Hasso Plotze

Vzorec pro vraždu

1

Továrna ležela na periférii idylického okresního města Schalenbergu nad Ossou. Bylo to hezké, poklidné městečko s necelými 30 000 obyvatel. Také šilhavci Doberovi se tady líbilo, nesnášel totiž shon velkých měst. Měl dokonce moc rád přehradu na Osse a hrbolaté zelené kopečky, které ji lemovaly.

Měl sice poněkud napjatý vztah k jistým pánům, jimž říkal „poldové“, neboť jeho trestní rejstřík byl přece jenom příliš dlouhý. Avšak jako kočka nenechá lovu myší, nemohl ani on zanechat vylupování trezorů – tedy až do svého neblahého konce.

Celou tu věc vykoumal Emilio Senga, nebo to alespoň v jednom kuse tvrdil. Že však za ní vězelo mnohem víc, šilhavec neměl ani páru. Větřil pouze prachy, aspoň 100 000 babek, pěkně naskládaných v mzdových sáčcích Bergmannovy akciové společnosti na umělé hmoty. I po rozdělení na dvě hromádky představovaly stále slušný balík.

Koneckonců šibeničník Emilio nebyl zrovna ten typ, s nímž by šilhavec zrovna rád udělal nějakou tu káču. V zodpovědných kruzích se proslýchalo, že Senga přespříliš miluje bouchačky.

A skutečně, před bránami závodu vytáhl Emilio z brašny na nářadí pistoli a nabil ji. Justinus Dober poděšeně vyhrkl: „Jestli mi tady chceš dělat bengál, tak to raději půjdem každý svou cestou. Jsem mírumilovnej člověk, abys věděl! Dej honem pryč ten kvér.“

Emilio Senga nasadil chlácholivý tón, protože věděl, že bez šilhavcových odborných knifů by byl vyřízený. „Neboj, ten kanón mám jen tak pro všechny případy,“ uklidňoval ho. „Kdyby nám do toho někdo vlez, tak ho trochu při ústupu usměrníme.“

Z nízkých mraků lehce mžilo, když se dvě temné postavy obezřetně kradly k ředitelské budově. Právě v tu chvíli, přesně jako vždy, natahoval zaměstnanec hlídací společnosti píchačky. Když jeho šouravé kroky zanikly, začal Emilio vyřezávat diamantem první otvor do skla a za tři minuty stáli už oba před sejfem.

„Co jsem ti říkal?“ triumfoval Emilio. „Je to krám z doby kamenné. S tím si poradíš hravě jako s krabičkou sardinek.“

Šilhavec se polichoceně usmál. „Hmm, nic novýho pod sluncem, k tomu nebudu potřebovat ani svý fidlátka. Zhasni světlo! Stoupni si k oknu a dávej majzla. Třeba se mi podaří vykoumat kombinaci zámku, tím bysme si ušetřili fůru práce. A zatáhni taky záclony!“

Emilio hleděl upřeně do tmy, zatímco si jeho kumpán masíroval špičky prstů a soustřeďoval se. V kanceláři bylo hrobové ticho. Správné pracovní prostředí, pomyslel si šilhavec, protože nic mu nešlo na nervy víc než kravál a hluk. Proto také rezolutně odmítal vylamovat sejfy výbušninou.

V téže době dosáhla oslava narozenin v Bergmannově vile vrcholu. Na počest jubilanta se sešli všichni, kdo měli ve městě nějaké postavení a jméno. Byl mezi nimi největší konkurent firmy Akciová společnost na umělé hmoty Zikmund Sündern. A samozřejmě místní konšelé, kapitáni průmyslu, představitelé obchodní komory, jeden konzul, a dokonce i pan ministerský rada jako zástupce vlády.

Po boku svého manžela byla Lydie Bergmannova nesporně oslňujícím středem pozornosti. Nad hedvábnými šaty bez ramínek jí zářil brilantový náhrdelník neobvyklé krásy. „Zdá se, že jste objevila elixír věčného mládí, milostivá paní,“ zalichotil jí ministerský rada při pozdravu. Pronesl to, jako když ukapává medu.

Karel Bergmann přijímal všechny ty přípitky a gratulace ke svým šedesátinám s hrdostí i poněkud pohnutě. Přesto se zdálo, že se z nich neraduje od srdce.

Sündern se domníval, že ví proč. „Skutečně v poslední době zestárl,“ zašeptal justiciárovi obchodní a průmyslové komory. „To mu jde hlava kolem z těch starostí se synem.“

Bylo veřejným tajemstvím, že se před několika měsíci otec se synem nepohodli. A protože se Bodo jako dědic nedostavil ani na oslavu narozenin, dalo se soudit, že roztržka mezi nimi stále trvá. Nebo jej otec snad už vydědil? Všemožným dohadům se otevřely dveře dokořán.

Ještě než Karel Bergmann povstal, aby gratulantům poděkoval, stiskla mu Lydie ruku a usmála se. Nebyl mužem velkých slov a hned to v úvodu také podotkl.

Později usuzovali očití svědkové přítomní na slavnosti, že Bergmann musel tušit svou smrt, protože při ohlédnutí za svým velmi pracovitým životem zazněl z jeho slov smutek a rezignace loučení. To však bylo jistě přehnané. Vždyť který muž na vrcholu své kariéry pomýšlí na smrt? Ani tehdy ne, když dosáhne šedesátky.

„Dnešek je pro mne,“ řekl Karel Bergmann mimo jiné, „dvojnásob slavnostní. Vám, vážení a ctění hosté, mohu již teď sdělit, že mé životní dílo bude co nejdříve korunováno úspěchem. Naší výzkumné laboratoři se pod vedením osvědčeného doktora Wunna podařilo vyvinout zcela novou umělou hmotu. Nazvali jsme ji polybergerol a mohu vás ujistit, že tato nová látka bude znamenat revoluci na trhu.“

Karel Bergmann si neodpustil triumfální pohled k svému sokovi Sündernovi a pak za vzrušeného šepotu pokračoval: „Polybergerol je tvrdý jako ocel, lehčí než hliník a teplotám vzdoruje jako wolfram. Nemusím snad zdůrazňovat, že ho chceme nabídnout letectvu, pokud možno kosmickému výzkumu, jako materiál, který zahájí novou éru. Proto také v této slavnostní chvíli patří můj velký dík všem spolupracovníkům a zvláště vedoucímu naší chemické laboratoře doktoru Wunnovi.“

Následoval živý potlesk. Doktor Willibald Wunn ve smokinku, který dal vyniknout jeho impozantní postavě, se ukláněl na všechny strany. Pak se ozvaly výbuchy zátek šampaňského.

Později si ministerský rada pozval továrníka stranou k důvěrnému rozhovoru. „Neobáváte se, pane Bergmanne, že jste své tajemství zveřejnil příliš brzy? Víte přece, jak se u nás musíme mít na pozoru před průmyslovou špionáží.“

Bergmann pouze mávl rukou. „V naší branži se o vynálezu mluví už dlouho. Kromě toho jsme schopni okamžitě zahájit výrobu. Jakmile dostavíme novou výrobní halu, dáme se do toho. Takový náskok už pak nikdo nedožene.“

„Výborně. Ale tak významný objev bude bezpochyby jistým lidem trnem v oku.“

„Nemějte obavy, pane Pocherte, zajistil jsem vzorce a plány, jak nejlépe jsem mohl. Kdo se na ně opováží sáhnout, zažije nemilé překvapení. A snad je ani nepřežije.“

Opět sklouzl pohledem po Zikmundu Sündernovi, který se bavil u studeného bufetu s doktorem Wunnem. Na Sündernovi nebylo znát, že by ho tohle nemilé překvapení vzalo u srdce. Klidně si nakládal na talířek humry a langusty a neopomenul připít Lydii Bergmannově.

Ze šilhavce Justinuse Dobera lil pot. Pouhých deset centimetrů ocelových dveří a několik zbývajících číslic kombinace zámku ho dělily od brzkého bohatství. Vzadu u okna číhal Emilio Senga. Jeho nervozita se projevovala pouze v tom, že si točil nabitou pistolí na prstu. Kdyby mu náhodou padl do rány onen zaměstnanec hlídací společnosti – střílel by bez pardonu. A také nelítostně.

Mezitím vytáčel šilhavec, zcela soustředěný a pohroužený do sebe, se zavřenýma očima čísla na číselníku. Odborník jako on musel bříšky prstů spíše „vidět“ než cítit.

Opět to cvaklo. Teď už jen jedno číslo a hotovo.

„Do prčic,“ zasyčel Emilio, „jak dlouho se s tím budeš párat? Měli jsme na to rovnou vzít autogen nebo pilku.“

„Drž hubu,“ zašeptal šilhavec, stíraje si pot z čela a z krku. Pak si ruku několikrát otřel o manšestráky, aby v ní vyrovnal statickou elektřinu. Rozžal tužkovou baterku a posvítil si na drsnou šeď ocelových dvířek a jejich lesklé otáčivé kolo.

Pak se konečky prstů dotkl číselníku tak jemně, jako by chtěl pohladit pokožku ženy. Číselník se zvolna otáčel doleva. Mimoděk zatajil dech. Bylo takové ticho, že slyšel i tikot svých náramkových hodinek.

Zase to cvaklo.

Zhluboka vydechl. Nic dosud nezapomněl. Šilhavec je přece jenom klasa!

„To by bylo,“ šeptl chraplavě. Emilio přistoupil zvědavě blíž. Dober pomalu otočil setrvačníkem zámku. Uzávěry se otevřely. Masívní ocelové dveře se pomalu začaly pohybovat v závěsech.

V tom okamžiku začal v trezoru pracovat skrytý mechanismus. Věděl o něm pouze Karel Bergmann. On sám ho vymyslel a namontoval.

Nikdo, ani šilhavec nemohl spatřit ústí pistole, jejíž spoušť byla spřažena s mechanismem. Zatímco Emilio svítil ze strany na přihrádky v trezoru, přistoupil šilhavec těsně k pokladně.

„No teda,“ vydechl, „tady nejsou vůbec žádný prachy. Jenom nějaký všivý lejstra a podobný krámy“.

To byla jeho poslední slova. Výstřel zazněl tak hlasitě, že sebou Emilio úlekem plácl na zem.

Poloomráčen zíral, jak se šilhavec sražený kulkou kácí na podlahu.

Nejprve ztichly na dvoře závodu kvílící pneumatiky policejního vozu Ossa 7 s modrým majákem a houkačkou. Pak se za plotem kolem lesa mihla Ossa 13, avšak posádka nespatřila nic podezřelého.

Teprve když dorazil v bílém mercedesu 280 SL Karel Bergmann v doprovodu doktora Willibalda Wunna – oba ještě ve smokinku – vystoupil ze svého ne zrovna posledního modelu forda vrchní komisař Brecht. Telefon z dispečinku ho vyrušil z jeho oblíbené činnosti: třídění a zařazování poštovních známek do alba.

Za ním prudce zastavil brouk kriminálního komisaře Rudiho Neuberta, Brechtovy pravé ruky.

„Doufám, že jste si dobře odpočal,“ poznamenal uštěpačně čilý Neubert.

„Optimisto,“ zavrčel Brecht, muž robustní postavy na počátku padesátky.

Vydali se mlčky k místu činu. Velitel pouliční hlídky podal hlášení, zaměstnanec hlídací společnosti zasalutoval, jak se to kdysi naučil za velké slávy Pruska. Chtěl podat hlášení, avšak Brecht ho odkázal na později.

Místo činu ostře osvětlovaly neony z ulice, otevřený trezor stál pod napůl otevřenými okny, na zemi roztříštěné sklo, dva kroky od nedobytné pokladny jako hromádka neštěstí oběť – a krev. Spousta krve na podlaze pokryté umělou hmotou, která byla vyleštěná do vysokého lesku.

Vrchní komisař zvedl ruku k čelu, jako by chtěl smeknout klobouk, který si v tak příjemném letním večeru ani nevzal. Poznamenal přes rameno k Rudimu Neubertovi: „To přece nemůže být pravda! Šilhavec je na cestě ke svým předkům!“

Nepotřebovali ani lékaře, sami poznali, že tady je každá pomoc marná. Aby se však všechno odehrálo v zaběhané rutině kriminalistického vyšetřování, bylo zapotřebí úředního konstatování smrti lékařem.

V chodbě domlouval důrazně strážnému šéf závodu. Pak se prodral ke komisaři a zvolal: „Pane vrchní komisaři, musím učinit jisté prohlášení!“

Brecht se obrátil a změřil si chladným pohledem toho velmi nervózního pána ve smokinku. „Pan Bergmann, nemýlím se? Jsem vám k službám. Rudlo, převezmi ty krámy tady. Ať mi venku nerozdupou všechny stopy…“

„Pokud tam vůbec nějaké jsou,“ upřesnil Neubert.

Zatímco fotograf pobíhal s fotoaparátem kolem oběti, zjistil lékař, že Justinus Dober byl zasažen kulkou těsně k srdci a zřejmě byl na místě mrtev. Pak se dal vrchní komisař Brecht odvést Bergmannem do kanceláře. Doprovázel je doktor Wunn.

„Musím přiznat,“ začal Bergmann, „že mě tahle událost pořádně šokovala. Zrovna dnes! Počítal jsem ovšem s možností pokusu o vloupání, i když zcela jiným způsobem.“

„Jakým způsobem, prosím?“ otázal se zdvořile Brecht.

„Abych byl upřímný, počítal jsem se zrádcem ve vlastní fabrice.“

Doktor Wunn si odkašlal. „Chtěl bych podotknout, že v sejfu byly uloženy vzorce obrovského významu nejen pro náš závod. Přísně tajné, to se rozumí. Stačí snad poukázat na to, že náš vynález předvedeme zakrátko na ministerstvu obrany.“

To zvedlo vrchního komisaře ze židle. „A tyhle vzorce jsou pryč?“

„Neměli jsme dosud možnost se o tom přesvědčit. Nedobytná pokladna však byla otevřena násilím, musíme tedy předpokládat, že…“

Karel Bergmann mu netrpělivě vpadl do řeči: „Mohu vás, pánové, uklidnit. Skutečné, tedy pravé vzorce a projekty nebyly uloženy v trezoru. Nezdálo se mi to dost bezpečné poté, co jsem před nedávnem učinil trapné zjištění. Jsou uschovány v daleko lepším úkrytu. Místo pravých vzorců jsem do nedobytné pokladny dal jednu jejich pokusnou variantu“.

„Ale pane Bergmanne,“ ozval se doktor Wunn dotčeně. „A vy jste mne o tom ani neinformoval?“

„Nikoliv, milý doktore, tajemství přestává být tajemstvím, jakmile se o něm dozví víc lidí. Chtěl jsem lišku polapit. Proto jsem vás také neupozornil na léčku, kterou jsem nastražil v nedobytné pokladně.“

„Můj bože, a co kdybych byl trezor otevřel já?“

Bergmann se s převahou usmíval. „To byste ani dost dobře nemohl. Změnil jsem číselný kód. A ten jsem znal jenom já. Nechápejte to, prosím, jako nedůvěru, doktore! Chtěl jsem mít naprostou jistotu. A protože tohle je můj podnik, který jsem sám vybudoval, hodlal jsem také sám nést odpovědnost za tento riskantní krok.“

„Tak tedy,“ poznamenal vrchní komisař Brecht, „zloděj byl usmrcen vaším přístrojem.“

„Ano. Doufám, že proti mně nebude zahájen proces pro účast na zabití, anebo dokonce na vraždě.“

Brecht sklonil hlavu. „Výslechu u prokurátora se nevyhnete, třebaže jste měl přístup do sejfu jenom vy sám. Kdo se vydává na lup, nese samozřejmě veškeré riziko. Tu pistoli jste do trezoru zabudoval také sám?“

Karel Bergmann vysvětlil, jak byl celý mechanismus zkonstruován: pomocí selénového článku a časového spínače, který byl spřažený se spouští zbraně. „Kdysi jsem totiž začínal jako nástrojař,“ dodal hrdě. „Vybudoval jsem tento závod z ničeho, vlastníma rukama a hlavou, a nedám si ho také nikým zničit.“

„Máte určité podezření anebo snad odůvodněné podezření proti některému ze svých zaměstnanců, pane Bergmanne?“

„Nemám. Pouze jsem zjistil, že někdo pročmuchával můj psací stůl. Tam jsem ty vzorce pochopitelně neměl, ale byly tam projekty na novou výstavbu závodu.“

Brecht se pro začátek spokojil s touhle výpovědí. Z Bergmanna měl dojem, že je to tvrdá palice, která prosazuje svou vůli a nepřistoupí na žádný kompromis.

Byl už u dveří, když na něj Bergmann zavolal: „Něco bych vám chtěl ještě říct, pane vrchní komisaři. Před mnoha měsíci jsem musel propustit jednoho ze svých nejzdatnějších chemiků. Bylo to v době, kdy polybergerol byl téměř vyvinut. On po mně žádal za svou spolupráci jakési odškodné, nad jehož výší jsem mohl jenom pokrčit rameny. Nevylučuji, že by byl schopen pomsty.“

Brecht již v této chvíli neviděl ve vloupání přímý akt msty, ale přesto se otázal: „Jméno?“

„Hanson. Herbert Hanson. Pokud vím, bydlí v podkroví nějaké boudy určené k asanaci.“

Neubert se mezitím pustil do zjišťování stop, avšak bylo to marné. Otisky prstů ani jiná přátelská znamení se ostatně od prohnaných gaunerů nedaly čekat.

„Jedno je zcela jisté,“ poznamenal Neubert. „Ten šilhavec nemohl na tuhle prácičku stačit sám. Trezor je totiž prázdný. A noční strážný spatřil po výstřelu jakousi postavu utíkat směrem k plotu. Rozhlédneme se po stopách hlavně tam.“

„Těch bude asi pomálu,“ zabručel Brecht.

Když po silnici kvílely policejní houkačky, skryl Emilia Sengu lesík naproti Bergmannově továrně. Strachy a panikou bez sebe zběsile kličkoval mezi stromy a jen chvílemi vrhal kradmé pohledy zpátky, kde vířil blikající modrý maják.

Emilio přitiskl k tělu plastikový sáček a brašnu s nářadím a běžel dál. Jestliže přečká příští hodinu a dostane se na místo setkání, má vystaráno.

Postupně se vzpamatovával ze šoku. Šilhavec je v pánu, krucinál! Koho by napadl ten trik se zabudovanou bouchačkou. Málem zapomněl šlohnout z trezoru ty vzorce, jak měl nahnáno. Má je však, a s nimi i záruku bezstarostné budoucnosti.

Jeho malé auto stálo v průseku na druhé straně lesa. Policejní houkačka mezitím utichla. Sáček i brašnu zastrčil pod sedadlo, nastartoval a vyjel pomalu na okružní silnici kolem továrny.

„Budu čekat do jedné v noci pod přehradní zdí na východní straně,“ řekl mu do telefonu ten muž. Slíbil také, že zaplatí padesát tisíc očí za předaná lejstra. A nejhezčí na všem bylo, že se nebude muset dělit s tím šilhavým Doberem. Aspoň jedna zlatá rybka při vší tý smůle.

Emilio Senga zastavil vůz několik set metrů od elegantní siluety obrovského mostu. Ta stará kára teď už také doslouží. Místo ní si opatří rychlejší auťák. A vůbec, ledacos se teď změní v jeho způsobu života.

Teprve kousek od místa schůzky si Senga uvědomil, že o papíry, které mu zůstaly za nehty, má neznámý partner enormní zájem. Jestliže chce za ty plány vysolit 50 táců, mají asi mnohem větší cenu. A je svatá pravda, že už leckterý z jeho kompliců se odebral na onen svět za mnohem menší balík.

Emilio nebyl žádný zajíc, který by se dal hravě podfouknout. O tom svědčila už odraná pažba jeho pistole a palec položený na pojistce. Kdyby ho chtěl někdo poslat na věčnost, musel by si přivstat.

Pod mostem ležel hluboký stín. Nahoře šuměla na asfaltu osamělá auta, voda tajuplně šplíchala a pleskala o přehradní hráz. Široko daleko nebylo živáčka.

Čím déle musel Emilio čekat, tím byl naštvanější. Ten tip s plány a mzdami pocházel od pana Neznámého, ale žádné sáčky s penězi v sejfu nebyly. Zato překvapení s bouchačkou. Jestliže ho chtěl jeho partner oblafnout a dokonce věděl o zabudované zbrani, nebo alespoň něco podobného tušil, pak od něj nemůže čekat obchod na rovinu, ale spíš kudlu do zad.

Ke druhé hodině v noci klusal promrzlý Emilio se svěšenou hlavou ke svému vozu. Byl to debakl na celé čáře. Co si teď počne s počmáranými listy papíru v igelitovém sáčku, když pro něj znamenaly knihu za sedmi pečetěmi?

Když uléhal k spánku, bylo mu jako Napoleonovi po bitvě u Waterloo. Neutěšil ho ani pořádný lok whisky přímo z láhve.

Příštího rána se mu v hlavě rozsvítilo, pochopil, že vlastně vyhrál terno. Pod tučným titulkem Špióni v továrně se dočetl v Expresu, že se zloději v Bergmannových závodech dostaly do rukou vzorce a plán výrobního postupu epochální umělé hmoty. Pro firmu Bergmann, ale i pro celé německé hospodářství je to prý škoda, která se nedá vůbec vyčíslit. Karel Bergmann vypsal na dopadení pachatele odměnu 10 000 marek.

Tahle zpráva Emilia Sengu postavila na nohy. Nejprve ukryl drahocennou kořist v absolutně bezpečné skrýši, pak se hodil do gala a zamířil do Janettina baru.

Jedno mu bylo jasné: svůj poklad neprodá za míň jak za padesát táců. A mohl dostat víc, mnohem víc. Ten krám byl jako výhra v loterii.

2

Karel Bergmann snídal na terase. I přes časnou ranní hodinu zářilo slunce tak intenzívně, že odložil domácí kabát.

Jeho žena Lydie to neviděla ráda. Velmi dbala na slušné způsoby a vychování.

V domácím obleku z čínského hedvábí působila pětatřicetiletá paní domu křehce a na její broskvové pleti nezanechala včerejší noc žádné stopy. Políbila muže na čelo: „Venku už zase čekají tři reportéři, Karle. Chceš je přijmout?“

Naklepával vajíčko způsobem, který Lydie zaznamenala s nelibostí. „Ať počkají. Spala jsi dobře, drahoušku?“ zeptal se láskyplně.

„Jak bych mohla! Ten děsný včerejšek na mně ležel jak můra. Nemám ani chuť k jídlu.“

„Musíme brát život lakový, jaký je,“ zafilozofoval si Bergmann. „Svět pro to ještě nepůjde k čertu a Karel Bergmann také ne.“

V hale zazvonil telefon. Služebná po chvíli oznámila:

„To je pro vás, pane Bergmanne!“

„Jak často jsem vám, Emilko, říkal, že nechci být při snídani rušen. Kdo volá?“

Statné Emilce s tvářemi červenými jak míšeňské jablíčko zrudla líčka ještě víc. „Je to Bodo…, váš syn, pane Bergmanne.“

„To je přece kus…“ praštil pěstí do stolu, ale přesto šel k telefonu. Jeho žena za ním volala: „Nerozčiluj se tolik, Karle!“ ale spatřila už jenom naběhlé žíly na jeho spáncích.

Z Bodova hlasu zaznívala upřímná starost: „Dobré jitro, otče. Nezlob se, že tě ruším u snídaně, ale právě jsem četl o tom svinstvu v podniku…“

„Ták?“ zavrčel Bergmann se zájmem.

„Je to pravda, tati, že ti ukradli všechny vzorce a plány?“

„A kdyby to byla pravda?“

„To je přece příšerné. Vůbec si nedovedu představit, že by tě mohl předběhnout někdo jiný, když vím, že jsi do toho výzkumu investoval milióny.“

„Můj syn je moudrý hoch, jenomže zatím svůj rozum moc nepoužívá.“

„Nevysmívej se mi, prosím tě! Opakuji svůj návrh, který jsem ti přednesl už před několika měsíci. Zasedni se Sündernem k jednomu stolu. Když zahájíte výrobu společně, ovládnete celý trh.“

Žíly na Bergmannových spáncích se zbarvily do modra, „Tak tebe ten pitomý nápad ještě nepřešel? Pak ti tedy musím říct, na čí popud byl můj trezor vyloupen: přičinil se o to právě pan Sündern – a nikdo jiný!“

„To není pravda! Otče, neuváděj se do situace, ze které…“

„Už ani slovo! Jen si klidně dál zamotávej hlavu tou Sündernovic kráskou. My už jsme spolu skončili!“

Bergmann starší praštil s telefonem a sáhl třesoucí se rukou po ranním doutníku. Tohle sice nebyl jediný důvod roztržky mezi ním a Bodem, ale právě jím vyvrcholila. Zrovna tahle káča by měla být jeho snachou? Jednoho dne se přece musí jeho synovi otevřít oči, jak rafinovaná banda jsou tihle Sündernovi!

„Už ses zase rozčilil,“ vytkla mu Lydie a přitulila se k němu. „Když vy dvě tvrdé palice na sebe narazíte, jde na mě vždycky hrůza.“

Chladný vztah mezi Lydií a jejím nevlastním synem Bodem byl ostatně druhý důvod sporů v tomto domě. Snad ještě závažnější než flirt Boda s Dagmar Sündernovou. Bodo totiž naprosto odmítal chovat se k Lydii jako k nevlastní matce a prokazovat jí náležitou úctu. Možná svému otci zazlíval jeho druhé manželství.

Opět zazvonil telefon. Bergmann zvedl sluchátko a ohlásil se. V aparátu se ozval sotva slyšitelný šepot: „Mám vaše plány. Jestli vám záleží na tom, abych je neprodal, zaplatíte mi půl miliónu. Rozuměl jste?“

Chvíli trvalo, než se Bergmannovi vrátila řeč. „Vy máte… To je trochu silné. S takovou nestydatosti jsem se doposud ještě nesetkal.“

„Půl miliónu,“ zašeptal ten druhý, „nebo se obrátím ke konkurenci.“

V telefonu cvaklo a spojení odumřelo.

Karel Bergman civěl chvíli s potlačeným úsměvem do prázdna. Pak zvedl znovu sluchátko a vytočil číslo kriminální policie.

Nebylo to poprvé, ale ani naposled, kdy vrchnímu komisaři Brechtovi musely stačit tři hodiny spánku. Ještě v noci navštívil byt šilhavého Dobera a prohledal ho. Bez výsledku, pokud v to nepočítáme kufr plný lupičského nářadí. Avšak nitku spojující Dobera s jeho komplicem nenalezl.

K desáté hodině dopoledne stoupali Brecht a komisař Neubert po schodech do podkrovního bytu chemika Hansona. Museli třikrát zazvonit u bíle lakovaných dveří s eloxovaným štítkem HERBERT HANSON, než za dveřmi zaslechli klapot dřeváků.

„Co si přejete?“ Hubený chlapík v koupacím plášti si nervózně prohrábl špičkami prstů blonďatého ježka. Oči za silnými brýlemi se leskly.

„Jmenuji se Brecht,“ představil se vrchní komisař. „Jsem z kriminální policie a toto je můj kolega Neubert. Rádi bychom si s vámi popovídali, pane Hansone.“

„Kriminální policie? Nevím sice proč… Ale prosím!“ Dřeváky klapaly nyní před nimi chodbičkou úzkou jako ručník a zavedly je do pokoje v chaotickém stavu, jehož šikmý strop byl zakončen několika křídly oken. Dlouhý stůl u zdi byl pokryt Bunsenovými hořáky, chemikáliemi, tabulkami a neuvěřitelnou záplavou papírů. Totéž platilo o psacím stole a o stolku u gauče. Také na židlích se povalovaly stohy knih a poznámek, koš na papír přetékal a na gauči leželo dosud povlečení.

Hanson otevřel skříňku na peřiny a vhodil je zmuchlané dovnitř. „Kdybyste se chtěli přesvědčit,“ zažertoval, „že v peřiňáku ani pod gaučem neskrývám žádnou mrtvolu, jen račte.“

Místo toho vykukovalo pod třásněmi přehozu pár prázdných lahví. Jakmile Hanson odklidil věci ze židlí, mohli se všichni posadit. Neubert se se zájmem rozhlížel kolem, zatímco Brecht si lhostejně připravoval doutník, který si zapálil, aniž se dovolil. V protikladu k čilému Neubertovi zachovával klid indických Guru.

„Mé strniště na tváři vám doufám nevadí,“ poznamenal Hanson. „Pracoval jsem totiž celou noc a teprve vaše zvonění mě probudilo.“

„No dobrá,“ přikývl Brecht a bafal jako tovární komín. „U které firmy pracujete, pane Hansone?“

„Jsem toho času bez zaměstnání. To znamená, abych byl přesný, že jsem nikdy neměl tolik práce jako teď. Ale na rozdíl od dřívějška nemám žádného chlebodárce.“

„Byl jste zaměstnancem firmy Bergmann?“

„Ano, ještě tak před čtvrt rokem… Aha, odtud tedy vítr vane! To by mi ke všemu chybělo, aby mě starej Bergmann obvinil, že jsem ukradl výsledky svého vlastního výzkumu.“

Vrchní komisař na Hansonovo rozhořčení nereagoval. Otázal se: „Odkdy znáte pana Dobera? Justinuse Dobera. Bydlí odtud tak přes tři nebo čtyři ulice.“

Hanson chvíli uvažoval: „Dober? Mám znát nějakého Dobera? Ani se mi nezdá.“

„Šilhá, snad vám to pomůže.“

Hanson pokrčil rameny. V okruhu jeho známých se nevyskytuje žádný šilhavec. Protože to pronesl bez viditelné nervozity, Vypadalo to věrohodně. Brecht však z dlouholetých zkušeností věděl, že první dojem může být klamný.

Ptal se proto dál: „Vy jste požádal Bergmanna o nějaké odškodné?“

„Ovšemže ano! Případ zatím nebyl vyřešen. Podal jsem žalobu k pracovnímu soudu, má být v nejbližší době rozhodnuta. Tu novou umělou hmotu jsem vyvinul já, a teď chce Bergmann docela sám shrábnout všechny prachy.“

„Nemáte v úmyslu prodat své znalosti konkurenci?“

Hanson se tiše zasmál. „To bych musel nejdřív najít šéfa, který by byl ochoten do toho investovat milióny. Nezapomeňte, že Bergmannův náskok se už nedá dohnat.“

„Pro konkurenci by tedy krádež vzorců neměla žádný smysl?“ dokončil Brecht myšlenku.

„Samozřejmě že ne. Hotový vzorec sice ušetří každému celý dlouhý proces laboratorních zkoušek a pokusů se všemi zádrheli, ale pochybuju, že polybergerol má už všechny parametry nezbytné pro výrobu.“

„To proto, že jste od firmy Bergmann odešel?“

„Přesně tak, pane Brechte. Stál jsem totiž těsně před cílem, když mě doktor Wunn obvinil, že vyhazuju oknem firemní peníze na zbytečné pokusy.“

„A tak teď chcete v tomhle pokoji s Bunsenovými hořáky dosáhnout svého cíle a…“

Hanson se hlasitě rozesmál: „Promiňte, pane Brechte, ale to je opravdu k popukání. V těchhle maličkých retortách nepřivedu na svět nic, co by jím pohnulo. Nikoliv, pracuju na docela jiných věcech. Bergmann může být klidný. Nejsem pro něho konkurence.“

To bylo i Brechtovi jasné. Podezření Karla Bergmanna se nedalo nijak prokázat. Bylo to však skutečně tak?

Emilio Senga položil opatrně červenou a obě bílé slonovinové koule na potah kulečníkového stolu, nakřídoval špičku tága a nasadil ke šťouchu.

V průchodu do baru se objevila Janetta. Na pozoruhodném poprsí se jí houpal černý perlový náhrdelník. „Telefon,“ řekla drsným altem.

Emilio zpackal karambol, strčil si cigaretu mezi rty a v chůzi ji zapaloval. Vzal sluchátko z barového pultu, zašilhal na Janettu a ohlásil se.

Téměř neslyšitelný hlas zasípal: „Četl jsem, že došlo k jakémusi maléru. Prostě smůla! Ví někdo, že jste s tou nešťastnou obětí spolupracoval?“

„Nikdo!“ odvětil Emilio chvatně. Rozčilením až zčervenal. „Zato vy jste mě vyšplouchl.“

„Je mi líto, něco mi do toho přišlo. Takže dnes večer ve stejnou dobu a na stejném místě. Konec.“

„Haló!“ vykřikl Emilio, ale spojení již bylo přerušeno. Zavěsil a požádal Janettu o něco ostrého na propláchnutí hrdla, když vtom spatřil přijíždět vůz. Muže u volantu poznal ihned: byl to vrchní komisař Brecht.

„V životě jsi mě neviděla,“ zasyčel k Janettě a zmizel chodbou dozadu, která nevedla jen k toaletám, ale také do hospodářského dvora.

Paní tohoto domu si již dávno odvykla podivovat se svým hostům. Její lokál nenavštěvoval jenom elegantní svět, cítily se tu dobře i jisté podezřelé existence. Pokud platily a slušně se chovaly, bylo to Janettě jedno. Navíc sem chodila i spousta ctihodných občanů, kteří si oblíbili útulnou atmosféru barů. Hlavní však bylo, že sem peníze tekly proudem.

Vrchní komisař Brecht sice nepatřil k stálým hostům, ale z profesionálního zájmu sem občas zašel – jako nyní – na pivínko. Jeho nohsled Neubert rovnou zamířil ke kulečníku a pokoušel se o několik karambolů.

„Šilhavý Dober,“ začal Brecht, „to už má za sebou. Kdy jsi ho viděla naposled, Janetto?“

Její údiv nebyl o nic méně opravdový než její zděšení. „Ne!!!“ vykřikla. „Jestli jste ho odbouchli…“

„My ne, Janetto. Potkalo ho, abych tak řekl, neštěstí při práci. Tak kdy?“

„Počkejte – bylo to včera odpoledne. Ano! Kolem čtvrté sem přišel na biliár.“

„S kým?“

„Sám. Víte přece, že byl divnej, pane Brechte.“

„Byl, ale nepracoval nikdy sám. Jestli nám dohodíš správný tip, nebudeš litovat, děvče. Přemýšlej o tom!“

V každé ožehavé situaci se Janetta řídila třemi jednoduchými pravidly: nic neslyšet, nevidět a nic nevědět. Proto také nyní nic nevěděla. A tak Brecht do sebe obrátil orosené světlé pivo, zavolal na Neuberta a odporoučeli se.

Až ode dveří se lhostejně otázal: „Neznáš náhodou Hansona, Janetto? Herberta Hansona.“

„Co má bejt zase tohle?“

„Na každou otázku je slušné odpovědět, poklade.“

„Pochopitelně, že ho znám. Je to velice milý pán.“

„Ještě milejší než jsem já? Má prý dost žíznivá játra, souhlasí to?“

„Z takových hostů jsem živa.“

„Dejme tomu. Hraje Hanson také tak rád kulečník jako šilhavec?“

Janettina tvář ztvrdla: „Nikoliv, baví se raději se mnou.“

Brecht vyšel ven do jarního slunce s úsměvem. „Zajímavá náhoda,“ poznamenal, „šilhavec Dober a Hanson mají nebo měli v oblibě stejný lokál. Tak docela na nic ten Bergmannův tip zase nebyl.“

Objeli celý domovní blok, míjeli znovu byt Herberta Hansona. Těsně před nimi, u Hansonových dveří, hledal místo k zaparkování malý sportovní vůz.

„Okamžik,“ zvolal komisař Neubert, divže si nevykroutil krk za dámou v šatech poslední módy, která vystoupila z nízkého sporťáku. „Tuhle přece znám!“ vykřikl.

„Ani se nedivím,“ prohodil vrchní komisař. „Při tvé nezřízené touze po dámské společnosti.“

„Chyba lávky. Znám ji z tenisového klubu. Je to Dagmar Sündernová.“

„No a?“

„Ale Kurte, stojíš si na vedení, nebo co? Sündern je přece Bergmannův největší konkurent!“

„No nazdar!“ ulevil si vrchní komisař. Od samého počátku měl pocit, že tenhle případ nebude malé sousto. Jako starousedlík Schalenbergu si myslel o vztazích mezi Bergmannem a Sündernem své.

Že by snad v té nenávisti bylo jádro pudla?

3

Bergmannova nálada se stále pohybovala kolem bodu mrazu, když se den nato vydal na obchůzku závodem. Nová výrobní hala ještě nestála a stroje na výrobu polybergcrolu byly zatím v návrzích na rýsovacích prknech, anebo právě zadány do výroby.

Avšak v hale i vedle traktu laboratoří stál již nový reaktor pro další zkušební provoz. Sem směřovalo procesí chemiků a inženýrů, v jejichž čele kráčel sám Karel Bergmann. Byli zde všichni, kdo se na výzkumu podíleli.

Pokus řídil šéfchemik dr. Willibald Wurm. Bergmann se s ním pozdravil u ocelových dveří haly stisknutím ruky. Ručičky přesných měřicích přístrojů se už chvěly a poskakovaly po stupnicích. Připravená směs musela být při polykondenzaci vystavena značnému tlaku a zahřátá na vysokou teplotu, za níž měla být vháněna do uchystaných forem.

Karel Bergmann si nechtěl dát ujít příležitost řídit pokus sám. Vystoupil na můstek vedle svého hlavního inženýra. Doktor Wunn řídil ze schůdků jak dávkování směsi, tak další zahřívání a zvyšování tlaku. Právě když doktor Wunn chtěl vydat příkaz otevřít ventily, nastala katastrofa.

V tom okamžiku otřásla halou mohutná exploze. Okna vyletěla v kusech ven, jako by byla z papíru. V rachotu výbuchu zanikly výkřiky hrůzy.

Bergmann s hlavním inženýrem byli jakoby obrovskou pěstí vyzvednutí a smeteni z můstku. Snad jenom zázrakem neutrpěli žádné větší zranění kromě několika boulí a odřenin. A to jistě nebylo jen zásluhou bezpečnostních opatření, na nichž trval Wunn.

Napůl ještě omámen se Bergmann zvedl a ohmatával si bolestivé rameno. A za několik minut to už byl opět onen nezdolný vládce a vztekloun, jehož se v podniku všichni báli.

„Doktore Wunne,“ zahřměl, „co mi k tomu řeknete? To má být konečný výsledek vaší práce?“

Doktor Wunn jen sklopil oči a nevěřícně potřásal hlavou. Neměl, co by k tomu řekl. Byl v pravém slova smyslu neschopen slova.

Říkalo se už tři roky, že kriminální policie v Schalenbergu nad Ossou dostane konečně novou a skutečně moderní budovu. Její zaměstnanci se však stále tísnili v prastaré úřední barabizně, na kterou si snad mohli činit nárok jenom památkáři.

Místo nich si páni okresní poslanci vztyčili vlastní pomník v podobě nádherného skleněného paláce. Sem přece budou poslušní občané chodit od kolébky až do hrobu vyplňovat formuláře, k čemuž je zapotřebí patřičné kvantum vodnatých hlav, které se dohromady zovou správa. V tomto betonovém sílu pobíhala také spousta hezkých sekretářek, kterých se kriminální policie také zřejmě dočká až na svatého Dyndy.

Toho rána například seděl Rudi Neubert skloněný nad psacím strojem a systémem „datel“ vyťukával protokol o výslechu.

On sám neměl proti téhle staré boudě absolutně nic. Všude to tu sice neustále páchlo hydrovoskem, na chodbách a ve všech kancelářích vrzaly podlahy a okna byla tak nízká a úzká, že když se z nich chtěl nějaký opovážlivec vyklonit, zůstal mu rám viset na ramenou. Přesto všechno si občas našly cestu na Neubertův psací stůl i paprsky slunce.

Méně příjemné však bylo, že musel sdílet tuhle místnost s kriminalistou Petrem Klingerem. Ne že by si nerozuměli, potíž byla spíš v tom, že na každého připadalo jen několik krychlových metrů vzduchu, proto svou kancelář nazývali poustevnou nebo taky smradlavou pastouškou. O několik let starší Klinger byl ženatý a měl jedno dítě. Od jisté doby musel zvládat velké životní problémy.

Vrchní komisař byl na tom poněkud lépe. Své protokoly si nemusel opisovat sám – měl na to lidi. Přesto však nebylo možno Brechta označit za dítě Štěstěny, zvláště od doby, kdy tomuto zkušenému praktikovi strčili pod nos jistého pana Hamanna jako vedoucího oddělení. Zanedlouho se tento pán těšil příhodné přezdívce „papírový tygr“, protože papíry a lejstra byly jeho velká láska.

Petr Klinger už nejméně tři minuty upřeně zíral z okna do dne zářícího sluncem.

„Co myslíš, Rudi,“ zeptal se pojednou, „mám jít do toho kursu, nebo nemám?“

Neubert se překlepl na stroji a zaklel: „Do pr…!“ Vzhlédl k němu. „Do komisařskýho kursu? Nabeton, co se ti může stát?“

„No například, že se všichni potrhají smíchy, když rupnu. Jen si vzpomeň na Zikmunda Pottera. Ten se do dneška nevzpamatoval z toho, že tenkrát vybouchl.“

„To jsou dvě různé věci! Zikmund je starý praktik, a proto mu nevonělo biflovat se tisíce paragrafů a přežvykovat všelijaký taktický pravidla, což pro něj byla nezáživná teorie. To ty přece zvládneš levou zadní.“

„Nejsem si tak jistý, Rudi. Moje žena do mě taky v jednom kuse reje, abych to zkusil.“

„Má svatou pravdu. Konečně se panstvo nahoře probudilo a dává šanci také těm, co se neohánějí maturitou jako osvědčením k výkonu povolání. Už jsi o tom mluvil se starým?“

„S Hamannem?“

„Proč s Hamannem? Ten by byl nejradši, kdyby tady fungoval jako jedinej kandidát na vyšší post. Myslel jsem Brechta.“

Petr Klinger si počal mnout ušní lalůček. „Ten do mě taky hustí, abych se přihlásil. Ale mně nejde moc pod nos, že bych musel leštit školní lavice jako nějakej smrkáč.“

„To je věc zvyku. Já bych šel hned. Každopádně by mi to tak dlouho netrvalo…“

Dveře se rozletěly. Vedoucí vrchní komisař Hamann jen velmi zřídka považoval za nutné zaklepat. Byla to impozantní postava, vysoký jako krásně urostlý dub, blonďatý s mírným náběhem na kouty tajného rady a s energickou bradou.

„Pánové!“ Jeho hlas zněl pisklavě jako hlas stranického řečníka před přeplněným sálem. „V Bergmannových závodech to bouchlo. Exploze. Pravděpodobně sabotáž! Kde je pan Brecht?“

Neubert pohlédl na hodinky. „Asi vyšetřuje něco kolem smrti toho šilhavce.“

„A kde prosím vás?“

„Myslím, že ještě oťukává Hansona, toho chemika, který kdysi pracoval u Bergmanna.“

„Aha, zajeďte tam, pane Neuberte! Pane Klingere, pojďte se mnou! Přejímám totiž s okamžitou platností tenhle případ. Teď už je naprosto jasné, že nejde jenom o průmyslovou špionáž, ale zároveň o sabotáž. Nedivil bych se, kdyby v tom všem měla prsty nějaká cizí mocnost.“

„To nám tak ještě scházelo!“ poznamenal Neubert. Řekl to však, až byl Hamann za dveřmi. Pak dopsal větu a s ironickým úšklebkem vyklouzl z kanceláře.

Protože už vypuklo horké léto, měl vrchní komisař Brecht na sobě pouze lehký oblek. Ale vypadal v něm spíš jako dobrosrdečný obchodník s vínem, kterému ze stálého přihýbání z koštýře zůstal červený nos.

Když vyšlapával všechny ty schody nahoru do komůrky Herberta Hansona, z hrdla se mu draly sípavé zvuky. Než zmáčkl tlačítko zvonku, otřel si zpocené čelo a vyhlédl okénkem do dvora.

Kdyby byl jen trochu víc pootočil hlavu, mohl spatřit zadní vchod do Janettina baru a několik nových oken v horním patře. Nedávno se mu komisařka Uschi Schäferová zmínila, že u té Janetty nebude všechno tak zcela v pořádku, jak se zdá. Má prý podezření, že k ní dochází několik kolibříků, kteří své obchody provozují v hodinových intervalech. Tedy dámy, které své řemeslo vykonávají vleže. V poslední době se jim říká call-girls.

No dobrá. Nedalo se dost dobře zamezit tomu, aby stinné stránky jedné uspěchané společnosti nevyplouvaly na světlo boží. Brecht zazvonil a čekal. Zazvonil znovu, tentokrát důrazněji. Konečně se ozvaly Hansonovy šouravé kroky. Dveře se pootevřely.

Hanson zíval a protíral si oči. „No jasně,“ povzdechl si. „Kdo jiný než panstvo vaší branže se může takhle brzy po ránu dobývat do cizího bytu. Račte vstoupit, pane!“

Brecht pohlédl ostentativně na hodinky. „Za chvilku bude jedenáct, pane Hansone, a nemějte mi za zlé, že jsem se vůbec narodil…“

„Vida, tak vy umíte být dokonce i vtipný. No přesto pojďte dál. A nezakopněte o láhve anebo plné popelníky. Chodba je poněkud úzká.“

Nebylo těžké si povšimnout, že Hanson opět čaroval u svých retort. Uvelebil se na uválené pohovce, znovu zívl a sáhl po hřebenu, jímž si pročísl prořídlé vlasy.

„Snad se proboha nenašla nějaká další mrtvola, pane komisaři? Ach, promiňte, vy jste vrchní komisař.“

„Tituly nejsou důležité, pane Hansone. Co u vás hledala slečna Sündernová?“

Hanson si prohlížel nehty a zašklebil se.

„Je mi to jasné. Protože slečna Dagmar Sündernová je dcerou hlavního Bergmannova konkurenta, byla si tady pochopitelně pro vzorce a plány, které jsem šlohl. Chtěl jste to říct asi takhle ne?“

„Nechtěl jsem vůbec nic říct. Jenom se ptám. A vždycky samozřejmé doufám, že dostanu pravdivou odpověď.“

Hanson sáhl po krabičce cigaret, byla však prázdná. Pak prohledal zásuvku, ale marně. „Poslechněte, pane Brechte,“ řekl už ostřeji, „jsem sice bez zaměstnání, ale určití lidé vědí, že jsem docela schopný chemik. Dejme tomu, že to ví i Sündern. Byl jsem, jak je vám známo, u něho již jednou zaměstnán, ale nepřišel jsem na chuť tamějšímu pracovnímu klimatu.“

„Aha, a proto nyní Sündern posílá svou dceru, aby vás svým šarmem zmermomocnila.“

„Hádat umíte docela dobře. Jistěže by byl Sündern rád, kdybych mu dohodil pokud možno už hotové vzorce. Bohužel, to nemůžu.“

„Nemůžete? Já myslel, že jste to byl vy, kdo vyvinul polybergerol?“

„Zajisté, proto se také soudím. Nemám však ve zvyku koulet to na dvě strany. Proto jsem musel také slečně Sündernové dát košem.“

„Máte podivuhodně pevný charakter.“

„O tom se nežertuje. Pevný charakter nemají pouze komisaři v NSR.“

Zazvonil telefon. Hanson ho nechal vyzvánět, až mu Brecht řekl: „Váš telefon neodposloucháváme, jestli vám jde o tohle.“

Chemik lhostejně pokrčil rameny, sejmul sluchátko a ohlásil se. Brecht pouze zaslechl nějaký ženský hlas, nerozuměl však ani slovo.

Hanson vstal, pokýval hlavou a zamumlal sevřenými rty. „Děkuji, Marléno. Souhlasí tedy to, čeho jsem se obával. Nejsou s vývojem zdaleka ještě hotovi. A je nepříjemné, že se jim muselo přihodit právě tohle. Uvidíme se brzy, na shledanou!“

Položil sluchátko a zahleděl se do prázdna. Pak sáhl opět po prázdné krabičce od cigaret a zmačkanou ji odhodil do přeplněného koše na papír.

„Vy už o tom jistě víte,“ začal bezbarvě. „Bergmannovi explodoval reaktor. Proč mi neřeknete na rovinu, že mě podezříváte i z téhle sviňárny?“

„Jaký reaktor?“ vyskočil Brecht. „A říkáte, že u Bergmanna? V jeho závodě?“

„Ano, před necelou hodinou.“

„Nebesa, jsou tam nějaké oběti?“

„Naštěstí ne, ale Bergmanna to vrátilo o měsíce zpátky. Já jsem tušil, že Wunn postaví zmetek. Ten ignorant!“

„Kdo vás o tom informoval?“

Hanson pokrčil rameny. „Nemyslím, že by vás to mělo zajímat. Dejme tomu, že mám v Bergmannově továrně ještě nějaké kamarády.“

Anebo kamarádky, pomyslel si Brecht, ale nevyslovil to. Tomuhle Hansonovi nebude tak snadné dostat se na zoubek, je značně nevypočitatelný. Proto ho Brecht hned nevyškrtl ze seznamu podezřelých. A teď to teprve nemohl udělat.

I policisté se občas zapotí, zvlášť ti od kriminální policie, kteří v televizních detektivkách pobíhají obvykle v límečcích a kravatách a tráví většinu času tím, že nasedají do vozů a zase z nich vystupují. A jako na smrt zapomínají zamknout dvířka od auta.

Zikmund Potter, kriminální expert na požáry a výbušniny z oddělení „K“, se ve svém oboru vyznal. Prolézal zpocený jako myš a bez ohledu na nebezpečí čadící žhavé trosky budovy, jako teriér větřící stopu pátral po sotva znatelných, avšak pro odborníka neklamných známkách příčiny požáru. Většinou je také nacházel. Jeho heslem bylo vědět, jak na to!

První vrchní komisař a vedoucí oddělení „K“ Hamann dal celé místo činu hermeticky uzavřít. K tomu potřeboval celý tucet zelených košil, i když by mu docela stačily dvě. Avšak takhle si mohl připadat jako generál, který velí vojenským šikům. Zikmund Potter se znovu objevil asi za hodinu. Skočil si totiž na pivo, protože v tomto měsíci měl minimálně dvacet hodin přesčas. Kdyby si chtěl vybrat náhradní volno i za předešlé měsíce, mohl by si užívat celou zimu na Mallorce.

„No konečně!“ uvítal ho Hamann netrpělivě. „Náš pan čekatel a aspirant na komisaře se laskavě uráčil!“

Zikmund Potter se sice za těch pětadvacet let služby obrnil hroší kůží a značnou dávkou odolnosti, ale i on byl na něco háklivý. A to propadnutí na komisařských kursech si nedal nikým předhazovat, zvláště pak ne Hamannem, který byl v jeho očích pouze vyfintěným stratégem od zeleného stolu.

Zikmund se obrátil a vyndával z volkswagenu svou pohotovostní brašnu. „… do prdele,“ řekl tak hlasitě, že to mohl slyšet každý v okruhu deseti metrů.

Hamann vybuchl jako před hodinou ten reaktor.

„Co jste to říkal, Pottere? Zbláznil jste se?“

Zikmund si přehodil těžkou brašnu přes rameno. „Nic si z toho nedělejte,“ opáčil, protože první vztek z něj vyprchal. „Mluvím často sám se sebou.“

„Jestli mě chcete taky vy vodit za nos, pak…“

Hamann zmlkl. Došlo mu, že přece jenom nemá tak silnou pozici a že bude muset leccos spolknout. Potter byl starý harcovník.

„Ještě si o tom pohovoříme, Pottere,“ odfrkl. „A dělejte, ať to tady skončíte.“

Vrchní komisař Brecht stál opodál a pozoroval sutiny. „Dobré ráno, Zikmunde,“ pozdravil Pottera, „já těmhle technickým krámům moc nerozumím. Ty snad jo?“

Zikmund se zamyšleně zahleděl na hromadu šrotu. „Něco ti řeknu. Kurte. Já sice maturitu nemám a všechny paragrafy kromě jedenapadesátky jsou pro mě španělská vesnice. Ale jestli měl v tomhle někdo prsty, pak to zjistím. Vsadíš se?“

„S tebou se nevsázím, Zikmunde. Ale přeju dobré pořízení! V té haldě trosek se žádné stopy podle mého nedají najít. Nebo jsi už něco zjistil?“

Vedoucí oddělení „K“ stál za nimi. Připadalo mu nehorázné, že si vrchní komisař s většinou jeho podřízených tyká. Avšak Brecht se už nedal převychovat, ten rozhodně ne.

„Pane Brechte,“ požádal ho, „nechci z toho dělat zbytečný rozruch. Předpokládám však, že jste slyšel, jak se tady vyjádřil pan Potter.“

Brecht si změřil vedoucího oddělení, který byl téměř o hlavu menší. „Co prosím, pane Hamanne?“

„Vy jste tedy neslyšel, jak Potter nahlas a zřetelně vyslovil slovo, které se mi hnusí vypustit z úst?“

„Nikoliv, slyšel jsem jen, že vy jste učinil narážku na kurs, z něhož se pan Potter vrátil bez úspěchu. Neptáte se mne sice, ale kdybyste se mne byl zeptal, musel bych vám odpovědět, že je mi milejší odborník se Zikmundovými schopnostmi a zkušenostmi než nějaký začínající komisařský zajíc.“

Hamann se naklonil trochu dopředu. „Já vím, že vy mě taky nemůžete vystát,“ zasyčel. „Ale nakonec to dopadne tak, že budete přeložen, pane Brechte. Nedám si mezi podřízenými rozkládat morálku.“

Brecht pokrčil rameny: „Jak myslíte. Jste u nás sotva čtvrt roku a všechno jste doslova obrátil vzhůru nohama. Nové koště dobře mete. Ale to je vlastně vaše věc. Teď se snad smím vrátit do své kanceláře, protože vy, jak je vidět, jste převzal tento případ do svých rukou. Na shledanou, pane Hamanne!“

Dalo se předvídat, že konflikt jednoho dne skončí otevřenou výměnou názorů. Došlo k ní právě dnes a zrovna u případu, který Brechta dráždil jako dosud žádný jiný.

Ale od fůry hnoje nemusí ještě nikdo zapáchat. Brecht potřeboval pevné nervy pro důležitější věci, než byl kompetentní spor se ctižádostivým a ambiciózním kriminalistou.

Když někdo z nich v minulém čtvrtletí vyřešil nějaký případ, pak to byl Hamann, kdo svolal tiskovou konferenci a hned si ověnčil hlavu vavříny.

To se odehrálo dopoledne. Teď bylo šest hodin večer a Zikmund Potter se stále ještě lopotil v potu tváře. Kousek po kousku rozebíral reaktor. Samozřejmě ne sám, nýbrž za účinné pomoci party svalnatých dělníků z Bergmannových závodů, kterou měl na povel hlavní inženýr.

Z Hamanna ovšem pot netekl. Nepracoval nikdy přesčas a v tuto chvíli byl v Radničním sklípku, kde si dal u půllitru piva schůzku se soudcem, státním návladním a Zikmundem Sündernem.

Deset minut po šesté odklidili dělníci další ocelovou trosku reaktoru. Byl to obrovský hranatý kus roztřepený silou exploze.

„Počkejte s tím,“ řekl Zikmund a podlézal bez ohledu na své manšestráky pod tím kusem oceli. „Držte to pevně!“ zvolal. „Ne abyste mi ufikli mou krásnou šišku, budeme ji ještě potřebovat.“

Když pak po několika minutách opatrně vystrčil hlavu a narovnal se, vypadal jako kominík. Pot mu stékal z prořídlých vlasů po čele i po tvářích a zanechával špinavé šmouhy.

V ruce držel několik malých úlomků, k nimž neustále přičichával.

Natáhl umazanou ruku s úlomkem horkem zčernalé a nárazem zprohýbané lamely k hlavnímu inženýrovi: „Víte, co to je?“

Inženýr si úlomek prohlédl. „Nemám zdání. Při explozi se uvolní tak velký zdroj energie, že se roztrhne i velmi pevná ocel a nedá se určit, co k čemu patří. Vy snad víte, co to je?“

„Myslím, že ano. Je tomu už hrozně dávno, co jsem byl ohněstrůjcem, jak se za starého Pruska říkalo těm, co zneškodňovali bomby. Anebo taky odklízeli miny. Já sám jsem po válce jako zelenáč zneškodnil přes deset tisíc pum a pěšáckých min, S načasovaným rozněcovačem. Pět mejch kamarádů vyletělo při tom do povětří. Vsadím se, že tady tohle je rozněcovač, anebo si dám k večeři svý špinavý fusekle!“

„Nebesa,“ vykřikl hlavní inženýr. „Já bych byl dal krk za to, že v reaktoru vznikl příliš vysoký tlak. Jste si tím naprosto jistý?“

Zikmund se uculoval, jako se uculoval vždycky, když vyřešil důležitý problém. „Jó, milej pane, v našem pěveckým spolku jsou sice bystřejší hlavy, než je ta moje, ale co se týče mojí parkety, tam mi nemůžou žádní kriminální radové ani nejvyšší šéfové říct nic novýho. Jen si k tomu přivoňte.“

Inženýr si přičichl a pokýval hlavou: „Páchne to ohněm!“

„Pochopitelně. A čím ještě? Tak já vám to tedy povím, protože tohleto jste nabeton neštudoval. Použili trhavé želatiny na bázi nitroglycerinu. Dám ten krám ještě přezkoumat do naší laborky. Tam mají k dispozici spektrogramy a kdovíco ještě, ale můj nos je neomylnej. Tak a teď byste měli pustit fous. Moje játra si žádají koupel ve správně chlazeným pivu a jalovcové. Proboha, snad nejste abstinent?“

„Co vás nemá,“ odpověděl inženýr s úsměvem. „Líbíte se mi, pane Pottere, jste člověk na svém místě.“

„Vidím, že máme na věc stejnej názor. Jestli váš šéf není starej škrfas, pak dá přinést aspoň štěně. Podotýkám, že to nebudu považovat za uplácení kriminálky.“

A jelikož je všem známo, že každá kapka lidského potu musí být tělu navrácena, Zikmundovo přání se rychle splnilo. Sám velký šéf Bergmann, kterého informovali o výsledcích šetření, projevil pro tento fakt značné pochopení.

Pro Zikmunda Pottera byl problém vyřešen. Mohl si pouze zapsat další přesčasové hodiny. Že to byla sabotáž, o tom už nebylo třeba diskutovat.

Kdo však chtěl továrnu zničit? Nad tím začali nejprve dumat Zikmund Potter s hlavním inženýrem nad pivem a „vodou z Ossy“, osmatřicetiprocentní čistou žitnou.

4

Toho dne se Karel Bergmann dostal do svého bungalovu na Osské přehradě až v osm hodin večer. Patřil k těm několika vyvoleným, kteří měli vlastní přístaviště a samozřejmě loděnici s pěknou plachetnicí uvnitř. Chyběly mu však jakékoliv znalosti o mořeplavbě, neuměl dokonce ani plavat, proto se neodvažoval na plachetnici vstoupit, paluba prostě není pevná zem a voda je zrádná.

Jeho žena Lydie ležela na terase na pohodlné nafukovací matraci. Muž, který seděl naproti ní, hned vyskočil a vykročil směrem k Bergmannovi s rukou napřaženou k pozdravu.

„Dobrý večer, švagře. Právě jsem se od Lydie dověděl, co se u vás stalo. Zatracená věc.“

„Dobrý večer, Gerte,“ odpověděl Bergmann a unaveně klesl na lehátko, na němž se pohodlně uvelebil. „Jsem jako praštěný, to je jediné, co bych vám mohl říct. Hlava mi brní jako… jako nevímco.“

Gert Kramer, o tři roky mladší než jeho sestra Lydie, měl přes hedvábnou košili přehozenou bundu. Měl v Kolíně obchod se starožitnostmi a podle vlastního sdělení dosahoval vysokého obchodního obratu.

„Byl jsem na nákupech v Rakousku a vůbec nevím, co se děje. Teď chci na pár dní vysadit a tady u jezera si trochu odpočinout. Tak co se tedy přihodilo, Karle?“

Kramer si pronajal na opačném břehu jezera letní domek a samozřejmě také plachetnici. Byl nadšeným vyznavačem vodních sportů, pokud mu to ovšem čas dovoloval.

„Ani se mě neptej,“ zasténal Bergmann. „Nevím, kde mi hlava stojí. Zrovna před chvílí kriminálka zjistila, že náš reaktor nevyletěl do vzduchu jen tak sám od sebe. Někdo mu k tomu dopomohl.“

„Cože?“ vyskočila Lydie.

„Jakási bomba,“ zavrčel Bergmann. „Je mi jasné, že za tím vším vězí Sündern, to hovado! Anebo Hanson, nebo možná oba.“

„Ale proč?“ zavrtěl hlavou Gert. „Lydie mi řekla, že ti ukradli jakési vzorce. To by snad mohlo stačit.“

„Zřejmě nestačí. Mám sice značný náskok ve vývoji, ale o ten mě chce zřejmě Sündern připravit. K tomu je třeba připočíst, že jsem musel do polybergerolu pořádně investovat. Každý den odkladu při zahájení výroby mě stojí hotový kapitál. Nejspíš mě chce zruinovat. Ale to se mu nepodaří.“

„Jsi si tím jist, Karle? Jestliže tvůj konkurent používá proti tobě takové prostředky, jsi přece vážně ohrožený.“

Bergmann se tiše zasmál. „Jistě, jenom ať si začne něco s těmi ukradenými vzorci, bude velice překvapený.“

„To nechápu. Co tím myslíš?“

„Protože jsem počítal s průmyslovou špionáží a do sejfu jsem nastražil nesprávné vzorce. A kdyby dnes ten reaktor nevybuchl, mohl bych se všemu jenom chechtat.“

Gert Kramer se rozesmál. „Kdo by to do tebe řekl, Karle. To se opravdu nemusíš dívat na budoucnost svého závodu černě. Jedině, kdyby se…“

„Co kdyby se?“

„No, oni by to mohli ještě jednou zkusit. Myslím, že, by se mohli pokusit o krádež těch pravých vzorců.“

„To mají marné. Všechny podklady jsem uschoval na místě, které znám pouze já. Protože pochopitelně nevěřím nikomu kromě sebe. Jenom je mi divné…“

„A to je?“

„Že se ten chlápek už podruhé neozval.“

„Jaký chlápek?“

„Ten, co prý má moje vzorce. Nabídl mi, abych je koupil zpátky, za půl miliónu. Byl to samozřejmě Sündernův trik, nebo jeho nastrčeného komplice.“

„To není vyloučené,“ pravil Kramer. „Ostatně, zastavil jsem se cestou k vám v Radničním sklípku. Víš, s kým tam seděli soudce, státní návladní a šéf kriminálky u jednoho stolu?“

Bergmann se vztyčil na lehátku. „Snad ne se Sündernem?“

„Přesně tak.“

„Krucinál, to začíná zavánět.“ Bergmann se rozběhl k telefonu.

Vytočil číslo kriminální policie, ale vrchní komisař Brecht odejel mezitím domů. „Dejte mi, prosím, jeho číslo do bytu,“ požádal a dostal je.

Vrchní komisař Brecht seděl pohodlně před televizorem, klidně sledoval denní zprávy a poté svou televizní konkurenci, která se právě skláněla nad mrtvolou, aby zjistila, že je mrtvola skutečně mrtvá. Bylo zvláštní, že mrtvola měla zavřené oči, což se Brechtovi s jeho mrtvými dosud nikdy nestalo.

Vtom zadrnčel telefon.

Vyzvánění s ním nepohnulo, protože si rád dával předvádět, jak tihle televizní komisaři řeší brilantně své případy. Byli to na slovo vzatí umělci, od nich se člověk mohl lecčemus přiučit: jak například sedět nedbale za volantem, jak v lijáku nezmoknout nebo jak se za veder jako normální smrtelníci nikdy nezpotit.

Ingrid Brechtová seděla v druhém křesle, nohy měla rovněž položené na sedátko, protože to jejím křečovým žilám dělalo dobře. Za poslední zimu trochu přibrala. Nebylo jí to lhostejné, i když její manžel proti tomu nic nenamítal.

Při čtvrtém zadrnčení telefonu se obrátila ke svému muži: „Jsi doma nebo ne?“

Brecht se jí o svých kontroverzích s Hamannem raději nezmínil, protože předem věděl, že by se Ingrid zcela zbytečně rozčilovala. Jeho naopak už nedokázalo rozházet zhola nic.

„Přijde na to, jak pro koho,“ řekl a strčil si do úst pralinku.

Na obrazovce právě vyslýchal policejní komisař podezřelého.

„Brechtová,“ řekla Ingrid potichu. „Ano, dobrý večer, pane Bergmanne. Chcete asi mluvit s mým mužem? Okamžik, prosím.“

Vzala aparát, položila ho na stolek po mužově pravici a ztišila televizor.

Brecht dál sledoval pohyblivé obrázky, zatímco mu Bergmann troubil do ucha, jak je to neslýchané, když se v tomhle prašivém městě hlavní podezřelý Sündern důvěrně stýká s představiteli zákona.

„… to vycítí i slepec o holi,“ vykřikoval, „že se tady má něco smést ze stolu. Sündern je přece ta mrcha, a nikdo jiný.“

„To je velice zajímavé, pane Bergmanne,“ řekl Brecht. „Ale bohužel jste na špatné adrese. Já už na vašem případě nepracuji. Vzal si jej na starost náš pan šéf…“

„Vedoucí oddělení ‚K‘? A pročpak?“

„Pane Bergmanne, to je vždy otázka kompetence a interní organizace práce. Jsem ovšem přesvědčen, že pan Hamann dokáže všechny důkazy náležitě vyhodnotit.“

„Doufejme. A co říkáte tomu, že ten chlapík, co mi chtěl ukradené vzorce prodat za půl miliónu, se už podruhé neozval?“

„Tady se dá těžko radit, pane Bergmanne. Snad je prodal někomu jinému. Třeba to byla finta?“

„Tak vidíte! Já tvrdím totéž. Ale co! Nic ve zlém, pane Brechte. Jinak, máte snad něco nového?“

„Žel nemám. Dobrou noc, pane Bergmanne.“

Brecht neztratil nit zločinu rozehraného na obrazovce. Nyní byl vyslýchán domácí přítel a obě děti mrtvého se na něho vrhly a tloukly ho pěstmi, až je policista musel krotit.

Brecht zívl, vstal a otevřel si láhev s pivem, jeho žena se zeptala:

„Co jste si udělali s Hammanem? Pohádali jste se?“

Mávl rukou. „To nestojí za řeč. V šupleti mi leží stohy práce. Mám se snad o tenhle případ rvát? Ne, nic v tom není. Myslím si ale, že je mnohem choulostivější, než se na první pohled zdá. Ať si na něm Hamann klidně vyláme zuby.“

„To přece nemyslíš vážně? Natolik tě už znám, Kurte.“

„Tak na zdraví! Zítra bych si raději vzal tenkou košili. Pojedu ven, a to ještě před začátkem služby.“

Pochopila, že se už víc nedoví, i kdyby mu kladla bůhvíkolik otázek. Když skončilo téma pro Kurta Brechta, pak spadla klec, jak sám říkal.

V prvních týdnech se Rudi Neubert cítil v Schalenbergu pod psa, takříkajíc jako odstavený na vedlejší kolej. Přeložení z Kolína považoval za degradaci.

Co se vůbec může v takovém Zapadákově dít?

Poslední události ho však poučily o opaku. Hezkých holek tu bylo, až oči přecházely, a v létě byl výběr dokonce větší než ve velkoměstě. To kvitoval s potěšením, protože bez dámské společnosti se Neubert cítil být polovičním člověkem. Momentálně bloumal po městě sám, což byl také hlavní důvod, proč kolem desáté hodiny zamířil do baru, nad nímž hlásal červený neon, že se jmenuje Janetta a že lokál patří dámě stejného jména. Nebo jí snad ani nepatřil. O vlastnické poměry se dosud policie nezajímala.

Nebyl to žádný exkluzivní lokál s přemrštěnými cenami, spíš jakýsi obojetník mezi normálním bistrem a lepším podnikem. Janetta – která se ostatně jmenovala Lavorská – stála za barovým pultem. Stoly obsluhovaly dvě dívky v minišatech s hlubokými výstřihy a na barových stoličkách sedělo asi půl tuctu mužů slušného vzezření. Také Herbert Hanson.

Mimo službu vypadal Rudi Neubert stejně nenápadně jako ostatní mladíci jeho věku. Nikdo by v něm nehádal policistu.

Usadil se ve výklenku a objednal si režnou a malé pivo. Číšnice před ním zapálila svíčku a v cukuletu mu přinesla čerstvě natočené pivo.

Chemik Hanson mnoho nemluvil, zato si bohatě zaléval játra ostrým drinkem. Ve velkém broušeném zrcadle nad barem si zřejmě povšiml Neuberta, protože najednou sklouzl z vysoké židličky a zamířil zeširoka, avšak bez opilého vrávorání rovnou k výklenku.

„Snad tady za mnou zase nečmucháte?“ vybafl ztěžklým jazykem.

Neubert ukázal s úsměvem na jednu z prázdných židlí. „Tady jsem úplně obyčejný člověk, nebo jím aspoň smím být. Znáte to, pane Hansone. Prostě si tu splachuju prach z úředních lejster.“

„Ták?“ Hanson se posadil. „Podle mě by to taky nebylo fér. Vyznáte se trochu v chemii?“

„Ani za mák. To málo, co mě kdysi naučili ve škole, jsem už dávno zapomněl.“

„Škoda, jinak bych vám mohl povědět spoustu zajímavostí o polybergerolu. A taky o té bezcharakterní svini Wunnovi. Promiňte, o doktoru Wunnovi. Řeknu vám, nikde se neintrikuje tolik jako tam, kde jsou ve hře velký prachy, tedy právě v těch hořejších poschodích.“

„Lidský egoismus nevymýtíte, pane Hansone. Dáte si pivo?“

„Když se mě ptáte takhle přímo, tak vždycky.“

Rudi Neubert objednal dvě piva a režnou. „Co je vlastně zač, ten Wunn? Poznal jsem ho jen tak povrchně. Je to přece respekt budící pán.“

„Je to los, na kterej nic nevyhrajete,“ tvrdil Hanson. „Pán! Obyčejnskej kramář a pedant je to, bez známky geniality. Očernil mě u starého – u Bergmanna – že prej vyhazuju peníze oknem. A přitom jsem byl se zkouškama prakticky hotovej.“

„Dobrá, ale on tu věc připravil technologicky, nebo ne?“

Hanson se naklonil kupředu a chytil Rudiho za knoflík u bundy.

„Něco vám prozradím, pane, ale nechte si to pro sebe. Doktor Wunn vydával moje vzorce za svý. Vím to na sto procent. Ale unikl mu jeden malinkej detail.“

„Co mu uniklo?“

Hanson se uchechtl a kroutil Rudiho knoflíkem. „Že jsem se dostal mnohem dál. Vzal jsem si s sebou totiž poslední vzorec. Mohl jsem ho prodat, což ovšem neudělám. Teprve před pracovním soudem se s ním vytasím. Pak teprv bude Bergmann kulit oči. Co povídám, pak teprv bude ronit krokodýlí slzy.“

Jestliže to, co Hanson tvrdil, byla pravda, nebyl to vůči závodu zrovna čestný postup. Na druhé straně se musel cítit hluboce dotčený a odstrčený. To zase bylo docela lidské.

„Wunn,“ plácal Hanson dál, „šilhal po místu generálního ředitele. Bergmann na to už nestačí, moderní manažerství není nic pro něj. A se synem je na kordy, ale o tom vy jistě víte.“

„Ne, nevím.“

„Opravdu? Ale měl byste, protože to vrhá ostré světlo na mezilidské vztahy. Bodo Bergman je chytrej kluk. Ještě študuje. Starej Bergmann mu však nemůže odpustit, že se Bodo umanutě hodlá zasnoubit s Dagmar Sündernovou.“

„To zní jako dobrý vtip. Copak se ještě něco takového vyskytuje v našem století?“

„Aby ne! Bergmann Sündernovi nikdy nezapomene, že mu vyfoukl před nosem tu parcelu pro stavbu nové haly. Kromě toho Sündern přišel na trh hned s dvěma výrobními novinkami naráz, proti čemuž je Bergmann bezmocný.“

„Ovšem svatbou by se přece všechny tyto problémy srovnaly?“

Hanson se uchechtl. „Ani nápad, Bergmann je tvrdohlavý jak nosorožec a taky dost záleží na jeho ženě, k níž Bodo ostatně nikdy nepojal synovskou náklonnost. Mezi náma – já bych to taky nedělal! Ať žijem!“

Hanson vyzunkl sklenici do dna. Pak pohlédl na hodinky, zatvářil se komicky a potřásl hlavou. „Vždycky když zajdu na skok k Janettě, zkejsnu tu celou věčnost. Vlastně jsem chtěl celou noc pracovat, ale nevím, proč bych to dělal. Žijeme přece jen chvilku a mrtví jsme tak dlouho!“

Zadními dveřmi vstoupil do baru poďobaný podsaditý chlapík. Vypadal jako zápasník ve volném stylu nebo jako bývalý boxer, který se už pro přílišnou váhu neprotáhne do ringu. Postavil se v koutku u barpultu a Janetta k němu hned přiběhla.

Chvilku si něco šeptali, pak Janetta nalila tomu tlusťochovi whisky, kterou naráz vypil a zmizel z baru.

Hanson k tomu poznamenal: „Rád bych věděl, co má Janetta za kšefty s tou opuchlou štěnicí. Je pravda, že všechny ty jeho masérky jsou děvky?“

„Jak prosím?“ ohradil se Neubert.

Hanson se podivil: „Vy neznáte Oskara Brauseho? Jeho takzvaný masérský salón tady vedle? Zaměstnává tam přece tři velice pohledné dámy! Mají ostatně natrvalo pronajaté tři pokojíky u Janetty.“

„Hm, to by spíš mělo zajímat naši mravnostní policii. Co se tu všechno neděje! A v takové díře světa!“

Do baru vešli opět dva hosté. Neubert znal pouze onu ženu, nebo spíše dívku, totiž Dagmar Sündernovou. Měla na sobě úzké přiléhavé kalhoty a nad pupkem zavázanou halenku, skýtající pohled na hezky opálenou pokožku. Byla to svůdná bytost, ale bohužel dobře hlídaná.

„Ten muž s ní je asi Bodo Bergmann?“ otázal se.

Hanson přikývl. „My o vlku a vlk… Nemohl byste mi půjčit kapuci? Vsadím se, že jdou po mně.“

Bodo Bergmann se skutečně zběžně rozhlédl a hned zamířil k jejich stolu. Dagmar Sündernová jej zdráhavě následovala. Po kratičkém pozdravu Bodo řekl: „Doufali jsme, že vás zastihneme doma, pane Hansone. Rád bych si s vámi promluvil.“

Hanson pokrčil rameny. „Já s vámi ovšem méně rád, pane Bergmanne. Není to míněno osobně, ale pokud není spor s vaším otcem soudně projednán, raději bych se vám vyhnul.“

„Mám pouze jedinou otázku, pane Hansone. Vy víte, že se nesnáším s panem Wunnem, tím patolízalem. Myslíte si, že má na svědomí tu explozi v závodě?“

„Jak já to mám vědět? O posledním dění ve fabrice nevím zhola nic.“

„Pane Hansone, vy jste mi před svým odchodem ze závodu řekl, že Wunn tu umělou hmotu nikdy nedokončí.“

„Tohle že jsem řekl? V novinách přece stojí, že je hotová. Jak bych já o tom mohl pochybovat?“

„Dobrá. Krucinál, chci pomoct svému otci, i když to bude zřejmě považovat za vměšování do svých soukromých záležitostí. Kromě toho mi moje nevěsta řekla, že jste odmítl přijmout místo u Sündernů. To je od vás velice fér, pane Hansone!“

Dagmar rýpla Boda do žeber. „Tomu ty říkáš fér? Vždyť přece jde o mého otce a pan Hanson mu dal košem. Á propos nejsme zatím oddáni, drahoušku!“

„Nenuť mě ke konfliktu se svědomím, prosím tě! Děkuji vám, pane Hansone, a na shledanou.“

Dagmar Sündernová ještě připojila: „Kdybyste si to snad rozmyslel, brnkněte mi!“

„Ještě se na to vyspím,“ odpověděl chemik.

Několik minut později odešel z baru i Hanson. Rudi Neubert seděl v zadumání nad dalším pivem, při čemž shledal, že z toho není o nic moudřejší. Zaplatil a vyšel ven.

Byla to jedna z nocí, v nichž je hřích jít na kutě, i když druhý den ráno bude v šest hodin zlomyslně drnčet budík. Neubert pomalu vykročil do parku a posadil se na lavičku, aby si v klidu zaneřádil nikotinem plíce. Najednou se dva kroky od něj vynořilo ze tmy malé klubíčko – jezevčík, a ze všech sil se rozštěkalo.

„Co se ti nelíbí?“ prohodil k němu Rudi, „podobám se snad měsíci, že tolik vyvadíš?“

„Fifi!“ zavolal jasný ženský hlas. „Pojď sem, Fifi! No tak, Fifi! Buď už způsobný!“

Fifimu však ani nenapadlo, aby poslechl. Mrskal dál ocasem a pokračoval ve štěkotu, o němž se nedalo říct, zda vyhrožuje anebo to myslí přátelsky.

„Kdybych byl tebou,“ řekl mu Rudi, „upaloval bych hned za paničkou. Tvá panička má moc milý hlas a určitě chce jenom tvé dobro.“

Žena se zastavila tři kroky od lavičky a zasmála se. „Promiňte, toho psa občas chytne rapl. Tak už pojď, Fifi!“

Ten však zavětřil kolem Neuberta, přestal hafat a začal mu očichávat levou ruku. Rudi opatrně odsunul pejskovu hlavu a pochválil ho: „Jsi hodný chlapec a teď jdi za paničkou, jinak se bude na tebe zlobit. I když nevěřím, že by tak milá panička mohla být někdy zlá.“

Fifi zmizel v křovinách. Našel si novou oběť pro svou chuť něco podnikat a tou byla toulavá kočka.

Štěkot se smísil s prskáním, až se kočka rozhodla vylézt na strom.

Konečně se Fifi vrátil a cupkal poslušně vedle paničky směrem k silnici. Neubert ocenil postavu majitelky psa za přijatelnou stejně jako její profil a vydal se loudavě za ní.

Pojednou vyrazil Fifi kupředu za jakýmsi temným stínem a začal na něho se štěkotem dorážet. Žena se marně pokoušela jezevčíka odvolat.

Stín nahlas zařval: „Ty mrňavá bestie!“ Nato Fifi bolestivě zakvičel fistulkou, protože ho stín nakopl.

Rudi Neubert doběhl k ženě, právě když se jezevčík pokusil o nový útok na kalhoty velkého muže, který ho znovu odkopl. Teď byl Fifiho nářek ještě žalostnější, ale pes se nevzdal. Neubert se vynořil před neznámým jako hradba. „Víte, co jste?“ zavrčel na něj. „Povím vám to. Kdo týrá nevinné zvíře…“

Nedopověděl. Hromotlukova pěst vyrazila bleskově kupředu a trefila Rudiho do úst. Ne že by musel sbírat zuby do hrstičky, ale bolelo to zatraceně.

„Nablblej hafan,“ ulevil si tlusťoch opovržlivě.

Není nikde psáno, že se člověk, třebaže je u kriminální policie, dá jen tak bez pardonu mlátit. Ale v každém případě se má kriminalista ovládnout a nejednat v afektu.

Tuto zásadu si Rudi uvědomil až později. Bolest jej rozzuřila, a tak odpověděl dvěma bleskurychlými údery do vyvaleného tlusťochova pupku. V tom okamžiku poznal, s kým má tu čest. Byl to pan Brause.

Mohl si také ušetřit sílu pro vhodnější příležitost, protože ty rány s masérem Brausern ani nehnuly. Odkašlal si a znovu vyrazil do útoku. Tentokrát to Rudi koupil do ucha, a to tak přesně, že slyšel pění celého andělského chóru.

Další ráně se Neubert vyhnul a uchopil Brauseho mocné zápěstí a provedl s ním několik obratů, které se neučil v hodinách juda nadarmo. Brause nevykřikl, pouze zasténal a klesl na kolena, zatímco Rudiho vztek vyprchal.

„Už nikdy nekopejte do psa, pane Brause,“ zašeptal nebezpečně tiše. „Abyste věděl, kde si na mě můžete stěžovat, jmenuji se Neubert a jsem u kriminální policie.“

Oskar Brause přestal sténat a pomalu se zvedl. Ohmatal si pravé rameno a sklonil hlavu. „Je mi líto, pane Neuberte,“ přiznal otevřeně. „Kdybych byl věděl, že jste od kriminálky, pak bych…“

„Člověče, tyhle typy lidí mám tak rád! Fuj tajbl, kopat do psa!“

Obrátil se a nechal ten žok sádla dělat, co umí. Žena stála kousek stranou a držela v náručí vyplašeného psa.

„Děkuji,“ řekla, „nemyslela jsem si, že ještě existují takoví surovci.“

„Existují však také docela jiní lidé! Smím vás kousek doprovodit?“

„To by bylo od vás milé, díky!“

Nebydlela daleko. Patřila jí boutique, jak se Neubert dověděl, a měla docela zvláštní jméno: Liana Libellová.

Když se loučili, lízal mu Fifi ruku. Psi jsou vděčnější než lidé a dovedou to také dát najevo.

5

Dvě noci čekal Emilio Senga tak vytrvale, až mu málem nohy vrostly do země. Ale muž, který si s ním domluvil schůzku, se neukázal.

Protože v tomhle bláznivém světě jsou věci tak nespravedlivě rozděleny, že jedni musejí pracovat, i kdyby to bylo jen kvůli tomu, aby zvědavým poldům podali důkaz, že nežijí jako ti holubi na poli živící se z dlaně boží, ubíjel Emilio dny tím, že pomáhal pronajímateli loděk. Když se večer vrátil do svého kutlochu, nalezl tam lístek.

„Nemohl jsem, ale dnes přesně v jednu pod mostem. Dohodnutá cena zůstává.“

Emilio chtěl z toho původně vytlouct víc než padesát tisíc, ale po tom výbuchu v Bergmannových závodech se mu věci zdály chlupatější. Na koho by se také mohl obrátit? Tomu bláznivě popsanému papíru rozuměl jako koza petrželi. Možná že má cenu miliónu, ale to je mu houby platné. Těch padesát táců byla jeho jediná šance.

Čučel na lístek, na slova napsaná bez okolků na psacím stroji. Podpis žádný. Pochopitelně. Byl strašně zvědavý, kdo mu vlastně dá ty prachy do ruky.

Nebo že by to byla habaďúra? Neměl nejmenších pochyb o tom, že právě mezi gangstery panují svérázné představy o cti a morálce. Nedělali by s ním žádné cavyky a proděravěli ho jak řešeto.

Emilio Senga se rozhodl, že tohle se mu nesmí stát. Vždyť přece není včerejší.

Deset minut před jednou hodinou už přešlapoval pod mostem. Svou starou káru zaparkoval v lesním průsmyku, vzdáleném asi kilometr. Docela nenápadně, jako by byl na procházce, sestoupil na břeh Osské přehrady, na jejíž černé sametové hladině se zrcadlily hvězdy. Kdyby jeho zákazník tuto noc opět nepřišel, pak by se ty vzorce pokusil udat jinak.

Nahoře na mostě přešumělo několik aut, pak nastalo ticho. Zaslechl další auto. To jelo pomaleji a odbočilo ze silnice na úzkou cestu, která vedla na břeh přehrady. Skutečně, ten chlap byl tak líný, že se ani nenamáhal sejít těch pár kroků pěšky.

V místě, kde byly mostní pilíře zabudovány do země, si výletníci udělali nedovolené parkoviště. O sobotách a nedělích tam stála mračna aut a policie pilně vydělávala na pokutách. Sem dokodrcal obrovský bourák, reflektory ozářily okolí a na vteřinu se zastavily na Emiliově postavě. Zvedl ruku k očím, aby ho světlo neoslnilo.

Motor zmlkl, ozvalo se bouchnutí dvířek. Slyšel polohlasné: „Haló, pojďte sem! Už jsem vás viděl.“

Emilio nijak nepospíchal. Zůstal stát a zvolal: „Pojďte sem vy! Máte peníze?“

„Samozřejmě. A vy?“

„Všechno v pořádku.“

Jen málo lidí v Schalenbergu nad Ossou neznalo nápadnou postavu továrníka Sünderna. Nebyl sice nějak zvlášť velký, ale vyzařovala z něj síla osobnosti, a také si uměl zjednat náležitý respekt.

V této chvíli však sestupoval velice opatrně po úzké prašné cestě, vedoucí po svahu přehradního jezera. Emilio ho poznal, až když se přiblížil na pět kroků. „To jste vy?“ užasl.

„Kdo jiný?“ zavrčel Sündern nedůvěřivě. „Přece jste si mě sem pozval. A kdo jste vy? Jestliže mě chcete podfouknout, pak mě teprve poznáte!“

Emilio se ušklíbl. „To je vaše riziko. Nebo si chcete ty papíry přezkoumat hned tady? Prosím!“

Tašku se vzorci držel v levé ruce, pravou měl zastrčenou v kapse, v níž měl pistoli. I kdyby tak vznešenému pánovi, jako byl Sündern, vraždu nepřičítal, člověk nikdy neví. Pro Sünderna nebyl Emilio nic jiného než dotěrný ovád.

„No dobrá,“ řekl Sündern, „musím se s tím spokojit. Chcete si přepočítat peníze? Je to padesát tisíc v malých bankovkách.“

„Důvěra za důvěru,“ řekl Emilio prostě a natáhl ruku. Padesát tisíc! Má-li být k sobě upřímný, pak takovou hromadu peněz v životě neviděl.

Dole v jezeře něco šplouchlo, zarachotil kámen. Žádný z nich tím směrem nepohlédl, jejich vzájemná nedůvěra byla příliš velká. Sündern si vzal od Emilia aktovku, ten zase od něj plastikovou tašku s penězi a potěšeně se zazubil. Dole pod svahem se z jezera vynořila černá postava, zvedla si potápěčské brýle a vybalila z vodotěsného obalu pistoli s dlouhou hlavní.

„Děkuji,“ řekl Emilio.

To bylo poslední slovo jeho života.

Tři výstřely hvízdly tak rychle za sebou, že se jejich třesk slil v jediný, a otřásly Emiliovou hubenou postavou. Sengovi se vydral z hrdla přidušený výkřik. Pak roztáhl ruce, jako by se chtěl něčeho zachytit, a nakonec se těžce sesul k zemi. To už byl Zikmund Sündern několik metrů od něj. Utíkal, jako by ho honilo tisíc ďáblů. Aktovku se vzorci však držel pevně v rukou, i když mohl třesknout další výstřel, tentokrát určený pro něho. Strachy se mu třásla kolena, ale on běžel a běžel.

Snad nikdy v životě tak usilovně nekmital nohama. Ani na tenisovém dvorci, kde si čas od času vylepšoval kondici. Ztěžka odfukoval, plíce mu pracovaly jako měchy u varhan. Trhl dvířky auta, a sotva dopadl na sedadlo, zastrčil klíček k zapalování. Nahoře na mostě projíždělo jakési auto, ale on nic neslyšel, neviděl. Co když ten vrah teď půjde po něm…

Mercedes poslušně naskočil. Sündern zařadil rychlost, ale ve zmatku přidal příliš mnoho plynu. Než pneumatiky zabraly, vyryly do půdy hluboké rýhy.

Pak pro změnu pozdě otočil volantem, sjel z úzké cesty kamsi do křoví a chvíli trvalo, než se opět vymotal zpátky. S nerozsvícenými světly zběsile vyjel prudké stoupání a smýkl se na silnici. Kola žalostně zakvílela… To by bylo! Košili měl přilepenou na těle, ruce se mu třásly jako v zimnici. Na okamžik se mu zvedl žaludek. Až teď mu došlo, že vůbec nevidí na silnici, a zapnul světla.

Dole pod mostem vylezl na břeh žabí muž a vytrhl Sengovi z rukou sáček s penězi. Sklouzl opět do jezera, nasadil si vodotěsné brýle a odplaval pryč.

Vrchní komisař Brecht se objevil v kanceláři deset minut před začátkem služby, popadl jakási akta a zavolal šéfově „první dámě“.

„Jsem pryč ve věci Kesemeiera, slečno Reuterová. To jenom pro případ, kdyby mě pan Hamann postrádal, s čímž se ovšem nedá počítat.“

„Co tak časně, pane Brechte?“ podivila se Marga Reuterová, která si už osvojila některé šéfovy manýry a dovedla jich uštěpačně používat vůči svým spolupracovníkům. „Vy se nezúčastníte ranní porady?“

„Uhodla jste, holubičko,“ řekl přesladce Brecht. „Protože na tuhle záležitost potřebuji celý den a musím také urazit hezkou řádku kilometrů.“

Zastrčil si spisy do aktovky a sešel v dobré náladě na nádvoří. Právě když nastupoval do auta, přijížděl Rudi Neubert.

„Dobrýtro, Kurte,“ zvolal na něj. „Kterými cestami se dnes hodláš ubírat?“ Tenhle šprýmař si někdy neodpustil šroubované slovní obraty.

„To máš tak,“ odpověděl Brecht. „Vždycky když se slunce usměje, chytí mě touha po dálkách. Přeji dobré pořízení!“

„Ty sketo! A to mám tady dneska zůstat sám jak kůl v plotě? Počkej, chtěl jsem ti ještě něco říct…“

„Až zítra, mladý muži, zítra! Vlastně ne, zítra je sobota a já mám volno, takže až v pondělí. Čáo!“

Brecht vyjel ze dvora ve chvíli, kdy do vjezdu zahýbal Hamann. Brecht ještě zaslechl zahvízdání brzd, ale to už byl v další ulici za rohem.

Hamann nedštil zrovna síru, ale jako by ho vosa štípla, pádil do sekretariátu. „Byl tady Brecht? Jak to, že někam odjel? A kam?“

Sekretářka byla pochopitelně hezký zajíc. Na tom si dal Hamann záležet, třebaže neměl naprosto v úmyslu využít jejích půvabů k vlastnímu potěšení. „Dobré jitro, pane vrchní komisaři,“ zapípala sladce. „Pan Brecht tady nebyl, ale telefonoval, že vyšetřuje případ Kesemeier.“

„Zrovna dnes? To je přece… Nu dobrá!“ Pak vrazil do své kanceláře, ale ve dveřích se obrátil: „Hlaste mi, až se pánové v plném počtu dostaví na ranní poradu. Mám tady zprávu od Pottera?“

„Nikoli, pane vrchní komisaři.“

„To jsem si mohl myslet,“ poznamenal a dveře za ním zapadly.

Zikmund Potter přišel do zasedačky se čtvrthodinovým zpožděním. Měl kocovinu jako trám, hojnost piva a šnapsu zadarmo nezůstala bez následků.

Jenom velice matně si vzpomínal, že připíjel na bratrství aspoň s půltuctem lidí, avšak jména se mu dávno vykouřila z hlavy. Bylo to prostě náročné. Dal by však krk za to, že ještě včera večer posílal vzorky se zprávou do technické laboratoře.

Přikývl na pozdrav Uschi Schäferové, která si dnes výjimečně oblékla šaty, a ne ten úděsný myší kostým, v němž vypadala jako vlastní prababička.

Petr Klinger na něj zavolal: „Jseš nacucanej, Zikmunde?“

„To víš,“ zavrčel, „a neškrtej zápalkou, nebo vybouchnu jak puma. Ta trocha krve, co mám v alkoholu, nestojí za řeč.“

Rudi Neubert si chtěl také přihřát svou polívčičku, ale vtom do místnosti vkročil Hamann a šinul si to rovnou do čela stolu.

„Pánové?“ pohlédl na hodinky. „Uplynulo přesně devatenáct minut od stanoveného začátku porady. Takovou nekázeň nehodlám trpět! Kdo přišel poslední?“

Zikmund Potter vstal a beze slova si zase sedl.

„Pochopitelně,“ zvolal Hamann, „už jsem si dávno všiml, že děláte obstrukce, Pottere. Ještě si o tom promluvíme.“

„Pane Pottere,“ opravil ho Zikmund nahlas a zřetelně.

Hamannovi to vyrazilo dech, ale považoval za lepší poznámku přejít. „Kde máte zprávu?“ zeptal se ostře jako generál před zahájením útoku.

Zikmund opět povstal. Obrátil se nikoliv k vrchnímu komisaři, ale k ostatním kolegům. „Včera vyletěl do vzduchu v Bergmannových závodech reaktor. Jestli někdo náhodou neví, co je to reaktor, tak je to úplně fuk. Když jsem se prohrabával tou haldou trosek, úplně jsem si při tom zničil košili i kalhoty. Makal jsem až do osmi hodin večer, pokud by to někoho zajímalo. Výsledek: reaktor byl vyhozen do vzduchu pomocí želatiny a rozněcovače. To o nitroželatině se musí ještě prokázat přes techniku, ale to není důležité. Domnívám se, že rozněcovač reagoval na vysokou teplotu v reaktoru. To se také ovšem musí ještě prošetřit. Děkuju. Konec.“

Posadil se. Hamann přerušil nastalé ticho ostrou otázkou: „Proč se to dovídám teprve teď?“

Potter opět povstal: „Nebyl jste v kanceláři k dosažení, pane vrchní komisaři. Také doma jste nebyl. Tak jsem si dovolil zařídit nejnutnější věci sám a pak jsem skončil službu.“

Hamannova tvář vojevůdce zrudla. Pocítil, že na něj všichni upřeně zírají a většina z nich ne zrovna přátelsky.

„Zdá se tedy,“ řekl nyní umírněně, „že se proti Bergmannovým závodům chystá jakýsi komplot. Jak všichni víte, jde o důležité vzorce, které…“

Přerušil se, protože dovnitř vešla sekretářka a přistoupila k němu. „Co je?“ vyštěkl.

Slečna Reuterová zašeptala: „Vražda, pane vrchní komisaři. Na přehradě pod mostem.“

„A co jste zařídila?“

„Je tam už hlídkový vůz a…“

„Dobrá, a zrovna teď tady není komisař Brecht. Pokuste se ho sehnat!“

„To nebude dost dobře možné. Víte přece, že objíždí celý kraj…“

„Aha, no jo, pane Klingere a pane Neuberte, vypravte se tam! Slečno Reuterová, zavolejte úřednímu lékaři. Také fotograf ať se tam hned rozjede.“

Klinger a Neubert si pospíšili, už aby byli pryč. Vzali si nezbytná fidlátka a nasedli do služebního brouka, protože k pohotovostnímu vozu pro vraždy se ještě nedopracovali.

Rudi Neubert zapnul modrý maják a sirénu. Jel bláznivě jako vždycky.

„Dejme si trochu pohov,“ řekl Petr Klinger. „Mrtví už nemají kam spěchat a neutečou.“

„Jsem naštvanej,“ řekl Rudi, „proč vzal Hamann Brechtovi to tučné sousto v Bergmannových závodech? A pak si jednoduše zmizí a nechá v tom lítat Zikmunda. Typické!“

„Tak ho taky nechej jednou něco dělat, ať v jednom kuse nedřepí za psacím stolem a nevymejšlí služební plány.“

„Služební plány! Když si uvědomím, kolik času promarníme na poradách, tak mě jímá vztek. To jsou přeci samý bláboly. Ve velkém městě, jako je Kolín nebo Düsseldorf, to snad je nutné, ale tady…!“

„To říkáš ty, ale generálem je Hamann a ne ty. A protože se tady cítí samovládcem, dělá jenom zmatky.“

Na přehradě díky bohu ještě nezačal obvyklý provoz jako o sobotách a nedělích, a proto se tam rychle dostali. Hlídkový vůz stál nahoře na krajním pruhu silnice, přímo pod mostem. Zaparkovali brouka hned za ním a sestupovali svažitou cestou dolů. Slunce už pěkně připalovalo, ale nad jezerem vanula svěží bríza.

Dole okouněli jenom tři náhodní zvědavci, což byl skutečný zázrak. Hlídkující policisté je drželi ve značné vzdálenosti.

„Lékař už je na cestě,“ poznamenal jeden z nich, „ale stejně je to na nic, mrtvým se už pomoct nedá.“

Dívali se zatím zpovzdálí na mrtvolu. Ležela pootočená na boku a zírala prázdnýma očima na kameny, trávu a trnité křoví. Krev již dávno oschla.

„Zná ho někdo?“ otázal se Petr Klinger, zatímco kolem mrtvého natahoval do čtverce uzavírací šňůru.

Nikdo Emilia Sengu neznal. Policisté se ho zatím nedotkli, a proto nevěděli, zda má u sebe doklady nebo ne.

Mohli to zjistit, teprve až fotograf pořídil snímky a lékař konstatoval, že byl střelen třemi kulkami, z nichž jedna byla smrtelná.

„Dvě střely do toraxu, jedna do břicha,“ poznamenal. „Posmrtná ztuhlost již nastala. Nerad bych se seknul, ale ten muž je nejméně osm hodin mrtev. Mrtvolné skvrny se už nedají odstranit.“

Klinger se podíval na hodinky. Bylo půl desáté. „Tedy kolem druhé hodiny v noci?“

Lékař váhal. „Snad ještě dřív. Musel bych přihlédnout ještě k teplotám, ale to je tady u vody dost obtížné. Řekněme tedy mezi půlnocí a druhou hodinou v noci. Snad to zjistí soudní lékař podle obsahu žaludku, což je v takovémhle případě nejbezpečnější způsob.“

„Děkuji, pane doktore.“

Rudi Neubert vyndal ze saka mrtvého náprsní tašku. „Emilio Senga,“ četl z průkazu. „Dvaatřicet. Musel jsem ho už někde vidět.“

„Já také,“ řekl Klinger. „Okamžik, bylo to v baru u Janetty. Muselo to být minulý týden.“

„Jak to, že jako vzorný manžel a otec navštěvuješ tohle hnízdo neřesti?“

„Vždycky pouze služebně.“

Prohledali nejbližší okolí a na okraji cesty nalezli podivnou stopu. „Vypadá to jako od potápěčské ploutve,“ prohodil Neubert.

„Také to je,“ rozhodl Klinger. „Myslíš, že ten otisk má něco společného s vraždou?“

„To zrovna ne, ale neměli bychom ho přesto zabezpečit?“

„Když chceš, tak jo.“ Petr Klinger si prohlížel zamyšleně svah zdola nahoru. Několik kamenů leželo na jiných místech.

Znamenalo to snad něco podstatného?

Tady u přehrady jsou stovky sportovních potápěčů. Přesto musel tuto stopu žabího muže vzít v úvahu.

„Je to divné,“ řekl. „Předpokládejme, že s mrtvým nebylo hnuto od chvíle, kdy sem dopadl. Ale to nám nijak nepomůže. Potřebujeme úhel střelby, Rudi.“

„To souhlasí. Lékař by měl určit dráhu střely, ale moc tomu asi nerozumí. Pokusíme se o to sami?“

„Samozřejmě.“

Uvolnili si mrtvého. Otvor po střele byl na pravé straně a jako obvykle větší než v místě, kde projektil opustil tělo. Měřili a měřili, počítali, až dospěli k závěru, že Senga musel být zastřelen z jednoho bodu dole na svahu, anebo dokonce z jezera.

Nebyli ještě hotovi, když k nim přistoupil jeden hlídkující policista se slovy: „Nevím, jestli to má pro vás význam, ale rozhlížel jsem se nahoře po parkovišti. Jsou tam úplně čerstvé stopy od auta.“

„Tak?“ opáčil Klinger. „Jak víte, že jsou čerstvé?“

„Protože zcela určitě vím, že ve všední den sem zřídkakdy zabloudí auto. Také včera jsme tudy několikrát projížděli hlídkovým vozem a neviděli jsme tu ani jedno. Kromě toho v noci silně padala rosa a z téhle stopy po pneumatice vysvítá, že na ni rosa nepůsobila tak jako na ty ostatní.“

„Prima!“ řekl Neubert. „Jsem vám velmi zavázán, kolego. Hned se na to mrknem.“

„Ještě něco! Ten vůz se musel velmi rychle rozjíždět, spletl si cestu a odjel odsud po levých kolech. Profil pneumatik je velice zřetelný. Je to široký profil. Máme pořídit odlitky?“

„Samozřejmě! Vidím, že mi nezbývá než vlézt do té studené vody, a přitom nemůžu tvrdit, že bych tenhle živel nějak zvlášť miloval.“

„A proč?“ zeptal se Petr Klinger.

„Hledat nábojnice, pokud je pachatel neposbíral a neodnesl.“

K tomu však nedošlo. Když Neubert prohledával svah centimetr po centimetru, objevil dole něco lesklého. Byla to nábojnice ráže 6,35. To už byla vzácná kořist, to byl důkaz správnosti jeho úsudku.

Neubert však nepolevil, dokud nenalezl další dvě nábojnice a neuschoval je. Prolézal dál mezi kameny ve stálém nebezpečí, že uklouzne a šplouchne do studené vody, když se nahoře objevil Hamann. Petr Klinger mu podal stručné hlášení.

„No tohle!“ zvolal Hamann. „Že ho zastřelili tady zdola? A uprostřed noci? To je neuvěřitelné!“

„Ale pravdivé!“ zavolal od břehu Neubert. „Tady jsou nábojnice. Jde o automatickou zbraň, pistoli ráže 6,35.“

Hamann pokývl hlavou. „Rozumíte tomu, pane Klingere? Kdo by se tady dole schovával? Tady přece nemá kde se ukrýt!“

„Domníváme se, že to byl žabí muž. Jednu stopu jsme už zajistili. Kromě toho mohl být na místě činu i vůz – myslím tím v době činu. Právě si chci jít prohlédnout stopy.“

Hamann zamířil k parkovišti. Mrtvému, kterého dosud neodnesli, nevěnoval pozornost.

„Nemyslím si,“ řekl nakonec, „že ty stopy po autě mají nějaký význam. Třeba tu byl nějaký zamilovaný párek.“

Petr Klinger se zdržel výroku. Od Brechta se naučil, že na místě činu musí být zajištěna každá maličkost, i když se zpočátku zdá, že s činem přímo nesouvisí.

Stopy po pneumatikách těžkého vozu byly výborně viditelné a byly přesně uchovány v sádrových odlitcích. Ale teprve až si Petr Klinger důkladně prohlédl parkoviště, nalezl ještě stopu muže, který šel směrem dolů k mostu. Tato stopa naprosto nesouhlasila se Sengovými stopami.

Záhada tím ovšem vyřešena nebyla, případ je spíš zkomplikoval. Někdo mohl v noci mrtvolu objevit a bezhlavě utéct. Nebo byla motivem žárlivost? Neměla se tu se Songou setkat nějaká žena?

Ne! To by bylo příliš přitažené za vlasy. Dokud se o Sengovi nedozvědí víc, nedostanou se dál.

„Navrhuji,“ řekl Petr Klinger, „abychom požádali o souhlas k prohlídce Sengova bytu.“

Hamann přikývl: „Zařídím to. Až tady budete se vším hotovi, budu jej už mít. Je to případ pro vás, pane Klingere!“

Hamann se vzdálil pružným krokem. Vlastně to měl být případ vrchního komisaře Brechta, neboť jenom on byl oprávněný vyšetřovat delikty zabití a vraždy. Ale Hamann měl přirozeně na Brechta vztek, a tak opět rozhodl o věci spontánně a autokraticky.

6

Zikmund Potter vyťukával na stroji svou zprávu, mezitím občas zavolal do technické laboratoře, ale tam stále nebyli hotovi. Tak se tužil dál.

Zazvonil telefon.

„Máte se dostavit k šéfovi,“ řekla slečna Reuterová a položila sluchátko. Zdvořilost nebyla její silnou stránkou. Považovala ji ostatně za naprosto zbytečnou.

Zikmundovy bolesti hlavy nepovolily. Spolkl už dva aspiriny, oba bez výsledku. V životě se už tak neztřískám, přísahal si.

Zuřil na Hamanna, který se tvářil, jako by všichni ostatní kromě něj byli ignoranti a blbouni. A kdo vlastně tady dělá přesčasy?

Jenom se uklidni! domlouval si.

Ještě než odešel k šéfovi, dopsal zprávu a pročetl ji. Opravil v ní několik překlepů. Snad by se tam našly i gramatické chyby, což však nebylo na závadu, aby každý pochopil podstatu věci.

Pak se na ni podepsal, vzal si sako, upravil kravatu a vypochodoval. Když otvíral dveře, vyzváněl telefon znovu. Nechal ho zvonit. Pravděpodobně Reuterová touží opět slyšet jeho milý hlas.

„No konečně!“ uvítala ho sekretářka, když bez zaklepání vstoupil do kanceláře. „Taky by vám ruka neupadla, kdybyste zaklepal.“

Znovu ho popadl záchvat zuřivosti, který se snažil silou vůle potlačit. „Chvilku teď poslouchejte, co vám povím! Jsem docela kliďas, ale namyšlené husy, jako jste vy, nemůžu k smrti vystát. Kdybych se trochu namáhal, mohl bych být vaším otcem. A ještě něco! Víme spolehlivě, že donášíte starému i to, co nevíte. Dělejte to takhle dál a užijete si tu veliký povyražení.“

Reuterová na něj zírala a pak zrudla. Z hlavního technika kriminálky, jak teď před ní stál, šel strach. Na spánku mu pulsoval rudý šrám, za nějž vděčil noži jakéhosi pouličního rváče.

„Věnujte se své práci,“ dodal, „a už nikdy neposlouchejte za dveřmi!“

Prošel kolem jejího psacího stolu a zaklepal na spojovací dveře. Trvalo to celou věčnost, než se Hamann chraplavě ozval: „Vstupte!“

Seděl za nádherným psacím stolem, který se nedal srovnat s těmi ošoupanými a poškrábanými kusy nábytku v ostatních kancelářích. Potter položil bez vyzvání ty tři strojem napsané stránky před Hamanna.

„Moje zpráva,“ poznamenal stručně.

Hamann na ni ani nepohlédl, opřel se o opěradlo křesla a změřil si Pottera od hlavy až k patě. „Jste tady jedním z nejstarších pracovníků. Vaše personální spisy neobsahují dosud žádné negativní hodnocení, ale to se nyní změní, za to vám ručím. Byl jste přednostně vyslán na komisařské kursy a při zkoušce jste slavnostně prolítl. Každý se sice zrovna nehodí pro vyšší služební dráhu, protože je k tomu potřeba trochu více rozumu, píle a znalostí. Ale včera jste považoval za nutné vyjádřit se o mně slovem, které bych nerad opakoval. Nechcete se mi za ně omluvit?“

Zikmund mlčel.

„Čekám,“ řekl Hamann, „avšak už mi dochází trpělivost. Abyste byl informován, hodlám proti vám zahájit disciplinární řízení, jestliže okamžitě nepřijdete k rozumu.“

„To je všechno?“ otázal se Zikmund. „Pak mohu jít. Na shledanou, pane Hamanne.“

Byl téměř ve dveřích, když Hamann zařval: „Tady zůstanete, Pottere! Varuji vás! Nezahrávejte si se mnou! Vytvořil jsem během několika týdnů z téhle lotrovské bandy disciplinovanou jednotku, Pottere! Omluvte se a já za vším udělám tečku.“

Potter otevřel spojovací dveře do sekretariátu. Marga Reuterová ucukla příliš pozdě od klíčové dírky. „Nebylo vás, slečno Reuterová, u tohoto jednání zapotřebí,“ řekl výhrůžně. „Znáte průpovídku o odposlouchávání za zdí?“

Reuterová uskočila zaraženě zpět, div se nepřerazila o koš na papír a vyběhla z kanceláře jako střelená.

Potter zavřel dveře a přistoupil k Hamannovu psacímu stolu. Jeho tvář ztvrdla.

„To jsou manýry, které jste tady zavedl vy, pane Hamanne. Špiclové jsou teď všude, kde se sejde pár lidí, a vy to podporujete. Vy jste ten principál, co tahá loutky za provázky. Chcete nás, staré harcovníky, učit, jak má vypadat uklizený psací stůl. Zkracujete nám finanční limity ještě hůř než ministerstvo financí, a přitom sám potřebujete o dva úředníky víc než váš předchůdce komisař Brecht, a to jen pro nesmyslnou vnitřní službu a archív pro tu vaši podělanou papírovou válku. Zato venku nám chybíte. Proto máme samý přesčasy, ale to vás vůbec nezajímá.“

Hamann vyskočil od stolu s tváří zrudlou zlostí: „Co vás to napadlo? Byl jste tázán na svůj názor? Jak se opovažujete kritizovat má opatření?“

Potter se výsměšně zasmál. Nečekaně přešel do jiného tónu. „Jó, tak takhle je to! Já jsem dal želízka na ruce většímu počtu gaunerů, než kolik jste jich vy vůbec v životě viděl. Od té doby, co tady vládnete, mele se naprázdno, jako nikdy předtím. Ráno se producírujete na ranní poradě, jen abyste ukázal, jak jste důležitý. Z těch porad ještě nic kloudného nevzešlo.

Předveďte nám aspoň na jednom případu, jak se řeší! Ale na to vy nemáte čas, protože musíte vylepšovat naše zprávy červenou tužkou, abychom je pak museli znovu přepisovat na stroji. Jste prostě kancelářskej škrabák a kriminalista na baterky. Tak tohle můžete taky dát do mého osobního spisu. Tím si získáte ještě víc přátel, než jich mezi námi dosud máte.“

„Abych to neudělal, Pottere! Tohle porušení subordinace si nedám líbit. To je vzpoura!“

„Jak je libo, pane Hamanne. Ještě něco, do budoucna si přeji, abych byl oslovován jako pan Potter. A teď promiňte, mám práci.“

Teprve když se Zikmund Potter usadil ve své kanceláři a zapil další tabletku aspirinu, došlo mu, čeho se odvážil. To je z těch zatracených bolestí hlavy a z těch veder. Ruce se mu třásly, když vztekle smetal celý stoh spisů ze svého stolu.

Pak se však uklidnil, posbíral lejstra a pečlivě je zase poskládal. Vyzuřil se, což je ostatně nejlepší prostředek proti žaludečním vředům.

Ale tomu náfukovi to aspoň vycinkal.

Petr Klinger a Rudi Neubert se vrátili od Osské přehrady v poledne. Povolení k prohlídce bytu Emilia Sengy zde zatím nebylo. Hamann jim řekl, že se k tomu zatím nedostal. Proto se Petr Klinger rozjel bez okolků k soudu a dostal během tří minut papír, který jim otevíral dveře Sengova bytu.

„Hamann umí pronášet velké proslovy,“ zabručel, „ale každou blbost si musíme zařídit sami.“

Neubert projížděl pomalu hlavní třídou a šilhal po očku k boutique Liany Libellové, ale nespatřil ji. Senga bydlel na starém městě v úzkém řemeslnickém domě jako podnájemník. Zatím o něm věděli jen to, že byl příležitostným dělníkem, jeho otec že byl Ital a matka Němka, oba před lety zemřeli.

Na jejich zvonění ve třetím poschodí nikdo neotvíral, ale dveře nebyly zamčeny. Neubert je otevřel a nahlédl do temné chodby, v níž to tak páchlo zatuchlinou, jako by od doby, co dům stojí, nikdo nevětral. A to už bylo skoro dvě stě let!

Z jedné místnosti vlevo se ozýval jakýsi šramot. Rudi si připravil služební pistoli a neslyšně přistoupil blíž.

Na dveřích byla připínáčky připevněna zažloutlá vizitka. Bylo na ní napsáno Emilio Senga. Jsou tedy na správné adrese. A protože mrtví šramotit nemohou, musel se v Emiliově pokoji neoprávněně zdržovat někdo cizí.

Rudi rozrazil dveře a zvedl ruku s pistolí. Neřekl „Ruce vzhůru!“, to mu připadalo směšné vzhledem k tomu, že za dveřmi spatřil černovlasou dívku v přiléhavých šortkách a ve žluté halence. Klečela před prastarou komodou a prohrabávala se v Emiliově prádle a košilích.

Rudi vstoupil se slovy: „Kohopak jsem to tady našel?“ Zastrčil zbraň. Ta bytost s dlouhými černými vlasy mohla být sice nebezpečná, avšak jen sympatickým způsobem.

Petr Klinger zůstal u dveří a prohlížel si staromódně zařízenou místnost. Byl v ní cítit naftalín a zapocené nohy.

Dívka povstala. Na prstech levé ruky se jí zaleskly tři prsteny. „Kdo jste? Co chcete?“

Neubert se přidržel staré moudrosti kriminálních policistů, že člověk nemá hned v začátku vyklopit všechno, co ví. „Přišel jsem navštívit Emilia,“ odpověděl mírně. „Kdepak je?“

„To nevím.“

„Škoda! Jste jeho přítelkyně?“

„Co je vám do toho?“

„Jsem od přírody zvědavý, Emilio mi totiž o vás nic neříkal. Kdy jste ho viděla naposled?“

„Dneska ráno.“

„Vy jste tady spala?“

„No a? Ptám se snad já vás, s kým spíte?“

Čím půvabněji ta dívka vypadala na první pohled, o to hůř to s ní dopadalo při druhém pohledu. Bylo jí kolem dvaceti, ale oči měla přinejmenším dvakrát tak staré. Noční motýl, nebo dokonce pouliční holka, otipoval ji Neubert.

„Co hledáte v těch šuplících, madam?“ otázal se Petr Klinger. „Že by svoje svůdné prádlo?“

„To mám na sobě. Chcete se podívat a posoudit je? Stálo by to ale přátelskou maličkost.“

„Nemám zájem.“ Petr se stal služební a ostřejší. „Jak se jmenujete?“

To byl tón, který slečna už asi znala. Zavětřila pojednou jak zajíc u liščí nory. „Jste chlupatej, že jo? Ty má prostoto!“

Rudi jí ukázal policejní odznak. „Tak jméno, drahoušku. A bydliště!“

Odpověděla, že se jmenuje Silvana Meirová a bydlí u Janetty.

„Povolání?“ chtěl vědět Klinger.

Pokrčila pohlednými rameny. „Masérka. Chtěla bych však vědět, co to znamená.“

Rudi zamyšleně přikývl. „U Oskara, Brauseho, že? Tam se pochopitelně nejen masíruje.“

„Kdo to tvrdí?“

„Ale, drahoušku, když vidím takové božské stvoření, jako jsi ty, tak mi hned svitne. Ještě jednou hezky od začátku. Ty jsi tu přenocovala spolu s Emiliem. Je to tak přece správně, ne, a můžeme to dát do protokolu?“

Tvář dámy, kterou vlastně nebyla, se pozvolna rozpadala.

„Copak něco provedl? S tím já nemám nic společného. Jsem tady jenom…“ přerušila se.

„Na přímou otázku se sluší přímá odpověď. Tak jak je to?“

Po chvíli Silvana zamumlala: „Ne, nebyla jsem rady. To jsem řekla jenom tak.“

„Čemu máme tedy věřit? Odpovědi číslo jedna nebo odpovědi číslo dvě? Co dáme do protokolu?“

„Řekla jsem přece, že jsem zde nespala. Právě jsem sem přišla.“

„Ale? Jestliže připustíme tuto možnost, pak to můžeme nazvat vloupáním.“

„Blbost! Co by se dalo u toho hlupáka Emilia šlohnout? To je ten pravej typ!“

„Tak co, poklade, prozradíš nám, co jsi tady hledala? Podej mi svou kabelku, snad jsi Emiliovi dokonce neukradla cihly zlata? Ty teď nesmírně stouply v kursu a jdou nahoru rychleji, než klesá dolar!“

Byla to velká moderní kabelka, která ležela zpola otevřená vedle ní na podlaze. Petr Klinger ji zvedl a vyndal z ní několik archů složeného papíru. Prohlédl si každý list formátu A 4 a potřásl hlavou.

„To měl Emilio v šuplících?“ zeptal se ostře.

Silvana mlčela.

Petr Klinger pokračoval: „Anebo jste to měla snad přinést Emiliovi?“

Neodpovídala.

Neubert si vzal papíry z Klingerovy ruky a tiše hvízdl: „To přece vypadá jako…“

„Správně,“ přerušil ho Klinger. „Dej jí na ruce náramky. Ta slečna si přeje seznámit se s námi poněkud blíže.“

„Nechci!“ vykřikla Silvana. „Nenechám se zavřít. To mi přece nemůžete udělat.“

„My můžeme všechno!“ ušklíbl se Rudi a zacinkal řetízky.

Černovlasý kolibřík klesl do rozvrzaného proutěného křesla. „Měla jsem ty papíry vyzvednout, to jo. Ale co znamenají, nevím. Emilio mě včera požádal, abych k němu zašla a týhle papíry mu u sebe uschovala.“

„Lžeš, jako když tiskne,“ konstatoval Neubert. „A kdy ti to řekl? V noci?“

„Včera večer.“

„A proč ti ty papíry nedal hned s sebou?“

„Protože – to já nevím.“

Položili jí ještě několik otázek, ale víc už z ní nevytáhli. Silvana byla předběžně zajištěna. Neubert ji odvezl na policii, zatímco Klinger prohledával Emiliovu místnost.

Ve značně roztrhaném zápisníku, vlastně starém poznámkovém kalendáři, nalezl lístek. Protože Emilio Senga si neměl co pozoruhodného zapisovat, zůstala většina stránek nepopsaná.

Klinger vzal kalendář špičkami prstů, protože byl zamaštěný a špinavý. Pomačkaný lístek, který v něm našel, pročetl již třikrát a obsah znal nazpaměť.

„Byl jsem zaneprázdněn, ale dnes večer v jednu hodinu pod mostem. Zůstaneme u padesáti tisíc.“

Tak tohle už byl hlas osudu.

Systematicky a klidně se dál prohrabával věcmi. Přesto málem unikl jeho pozornosti další lístek. Byla na něm napsána pouze pětimístná číslice, rovněž na stroji, a pokyn: „Telefon po osmé hodině večer.“

Na chodbě byl telefonní přístroj, a tak zkusmo vytočil číslo. Na druhém konci to třikrát zazvonilo a pak se ozval stručně mužský hlas: „Sündern.“

Klinger položil opatrně sluchátko do vidlice. Zikmund Sündern – kdo by to byl řekl! Začínal tušit, že vyvstávají nemilé komplikace.

Když se Rudi Neubert vrátil, byl Petr téměř hotov.

„Trvalo to o chvíli déle,“ řekl Rudi. „Potkal jsem Pottera. Dostal se do křížku s naším papírovým tygrem. Ani se neptej, jak to dopadlo!“

„Potter si tou svou nevymáchanou hubou přivodí úraz, při vší lásce k němu…“

„Už se stalo, Petře. Mohl jsem se k smrti usmát. Co ten všechno hodil našemu starému na hlavu!“

„Zikmund ale zapomíná, že má pod sebou tenčí větev. Hamann mu ji tutově ušmikne, vsaď se, oč chceš.“

„Nejsem si tak jistý. Zikmund zná několik kontraúderů, o nichž se Hamannovi ani nesní. Co teď budem podnikat?“

„Zapečetíme tuhle špeluňku a zajdeme si k Bergmannovým.“

„Ne raději za Hamannem?“

Petr Klinger potřásl odmítavě hlavou. „Vzpomeň si na jeho moudrá slova: Pánové, přeji si dostávat na stůl pouze hotové zprávy. A v nich musí všechno souhlasit včetně tečky nad i.“ Napodobil jeho arogantní hlas naprosto perfektně.

„Ale je to přece jeho případ, Petře.“

„Omyl. Sengův případ předal mé maličkosti. Vavříny za něj si strčím za klobouk já. Můžu snad za to, že s tím zřejmě souvisí i případ šilhavce Dobera a potažmo i Bergmanna?“

Karel Bergmann nebyl v továrně, ale doma. Zastihli ho s ženou Lydií a doktorem Wunnem na terase pod slunečníkem. Kousek stranou ležel na nafukovací matraci ještě jeden muž. Dohněda opálený, svalnatý adonis. Byl to Lydiin bratr Gert Kramer.

Karel Bergmann vrhl nedůvěřivý pohled na ty čtyři listy formátu A 4, které mu Klinger podal. „Vzorce,“ zabručel. „Ty nejsou z mého trezoru. Moje byly na modrém pauzovacím papíru.“

Podal je doktoru Wunnovi. „Podívejte se na to!“ Pak se zeptal Klingera: „Odkud je máte?“

„Dnes v noci byl zavražděn jakýsi muž. Zatím prověřujeme jeho totožnost.“ Byla to poloviční lež. „Tyhle vzorce jsme zabavili v jeho bytě. Domnívali jsme se, že by mohly mít nějakou souvislost s vloupáním do vašeho sejfu.“

Doktor Wunn nemusel dlouho přemýšlet. Odložil listy papíru a stísněně řekl: „To jsou Hansonovy vzorce. Neříkal jste, pane Bergmanne, že jste je uložil do svého trezoru?“

„Tak přece!“ Bergmann bouchl pěstí do stolu. Pak se však zašklebil: „Ale to nám může být úplně fuk. Pravé vzorce našeho polybergerolu jsou perfektně ukryté.“

„Tak tyhle jsou falešné?“ otázal se Rudi Neubert.

„Samozřejmě. Nejsou ani mezistupněm ve výzkumu. Doktor Wunn se totiž ve svých pokusech vydal jinou cestou a úspěšně.“

„To velice rád slyším,“ řekl Petr Klinger a uschoval popsané listy papíru do aktovky.

Doktor Wunn zaprotestoval: „Přece je nemůžete jen tak jednoduše odnést! Jsou majetkem naší továrny!“

„V tomto okamžiku jsou pouze doličným předmětem v jednom případu vraždy,“ poučil ho Klinger. „Není vyloučené, že zavražděný opsal vzorce z toho modrého pauzáku. Musíme vycházet z toho, že ty pravé vzorce jsou v rukou někoho jiného. Ale protože tím vaší továrně nemůže vzniknout žádná škoda…“

„Samozřejmě že nám vznikne škoda,“ zanaříkal doktor Wunn. Unáhlil se a teď si stále utíral pot z čela. „Vždyť přece Hanson spotřeboval na ty výzkumy spoustu peněz…“

Neubert ho zamyšleně pozoroval. Je doktor Wunn vždycky tak neklidný a nervózní?

„Vynasnažíme se, abychom vám tyhle vzorce vrátili,“ slíbil. „Uložíme je v našem trezoru a na policii se ještě, co svět světem stojí, nikdo nevloupal.“

O půl hodiny později seděl Klinger s Neubertem na terase restaurace, pojídali obložené chlebíčky a zapíjeli je kávou. Na jezeře pod nimi se nadouvaly plachty, proplul kolem výletní parník, zanechávající za sebou v modré vodě stříbřitou vlečku, a nad věncem lesů nehnutě viselo několik mráčků jako bílé tečky.

„Vsadím se,“ řekl Rudi „že ten tlustý masér má v téhle story prsty až po lokte. Vyprávěl jsem ti už, že mě chtěl včera večer přišpendlit k zemi?“

„Ano, ale teď žádné myšlenky na pomstu, Rudi.“

„Ty mu snad věříš?“

„Ani za mák. Máš však nějaké důkazy? Neměli bychom si spíš vzít na paškál Sünderna?“

„Pochopitelně! Jsem hrozně zvědavej, jak mu klesne čelist, až na něj uhodíme.“

7

Komisař Brecht vyšetřoval případ dítěte utýraného k smrti. Bylo dost času vyslechnout všechny svědky, kteří, jak to v takových případech bývá, dlouho mlčeli. Tak dlouho, až dítě po nekonečném martyriu nakonec zemřelo.

Najednou všichni věděli, že to nemohlo dobře skončit. Ale také nikdo z nich netušil, že krkavčí rodiče by mohli dítě ubít k smrti. Byla to stále stejná písnička: trpěl člověk, i když to bylo „pouze“ dítě, a sousedé se tvářili, jako by byli slepí a hluší.

V pět hodin odpoledne se vydal na cestu domů. Otevřeným oknem mu svištěl do auta boční vítr. Odpolední provoz nebyl tak zlý, ale už začínali přibývat víkendoví výletníci.

Přesně v šest hodin vjel vrchní komisař na nádvoří za policejní budovou. Popadl aktovku a kráčel ke kanceláři. Před vchodem ho zastavil Zikmund Potter.

„Tak konečně,“ povzdychl si, „už jsem si myslel, že dnes nedorazíš.“

„Copak se děje, Zikmunde? Vypadáš, jako by ti naplivali do piva. Máš starosti?“

„To ti povím, člověče, strhl se tu pořádný frmol.“

Sotvaže Brecht vybalil protokol, zvonil telefon. Přiložil si sluchátko k uchu.

„Pane Brechte,“ ozvalo se cukrování Reuterové, protože dovedla být někdy také milá. „Prosím, abyste přišel k šéfovi.“

„Už běžím!“ Položil sluchátko.

„Volal starý?“ otázal se Zikmund. „Měj se na pozoru a počítej s tím, že ti bude zpívat o mně. Myslíš, že má cenu, abych se obrátil na odborovou organizaci? Chce mi nasadit psí hlavu.“

Brecht pohlédl na hodinky. „O tom si ještě popovídáme, Zikmunde. Neříkal jsem ti, že si jednou s tou svou velkou hubou zavaříš na průšvih? No dobrá, podíváme se, co se dá dělat. Jdi napřed naproti do hospody. Mám chuť na orosený půllitr.“

Zikmund odešel. Brecht rychle vyplnil cesťák a vzal ho hned k Hamannovi, který seděl opět rudý jako krocan za psacím stolem a vyťukával prsty levé ruky jakýsi pochod. Tentokrát musel opravdu čekat.

Místo pozdravu pravil: „Předpokládám, že vás Potter už informoval. Neuvěřitelné, co všechno se děje za mými zády!“

„Tak moment,“ přerušil ho Brecht. „Jestliže to má být námitka mířená na mou adresu, pak ji co nejostřeji odmítám. A ještě něco, pane Hamanne: jestli jsou snad v našem kolektivu intrikáni, pak je nenajdete ani u mě, ani u Pottera.“

„A snad u mne, pane Brechte?“ podivil se Hamann.

„Kdo si obouvá botu, tomu obvykle padne. Nepřišel jsem proto, abych tu pral špinavé prádlo. Jestliže máte rozdílné názory se Zikmundem Potterem, tak mi do toho vůbec nic není. Vy zrovna tak jako Potter jste už dost staří, abyste si všechno mezi sebou vyříkali sami.“

„Ale snad nepopřete, že jste se už od samého počátku stavěl proti mně a ve všem mi oponoval?“

„Popírám to, a to velmi důrazně. Dobrá, naše oddělení se rozrostlo a vás mi sem strčili pod nos. Žádný důvod k jásotu, to rozhodně ne. Vy jste však od prvního okamžiku zrušil všechna má dřívější nařízení a nakonec jste celý provoz obrátil vzhůru nohama. Jen tak mezi námi, pane Hamanne: šlo vám jen o to, abyste mě odstavil jako břídila. Ovšem, jako dřívější vedoucí oddělení jsem trávil co nejméně času za stolem nad statistikami. Byl jsem vždy člověkem v první linii a nikoli stratégem od zeleného stolu. To je ten rozdíl mezi námi. Nikdo vám neupírá vaše znalosti a vědomosti. Jako učitel taktiky na policejní škole máte jistě své zásluhy. My jsme však ještě před vaším příchodem měli akorát tak plné zuby papírování. A teď se topíme ve formulářích.“

„Ale, pane Brechte,“ řekl Hamann se smíchem, „proč se tolik rozohňujete? Řídím se přesně předpisy. Prokažte mi jedinou chybu!“

„Ani mě nenapadne. Když se bude v každé služebně a na každém úřadě pracovat přísně podle předpisů, nehneme se z místa. Zahyneme na byrokracii. Kdyby se například letečtí navigátoři přesně řídili předpisy, určitě by se nelétalo.“

„Jsem snad proto byrokrat?“

„Nejčistšího ražení. Můžete mě od této chvíle považovat za závistivce, který vám tuhle židli, na níž sedíte, nepřeje. Ovšem zasmějete se, pane Hamanne, ale já po ní netoužím. Vůbec totiž nesnáším prach spisů. Chci pouze jediné: abych nebyl stále více omezován ve svých možnostech pracovat podle svých sil. Chci lovit zločince a ne diskutovat o tom, zda má být protokol vypracován se čtyřmi nebo pěti kopiemi.“

Opět zadrnčel telefon. Hamann po něm sáhl se sevřenými rty. „Dobrý večer, pane Sünderne, co pro vás mohu učinit?“

Chvíli slyšel Brecht pouze velmi vzrušený Sündernův hlas, ale nerozuměl ani slovo.

Pak pravil Hamann: „Samozřejmě, já to okamžitě zjistím. Dejte mi prosím k telefonu pana Klingera.“

Když Klinger převzal sluchátko, Hamann zaútočil: „Co vás to napadlo, Klingere? Jste si vědom toho, co všechno můžete způsobit? Na základě jakých důkazů jste si dovolil vyslýchat pana Sünderna?“

Nastala pauza, v níž hovořil Klinger. Opět se ozval Hamann: „To je přece směšné! Čert ví, kde ten chlap to telefonní číslo sebral. Očekávám, že se panu Sündernovi omluvíte a že se u mne okamžitě objevíte. Konec.“

Tomuto Hamannovu tahu Brecht ani za mák nerozuměl. Před zákonem jsou si přece všichni rovni.

Hamann praštil sluchátkem do vidlice.

„Představte si,“ zvolal, „Klinger obviňuje pana Sünderna, že má něco společného s těmi ukradenými vzorci. Prostě k němu zajde, aniž by mne o tom informoval, a začne ho vyslýchat. To je nehorázné!“

„Myslíte?“ protáhl otázku Brecht. „Ostatně je to váš případ, do kterého se nevměšuji. Dovolte, abych odešel. Na shledanou!“

Hamann za ním strnule zíral. Jeho, teoretika, znovu přepadl zvláštní pocit nejistoty, zatímco z tohohle Brechta vyzařovala podivuhodná sebejistota; nikdo na něj nemohl.

Je jistě rozdíl v tom, když kriminální úředník přijde do špinavého brlohu Emilia Sengy a tam nalezne dívku jménem Silvana, anebo když zazvoní u noblesní vily průmyslníka, která jej jistě stála aspoň půl miliónu, má dvacet pokojů, plovárnu i konírnu, kolem dokola pěstěný trávník a v parku kvetoucí keře a květiny.

Kriminální úředník nebude takový kvítek ulice, jako je Silvana, oslovovat „milostivá paní“, ale také si nesedne na zadek samou úctou před jménem Sündern. Zvlášť jde-li o delikt, jako je vražda.

Klinger a Neubert nasadili služební masku, když jim otevřela dveře roztomilá dívka. Neubert tu panenku bleskově otaxíroval a shledal, že je nádherně rostlá a má správně před našima. Pak mu však vytanula na mysli jistá Liana Libellová a zanechal dalšího bloudění své fantazie.

Zikmund Sündern je přijal v knihovně. Vypadal nervózní a neklidný, na druhé straně se však tvářil nadmíru přátelsky.

Tato mimořádná náklonnost se změnila v zamračenost, jakmile se Klinger vytasil s první otázkou. „Znáte jistého Emilia Sengu?“

„Co to má znamenat?“ vybuchl Sündern zcela bezdůvodně. „Nikoliv, toho neznám. Má to snad být výslech?“

„Pouhý rozhovor,“ poopravil jej Klinger. „Nebyl jste snad minulé noci mezi půlnocí a druhou hodinou na přehradním jezeře?“

Ne že by Sünderna zrovna ranila mrtvice. Ani nepukl vzteky. Byl pouze ledový, velice ledový. Teplota poklesla hluboko pod bod mrazu.

„Pane,“ soptil, „koho myslíte, že máte před sebou? Jak já k tomu přijdu, abych odpovídal na takové stupidní otázky? Ještě uvidíte, že jméno Sündern v tomto městě něco platí.“

Sáhl po telefonu, vytočil číslo kriminální policie a dal se spojit s komisařem Hamannem. Vylil si své rozhořčení do sluchátka. Nakonec je musel převzít Klinger a dát si vynadat Hamannem. Tak skončil Sündernův výslech ještě dřív, než začal. Což ovšem Klingerovi neleželo ani v patě.

Rozloučili se velice zdvořile, ale rezervovaně. Cestu k východu si museli najít sami. Právě když chtěli nastoupit do svého brouka, přijížděla Dagmar Sündernová ve svém nízkém sportovním autě, podobajícím se platejsu.

„Haló!!“ zavolala na Neuberta, kterého znala z tenisového klubu. „Copak tu děláte? Snad ne služebně?“

Rudi pokrčil rameny. „Dali jsme si tady pouze vynadat, nic víc.“

Dagmar k němu přistoupila, zatímco Petr Klinger seděl ve voze: „Co to znamená, pane Neuberte? Řekněte mi, jste tady kvůli těm Bergmannovým vzorcům?“

„Ovšem že ne, jen jsme chtěli vašemu starému pánovi položit pár otázek, ale on hned vyletěl z kůže.“

„Jistě právem! Je to přece nestydatost, podezřívat jej. Jen proto, že je konkurent.“

Neubert by jí mohl vyprávět o povinnostech a podobných věcech, ale neučinil tak. Zahleděl se na Dagmařina ramena a přes ně na otevřená vrata dvojité garáže. Tam stál vlevo mercedes s lehkou vrstvou prachu na černém laku.

„Vy máte parádní bouráky,“ řekl a bez žinýrování šel k mercedesu. Dagmar za ním hleděla a kroutila hlavou. Poznala totiž už zdvořilejší muže.

Rudi Neubert obešel auto ze všech stran a prohlédl si profily pneumatik. Vzpomínal si dost přesně na sádrový otisk, který odlili kolegové z bezpečnostní policie. Levá přední pneumatika měla vlevo charakteristickou rýhu, která vypadala, jako by si někdo na ní zkoušel ostří nože…

„O něčem takovém může našinec jen snít,“ poznamenal k Dagmar. „Každému se však nepoštěstí být milionářem. Dobrou noc, slečno Sündernová!“

Ona mu však zastoupila cestu: „Ráda bych věděla, co to má znamenat.“

„To nevíme ani my sami, jinak bychom nemuseli klást otázky, na které nám nikdo neodpovídá.“

Přirazil dveře, nastartoval motor a rozjel se. Usmíval se pro sebe.

„Objevil jsi něco?“ otázal se Petr Klinger.

„Myslím, že jo. Levá přední pneumatika má rýhu. Nedokazuje to však, že Sündern byl zrovna v době činu u mostu.“

„Ale dokazuje to, že tam byl. Kdyby ho naše návštěva tak nenadzvedla, asi bychom si auto ani neprohlédli.“

„Poslyš, rozumíš tomu Hamannovi?“

„Jsou sice se Sündernem štamgasti v Radničním sklípku, ale co to znamená v případě vraždy?! Cítím v kostech, že z toho bude ještě tanec!“

A tanec také nastal. Sotvaže vstoupili do kanceláře vedoucího oddělení, zvedl jim oběma mandle, až sklo v oknech drnčelo. Klinger i Neubert to brali stoicky, jako nějakou přírodní katastrofu.

„… od vás, pane Klingere, jsem očekával víc,“ rozohňoval se Hamann. „Chcete jít do komisařského kursu. Můj podpis však na vašem posudku dosud chybí. Člověče, copak vám není jasné, že se Sündernem se nedá jednat jako s kýmkoli jiným?“

„Není,“ odpověděl Klinger. „Jednám s ním tak jako s každým podezřelým, třebaže je náhodou milionář.“

„Ale příteli, tenhle případ vedu já. Mě se musíte zeptat, chcete-li podniknout nějaké mimořádné kroky. Proč jste mi tady nenechal alespoň zprávu? To snad od vás mohu požadovat.“

„Kriminalistická taktika stanoví, že případ se dá snáze vyřešit, dokud je ještě horký.“

„No dobrá, dobrá! Předneste mi, co jste vlastně zjistili. Ale prosím přesně a stručně!“

Klinger podal hlášení. Jako důkazy předložil vzorce, které byly zřejmě opsány Sengou, lístek o tom, že se mají setkat, a Sündernovo telefonní číslo.

Pak pokračoval: „Dále byly zjištěny a odlity stopy auta, které zaparkovalo poblíž mostu. Jedna pneumatika vykazuje charakteristickou rýhu. Pan Neubert si je jistý, že stejná rýha je na levé přední pneumatice Sündernova vozu.“

„Vy jste ty otisky srovnával?“

„To jsme nemohli, pane Hamanne. Odvolal jste nás, i když jste tenhle případ svěřil mně.“

Hamann se kousl do spodního rtu. „Bylo od vás velmi neuvážené, běžet hned k Sündernovi. S tímhle průkazním materiálem nedosáhneme u státního návladního vůbec ničeho. Sündern bude tvrdit, že tam zaparkoval náhodou.“

Klinger se zdržel odpovědi a zeptal se: „Co tedy nařizujete, pane Hamanne?“

„Vyčkávat. Nejprve zjistit, s kým se Senga stýkal. A pak mi předveďte k výslechu tu dámu. Jakže se jmenuje?“

„Silvana Meierová.“

„Dobře. Máme nějaké důkazy proti tomu maséru Brausemu?“

„Nemáme. Existuje pouze podezření, že jeho slečny nejen provádějí masáže, ale ambulantně provozují i nejstarší řemeslo.“

„To musíme prověřit. Pane Neuberte, vezměte si to na starost! Nechci slyšet žádné nářky z řad občanů.“

„Ještě dnes? Myslel jsem, že by mravnostní policie mohla…“

„Samozřejmě že ještě dnes. Pane Klingere, chtěl bych, abyste byl přítomen výslechu té jeptišky.“

Petr pohlédl demonstrativně na hodinky. To bude zase přesčasů! Hamann mu už však nevěnoval ani pohled.

Silvana Meierová se nezdála nikterak deprimovaná těmi několika hodinami pobytu ve vazbě. Ani Hamannova pracovna na ni zřejmě nezapůsobila. Posadila se před psací stůl a přehodila si nohu přes nohu.

„Cigaretu?“ zeptal se přátelsky Hamann.

Vzala si jednu, Klinger jí zapálil a vrátil se na své místo k oknu.

„Pocházíte z Kolína,“ zahájil Hamann. „Chodila jste tam na štrych?“

„Kdo to tvrdí?“ rozčilila se Silvana a pohodila černými loknami. „Jsem masérka a k tomu státně zkoušená.“

„Ano, a bydlíte u Janetty. Jak dlouho jste znala Emilia Sengu?“

„Několik měsíců. Co to znamená – znala? Viděla jsem ho jenom několikrát u Janetty, to je všechno.“

„Co jste hledala v jeho pokoji?“

„Už jsem vám to řekla. Měla jsem mu schovat do bezpečí tyhle papíry. Prosil mě o to.“

„On sám vám je nemohl předat?“

„Ale neudělal to.“

„Je vám jasné, že se vystavujete podezření spoluúčasti na vraždě?“

„Na vraždě? To mi není jasný. Kdo byl vlastně zavražděnej?“

„Emilio. To jste nevěděla?“

„Od koho, prosím vás! Tenhle,“ ukázala na Klingera, „mi o tom nic neřekl. A včera večer byl Emilio ještě zdravej a čilej. Takže jestli mi chcete něco přišít, tak sebou musíte víc hodit.“

„Hmm. Kdo se od vás dává masírovat, slečno Meierová?“

„Většinou samý lepší lidi, protože my nejsme zrovna levní. Nejprve je sauna, pak masáž anebo turecká koupel – můžu vám ji vřele doporučit, pane komisaři. Krásně uvolní svaly a vyčerpaný mužský se po tom cítí jak znovuzrozený.“

Hamann položil ještě stovku otázek, dostal stovku odpovědí, ale žádnou, která by mu pomohla dál. „Odveďte ji,“ požádal nakonec.

„Moment,“ ohradila se Silvana. „Žádám právního zástupce. A kromě toho chci vědět, proč mám být zadržena.“

Hamann se zamyslel a dospěl k závěru, že k zadržení nemá dostačující důvody.

Obrátil se na Klingera: „Vyhotovte propouštěcí papíry. A vy, slečno Meierová, nám budete nadále k dispozici, kdybychom měli ještě další otázky. Ještě z toho nejste venku! Rozumíte mi?“

Našpulila uraženě rty. „Tady pořád slyším nějaký řeči. Člověk chce někomu prokázat službu a přitom do toho spadne po hlavě. To jsou mi věci!“

Neubert proklínal boha a celý svět, nejvíc však Hamanna. Zrovna v pátek večer si má vzít na paškál toho tlusťocha Brauseho. To je k vzteku!

Projel kolem Janettina baru pevně rozhodnut, že si propláchne hrdlo. Ve zpětném zrcátku spatřil elegantně oděnou dámu, jak se blíží po chodníku k vchodu do masážního salónu Oskara Brauseho, poněkud váhá a pak vchází dovnitř. To byla přece…

Lydie Bergmannová!

No dobrá, samozřejmě i na ni mohla přijít neodolatelná touha dát si namasírovat svou docela slušně modelovanou figuru. Ale u Brauseho? A zrovna ve čtvrti, která nepatřila k nejpěknějším v Schalenbergu?

Neubert zamkl vůz, jak stojí psáno v předpisech, dal si zajít chuť na pivo, neboť usoudil, že by masáž rovněž neuškodila. Z venku nepůsobila budova nijak přitažlivě, o to překvapivější bylo její přepychové zařízení, působící značně nabubřele.

Dáma u stolku se zeptala s okouzlujícím úsměvem, zda si pán přeje saunu nebo tureckou lázeň, nebo podvodní masáž, nebo…

„Podvodní masáž,“ rozhodl se Rudi.

„S dámskou obsluhou?“

Rudi neměl nic proti tomu, aby se také jednou seznámil s praxí Oskara Brauseho. Jestliže to tu má prověřit, pak prosím se vším všudy, aby to mělo smysl.

V kabině si ho převzala bytost s tiziánovým přelivem a velmi volným koupacím pláštěm. Když si ho svlékla, objevily se velmi barokní tvary těla. Jmenuje se prý Melánie, nebo to alespoň tvrdila.

Její krásná ňadra se kolem něho kolébala, zatímco mu odborně prováděla podvodní masáž. „Máte ještě nějaké přání?“ otázala se.

„Například?“ vzhlédl k ní zdola a zatvářil se naivně.

Zasmála se, napřímila se a předvedla se mu. „Nelíbím se vám?“

„Ale ano, ano. To by šlo, ale kdy, kde a jak? Přece ne hned teď!“

„To záleží na vás.“ Vyjadřovala se velice vybraně a vypadala docela inteligentně.

„Kolik?“ otázal se jako opatrný úředníček.

„Je to tak důležité? To záleží přirozeně na stupni jemnosti. Za 250 marek to provádím zcela výjimečně.“

„Príma. Bydlíte také tam naproti u Janetty?“

„Vy to víte?“

„Pochopitelně, taková věc se rychle roznese, Melánie.“

Prohlížela si ho přivřenýma očima, což mělo působit zvlášť sexy.

„Tam bychom si mohli přirozeně udělat pohodlí se šampaňským a tak.“

„Láhev za 50 marek?“

„Ale drahoušku, osmdesát! To je přece přiměřená cena. Když si chceš začít s někým, jako jsem já, v Hamburku nebo v Kolíně, tak musíš počítat s tím, že tě to bude něco stát. Tak co?“

Rudi se zašklebil. „Já ty ženy znám, zajíčku. Víš, ale dnes nejsem zcela ve formě. Mám prázdnou portmonku, asi budu muset napřed vyloupit nějakou banku.“

Melánie se zachichotala a sundala si horní část bikinek. Otírala se mu prsy zlehka o paže. „Máš pevné svaly. Řekneme, tak za dvě stovky?“

Rudi sice nebyl, jak víme ze železa a lázeň mu docela rozproudila krev. Kdyby však teď podlehl slabému pohlaví, bylo by všechno v háji. Služba je služba, radovánky přijdou na řadu později:

„Odprejskni, poklade!“ řekl hrubě. „Osušit se už můžu sám.“

„Ty chceš jít pryč? To je vrchol! To musí potkat zrovna mě! Takovej umrněnej pavouk!“

Melánie odšuměla. Když Rudi o pět minut později opouštěl kabinu, stála s cigaretou v ruce ve svém volném plášti opřena o stěnu a bavila se s nějakou odbarvenou blondýnou.

Rudi se zeptal: „Kde bych našel šéfa tohohle podniku?“

Melánie stáhla pohrdlivě rty a palcem mu ukázala směrem k chodbě. „Tam vzadu, ale zaručeně nebude mít čas.“

„Vsadíme se?“ zašklebil se Rudi.

Dveře byly vypolstrované, což okamžitě zaznamenal. Zaklepal. „Kdo je?“ ozval se Oskar Brause za dveřmi. „Nemám zrovna čas.“

Rudi otevřel a vstoupil. Naprosto mu nevadilo, že žena před Brauseho psacím stolem – Lydie Bergmannová – vyskočila ze židle jako uštknutá a zírala na něj jako na zjevení.

„Dobrý den!“ řekl Rudi. „Nebo lépe dobrý večer! Nechci skutečně rušit, chci požádat jen o informaci. Kolik dam zaměstnáváte ve svém salónu, pane Brause?“

Tlusťoch, který však nadto disponoval mohutným svalstvem, se vzepřel v židli. Neubert zahlédl, že před ním leží šek na výplatu úctyhodné částky v hotovosti – deset tisíc marek.

„Vypadněte!“ zařval Brause.

Kriminální komisař vytáhl pouze policejní placku. „Ne tak hlasitě, pane Brause. Melánii už znám, také Silvanu, toho černého andílka. Pak je tu jedna jedovatá blondýna, jejíž jméno mi jistě hned řeknete. Kdo ještě?“

Brause na milimetr přesně a se supěním jako poškozená lokomotiva klesl zpět do židle.

„Jste od kriminální policie?“ Sáhl po šeku a nechal ho zmizet. „A proč se na to ptáte?“

„Protože vaše dámy vykonávají jisté povolání. Proto bych rád viděl lékařská potvrzení, a to hned. Nebo si snad myslíte, že si sem necháme těmi vašimi kolibříky zavléct pohlavní choroby? Tak co?“

Brause vycenil zuby. „Vy jste se pominul. Vedu tady masážní ústav, jinak nic. Co dělají moji zaměstnanci ve volném čase, mě vůbec nezajímá.“

„Tomu vy říkáte volný čas? Takže se nemůžete vykázat lékařskými potvrzeními. Dobrá. Pak se sem během velmi krátké doby opět vrátím a dám ten krám zavřít.“

„To přece nemůžete!“

„Vsaďte se!“

Rudi se obrátil s úsměvem k Lydii Bergmannově. „Promiňte, že jsem vás vyrušil. Předpokládám, že nejste na tomto podniku finančně zainteresována.“

Její tvář stála za podívanou. Zesinala jako… ne, zešedla jako popel, i přes opálenou pokožku.

„Nejsem,“ prohlásila zmateně. „Pochopitelně nejsem, pane…“

„Neubert,“ pomohl jí Rudi.

Úpěnlivá prosba, to byl jediný výraz, který vyzařoval z jejích očí. „Pane Neuberte, prosím, mohla – mohla bych s vámi mluvit o samotě? Teď hned?“

„Samozřejmě. Jestliže tady už nic jiného nemáte…“

„Nikoliv, my… tady již opravdu nemáme o čem jednat. Skutečně o ničem.“

Když procházela kolem Neuberta, neřekla ani na shledanou. I on si odpustil pozdrav. Ve dveřích se ohlédl a viděl, jak tam Oskar Brause dřepí jako Buddha, zaťaté pěsti na stolní desce.

Polstrované dveře za nimi zaklaply.

8

Seděli v útulné restauraci hned za rohem, v lokále, kam dennodenně chodili po konci pracovní doby.

„Víš co, Kurte,“ řekl Zikmund Potter po třetím malém pivu se zazděným šnapsem, „podám si žádost o přeložení. S tím papírovým drakem Hamannem se nikdy neshodnu, ať jsem pes. Páni, to byly zlatý časy, když jsi ten krám dirigoval ty!“

Brecht si pohrával se sklenicí a naklonil hlavu na stranu.

„Časy se mění, všechno je byrokratičtější a honosnější, a my jsme vlastně manipulovaní od kolébky až do hrobu. Ta éra strojů z nás nadělá roboty.“

„Říkám ti, že Hamann je chodící počítač, který rajtuje na paragrafech.“

„Není, Zikmunde, neměls mu všechno tak házet na hlavu. Víš, že má dlouhé prsty a daleko dosáhne.“

„To všechno vím, ale vylil jsem si srdce. Co myslíš, mám se dát přeložit dřív, než to udělá sám?“

„To bych nedělal, Zikmunde. Na novém místě se už s lidmi tak nesžiješ, a jak to bude možné, odsunou tě do vnitřní služby.“

„Tak to teda ne!“ Zikmund v úleku roztáhl všech deset prstů.

„Tohle mi nenapadlo.“

„Kromě toho tady máš domek. To chceš opustit svou starou mámu? To přece ne!“

„Bože, to je problémů!“ zasténal Zikmund. „Otto, přines nám ještě dvě piva a dvě režné. A pro mě dvojitou!“

„Vyčkej ještě,“ radil mu Brecht. „Je konec týdne a Hamann třeba také vychladne. I nejostřejší koště se jednou omete.“

„Mezi tím nás k smrti utahá. Myslíš, že nevidím, jak se s tím sráčem denně vztekáš?“

„Ale co! Pověz mi, jak to dopadlo s tou explozí? To bylo pěkné nadělení!“

Potter mu všechno vyprávěl. Brecht si hrál s prázdnou sklenkou mezi prsty. „Jsem zvědav, jak se tenhle případ vyvine. Co tomu říká Hamann?“

„Myslí si, že jde o špionáž cizích mocností a také že je to sabotáž. Všichni si z toho dělají srandu.“

„Nemožné to není, ale já tomu taky nevěřím, Na zdraví, Zikmunde!“

„Na zdraví, Kurte!“

Boubelatý hostinský přinesl nášup. „Ať slouží!“ popřál jim. „To s tím Bergmannem je pěkné sousto, viďte, pánové!“

„Na zdraví!“ zahučel Zikmund a hodil do sebe frťana.

Klinger vydal madam Meierové její věci. Kus po kuse, jak byly zapsány při jejím předběžném zadržení. Až na červený zápisníček.

Znovu ho prolistoval.

Silvana po něm hmátla. „Dejte mi ho! To je moje soukromá věc. V tom nemáte co čmuchat.“

„Moment,“ řekl Petr. Vzadu byla zapsána telefonní čísla. Celá řada. Na třetím místě bylo číslo, které souhlasilo s číslem na lístku nalezeném v Emiliově bytě.

„Znáte pana Sünderna?“ otázal se s nepatrným údivem.

Silvana se sladce usmála. „A co na tom? Je to snad zakázané?“

„Není, jestliže ve vás našel zalíbení, ať za to také zaplatí. Konečně, vždyť na to má. Anebo to s ním děláte zadarmo?“

„Vy ale dovedete klást otázky! Vypadám snad tak blbě, abych na ně musela odpovídat?“

„Nemusíte, protože jste už odpověděla. Velice děkuji. Máte všechny své věci?“

„Zdá se, že ano.“

„Zdání mi nic nepomůže. Musíte to tady podepsat. Tak máte všechno?“

„Ano.“

Zazvonil telefon. „Klinger,“ řekl do sluchátka, „první komisariát.“

„Neubert. Poslechni, nevíš, kde je Hamann?“

„Nemám zdání. Snad ho najdeš v Radničním sklípku mezi místní smetánkou.“

„To je dobytek. Mně dává pořádně zabrat a sám si zatím… A Brecht?“

„Toho jsem zahlédl v restauraci za rohem, se Zikmundem.“

„Dobře, zeptej se ho, jestli už máme papír na zatčení Brauseho a jestli můžeme zapečetit ten jeho podnik. Můžu totiž dokázat, že jeho dámy vydělávají v horizontální poloze. Lékařská vysvědčení nemůže předložit.“

„Hmm. Zeptám se ho. Odkud voláš?“

„Z telefonní budky u parku. Víš, kdo sedí v mém voze?“

„Bezpochyby nějaká buchta.“

„Přesně tak – Lydie Bergmannová. Byla navštívit Brauseho a dám krk na to, že mu donesla šek. A teď se podrž – zněl na deset táců!“

„Já se z toho pominu!“

„A ještě něco: div se mi tu nesesypala. Víš, co si myslím, a jsem si tím dokonce dost jistý?“

„Oč jde?“

„Že ji Brause vydírá. Mám velkou chuť ho zabásnout a pokud možno ještě včera.“

„Uvidíme.“

Klinger zavěsil. Nebylo zřejmé, zda Silvana Meierová z rozhovoru něco nepochytila. Celou dobu si prohlížela nehty.

Pak podepsala příjem svých věcí včetně zápisníku a v tichosti se vypařila.

„Je mi líto, že jste musela čekat,“ omlouval se Rudi Neubert, když zase nasedl do auta. Byla to jen zdvořilostní fráze, vůbec mu to líto nebylo.

Lydie Bergmannová se dívala bočním okénkem na vyrudlé barvy slunného dne. „Nevím, jak mám začít,“ zamumlala. „Udělal jste si o mně asi strašný dojem.“

„Protože jste byla u Brauseho? Nejspíš ano. Takovými lidmi, jako je on, se dříve nebo později začneme zabývat. Vy se však nehodíte do schalenberské idylky.“

Lydie na tato slova nereagovala. Bolestné vrásky kolem úst se jí prohloubily. „Mohla bych vás poprosit, abyste na to prostě zapomněl?“

„Co prosím?“

„Že jsem tam byla. Jestli se to dozví můj manžel…“

„Proč bych se měl o tom zmiňovat? O Brausem mi nemáte co říct?“

„Ne.“

Neubert se na ni upřeně zahleděl a povšiml si její rostoucí nervozity. „Škoda, mám vám říct, co si myslím?“

„Jak to?“

„Vydírá vás.“

Obrátila se k němu. „Proboha, jak jste na to přišel? To přece nemyslíte vážně?“

„Jednička se čtyřmi nulami není ani pro ženu, jako jste vy, maličkost.“

„To – to jste viděl? Zapomeňte na to, prosím vás. Je to moje soukromá věc.“

„Klidně. Vy jste od Brauseho něco koupila, třebas staré auto. Jsem jenom zvědavý, zda se to objeví v jeho daňových přiznáních. Nemyslel jsem si, že můžete být tak hloupá.“

„Pane Neuberte, já…“ Odmlčela se.

„Jste hloupá, že strkáte vyděrači peníze. Bude znovu a znovu otravovat a utahovat šroub stále víc. Přitom by stačilo trestní oznámení a my ho už chytíme pod krk.“

„Ne, to nemohu! Drží mě v šachu pro nějakou věc, která se stala už hodně dávno. Vy to nemůžete pochopit, a já vám to nemohu říct. Skutečně nemohu.“

Pokrčil rameny. „Jak chcete. Smím vás odvézt domů?“

„Děkuji, můj vůz stojí tamhle naproti. Opravdu si všechno necháte pro sebe?“

„Přísahám.“

Neubert vystoupil a otevřel jí dveře. Díval se za ní, jak kráčela ke svému vozu.

Vrchní komisař Brecht si poslechl, co mu hlásil kriminalista Klinger. Pokyvoval hlavou. „To je Hamannova věc, do toho já se nepletu. Najděte si ho. Ať rozhodne on!“

Zikmund Potter se zašklebil: „My jsme už pochytali lecjaký ptáčky. Tohle je Hamannova polívčička. Taky z tebe tak leje pot, Petře?“

„Vůbec ne. Celý den jsem si točil mlýnek na pupku, tos nevěděl?“

Petr Klinger jel do Radničního sklípku. Tam zastihl ty tři důležité pány pospolu – soudce, státního návladního a vedoucího oddělení. Naznačil mu, oč jde.

„A tak,“ řekl Hamann, „takže Neubert má důkazy. Kde je teď? Ve služebně?“

„Ne. Je poblíž Brauseho salónu.“

„Hmm, už je skoro osm hodin a k tomu pátek. Tak důležité to zase není, abychom sháněli lidi do práce. Odvolejte i Neuberta. Vyřiďte mu, že udělal kus dobré práce. Brausem se budeme zabývat příští týden, pokud s tím nepočítá.“

Petru Klingerovi se to hodilo. Jak správně řekl Zikmund Potter – tohle byla Hamannova polívčička.

Rozloučil se a odejel za Rudi Neubertem a zavolal na něj: „Dej si pohov! Padla!“

„Co se děje? Brecht nechce…?“

„Hamann nechce. Brecht se do toho nemíchá. Divíš se mu?“

„No dobrá, jdeš se mnou na pivo?“

„Aby mi žena utrhla hlavu? Ale v tom to není. Ty sloužíš sobotu neděli?“

„Bohužel.“

„Tak hodně zdaru!“

Pes vyskočil na Rudiho Neuberta, když si bral z automatu cigarety a zrovna chtěl zajít do Janettina baru. Lízal Rudimu ruku a kňučel. „Nazdar Fifi!“ řekl Rudi a sehnul se k němu, aby ho pohladil. „To máš radost, co?“

Liana Libellová přitančila na vysokých podpatcích: „Dobrý večer, pane Neuberte! Můj bože, Fifi se může přetrhnout samou radostí!“

„To bude mým fluidem… Anebo se správně říká aura? Svatozář nabeton nemám.“

„Spíš je to tím, že vás má rád.“

Rudi zvedl trpasličího daklíka do náruče a musel neustále uhýbat hlavou, aby mu pes neolizoval tvář.

„Což o to, já ho mám také rád a jeho paničku teprve! Ale tak to pochopitelně neřekne žádný slušně vychovaný muž.“

„Proč ne, pane Neuberte?“

„Protože slušně vychovaný muž přijde s pugétem v ruce a zdvořile se zeptá, zda by mohl paničku pozvat na procházku.“

Liana se usmívala. „A co když ta panička bude souhlasit, co se stane pak?“

„Pak ji tento světák posadí do rozviklané káry a odveze ji… Ano, kam by to mělo být, prosím pěkně?“

„Přece ne teď hned?“

„A proč ne právě teď? Není dnes nádherný den? Kdo ví, jak bude zítra.“

„No ano, proč ne zrovna dnes? Prostě do přírody.“

„Ano, prostě do přírody.“

„A Fifi?“

„Vezmeme ho s sebou, aby se cestou paničce nic nestalo. Můj rolls-royce stojí tamhle naproti.“

„To je opravdu poslední model.“

„Říká se mu brouk, jestli to nevíte.“

Mezitím přirazil k chodníku mercedes. Karel Bergmann stočil okénko. „Dobrý večer, Liano! Dobrý večer, pane Neuberte. Mohl bych s tebou na okamžik hovořit, Liano?“

Fifi štěkal a kňučel jako splašený a chtěl okamžitě dolů z Rudiho náručí. Ten jej pustil. Bergmann mu otevřel a Fifi skočil do vozu a pak mu na klín a olízl mu tvář.

„Jen ne tak bouřlivě,“ řekl Bergmann se smíchem. „Chtěl jsem ti pouze říct, že dnes večer nepřijdu. Jedu teď na lov. Za tak krásného počasí se musím zase jednou provětrat.“

Liana se k němu naklonila: „Dobře, já jsem s tím stejně nepočítala. Přeji hodně štěstí. A nech raději ta ubohá zvířátka žít.“

„Určitě. Víš přece, že málokdy střílím. Buď hodný, Fifi! Na shledanou, pane Neuberte!“

Rudi také opětoval pozdrav. Liana si vzala jezevčíka, Bergmann s autem vyrazil a lehce zatroubil.

Liana pohlédla na Rudiho. V jejích očích se objevilo něco jako posměch. Anebo to nebyl výsměch? Nedovedl si to vysvětlit.

„Nuže, pane Neuberte, trváte na svém pozvání?“

„Pročpak ne? I když nemůžu se svým vozem konkurovat tomu bouráku.“

„Jen se nepoddávejte mindrákům. Karel Bergmann by mohl být mým otcem.“

„To snad, ale tihle pánové s prošedivělými skráněmi mají něco do sebe, co já nemohu nabídnout.“

Třebaže se tvářil vesele, byl na sebe naštvaný, že pozval na výlet tuhle rozmarnou paničku. Nikdy nehrál rád druhé housle.

Byl proto mlčenlivý a pro zbytek večera rezervovaný, což u něho jinak nebývalo zvykem.

Lianě Libellové to neuniklo. Už v deset hodin ho požádala, aby ji odvezl domů.

„Dobrou noc, pane Neuberte,“ rozloučila se a dodala: „Díky za hezký večer.“

„Poděkovat bych měl vlastně já, a tobě taky, Fifi. Dobrou noc.“

Zabouchla dvířka auta a on se ani nepokusil, aby ji políbil. Také se vůbec nezeptal, zda by nemohl ještě na hodinku zajít nahoru. Ona jej však nepozvala.

Ať si nakašle. Zajel o několik domů dál – do Janetina baru. Dopracoval to tak daleko, že bude muset večer strávit sám.

Páteční večer.

Plechová karavana z uhelného revíru z Düsseldorfu a Kolína i z Bonnu již ztichla. Všechny kempinky na přehradním jezeře praskaly ve švech. Kam člověk šlápl, tam zakopl o lidské maso. Kamkoli pohlédl – samé stany, obytné vozy, plachty a lakovaný plech.

Bylo jasné, že za takového večera si přijde na své i Janetta. Na barových židličkách si ošoupávali kalhoty hosté nejrůznějšího věku. Číšnice – toho večera tu obsluhovaly čtyři – kmitaly kolem stolů s rozhořenými tvářemi. Na tanečním parketu nejvýš o šesti čtverečních metrech se na sebe tlačily taneční páry. Tříčlenné combo hrálo horký rock občas prostřídaný sladkými ploužáky.

Protože Rudi Neubert nenašel volné místo ve výklenku ani na barové židličce, stoupl si prostě k pultu. Dal si namíchat od černého Jonnyho, pravděpodobně Filipince, long drink. Janetta trůnila u pokladny, zcela nepřístupná, tentokrát v přísně střižených šatech pošitých jakýmisi lesklými flitry.

Rudi si mohl vykroutit oči, ale nezahlédl ani tmavovlasou Silvanu, ani tiziánovou Melánii, ba ani blondýnu. Také Hanson tu nebyl. Snad něco kutil v retortách své jedové kuchyně.

Rudi zastrčil slámku do nápoje – trochu whisky, Martini a hodně vitamínů – a začal cucat. Janetta několikrát pohlédla směrem k němu a opět rychle odvrátila oči. O příjemném prostředí se tady v tom návalu nedalo hovořit, zvláště když několik ochlastů z pánů tvorstva se pokoušelo překřičet čaču, kterou třískal orchestr.

Na tanečním parketě se také svíjela Dagmar Sündernová s Bodo Bergmannem. Vypadalo to, že se jim v přecpaném sále, kde se tanec podobal spíš práci v akordu, znelíbilo, protože zakrátko zaplatili a zmizeli.

Pojednou se vedle Rudiho objevila Janetta. Její hlas zněl tiše, jak závan dechu. „Nemohla bych s vámi mluvit? Je to důležité.“

Pohlédl na ni překvapeně. „Ovšemže ano, jen spusťte!“

„Prosím, ne tak nahlas a také ne tady. Váš drink je zaplacen. Když vyjdete po schodišti vzadu nalevo, najdete ve třetím poschodí můj byt. Přijdete?“

Přikývl zamyšleně a ani za ní nepohlédl, když zmizela zadním vchodem. Byla jako vyměněná a všechno jiné než dobře naložená. Fajn, aspoň se dovíme, kde ji bota tlačí.

Anebo věděla něco, co mu toužila sdělit?

Kriminální komisař Rudi Neubert odsunul prázdnou sklenku, odskočil si na záchod a pak vyšlapal do třetího patra. Byl skutečně zvědavý, protože muselo jít o závažný problém, jestliže se Janetta rozhodla opustit přeplněný lokál.

Janetta se také převlékla. Jemné hedvábí ji zahalovalo od krku až po kolena, na levé straně měla vysoký rozparek. Znalci nazývali tyto šaty cheongsam, dovážely se z Honkongu.

„Olala,“ řekl Rudi a mlaskl jazykem. „Snad mě nechcete svádět?“

Zasmála se. „Jste tak náruživý muž, pane Neuberte? To snad ne.“

„Kdo ví?“

Následoval ji chodbou do velkého obývacího pokoje, jen slabě osvětleného. Hedvábné tapety na stěnách se matně leskly, kolem nízkého stolku byly na peršanu, který byl nesporně pravý a měl hodnotu dobrých padesáti tisíc, rozhozeny nádherné sedací polštáře. Janetta jako by byla okouzlena Dálným východem, protože všude převládaly čínské motivy, ale byly tu i sošky, vázy a řezby ve slonové kosti z Indonésie.

„Má to úroveň,“ poznamenal Rudi uchvácen. „A to všechno v takové barabizně na zbourání. Nejde mi to do hlavy.“

„Líbí se vám to? Stálo mě to hodně času, než jsem dala po kouscích všechno dohromady. Spoustu let!“

Posadil se se zkříženýma nohama na měkkoučký polštář. Janetta mu nalila rýžové víno a sama sklesla vláčně na polštář vedle něho. Voněla decentně hříšně drahým francouzským parfémem.

„Mám strach,“ řekla Janetta stísněně. Mezi prsty otáčela miskou s rýžovým vínem.

„Hm,“ Rudi na ni zkoumavě pohlédl. „Před kým nebo před čím máte strach, Janetto?“

Odložila misku, vyndala si z krabice zdobené intarziemi ze slonoviny cigaretu a zapálila si ji zlatým zapalovačem.

„Nevím,“ řekla váhavě, „jestli je správné, že vás do toho zasvěcuji. Nemám však nikoho, komu bych mohla důvěřovat. Pro ženu je těžké se prosadit. Především v tomhle baru.“

„U policie jste vždy na správné adrese. Samozřejmě že o vašem sdělení zcela pomlčím. Je to Brause?“

„Vy už víte?“ Janetta nasála prudce kouř z cigarety a uhasila ji. „Ano, Brause. Neměla jsem dost kapitálu pro otevření tohoto baru. On mi půjčil peníze na vysoký úrok a… přinutil mě, abych přijala napevno tři jeho kolibříky. I když má své peníze dávno zpátky. Vydírá mne, protože já…“ pojednou se přerušila.

„Jen klidně pokračujte. Vyděrače mám ze všeho nejraději. A jestliže můžu tomu čuněti překazit živnost, hned se do toho dám. Můžete se mnou počítat.“

Janetta sáhla po jeho ruce.

„Děkuji. Víte dobře, jak jsou lidé tady v Schalenbergu prudérní, i když se to nedá říct o všech, a zvláště ne po půlnoci. Kdybyste jen věděl, kdo navštěvuje Brauseho kolibříky! Ale do toho mi nic není. Brause by mě však mohl přivést na mizinu jedinou ranou.“

„A proč?“

„Před lety jsem byla fotomodelkou. Akty a tak. Brause má množství, snímků, kde jsem nahá. Chce je vyvěsit ve výkladních skříních mého podniku, jestliže mu nepůjdu na ruku.“

Rudi se zasmál. „To je všechno? To jste se dala hezky zahnat do kouta.“

„To není všechno, pane Neuberte. Já… já jsem byla totiž kdysi také krátkou dobu call-girl.“

„U Brauseho?“

„Ano. Tehdy byl ještě v Kolíně. Teď mnou budete pohrdat, že ano?“

„Nepřísluší mi vynášet soudy. Dávám vám slovo, že tenhle hnisavý nádor propíchneme! Znala jste Emilia Sengu?“

„Ano. Hrával u mě často kulečník. Je to strašné, že byl zavražděn. Proč jenom?“

„Co o něm víte?“ vytahoval z ní Rudi.

„Asi tolik, kolik vím o většině hostů – tedy nic. Vypil nejvýš jedno pivo, protože byl většinou bez peněz.“

„A co šilhavec Dober? Viděla jste jej někdy spolu s Emiliem?“

Janettu to zřejmě moc nezajímalo. „Dost možná. Dober také hrával kulečník, jednou s tím, podruhé s oním a často docela sám. Nechápu, že by šilhavec mohl něco takového udělat. Není to dávno, co se mi chlubil, že dřív byl velký kanón na nedobytné pokladny – kasař. Říká se tomu tak?“

„Správně. A?“

„Pak přísahal, že se už v životě sejfů nedotkne. Že mu jeho kiosek na přehradě úplně stačí.“

„Kočka bude vždycky chytat myši. Byl Senga někdy u Silvany Meierové?“

Janetta se nahlas zasmála. „Jak by to mohl zaplatit? Máte představu, kolik Silvana bere?“

Rudi se zašklebil a přikývl. „Náhodou to vím dost přesně. Setkal se někdy Senga s Oskarem Brausem?“

„Jistě. Když potřeboval peníze, dokonce pro Brauseho pracoval. Myslím tím něco jako uklidit saunu nebo umýt vany a kdovíco ještě.“

Rudi to shledával velice zajímavým. Zde tedy existovaly slibné vzájemné kontakty.

„A co Hanson?“ vyptával se dál. „Dal se snad také někdy masírovat?“

„Nemám potuchy. Ale myslím, že nikoliv. Je totiž v pevných rukou.“

„Ták? Jak se ta dáma jmenuje?“

„Vy to nevíte? Marlena Multhauptová. Je laborantkou u Bergmanna. Je to milé děvče. Doufejme, že nebude mít s Hansonem nepříjemnosti, pije totiž víc, než snese.“

Rudi Neubert se nedivil, že Janetta Lavorská je najednou mnohomluvná jako papoušek, i když se po smrti toho šilhavce podobala spíš rybce. To se stává často, že lidé potřebují čas k přemýšlení, než se rozhodnou vylít si srdce. Zdálo se, že to byly především Janettiny patálie s Brausem, které jí rozvázaly jazyk.

Zvlášť informace o Hansonovi mu připadala docela zajímavá. Chemik, který neměl už několik měsíců do čeho píchnout, který pil jako duha a k tomu měl poměr s laborantkou od Bergmanna… Tenhle uzlík se musí rozetnout.

Neubert pohlédl na hodiny. Blížila se půlnoc.

„Mám k vám velkou prosbu, Janetto.“

„Jakou?“

„Chtěl bych si promluvit se Silvanou Meierovou. Má přece u vás pokoj. Nebo je v tuto chvíli velmi zaměstnaná?“

Janetta se uštěpačně zasmála. „Bohužel to nejde. Obávám se, že ji nezastihnete.“

„A proč?“

„Nevím, co se děje. Právě o víkendech přece Oskaru Brausemu kvetou obchody. Ale na dnešek dal těm svým třem křehotinkám dovolenou – nebo jak to chcete nazvat. V každém případě všechny tři dnes večer odjely, kam, nevím.“

„To je smůla,“ zavrčel Rudi a rozloučil se. Nebylo mu jasné, zda si Janetta nepřála, aby tam zůstal. Rozhodně mu však nepředvedla striptýz ani žádnou jinou sváděcí podívanou.

Tato myšlenka Neuberta osvítila, až když procházel zadním dvorem na ulici. Jen o několik kroků dál bydlel Hanson. I když by to bylo v nekřesťanskou dobu. Hanson přece o sobě prohlašoval, že pracuje v noci, nemohl by se tedy cítit dotčený vyrušením. Jedině kdyby snad měl dámskou návštěvu.

Tak Rudi opět šlapal tu spoustu schodů nahoru. Ale bylo to pro kočku, jak se velmi brzo ukázalo. V Hansonově bytě se nesvítilo a také za dveřmi se nic nepohnulo, i když Neubert mnohokrát zvonil.

Něco odsunout, neznamená vzdát se toho, říkal si cestou domů. Ještě než ulehl, zavolal na komisařství, ale nikdo se po něm nesháněl.

Prozatím.

9

Ve tři ráno vyzváněl telefon jako zběsilý. Rudimu Neubertovi se zdálo, že mu Janetta předvádí závojový tanec, při němž odhazovala jeden závoj za druhým, až nakonec oděna pouze vůní Chanelu č. 5 přistoupila k němu. Ale když se nad ním naklonila, nebyla to tvář Janetty, ale tvář Liany Libellové, která se na něho okouzlujícně usmívala a vklouzla k němu.

A v tom se rozdrnčel ten zatracený aparát, který vynalezl jistě sám ďábel.

Rudi natáhl ruku a ještě omámený snem rozsvítil lampičku na nočním stolku. Malá černá skříňka se mohla randálem rozskočit. Rudi zívl, sejmul sluchátko a zabručel: „Ale jó, co je?“

Hlas dozorčího policisty zněl velice zčerstva: „Ve čtverci 13 před hodinou nabral nákladní vlak nějaký automobil. Jsou dva mrtví.“

„Hrom aby do tebe. A co je mi po tom?“

„To já nevím. Pohotovostní hlídce se něco nezdá.“

„Tebe se člověk jen tak nezbaví. Řidič musel být opilý, jak zákon káže.“

„Nevypadá to. Auto patří Bergmannovi. Zda je on jedním z mrtvých, zatím ještě nevíme.“

Jméno Bergmann probudilo Neuberta s konečnou platností. „Dobře,“ řekl, „jedu tam. Ví o tom starý?“

„Hamann? Neví.“

„Pro jistotu mu zavolej! Bylo by mi sice milejší, kdybych u toho měl Zikmunda Pottera, protože ten se v těch technických krámech vyzná nejlíp.“

„Všechno zařídím.“

Kriminální komisař Neubert opět zívl, švihl sluchátkem do vidlice a začal se oblékat.

U vrchního komisaře Hamanna vyzváněl telefon marně. Ten se totiž rozhodl, že léto má jen krátké hostování, a proto je musí využít. V té chvíli byl na cestě k jedné dámě, která byla za prvé vdovou, za druhé dobře zaopatřená a za třetí majitelkou kouzelné vilky na břehu jezera v jižním Německu.

S politováním budiž ještě na okraj poznamenáno, že se Hamann neohlásil předem. Radost z překvapení, usoudil, je nejkrásnější. Překvapení však bylo na jeho straně, a to zcela nepříjemné, protože tuto noc nebyla jeho vdova v ložnici sama.

V každém případě nahrávač telefonických vzkazů sdělil službu konajícímu policistovi, že „Hamann se vrátí až v pondělí ráno. V naléhavých případech má být uvědoměn vrchní komisař Brecht.“

Zikmund Potter byl nacucaný chmelového moku. Chrápal, i když zase ne tak hlasitě, aby se stropní trámy otřásaly. O čem se mu zdálo, nemohl by vůbec říct.

Když zadrnčel telefon, obrátil se na druhý bok a odfukoval dál. Neměl ani službu, ani pohotovost. Když ten zatracený krám nepřestával řádit, hodil na něj polštář. Všichni mu můžou… a to dvakrát. A v první řadě Hamann, ta mrcha!

Vrchní komisař Brecht sáhl po sluchátku – byl to už navyklý a podvědomý pohyb – než aparát začal zvonit podruhé. Ingrid vedle něj tvrdě spala, a proto jenom zašeptal: „Brecht.“

Vyslechl, co mu policista sdělil, položil sluchátko a vylezl tiše z postele. Odnesl si věci do koupelny, strčil hlavu pod tekoucí vodu, oblékl se a za deset minut byl už na cestě.

Měl volný víkend, ale nad tím teď neuvažoval, i když by k tomu měl své důvody. Zrovna Hamann, ten plánovací fanatik, porušil plán služeb a vypadl. On by měl být při těchto velkých zločinech k dosažení, ne Brecht.

Kdo to vlastně řekl, že jde o zločin? Mohla to být také nehoda. Jakýsi neodbytný pocit však Brechtovi napovídal, že za tou havárií vězí něco víc. Jméno Bergmann se v poslední době ozývalo příliš často.

Napříč čtvercem 13 – středem rozsáhlé lesnaté krajiny v této části Sauerlandu – vedla vedlejší kolej železnice. Po jednokolejné trati tudy projížděly pouze tři vlaky za den. Nákladní vlaky. Většinou to bývala jen dieselelektrická lokomotiva s dvěma nebo třemi vagóny pro Schalenberg a okolní obce.

Noční nákladní vlaky projížděly čtvercem 13 podle jízdního řádu ve dvě hodiny ráno. Tam, kde sotva znatelná úzká lesní cesta křižovala koleje, tvořila trať jednu z protáhlých zatáček. Proto také strojvůdce spatřil překážku na kolejích příliš pozdě a začal pozdě brzdit; vrazil naplno do mercedesu, úplně ho rozdrtil a asi třicet metrů jej vlekl s sebou.

Nyní na tom místě stál strojvůdce na pokraji zhroucení, otřásal se křečovitým pláčem a chvěl se jako ta proslulá osika; dále vlakvedoucí, odpovědný kromě jiného za převáženou poštu, jenž mohl pouze říci, že slyšel strašlivý praskot a rány, dva policisté, kteří sem byli přivoláni prvním traťovým telefonem a marně se pokoušeli vyprostit mrtvé z vraku auta. Dorazil také lékař, který Brechtovi podával s pokrčením ramen zprávu, že se nedá nic dělat, a konečně Rudi Neubert, který se pokoušel vrýt si do paměti místo nehody. Pořídil si deset snímků a ty mu musely pro začátek stačit.

„Bez autogenu je od sebe neoddělíme. Kurte,“ mínil. „Nevíš náhodou, jestli tenhle honební revír nepatří Bergmannovi?“

„Nevím to jen náhodou, nýbrž jako starý nimrod vím docela přesně, že tohle není Bergmannův revír, ale Sündernův. Bergmann jej má na druhé straně Ossy. Skoro přesně naproti.“

„To je dost divné, co? Co dělal Bergmann tak pozdě v noci v cizím revíru? A proč se nechal přejet touhle couravou lokomotivou?“

„Otázky si nech na později,“ zavrčel Brecht. „Tu lokomotivu musíme odtáhnout pomalu zpátky. Pak se snad dostaneme k mrtvým.“

„To nepůjde,“ poznamenal Rudi. „To už zkoušeli. Vrak mercedesu je doslova vražený pod lokomotivu a zploštělý jak platejs.“

Přesto to ještě jednou zkusili. Strojvůdce nebyl schopen obsluhovat páky lokomotivy, musel zaskočit vlakvedoucí. Podařilo se. Kola se skřípěním zabrala. Vrak mercedesu se z pravé strany uvolnil, byl trochu nadzvednut, převrátil se a sklouzl z kolejí. Pravá dvířka se otevřela.

„No prosím!“ řekl Brecht.

Obešel vrak kolem dokola. Jeden z policistů mu posvítil silnou lampou na přední sedadla a na rozbitý obličej mrtvého na pravé straně. Byl rozdrcený k nepoznání, ale bezpochyby to nezpůsobil náraz lokomotivy.

„To je přece Oskar Brause!“ kroutil hlavou Neubert, který také přistoupil k vraku.

„Jsi si tím jistý?“ otázal se Brecht.

„Naprosto. Tvar lebky nesporně souhlasí. Obličej však vypadá, jako by z něho chtěli udělat fašírku.“

„Broky,“ řekl Brecht. „Naprali mu do obličeje náboj z brokovnice. Ze vzdálenosti asi tak dvou metrů, pokud mě zkušenosti neklamou.“

„No nazdar!“ poznamenal Rudi Neubert, „měl jsem ho přece jenom uklidit včas do bezpečí.“

Přinesl fotoaparát a vycvakal mnoho snímků, ještě než mrtvolu spojenými silami vyprostili z vraku. Pak si udělal snímky muže za volantem – Karla Bergmanna. Zatím se nedalo zjistit, jak zemřel.

Pak se ujal práce soudní lékař. Nad nehodou viselo víc otazníků, než se na první pohled zdálo.

„Tak ještě jednou od začátku,“ požádal trpělivě vrchní komisař Brecht. Strojvůdci nabídl, aby si lokl z kapesní láhve, a kromě toho začala působit protišoková injekce lékaře. „Vy jste se jako vždy díval na trať, třebaže jste tady uprostřed lesa neměl důvod pro zvýšenou opatrnost?“

„Ale měl,“ odporoval strojvůdce. „Tady se často stává, že přes koleje táhne divoká zvěř. Proto tudy nikdy nejedu rychle, mimoto se tu trať hodně kroutí.“

„Takže vy jste se díval z pravého okénka lokomotivy. Viděl jste ten mercedes?“

Mohutný strojvůdce se již zcela uklidnil. Jenom se křečovitě vyhýbal pohledu na mrtvoly a měl pravdu.

„Já nevím,“ řekl. „Lámu si s tím hlavu, ale nemůžu si to vybavit. Z ničeho nic se před lokomotivou objevil tmavý stín. Začal jsem rychle brzdit, ale v tom okamžiku to krachlo. Můj bože…“

„To není vaše vina, docela určitě ne! Byl ten vůz osvětlený? Svítily mu reflektory?“

„Myslím, že ne. Anebo přece? Ne, určitě nesvítily. Jinak bych ten vůz musel uvidět daleko dřív. Musel jet bez světel.“

Víc z toho zcela zhrouceného muže nedostali. Možná na druhý den vyprávěl něco docela jiného, hodnověrnější to však určitě nebylo.

Klíček byl zastrčen do startéru a motor zcela nepochybně běžel. Rychlost však zařazena nebyla.

„Kdyby se mě někdo zeptal,“ prohodil Rudi Neubert, „tak tvrdím, že to byla vražda. Vražda na druhou. Mělo to vypadat, jako že Bergmann odpravil Oskara Brauseho a teď chtěl mrtvolu odstranit.“

Brecht pokyvoval hlavou. „A co když to bylo jinak? Chraň se před takovými spekulacemi! Já si jen kladu otázku, co měl společného Bergmann s Brausem.“

„On sám nic, ale jeho žena.“

Neubert mu vyprávěl, co věděl.

„Vydírání,“ mumlal Brecht. „To by byl dostačující motiv i pro vraždu!“

„Ještě něco, Kurte. Nemůžu to dokázat, ale jsem o tom přesvědčený, že Brause měl prsty taky v tom vloupání do Bergmannova trezoru. Stoprocentně znal Sengu. Včera jsme zastihli v jeho bytě jistou slečnu, která měla u sebe opisy vzorců.“

„Takže už toho víme poměrně dost. Tu dámu si pozveme.“

„To asi půjde těžko. Hamann ji propustil a teď je v čudu. Také všichni Brauseho kolibříci jsou pryč.“

„No to je paráda! Tak jdeme, Rudi. Ostatní se už postarají o to, aby dali mrtvoly do rakve. My se tu trochu rozhlédneme, jestli nenajdeme nějaké stopy. Zavolám vysílačkou do úřadu. Klinger a Potter musejí prohledat Brauseho dům. Jestli do toho kyselého jablka teď pořádně nekousneme, pak jsme prohráli.“

Jedna ze starých kriminalistických moudrostí praví, že první útok bývá obvykle rozhodující. A jestliže se něco hned ze začátku zvorá – poskytuje to protivníkovi často již nedostižný časový náskok.

Francouzská postel byla nejlepším kusem nábytku v bytě Petra Klingera. Byl sedm let ženat, a on i jeho žena Mariana stále ještě shledávali lásku hezkou. A to nejen o volných víkendech.

I tato noc byla teplá, proto spali v objetí nazí.

Telefon stál v předsíni, a když začal vyzvánět, začalo se žaluziemi prodírat první svítání.

Petr nic neslyšel. Mariana otevřela oči a naslouchala. Tuto noc ji stále něco budilo. Nejprve ji napadl Axel, jejich šestiletý syn, který se budil velice časně. Vyklouzla proto z Petrova náručí a běžela do předsíně.

Vražda!

To tak ještě chybělo! A zrovna o víkendu. Ale nic se nedalo dělat.

Posadila se na postel k Petrovi a rozsvítila lampu. Při třetím zacloumání otevřel oči, pak je zase zavřel a natáhl ruku po jejím ňadru.

Zasmála se a políbila jej. „Na to teď není čas, Petře. Volali ti, stala se vražda.“

Napřímil se, zívl a zatřásl hlavou. „A to musí být zrovna teď? Ha, jak to že mám v posteli nahou ženu?“

„To je typicky mužské. Nejdřív svede nevinnou dívku a pak si najednou na nic nevzpomíná. Buď tiše, vzbudíš Axela.“

„To musím zas vykročit do toho nepřátelského světa a tebe nechat samotnou?“

„Musíš. Však se zase vrátíš. Máš se prý zastavit pro Zikmunda Pottera, on se totiž nehlásí. A máte prohledat nějaký byt.“

„To je výborný! Určitě nás tam toužebně očekávají aspoň dva tucty svůdných zajíců.“

Mariana se za ním dívala, když šel do koupelny. Byl vysoký a statný, ale žádný superman – takový docela správný mužský. Měla ho ráda, až to bolelo, už sedm krásných let.

Dokonce i s jeho povoláním se vyrovnala, i když měla o něj často strach. On se jí jen smával, ale Mariana by byla přece raději, kdyby seděl na pohodlně židli ve vytopené kanceláři jako jiní úředníci, kteří nemuseli pracovat přesčas.

„A kdo to vlastně vzkazuje?“ zeptal se Zikmund Potter. V rámu dveří působil, jako rozcuchaný pudl, pouze v pantoflích a koupacím plášti, protahoval se, měl mizernou náladu – nebyl totiž žádné ranní ptáče.

„Brecht,“ řekl Klinger. „Tak honem dělej!“

„Proč jsi to nevyklopil hned, ty opičáku! Počkej, musím si obléct kalhoty.“

„To bych doporučoval. A nezapomeň na košili.“

„Blbče!“ Mluvili spolu drsně, ale přátelsky.

O půl páté ráno zvonili u dveří Brauseho bytu nad masážním salónem. Nikde se nic nehýbalo. Pravděpodobně trávil Brause noci osaměle.

„Vyzkoušej svůj klíč, Zikmunde,“ doporučil Petr Klinger.

Povolení k prohlídce neměli. Trvalo by hodiny a hodiny, než by je dostali. Také nebylo jisté, zda by jim ho soudce vystavil.

„Beru si to na triko,“ řekl Brecht vysílačkou, „ale aby tam nezůstal kámen na kameni!“

Zikmund Potter již otevřel složitější zámky. Brecht o něm žertem tvrdil, že měl talent stát se nepolapitelným zlodějem. K policii se dal prý jen náhodou.

O minutu později byli uvnitř. Do svých čtyř stěn posháněl a nashromáždil Brause všechno, co bylo kvalitní a drahé. Zdálo se, že se docela vyzná ve starožitnostech a že mu jeho zaměstnání vynáší víc, než by se řeklo.

„Páni, to tě uzemní,“ žasl Zikmund a dotýkal se madony, která stála v pravém rohu předsíně. „Je zaručeně pravá! Patnácté století, škola Riemenschneiderova. Cena bratru dvacet táců. Oči mi lezou z důlků.“

Divili se však čím dál víc. Kdyby se to mělo všechno zkatalogizovat, tužila by se tu hrstka lidí několik dní.

„Jestli tuhle nádheru nabyl počestně,“ poznamenal Klinger, „musí být milionář. A přitom bydlí v barabizně, která vypadá zvenčí na spadnutí.“

„Zástěrka, nic než zástěrka. Myslím, že to bude pěknej ptáček. Samé perské koberce, starobylý nábytek, k tomu by musel mít bohatého strýčka, po kterém by dědil. Kde začneme?“

„Třeba vitrínou,“ navrhl Petr Klinger.

Ale Zikmund Potter začal snímat obrazy ze zdí. Byly mezi nimi nádherné kusy. Především Holanďané z vlámské školy. Za jedním Vermeerovým obrazem objevil – jak předpokládal – trezor. Byl otevřený a prázdný.

Stál před ním a kroutil hlavou. „Rozumíš tomu, Petře? Tohle vypadá na rychlý útěk. Copak asi měl v tom sejfu?“

„Nemám tušení. Podívej se raději po prstíkách. Kdoví kdo tady byl na návštěvě.“

Zikmund posypal trezor a jeho okolí práškem a nalezl několik použitelných otisků, které pak přenesl na fólii. Vypadal ovšem značně nespokojeně.

„Pokračuj tady, Petře. Já se trochu porozhlédnu dole v tom jeho salóně.“

Také tento bezpečnostní zámek byl pro Zikmunda hračkou. Vkročil dovnitř, stiskl vypínač a místnost zalilo jasné světlo zářivek. Obdivoval byzantskou nádheru různých koupelí a masážních kójí. Nechoval se ani tiše, ani opatrně a vzápětí poznal, že chybil.

Dveře do Brauseho kanceláře byly poslední. Rozrazil je, chtěl rozsvítit a v příští vteřině mu něco dopadlo na hlavu, mohlo to být kladivo, nebo…

Neměl už čas o tom přemýšlet. Nestačil ani heknout a obklopila ho tma.

Vrchní komisař Brecht nalezl stopy vozu, který se obracel na cestě asi padesát metrů od místa neštěstí. Protože cesta byla úzká, musel vůz při obracení vjet do křoví a tady zanechal přímo výstavní stopy. Brecht si okamžitě udělal jejich odlitky.

„To jsou terénní pneumatiky,“ konstatoval Neubert, „jaké mají například džípy.“

„Stopa je čerstvá. Ty zlámané větve nezačaly ještě ani uvadat. Přijeď sem s vozem, Rudi, Uvidíme, zda se stopa nedá sledovat dál.“

Rudi klouzal s broukem přes místy hluboko vyjeté koleje na lesní cestě. Občas se jim ve světle reflektorů objevily stopy pneumatik. Našli je také na rozcestí, k němuž dospěli asi po kilometru jízdy.

„Zaboč doprava,“ poznamenal Brecht.

Po dalším kilometru dojeli k lovecké chatě Zikmunda Sünderna. Byla zamčená, stejně jako všechny okenice. Pod stříškou stál džíp. Profil jeho pneumatik souhlasil.

Na pravém předním sedadle vozu nalezli tmavé skvrny.

Krev!

Zikmund Potter se probral proudem studené vody, která mu stříkala do obličeje. Funěl a prskal jako mrož, a teprve až otevřel oči a vyjasnil se mu zrak, poznal Petra Klingera.

„Co se stalo?“ otázal se Petr.

„Au, to bolí,“ sténal Zikmund, když se s námahou zvedal. „To mě ani ve snu nenapadlo, že by mě tu mohl někdo majznout. Dostal jsem za vyučenou! Byla to snad rána kladivem.“

„Zavolám doktora. Zatím klidně lež! I když máš palici tvrdou jak kozorožec.“

„Blbost,“ bručel Zikmund a vstal. Zamířil k židli, ale cestou změnil směr. Pojednou se rozběhl a zvracel.

„Idiote!“ zakřičel na něj Klinger. „Dáš ty si někdy vůbec říct?“

Podepřel Pottera, ještě než znovu upadl, a položil ho na gauč. Lékař přišel za půl hodiny a poslal Zikmunda ihned do nemocnice.

Petr Klinger požádal o posilu. Dostalo se mu ji v podobě komisařky Uschi Schäferové.

Byla to třicetiletá svobodná žena, která – podle svého doznání – nestála o muže. Přestože bylo tak časně, byla už čilá jak rybička, jako by měla za sebou čtyřiadvacet hodin klidného spánku. Plná prsa se jí houpala pod halenkou, když si odložila kabátek.

Klidně vypáčila zámky u psacího stolu a otevřela zásuvky. V tom se vyznala. Především našla pistoli ráže 6,35, dále tu ležel zápisník vázaný v safiánové kůži, z něhož bylo vytrženo několik stránek. Ale i ty ostatní měly něco do sebe.

Byla tam pečlivě zapsaná jména šilhavce Dobera a Emilia Sengy včetně adres a telefonních čísel. Dále také příjmy těch tří kolibříků – Silvany, Melánie a Jenny – za poslední čtyři týdny. Byla to slušná hromádka peněz!

A konečně si zde Oskar Brause zaznamenal celou řadu zákazníků svých kolibříků se jmény, telefony a adresami. Některá jména byla označena hvězdičkou. Nebylo vyloučeno, že to byli právě ti, kteří stáli za zmáčknutí.

10

Všichni byli v černém. Vdova Lydie Bergmannová, syn Bodo Bergmann, Lydiin bratr Gert Kramer, doktor Wunn i prokurista jménem Lege.

Vrchní komisař Brecht vstoupil do salónu dopoledne v jedenáct a vyslovil všem soustrast. Byl rád, že zprávu o smrti přinesl do tohoto domu někdo jiný.

Bodo Bergmann stál s doktorem Wunnem stranou od ostatních. Byl to také on, kdo přistoupil k Brechtovi s tvrzením: „To přece nemohla být nehoda! Pomyslete, co se dosud všechno zběhlo. Vloupání, exploze…“

Brecht pouze pokrčil rameny: „Jsme teprve na začátku vyšetřování. Pochopitelně nemůžeme vyloučit, že jde o násilnou smrt. Abychom se dostali věcem na kloub, musím vás požádat, abyste mi postupně zodpověděli několik otázek. Milostivá paní, dala byste mi, prosím, k dispozici nějakou volnou místnost? Mohl bych začít s vámi?“

„Prosím!“

Lydie Bergmannová vykročila směrem ke knihovně. Držela se zpříma. Brecht ji požádal, aby se posadila, a zavřel za ní dveře.

„Nevěřím,“ řekla Lydie přidušeně, „že bych vám mohla pomoci. Já vůbec nic nechápu. Vysvětluji si to jedině tím, že nás chce někdo zruinovat. Co bude ze závodu bez mého muže?“

„To by mohl být také motiv. Váš manžel se v tomto smyslu také před časem vyslovil.“

Lydie sklonila hlavu. „Myslíte Sünderna? Já bych mu dovedla přisoudit všechno možné, ale vraždu ne. Myslím v případě, že nešlo o nehodu, jak se domnívá Bodo.“

Brecht změnil téma. „Vy si se svým nevlastním synem příliš nerozumíte, viďte?“

„Špatně. Nikdy mě vlastně nepřijal za svou matku. Proto také došlo k roztržce mezi ním a otcem. Nebyla to ovšem moje vina, já jsem učinila všechno pro to, aby byl v domě klid. Sňatek se mnou prostě svému otci nikdy neodpustil.“

„Stává se často, že dospělí nebo dorůstající synové nezapomínají na své vlastní matky a neuznávají jiné. Nakolik se znal váš manžel s Brausem? Oskarem Brausem z masážního salónu?“

Nikdo dosud nevěděl, kdo byl druhý mrtvý. Brecht přísně zakázal, aby byl jmenován. Nechtěl si nechat ujít moment překvapení.

„Brause?“ trhla sebou Lydie. „Myslíte toho maséra Brauseho? Myslím, že jej vůbec neznal. Proč také? Má snad Brause s tou věcí něco společného?“

„Vypadá to tak.“

Vrchní komisař zamlčel, že masér je mrtev. „Jenom to zatím nemůžeme dokázat. Odkdy znáte toho maséra vy? Snad ne jen od té doby, co jste se vdala?“

„Myslela jsem si, že to už víte od svého kolegy. Slíbil mi, že se o tom nikomu nezmíní.“

„Od nás se to nikdo nedozví. Proč vás Brause vydíral?“

Lydie potřásla prudce hlavou. „To odmítám říci. Jde o zcela soukromou záležitost, se kterou si poradím sama, ať tak či onak.“

Brecht zvedl ruku. „Uvědomte si prosím, že máme co dělat se sérií zločinů, v nichž, jak se zdá, hraje Brause hlavní roli. Musím vás bohužel upozornit, že se vystavujete podezření, jestliže mi bez obalu nepovíte pravdu. Měla jste strach, že by se mohl váš manžel dovědět, z jakého důvodu vás Brause vydírá? Předpokládejme, že by se to dověděl…“

„Nikdy! Snad ne od vás? To by bylo něco děsného a neodpustitelného…“

„Od nás ne. Zdaleka ne všechna tajemství se dají utajit. Spíš bych řekl, že jen málokterá.“

„To bych nepřežila, kdyby se to můj muž dověděl.“

„Mohlo by to vytvořit situaci, že by se dal strhnout a Brauseho zabil?“

„Ne, nikdy! To je nesmysl! Je přece mrtev můj muž, a ne Brause. Bože, jestli mého muže zavraždil on, nebudu mít do konce života chvíli klidu.“

„Řekněte mi tedy všechno. Věřte, že jenom pravda nám může pomoci.“

Lydie skryla tvář do dlaní a rozplakala se. Mezi jednotlivými vzlyky vyrážela: „Byla jsem call-girl, kdyby se to Karel dověděl, byl by se vším konec. Před mnoha lety jsem pracovala pro Brauseho. Když jsem se seznámila s Karlem, myslela jsem, že můžu začít nový život. Ale Brause se přistěhoval sem – a já jsem musela platit.“

„Kolik?“

„Nejprve tisíc měsíčně a pak to bylo stále víc.“

Brecht jenom zachmuřeně přikývl. „A včera jste mu předala šek na deset tisíc marek. To nebylo od vás moudré. Od toho jsme tady přece my, abychom těmhle vydřiduchům znemožnili činnost.“

„Ano, ovšem. Nevíte, jak těžko jsem to nesla. Neustále mi vyhrožoval.“

Brecht z ní nespouštěl oči. Její zoufalství se zdálo opravdové, ale mohla být také strachy bez sebe, že se jednou bude muset přiznat ke své minulosti.

Změnil téma: „Řekla jste Brausemu něco o těch vzorcích polybergerolu?“

„Já? Tomu přece vůbec nerozumím! A Brause také ne.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Zatknete nyní Brauseho?“

„Uděláme to, co považujeme za nezbytné. Jel váš muž včera na lov?“

„Ano.“

„Věděl o jeho odjezdu někdo jiný kromě vás?“

„To vám skutečně nepovím. Chtěl s sebou vzít vlastně mého bratra, ale ten neměl chuť. Řekl, že při takovém počasí si raději vyjede na jezero zaplachtit.“

„To bych také dělal raději. Děkuji, to by prozatím stačilo. Mohla byste mi sem, prosím, poslat pana Bergmanna?“

Nápadná podoba mezi otcem a synem bila do očí. Snad byli oba i stejně tvrdohlaví.

Bodo Bergmann vypověděl, že ten večer strávil s Dagmar Sündernovou; nejprve byli na jezeře, pak v Janettině baru a nakonec v Sündernově vile.

„Jak vycházíte s panem Sündernem?“ zeptal se Brecht žoviálně.

„Ale jó, jde to.“

„Jak dlouho jste se zdržel u Sündernů? Ptám se jen pro pořádek.“

Bodo zaváhal. Pak pokrčil rameny: „Proč bych z toho dělal tajemství? Odjel jsem odtamtud dnes ráno.“

„Sündern nemá nic proti tomu, že spíte s jeho dcerou?“

„Dávám si velmi záležet, aby se to nedověděl. Nebyl doma.“

„A kde byl?“

„Nemýlím-li se, měl v úmyslu jet do své lovecké chaty.“

Než položil další otázku, Brecht si všechno poznamenal. „Sündern je konkurentem vašeho podniku. Nemyslíte, že ho velmi zajímá ta nová umělá hmota?“

„Možné je všechno, ale mě se nikdy na nic podobného neptal. Bylo by to také absurdní.“

Brecht začal z jiného konce: „Jaký jste měl vztah k svému otci?“

„Nepříliš dobrý. V poslední době. Snažil jsem se s ním dohodnout. Jistě, byla to moje vina, protože jsem nechtěl pochopit, jak se mohl tak brzy po smrti mé matky znovu oženit.“

„Hm, a svou nevlastní matku také nesnášíte?“

„Takhle se to nedá říct, pane Brechte. Vlastní matku jsem velmi miloval a tehdy jsem si prostě na jejím místě nedovedl představit někoho jiného. Nyní jsem o pár let starší a mám na ty věci jiný názor. Ale mezitím jsem také poznal Dagmar Sündernovou. To byl pro mého otce, jak sám řekl, hřebík do rakve. Nenáviděl Sünderna. Nevím proč.“

„A Sündern? Vyjadřoval se nějak o vašem otci? Anebo o vzájemné konkurenci?“

„Přede mnou nikdy; nejvýš snad utrousil pohrdavou poznámku, protože můj otec se vypracoval nahoru z obyčejného dílenského mistra.“

Tento výslech nepřinesl nic zvláštního.

Vrchní komisař Brecht si pozval Lydiina bratra.

Gert Kramer měl statnou postavu a černý oblek mu slušel. Bílý límeček zdůrazňoval jeho ebenově opálenou pleť. Chování tohoto muže se dalo označit za zdvořilé, nedbalé, nikoliv však nezúčastněné.

Brecht si poznamenal do svého zápisníku: Gert Kramer, 32, svobodný, majitel starožitnictví, bytem v Kolíně, tč. v bungalovu na Osské přehradě.

„Zatím netrestaný,“ dodal Gert se smíchem. „Nebo to snad do protokolu o výslechu nepatří?“

„To není výslech, spíše rozhovor, pane Kramere,“ opravil ho Brecht. „Co víte o nové umělé hmotě v Bergmannových závodech, o tom polybergerolu?“

„Nic, nebo prakticky skoro nic. Švagr o ní sice hodně mluvil, ale když někdo zná z chemie tak málo jako já, prostě ho to nezajímá.“

„Jistě. Vycházel jste s Bergmannem zadobře?“

Kramer živě přikývl. „Jak spolu mohou vycházet dva zcela rozdílní lidé. Nejezdil jsem sem často, protože na to nemám dost času, a kromě toho si velice cením osobní svobody. Proto také nebydlím tady, ale dávám přednost pronajatému domku u jezera. Snad to zcela nepochopíte…“

„No, já také vidím příbuzné raději odcházet než přicházet. Jak dlouho znáte Oskara Brauseho, pane Kramere?“

Potřásl hlavou: „Brause? Kdo je to?“

„Vy ho tedy neznáte. Má vaše sestra před vámi nějaká tajemství?“

„Nemám tušení. Snad mi neříká všechno, ale já jí také ne.“ Kramer si dovolil pousmání.

„Ale než se provdala, žili jste ve společné domácnosti?“

„Několik roků ano, moje sestra je o tři roky starší a také se o mne starala do té doby, než jsem se postavil na vlastní nohy. To mi bylo jedenadvacet.“

„Věděl jste, že vaše sestra byla call-girl?“

Kramerová tvář se sotva změnila. „Ona vám to tedy pověděla? Nechápu proč? To už je celá věčnost a dávno zapomenuté. Nikomu přece do toho nic není.“

„Takže vy jste to věděl. Nesvěřila se vám paní Bergmannová, že ji někdo vydírá?“

„A kdo?“ vyskočil Kramer. „Ne, neřekla mi nic. Toho chlapa bych rád dostal do ruky. Proč mi to tajila? Rozumíte tomu?“

Brecht pokrčil neurčitě rameny a neodpověděl. Jenom se zeptal: „Radil jste tehdy své sestře, aby s tím povoláním skoncovala?“

„Radil jsem jí něco? Už nevím. Byla dospělá a myslím, že by mě neposlechla.“

„Jste starožitník. Nebyl mezi vašimi zákazníky nějaký Oskar Brause?“

„Nebyl.“

„Děkuji, pane Kramere. Ještě jen tak pro pořádek, kde jste byl včera ve dvě hodiny v noci?“

„Můj ty bože, přece v posteli.“

„Sám?“

„Sám. Nemám momentálně žádnou kamarádku. To se ovšem dá rychle napravit.“

„Alespoň ušetříte hodně peněz – že prosím, aby přišel doktor Wunn.“

Gert Kramer se svižně zvedl ze židle, a než vyšel z pokoje, lehce se uklonil. Brecht jen přikývl a čmáral si dál něco do zápisníku.

Šéfchemik Bergmannových závodů byl tak nervózní, že mu soustavně cukalo v obličeji, jako by měl tik. K případu nemohl naprosto nic říct, neměl žádné podezření a nikdy by se také proti svému bývalému kolegovi Hansonovi neodvážil žádné podezření vyslovit, ač ten se choval vůči němu krajně nekolegiálně.

„V jakém směru?“ chytil se toho Brecht.

„Vlasy mi na hlavě vstávaly, co ten o mně šířil. Já prý jsem ukradl jeho vzorce, já prý jsem zůstal se svými výzkumy trčet – prostě neuvěřitelné.“

„Jsem pouhý laik, doktore Wunne, ale pokud jsem správně informován, dají se velké věci zvládnout pouze týmovou prací. Takže vy jste s Hansonem nepracoval, nýbrž proti němu?“

„Žel, u Hansona to tak vypadalo. Vyhazoval prostě peníze oknem. A přivedl by závod na buben, o tom jsem přesvědčen. Vlastně i šéf, pan Bergmann, se mnou zcela souhlasil.“

„Jakou mají podle vašeho míněni cenu vzorce na výrobu polybergerolu pro vaši konkurenci?“

Wunn si utřel zpocené čelo bílým kapesníkem. „To se snad ani nedá vyčíslit. Věnovali jsme tomu neuvěřitelné množství času a mnohem víc než milión marek. Přesně to však nevím.“

„Ale teď čestně, doktore Wunne: myslíte si, že se Hanson nějak spolupodílel na krádeži těch vzorců?“

Wunn chvíli otálel a nakonec řekl: „Ano, i kdyby to bylo jen proto, aby Bergmanna poškodil.“

Tak to tedy bylo všechno a výsledky byly chabé. Ale nikdo nečekal zázraky.

Ne, nebylo to ještě všechno. Doktor Wunn se rozloučil, vrchní komisař si udělal ještě poslední poznámky do zápisníku, když se ozvalo zaklepání. Do místnosti vstoupila Lydie Bergmannová.

„Musím vám ještě něco říct, pane Brechte. Nevím, zda je to důležité, to posuďte sám. Byla jsem předtím tak zmatená, že jsem na to zapomněla.“

„Prosím, milostivá paní, poslouchám.“

Nejprve se zhluboka nadechla. „Přesně vzato, jsou to dvě věci. Hanson věděl, že jsem byla call-girl. Znali jsme se tenkrát, bydlel jen kousek od nás.“

„Ták, a pak když se stal vaším zaměstnancem, učinil snad nějaké narážky?“

„Nikdy. Myslím si dokonce, že není schopný vydírat nebo použít nátlaku. Ale ještě někdo se o tom dozvěděl, pravděpodobně teprve nedávno. Doslova mě to omráčilo, když mi učinil nemravný návrh, a to velmi nestydatým způsobem.“

Brecht zkrabatil Čelo: „Kdo?“

„Doktor Wunn. Mohl se to dozvědět jedině od Brauseho, i když to popírá, zeptejte se jej na to.“

„To bohužel nelze. Brause je mrtev – byl zavražděn.“

„Ne, a to mi říkáte teprve teď? Já žiji jako na skřipci a vy mi zamlčíte nejlepší zprávu roku?“

„Z pochopitelných důvodů. Vypadá to totiž tak, jako kdyby ho váš manžel zastřelil brokovnicí.“

To byl přesně moment, kdy Lydii Bergmannově povolily nervy. Ostře se zasmála, zhroutila se na židli a vzlykala, až se celá otřásala.

Brecht zavolal jejího bratra a doporučil mu, aby přivolal lékaře. „V poslední době toho bylo na ni trochu moc, pane Kramere. Potřebuje teď naprostý klid.“

11

Rudi Neubert si domluvil na vlastní pěst jednu návštěvu – u Liany Libellové. Před Brechtem se nezmínil jediným slovem o tom, že Liana měla zřejmě dobré, ne-li intimní styky s Bergmannem.

Vystoupil z vozu rozpáleného jako pec sice unavený, ale zároveň napjatě bdělý. Teploměr vyšplhal na třicet stupňů ve stínu, město se vylidnilo a kdekdo hledal úlevu na březích přehradního jezera.

Liana zavřela boutique ve dvě hodiny. O deset minut později zazvonil Neubert u dveří. Bez květin, samozřejmě, neboť přicházel služebně.

Hned na ní poznal, že plakala. Tohle mu tak chybělo! Ještě ji bude muset utěšovat.

„To jste vy, pane Neuberte? Pojďte dál!“

Šla před ním úzkou chodbičkou.

Měla hezký byt, nepřeplácaný starožitnostmi ani přehnaně moderní, byl prostě útulný. Cítil se v něm nepříjemně, proto hned vybuchl:

„Víte to už?“

„To – s panem Bergmannem? Ano.“ Opět se dala do pláče. Zdálo se, že to v ní vězí hluboko.

„Je mi líto,“ řekl tvrdě, „ale i přes vaši zjevnou bolest vám musím položit několik otázek.“

Liana si osušila oči a pohlédla na něj. „O čem? Ach tak, přicházíte služebně.“

„Ano, z vlastní iniciativy. V naší služebně dosud nikdo neví o vašich vztazích k panu Bergmannovi.“

„Vztazích?“ otázala se a potřásla zmateně hlavou.

Rudi Neubert byl zpocený jako myš, ne však proto, že by v bytě bylo příliš horko. Vedle vyváděl Fifi a škrábal na dveře. Liana jej vpustila do pokoje a on s kňučením a štěkotem vyskočil Neubertovi na klín.

„No dobrá, Fifi, no jó! Podívej se na paničku, ta by mi nejraději vyškrábala oči.“

„To ne,“ odpověděla Liana, která se už ovládala. „To nemám v úmyslu. Ale mohl byste mi vyložit slovo vztahy, pane Neuberte?“

Zvedl Fifiho a nechal si jím olíznout tvář. „Právě to jsem chtěl slyšet od vás, Liano. Protože totiž nevěřím, že jste… no, že jste měla poměr s Bergmannem, zaobaleně řečeno, intimní vztahy.“ Měl nepříjemný pocit, že se tenhle idiotský rozhovor odehrává v alkoholickém opojení.

„Ale včera jste o tom byl přesvědčen, nemám pravdu? Celý večer se vaše nálada pohybovala pod bodem mrazu.“

Připadal si jako trapný ňouma. Čím dál víc se proklínal za ten idiotský nápad. Zabručel: „No, konečně, všichni jsme jen lidé. Ksakru, já přece nechci nijak vnikat do vašich intimních záležitostí, Liano, ale v tom Bergmannově případu je tolik nejasností, že bych chtěl mít jasno alespoň u vás.“

Pohodila hlavou a v očích se jí zablesklo: „A co, když vám odmítnu odpovědět? Půjdete hned k svému generálovi a povíte mu, že jsem byla milenkou pana Bergmanna?“

Rudi hladil lesklou srst Fifiho, který jej něžně kousal do druhé ruky. „Neztěžujte mi to, slečno Libellová. Musím se rozhodnout mezi povinností a náklonností. Na jedné straně jsem povinen všemi silami přispět k vyřešení případu, na straně druhé…“

„Co na druhé straně?“

„Chtěl bych mít Fifiho a také vás. Jinak bych tu asi neseděl. No dobrá, vy jste Bergmanna určitě nezabila, a proto se nikdo nic nedoví.“

Liana sklesla na opěradlo druhé židle: „Za… bi… la?“ zašeptala.

„Zdá se, že to nebyla nehoda,“ prohrábl si vlasy. „Můj ty bože, teď jsem zase vykecal jedno služební tajemství. Brecht mi utrhne hlavu, až se to dozví.“

„Brecht? Kdo je to?“

„Vrchní komisař. Je to moc příjemný pán, ale umí se hrozně rozdivočit, když nějaký ťulpas jako já něco zvrtá.“

„Přece nejste tak nešikovný, pane Neuberte?“

„Ale jsem, jinak bych začal křížový výslech, až by vám z něho přecházel sluch i zrak. Proto raděj vypadnu. Den už mám stejně zabitej. Jestliže se však ukáže, že jste vražedkyně, dám výpověď a půjdu k metařům.“

Posadil Fifiho na gauč a vykročil ke dveřím. Liana se na něj nepohnutě zadívala.

„Víte, co je to samota, pane Neuberte?“

Ohromením nachýlil hlavu. „Nevím. Nemám na to čas. Žiju jen ve spěchu a neustálým stressu.“

Hleděla do země. „Teď jsem ještě osamělejší, když už Karel není. Nepřicházel ke mně často, nejvýš dvakrát týdně, a bylo to s ním vždycky hezké. Vděčím mu za tento byt, za obchod i za svůj život.“

Neubert nepochopil. Zeptal se nejapně: „On vám zachránil život?“

„Ne, byl to můj otec. Proto…“

Neubert nesnášel plačící ženy a plačící Lianu už vůbec ne.

Přistoupil k ní, přitáhl si její hlavu na prsa a hladil jí vlasy. „Upřímnou soustrast,“ pronášel tiše. „Já, trouba, jsem o tom neměl ani potuchy. Jenom se vyplač, uleví se ti.“

Fifi seskočil z gauče, vyhoupl se na židli a kousl Neuberta do ruky, tentokrát dost silně. Přitom vrčel jako nějaký dospělý vlčák.

„To nejsou žádné jemné způsoby jezevčíka,“ káral ho Rudi. „Vypadám snad jako proutník?“

Liana hleděla závojem slz na krvavou stopu Fifiho zubů na jeho ruce. „Žárlí,“ říkala a polykala slzy, „takhle řádil, i když tu byl táta, vždycky. Bolí to hodně?“

„Snad to přežiju. Komické zvíře, tebe má rád, mě také, ale když chci já mít rád tebe, tak kouše.“

„To jsou ty spletité mezilidské vztahy,“ povzdechla si Liana a políbila jej.

U jména doktora Willibalda Wunna, jeho adresy a telefonního čísla byla v zápisníku Oskara Brauseho také značka, jejíž význam si vrchní komisař Brecht nedovedl vysvětlit. Že by se Wunn zapletl s nějakým kolibříkem a byl vytipován jako další oběť vydírání?

Wunn obýval apartmá v Bergmannových závodech na kraji města. Nebylo to nic exkluzivního, ale zato laciné. Když u něj vrchní komisař zazvonil, dveře se ihned otevřely. „To jste vy?“ a Wunnovu tvář opět znetvořil tik. Je to nervozitou, nebo za tím vězí ještě něco jiného?

Obývací pokoj, kam Brechta zavedl, byl pedanticky uklizený, nikde nebylo zrnko prachu nebo kousek zbytečného papíru – na psacím stole ležela pouze přesně umístěná psací souprava.

„Ještě jsem na něco zapomněl,“ začal Brecht a zamířil přímo k cíli. „Odkud víte, že paní Bergmannová byla dříve call-girl?“

Wunn sklesl do křesla jako balón, z něhož uniká vzduch. „Ona vám to sama řekla? Musela se zbláznit, když vám…“

„Otázku jsem položil já,“ pokračoval Brecht ostře a přímo.

Willibald Wunn se přikrčil: „Jo tak, ano. Odkud to vím? No, taková věc se neutají. Asi se o tom šuškalo v továrně. Namouduši vám nemohu sdělit pramen, i když je mi to líto.“

Vrchní komisař si ho chladně a upřeně měřil. „Škoda, přemýšlejte o tom! Velice by nám to pomohlo. A ještě za druhé: kde jste byl minulou noc ve dvě hodiny po půlnoci?“

„V posteli, to jsem vám už řekl.“

„A sám, že ano?“

„Ano, samozřejmě,“ dodal doktor Wunn útočně. „Co si o mně myslíte?“

Brecht se pohrdavě usmál. Jen proto, že Wunn má akademické vzdělání, nemusí mít ještě bezúhonný charakter.

„Bylo by to snad tak hrozné, kdybyste strávil noc v ženské společnosti? To jste přece chtěl i po paní Bergmannové, přestože byla provdána.“

Wunn zrudl, jeho tvář se podobala uvařenému račímu masu: „To je lež!“ vykřikl. „Nedám se od žádné ženské pomlouvat, zvlášť když se kdysi sama prodávala.“

„Takže je to lež?“ vpadl mu do řeči Brecht. „Kolikrát jste byl v Brauseho masážním salónu?“

„Nikdy!“ odpověď byla rozhořčená, vystřelená jako z pistole.

„Ale ten ústav znáte? Myslím tím, že také víte, jaké mimořádné služby se tam za určitý poplatek provozují.“

„O tom ví spousta lidí. To přece neznamená, že jsem je také použil.“

„To je pravda. Podle našich informací byla dosud vaší favoritkou Melánie, pane doktore. Má prý tiziánové vlasy, jak jsem se doslechl. Naposled jste u ní byl… počkejte, kde to mám.“

„Ta fuchtle!“ rozhořčil se Willibald Wunn. „Ta sprostá štětka! Moje dobré jméno vláčet špínou!“

„Ale, ale! Proč to vzrušení! To všechno je přece lidské a já bych o tom vůbec nemluvil, kdyby si to nevyžádalo naše vyšetřování. Sdělil vám snad tajemství paní Bergmannově Oskar Brause? Nebo Melánie nebo snad některá jiná z jeho nočních krásek?“

„Byla to Melánie,“ zamumlal rozrušený Wunn. „Já – bývám hodně sám… nebo snad těžko navazuji kontakty, nebo jak byste to chtěl nazvat. A mám také na ženy příliš málo času. Někdo mi dal její telefonní číslo, a tak jsem ji k sobě pozval.“

„Za kolik?“

„Je to podstatné? No dobrá, pět stovek za noc. Později přišla někdy jen tak, protože – protože se jí u mě líbilo. Myslím tím, že jsme se prostě jen bavili a nikoli…“

„Nešli jste do postele. To také není nutné. O čem jste se bavili?“

„O všem možném. Melánie není hloupá, začala dokonce kdysi studovat.“

„Mluvil jste s ní o polybergerolu?“

„Nikdy, k čemu by to bylo prozrazovat výrobní tajemství?“

„Ale minulost paní Bergmannové ano. Kdy jste byl naposled v kanceláři Brauseho?“

„Tam jsem nikdy nebyl. Viděl jsem ho jenom jednou, jen tak zběžně. Proč se pořád vyptáváte na toho chlapa?“

„Protože byl zavražděn stejně jako Emilio Senga a před ním ten zloděj vzorců. Je škoda, že jste poslední noc spal sám, pane doktore Wunne. Kde se zdržuje Melánie nyní?“

„To nevím, snad ve svém pokoji u Janetty.“

„Tam bohužel není. Ale my si ji najdeme. Přeji vám hezkou neděli. Na shledanou!“

Brecht si pohvizdoval jakousi melodii, když nastupoval do vozu a vracel se do kanceláře. Nad městem se ještě vznášela mlha, ale z určitých náznaků se dalo usuzovat, že bude hezký den. Byl docela spokojen. I když ten případ byla rovnice s několika neznámými, už tušil, jak ji řešit.

K.d.s. –– komisař denní služby – o víkendu se jím stala Uschi Schäferová. Třebaže kriminálka v Schalenbergu měla zoufalý nedostatek pracovníků, trval vedoucí oddělení Hamann na těchto službách. Dříve, za Brechtova vedení, byly zavedeny pouze pohotovosti, a to doma u telefonu. Podle Brechtova názoru stačilo, když službu konající kriminalista případná oznámení o zločinech přijímal a předával dál. Ale za současného stavu věcí byl komisař denní služby dokonce nezbytný.

Komisařka Uschi Schäferová přepadla Brechta s celou kupou hlášení.

Za prvé: technická laboratoř potvrdila domněnku Zikmunda Pottera týkající se exploze reaktoru. Šlo o nitroželatinu a rozněcovač s tepelným čidlem.

Za druhé: odpověď zemského soudu na dálnopisný dotaz týkající se Oskara Brauseho. Dvakrát trestán za ublížení na těle, jedenkrát za přechovávání kradených starožitností. Obžaloby za kuplířství zproštěn.

Za třetí: pátrání po třech nezvěstných „kolibřících“, Melánii, Silvaně a Jenny, bylo zčásti úspěšné. Melánie byla zadržena ve svém kolínském bytě, chystala se zpět do Schalenbergu. O Jenny a Silvaně nedošlo žádné hlášení.

Za čtvrté: dálnopisný dotaz u zemského soudu týkající se Hansona byl negativní. Policejní šetření o Hansonovi z Kolína vyznívalo rovněž negativně.

Za páté: dálnopisný dotaz na Emilia Sengu dopadl následovně: tři tresty za krádeže, poslední vynesen před třemi roky; dopaden na místě činu při vloupání do jednoho jihoněmeckého kostela.

„No prosím,“ zasmál se Brecht. „Není ti na tom nic nápadného, milovaná bytosti?“

Uschi Schäferová si osvěžovala tvář a výstřih halenky kapesníkem napuštěným kolínskou. „Je. Měla jsem to potěšení být na inspekci v Brauseho bytě doslova narvaném starožitnostmi. Vsadím se, že to nebyla pouhá sběratelská vášeň.“

„Jsem téhož názoru. Dá nám to ještě zabrat, než porovnáme Brauseho inventář s hlášeními o krádežích cenností. Ale já mám na mysli něco zcela jiného.“

„Já bych řekla, že je tu jistá souvislost mezi Brausem a Sengou. Senga se vloupal do jihoněmeckého kostela, u Brauseho jsme našli kromě jiného nádhernou madonu.“

„Právě, to je bezpochyby krok vpřed. Kde trčí Neubert?“

„Chtěl jít k Hansonovi.“

„Dobře. Jak se daří Zikmundovi?“

„Mluvila jsem před půlhodinou s lékařem. Byl to střední otřes mozku, lebka neproražena – lékař se domnívá, že pachatel použil sáčku s pískem a nikoliv nějakého tvrdého předmětu. Na hlavě se pod pokožkou tvoří hematom. Zikmund bude muset nejméně osm dní zůstat doma.“

„To je svinstvo.“

Zazvonil telefon. Uschi Schäferová se ohlásila a předala sluchátko vrchnímu komisaři. Lydie Bergmannová sdělovala. „Promyslela jsem si to všechno ještě jednou, pane Brechte. Doneslo se mi, že můj muž měl pravděpodobně poměr.“

„A kdo vám to donesl?“ chtěl vědět Brecht.

„To přece není důležité. Také se mi tomu nechce věřit, třebaže můj muž nebýval pravidelně po dva večery v týdnu doma. Jde o slečnu Lianu Libellovou. Má prý nějaký obchod ve středu města.“

„Děkuji. Poznamenal jsem si to, milostivá paní.“

Když zazvonil telefon znovu, byl u aparátu doktor Lucht, soudní lékař z Kolína nad Rýnem, který právě provedl pitvy obětí.

„Je to jen stručná informace, pane Brechte,“ pravil. „Všeho nepodstatného vás ušetřím, naleznete to v mé zprávě o obdukci.“

„Samozřejmě, pane doktore, co jste tedy zjistil? Doufám, že nám to pomůže.“

„Předně: Brause byl usmrcen brokovnicí ze vzdálenosti nejvýš dva metry. Náboj z celé patrony zasáhl obličej. Krvavé stopy zjištěné v džípu souhlasí s krevní skupinou Brauseho. Velká ztráta krve při tomto druhu zranění nenastala.“

„Můžete mi říct něco definitivního o době smrti, pane doktore?“

„Ano. Méně z posmrtné ztuhlosti a mrtvolných skvrn, spíše z obsahu žaludku. Vycházím z toho, že mrtvý večeřel kolem osmé hodiny. Výstřel byl na něj vypálen asi v jednu hodinu v noci. S těmito časovými údaji souhlasí i další příznaky jako chladnutí těla, pokračující strnulost.“

„Výborně. To znamená, že Brause byl už hodinu mrtev, než jej přejel vlak?“

„Správně. A za druhé: mrtvola oběti Bergmanna byla nárazem lokomotivy velmi poškozena, jak už víte. Z toho se dají vyvozovat četné zlomeniny, pohmožděniny a tržné rány zvláště na levé části těla. Nalezená lovecká zbraň patřila tomu Bergmannovi?“

„To se dá dokonce s jistotou tvrdit.“

„Mohla by to být zbraň, z níž byl zavražděn Brause. Při brokovnici se důkaz nedá provést přesně, jak jistě víte, ale není sporu o tom, že Bergmann nemohl být vrahem.“

Vrchní komisař zbystřil pozornost. „Ano? Proč ne?“

„Protože byl již nejméně od jedenácti hodin večer mrtev. Obsah žaludku, ztuhlost, skvrny – to všechno jsou jednoznačné důkazy, o nichž se nedá pochybovat.“

„No tohle! Moje dohady se sice také ubíraly tímto směrem, ale na druhé straně jsme si na základě našich zjištění nebyli jisti, zda Bergmann pro osobní neshody nevypálil ránu sám. Jak tedy ve skutečnosti zemřel?“

Doktor Lucht mu to vysvětlil: „Na velkou dávku akonitinu, pane Brechte. To je silně jedovatá látka z modrého a žlutého orněje. Dosis letalis může být už pět miligramů, ale Bergmann spolkl nejméně celý gram. Důkazy se dají snadno získat chromatografií tkání velkých vnitřních orgánů stejně jako krve.“

„To je k zbláznění! Jak ten jed Bergmann do sebe dostal?“

„Pravděpodobně v alkoholu. Nedá se to však tvrdit na sto procent.“

Soudní lékař vysvětlil ještě některé další okolnosti smrti obou obětí a rozloučil se.

Takže dvojnásobná vražda, při níž si pachatel ani neuvědomil, že samotná doba smrti může prokázat, že Bergmann nebyl vrahem Brauseho. Všechno bylo nakašírované jako autonehoda na nechráněném přejezdu uprostřed lesa a dodávalo celé věci korunu rafinovanosti.

12

Rudi Neubert se objevil zrovna ve chvíli, kdy vrchní komisař byl už na odchodu. „No konečně,“ zabručel Brecht, „byls u Hansona?“

„Ještě ne.“

„No tak dobrá, já si chci toho povedeného hocha stejně trochu podat. Zajeď do Bergmannovy lovecké chaty. Nejlíp, kdyby ti jeho vdova vydala klíče. Rád bych věděl, jestli tam vůbec byl. Když ano, tak jestli tam například pil alkohol. A ještě se porozhlédni po stopách auta.“

Neubert zmizel bez námitek. Tenhle víkend byl už stejně v kýblu!

O deset minut později vzdychal Brecht nad nespočetnými schody, které vedly do Hansonova holubníku v podkroví. Hanson byl kupodivu střízlivý, tentokrát neměl na sobě pyžamo, ale šortky. Na úzké hrudi měl seprané triko sportovního klubu v Schalenbergu.

„To jsem si myslel,“ pronesl, když spatřil Brechta. „Pochopitelně že vím, že pan Bergmann měl autonehodu. Dovedu si představit, že v tom hledáte vraždu. Abych tedy hned odpověděl na vaši otázku: Nemám alibi.“

„No ne?“ zasmál se Brecht a vstoupil dovnitř. „Smím to hodnotit jako přiznání?“

Hanson opět zkřivil tvář do grimasy a okázalým gestem mu nastavil ruce křížem. „Nevměstnávejte své pocity do korzetu, pane Brechte. Jak jsem slyšel, strava ve státním penziónu není zase tak špatná.“

Chodba byla dokonce uklizená a v obývacím pokoji seděla mezi rozházenými papíry, retortami, reagenčním sklem a Bunsenovými hořáky v bílém plášti hnědovlasá kráska.

„To je slečna Multhauptová,“ představil ji Hanson. „Pokud jste o tom ještě neslyšel, je laborantkou u Bergmanna a perfektní závodní špionkou. Marleno, jsi nyní rovněž zatčena. Když budeme mít kliku, dostaneme se do společné cely.“

Dívka se nezasmála, nýbrž prohlížela si vrchního komisaře s obavami v očích. „Já vím,“ pronesla tiše, „že to nebylo správné. Neměla jsem Herberta o všem informovat.“

Brecht klesl do křesla. „O čem například, slečno Multhauptová?“

Hanson vpadl rychle do hovoru: „Pane Brechte, stalo se mi bezpráví. Byl jsem na hodinu propuštěn, když jsem byl téměř hotov s výzkumem. Tutově jsem věděl, že Wunn ještě zdaleka nepokročil tak jako já a že se dal nesprávným směrem. A pak byl polybergerol zčistajasna hotovej. Já o tom stále moc pochybuju, a proto jsem z čistě vědeckého zájmu požádal slečnu Multhauptovou, aby mi podávala informace. Bohužel se nedostala k těm vzorcům. Ty má zřejmě Bergmann pod zámkem.“

„Hm, a kde jste byl minulou noc, pane Hansone?“

„V Kolíně. Pan Sündern mě požádal o rozhovor na neutrální půdě. Prosím, tady je jeho dopis.“

Brecht si přečetl krátký dopis, který mu Hanson podal. Vyplývalo z něj, že se s ním chtěl Sündern sejít večer v hotelovém baru.

„No a?“ otázal se. „Setkal jste se s ním, pane Hansone?“

„Nesetkal, protože nepřišel. Dneska ráno jsem se ho na to chtěl zeptat, nejsem přece nějaký hej počkej. Nebyl doma.“

„Dovolíte, abych si ten dopis nechal? Děkuji vám. Jak dlouho znáte Lydii Bergmannovou?“

„Prakticky od dětských let. Anebo přesněji – když jsem v Kolíně studoval, bydlela nedaleko.“

„Víte, čím se živila?“

Hansonova tvář se uzavřela a zvedl ruku: „To je snad promlčeno, nebo ne?“

„Dobře. Oskara Brauseho jste také znal z Kolína, jak předpokládám.“

„Znal – by bylo moc silné. Vzpomínám si na jeho gorilí figuru, občas jsem ho vídával.“

„A co Gert Kramer?“

„Lydiin bratr? Toho jsem potkával na univerzitě, ale on po dvou nebo třech semestrech zanechal studií.“

„Co studoval?“

„Myslím, že dějiny umění.“

„Nebydlel se svou sestrou?“

„Bydlel, jak dlouho, to ovšem nevím. Ztratil se mi pak z očí. Jestli se nemýlím, odešel někam do jižního Německa. Nebo do Švýcarska? Ale to snad není tak důležité.“

„Ne, není. Vy jste chemik, pane Hansone, můžete snad mně, úplnému laikovi, vyložit, co je to akonitin?“

Hanson překvapením potřásl hlavou. „To je snad spíš džob lékárníků a doktorů. Akonitin je rostlinný jed, a to z orněje. Aconitum napellus anebo ferox.“

„Tak jsem zase o něco chytřejší. Snad si to zapamatuji.“

„Proč, je to tak důležité?“

„Víte, měl bych vlastně všechny týhle jedy znát, ale copak mám hlavu velkou jako radnice? Nemám. Vy se s Wunnem nesnášíte, že?“

„Ne. Máme se rádi jak pes s kočkou. Marléno, řekni panu Brechtovi, co ty o tom víš.“

Slečna Multhauptová zaváhala, než nakonec řekla: „Vím to od jednoho Wunnova asistenta, ale ten si tím sám není moc jistý. Domnívá se, že po odchodu pana Hansona si Wunn přivlastnil jeho vzorce a vydával je za vlastní.“

„Já jsem ovšem mezitím pokročil mnohem dál,“ doplnil Hanson, „a výsledky posledních pokusů nezná nikdo kromě mě. Ty jsem dělal tady nahoře ve svém podkrovním pokojíku.“

Někdo zvonil. Hanson šel ke dveřím a otevřel je.

„Dobrý den, Herberte,“ zaslechl Brecht nějaký mužský hlas. „Ruším snad? Nebo máš pro mě chvilku času?“

„Lidi, to je přece… Dobrý den, Gerte, už jsem tě neviděl celou věčnost. Jsem sice zrovna velice trapně vyslýchán.“

„Co je? Snad kriminální policie? Tak já přijdu později.“

Brecht otevřel dveře z pokoje. „Jen pojďte klidně dál, pane Kramere, já jsem už skončil.“

Kramer mu podal s úsměvem ruku. „Takže Herberta nezatknete? Posílá mě totiž moje sestra. Ráda by pana Hansona požádala, aby se znovu vrátil do továrny.“

„Copak tak náhle?“ podivil se Hanson. „Myslím, že se s Wunnem nijak neshodneme. Nebudou-li mi svěřeny do rukou příslušné kompetence, pak jdu raději od toho.“

„Doktor Wunn dostal dovolenou,“ dodal Kramer.

Brecht o tom všem ještě přemýšlel, když nastupoval do vozu. Lydie Bergmannová vyvodila obdivuhodně rychle závěry z chování doktora Wunna.

Anebo za tím vězelo něco docela jiného? Nebyly tu snad v minulosti bližší vztahy mezi Lydií a Hansonem?

Bodo Bergmann doprovázel komisaře Neuberta k lovecké chatě svého otce. Snažil se z něj spoustou otázek něco vytáhnout, ten však reagoval většinou pokrčením ramen.

Vedro ještě nepolevilo a Neubert si musel už dávno převléknout propocenou košili. Otevřeným okénkem vnikala do auta kořenná vůně borového a smrkového lesa. Trochu chladněji bylo až v lese.

Chata nebyla nijak přepychová. Dveře byly řádně zamčeny, okenice až na jednu byly v pořádku. Avšak okno za ní nesvědčilo o nějakém poškození.

Rudi zastavil vůz na konci cesty, aby si nezničil případné stopy. Ale ať jakkoli namáhal své unavené oči, našel jenom otisky pneumatik jednoho vozu. Musel by se velmi mýlit, kdyby z nich nepoznal Bergmannův mercedes.

Uvnitř chaty nic nenasvědčovalo tomu, že by tu v poslední době někdo byl. Chata měla dva pokoje, kuchyňský kout a klozet. Žádná ze dvou postelí v ložnici nebyla použita, Na stole v pokoji nestály ani láhve, ani sklenice, a stejně bylo uklizeno kolem malého dřezu v kuchyňce.

„Dříve,“ pronesl Bodo Bergmann, „jsem tady býval s otcem častěji. Časně z rána jsme chodívali na posed.“

„Ano?“ zabručel Neubert a myslel na Lianu, která byla rovněž Bergmannovým dítětem, ale pouze nemanželským, a proto bez práva na větší dědictví, které převezme Bodo. Nehledě ovšem na podíl jeho nevlastní matky. Anebo se mu dostane jen povinné částky, jestliže Bergmann sepsal závěť ve prospěch své ženy?

„Otec střílel jen zřídka,“ pokračoval Bodo zamyšleně. „Já jsem měl dostat lovecký lístek už v sedmnácti letech, ale nechtěl jsem ho. Co tady vlastně hledáte?“

„Důkazy o tom, že váš otec se tady zdržoval,“ odvětil Rudi Neubert.

„Měl sem snad přijít?“

„Ano.“

Neubert otevřel závěsnou skříňku v kuchyňce. Nejprve jen tak přehlédl řadu sklenic. Dvě z nich zanechaly na dřevěné poličce vlhký, dokonce neoschlý okraj.

Opatrně je vyndal a prohlížel si je. Ano, tady se třpytily ještě dvě anebo tři kapky vody, všechny ostatní stekly a uschly. Ne však docela!

„Co je na těch sklenicích zajímavého?“ otázal se Bodo. „Všechny jsou vyřazené. Můj otec si moc na komfort nepotrpěl, v žádném případě ne tady.“

Neubert otevřel chladničku. Byla v ní láhev Hennessy, otevřená a ze tří čtvrtin plná. Dále tři láhve červeného vína, všechny nedotčené.

Kriminální komisař zastrčil obě sklenice do igelitových sáčků. Otisky prstů na nich určitě nebyly. Kde by se dnes ještě vzali vrahové, kteří by zanechali po sobě takovou stopu?

Zamkli chatu a při návratu do Schalenbergu Neubert mlčel jako při cestě sem. Vánek mu za jízdy vysušoval pot na zádech. Vysadil Bodo Bergmanna u jejich vily a pokračoval v jízdě do služebny.

„Prima,“ řekl Brecht a zíral na obě sklenice, které stály na jeho psacím stole stále ještě v igelitových sáčcích. „Můžeme tedy vycházet z toho, že v chatě byli dva muži. Oba pili, a to pravděpodobně Hennessy. V jedné sklenici, totiž Bergmannově, byl akonitin. Rudi, víš, jak tenhle jed účinkuje?“

„Nemám potuchy,“ pokrčil rameny Rudi, zívl a protřel si oči.

Brecht mu to vysvětlil: „I při nejmenší dávce způsobuje mravenčení a silný pocit chladu. Protože Bergmann vypil velkou dávku – pravděpodobně najednou – asi si toho ani nevšiml. Dostal zřejmě velmi rychle silné dýchací potíže, pak ochrnutí všech končetin a nakonec došlo k zástavě srdeční činnosti. To všechno mohlo trvat jen několik minut, ale pro něj to musely být těžké chvíle. Já si aspoň představuji smrt udušením jako velmi krutou.“

„Takže někdo u něj byl, někdo, koho znal a komu plně důvěřoval,“ potvrdil Neubert.

Brecht pokýval hlavou. „To není tak jisté. S takovými hypotézami bych byl opatrný. Ještě okamžik! Bergmann měl prý milenku, jakousi Lianu Libellovou.“

„Kdo to tvrdí?“ vybuchl Rudi a zrudl až po uši.

„Lydie Bergmannová. Podívej se té dámě na zoubek. Má prý ve středu města boutique.“

„Už se stalo. Je nevinná jako padlý sníh.“

Brecht udiveně vzhlédl a poškrábal se za uchem. „Ty ji znáš?“

„Už jsem si ji oťukal. Nebyla Bergmannovou milenkou.“

„To by ti také sotva přiznala. Jestli jsi nalítl jejím krásným modrým očím, chlapče, tak tě pořádně vytahám za uši.“

„Má hnědé oči! Je Bergmannovou dcerou, nemanželskou. Už jsi klidný?“

„Au, to bolí!“ řekl vrchní komisař a pak se rozesmál. „Už jsi zase ulovil krásnou stopu, viď, Rudi?“

„Co je komu do toho?“ ohradil se Neubert s úšklebkem.

„No dobrá. Dalším želízkem v ohni je Sündern.“

„Ten má máslo na hlavě, na to vezmu jakékoli množství akonitinu! Jak se mnou a Petrem vyběhl a jak potom ještě volal Hamannovi, to byla úplná šou. Chová se tak někdo, kdo má čisté svědomí? Jistěže ne!“

„Protože tu Hamann dnes není, zeptáme se prostě Sünderna sami! Den máme už tak jako tak zabitý, takže hodinu víc nebo míň – na tom už nezáleží!“

Než předjeli před vilu Zikmunda Sünderna, bylo už osm hodin večer. Cestou si dali v bistru jen studenou mísu.

Sündern jim přišel otevřít osobně. „Co si přejete?“ otázal se příkře. „Nestačí snad, že vám včera pan Hamann nařídil, abyste nestrkali nos…“

„To bylo včera,“ přerušil ho vrchní komisař. „Můžete zodpovědět naše otázky docela klidně. Mohli bychom vám také poslat předvolání. A vy máte právo odmítnout výpověď, jestliže byste si tím přitížil. Máte tedy volbu.“

Neotřesitelný Brechtův klid se neminul účinkem.

„Pojďte dovnitř,“ řekl Sündern a šel napřed do nádherné knihovny. Nenabídl jim whisky ani koňak, ani víno, dokonce ani doutník nebo cigaretu. Stále ještě hodně spatra zabručel: „Dělejte rychle, mám spoustu práce. Tak o co jde?“

Brecht si zapálil, nedal se vehnat do úzkých. „Levá přední pneumatika vašeho mercedesu,“ říkal si jakoby pro sebe, „má velmi charakteristickou rýhu. Nevšiml jste si toho někdy?“

„A co z toho?“ zabručel podnikatel. „Dám pneumatiku opravit, jestliže není provozuschopná. Ale můj šofér mi o tom nic neříkal.“

„Tahle rýha,“ pokračoval Brecht, „byla také vytlačena do stopy, kterou jsme zajistili na parkovišti poblíž mostu přes Ossu, a to bezprostředně po náhlé Sengově smrti. Vy Sengu pochopitelně neznáte?“

„Neznám.“ Sündernovy zuby cvakly jako past na myši a na tvářích mu vystoupily červené skvrny.

„Z toho plyne, že jste se nesešel pod mostem u jezera se Sengou, a to zhruba v jednu hodinu v noci?“ zaryl dále vrchní komisař.

„Ne! Tohle tvrzení je tak absurdní…“

„Skutečně? V Sengově vlastnictví se tehdy bezpochyby nalézaly vzorce na výrobu polybergerolu, které byly odcizeny z Bergmannova trezoru. O tom také nevíte?“

„Nevím.“

„Vy o ně nemáte zájem?“

„Nemám.“

„Jak nám potom vysvětlíte, že Senga měl vaše telefonní číslo, napsané strojem na lístku, s poznámkou, aby vás po osmé večer zavolal?“

Sündern práskl pěstí do stolu: „To je tak bláznivé, že vám na to neodpovím.“

„Odmítáte tedy vypovídat. Je to pravda, že jste chtěl získat pro svůj závod chemika Hansona?“

„A proč ne? Bergmann ho vyhodil a teď je volný.“

Brecht, jak měl ve zvyku, změnil překvapivě téma výslechu. Neubertova tužka lítala po papíře. Stenografoval každé slovo.

„Pane Sünderne, kde jste byl minulé noci mezi dvanáctou a třetí hodinou?“

„To je nestydatost! Jsem snad povinen skládat účty ze svého soukromého života?“

„Doporučuji vám, abyste o tom přemýšlel a vypovídal.“

„Nebudu.“

Brecht pozoroval svůj doutník a trochu jej promnul, protože špatně táhl. „Oskar Brause. Říká vám to jméno něco?“

„Neříká.“

Nikdo dosud nevěděl, že ta druhá oběť v Bergmannově voze byl Brause. V každém případě nikdo kromě užšího kruhu na kriminálce a v Bergmannově rodině.

„Brause,“ pokračoval Brecht klidně, „byl masérem a majitelem salónu, v němž láskychtiví pánové měli zajištěny určité služby. Jména jako Melánie, Jenny anebo Silvana vám pochopitelně také nic neříkají?“

Sündern vycenil zuby: „Pane Brechte, ještě jedno takové podezření a zažaluji vás pro pomluvu. Své dobré jméno…“

„Položil jsem vám otázky a nedostal jsem na ně odpovědi. Nevlastníte džíp?“

„Ano.“

„Ale vy jste nebyl, jak se domnívám, minulé noci ve své lovecké chatě?“

„Ne, nebyl jsem tam.“

„Proč jste požádal pana Hansona, aby se s vámi včera večer setkal v Kolíně v hotelovém baru? A proč jste tam nepřišel?“

Sündern se smál. „Vy snad vtipkujete, pane Brechte. Já že jsem psal Hansonovi? To je směšné! On mně a případně mojí dceři dal košem, pročež jsem ho dávno odepsal. A tečka.“

Brecht vyndal z náprsní tašky dopis a podal jej otevřený Sündernovi: „Je to váš podpis, nebo ne?“

Sündern četl, vrtěl nedůvěřivě hlavou, četl znovu a pak zavrčel: „To vypadá na perfektní falzifikát, ještě k tomu na mém firemním papíře… Zatracené svinstvo! Nechápu…“

Brecht dopis opět uschoval. „Tedy falzifikát. Znovu, pane Sünderne, kde jste byl minulé noci?“

Nedalo se přehlédnout, že průmyslník byl ze svého monumentálního, i když spíše předstíraného klidu vyveden. Znovu však potřásl záporně hlavou. „Po tom vám přece nic není.“

„Víme, že jste se zdržoval ve svém domě. Řekl jste, že jste nejel do své lovecké chaty. Ale v blízkosti vaší chaty byl včera ve dvě hodiny v noci Bergmannův mercedes stržen a vlečen lokomotivou. Jen velmi málo lidí ví, že v tuto hodinu projíždí přes přejezd nákladní vlak do Schalenbergu. Víte o tom?“

„Nevím. Jestli mi chcete přišít, že Bergmann nedával pozor a nechal se přejet… Třeba byl opilý.“

„Byla to vražda, pane Sünderne. Bergmann byl už delší dobu mrtev, když došlo k té nehodě.“

„Ne, to přece nemůže být pravda!“

Proč to Sündernem tak otřáslo, nebylo pochopitelně jasné. Protože se ho předtím zpráva o Bergmannově smrtelné nehodě nijak nedotkla, zůstal tedy jediný důvod – že ho slovo „vražda“ zcela vyvedlo z rovnováhy.

Brecht se náhle otázal: „Kdy jste byl naposled v Brauseho masážním salóně?“

„Dosud nikdy.“

„A jak nám vysvětlíte skutečnost, že vaše jméno je zaznamenáno v Brauseho zápisníku? A jak to, že také slečna jménem Silvana Meierová měla zapsánu vaši adresu včetně telefonního čísla?“

Sündernova tvář se zkřivila. „To nevím. Kromě toho vám po tom nic není. I kdybych šel každý den s nějakou jinou, muselo by vám to být fuk, nebo snad ne?“

„Jistě. Váš milostný život nás vůbec nezajímá. Výjimku tvoří tento speciální případ. Vydíral snad Brause také vás?“

„Nevydíral, k čertu, a jak by také mohl?“

Brecht se lehce pousmál. „Také toto byla jen otázka. Dovolíte, abychom si pořídili otisk pneumatiky vašeho mercedesu?“

„Ani mi nenapadne. Budete ještě litovat, že jste se mnou jednal jako – jako s těžkým zločincem. Mám dlouhé prsty. Tady ve městě i v okrese.“

Brecht se zvedl. „Skutečně nám děláte jen potíže, pane Sünderne. My si ten otisk vaši pneumatiky teď uděláme. Pojď, Rudi!“

Sündern se kupodivu nehnul z místa. Jeho mercedes nestál v garáži, nýbrž před ní. Byl celý zaprášený.

Sejmuli si nejen otisk profilu pneumatiky, ale vzali si i vzorky prachu ze všech pneumatik a z podvozku.

13

Hlavní vrchní komisař a vedoucí oddělení „K“ Hamann seděl u komisařky Uschi Schäferové. Minulou noc ujel skoro pět set kilometrů směrem na jih, aby překvapil svou bohatou vdovu. Překvapení se však nezdařilo a místo toho dostal ránu pod pás. Kdo by rád viděl, aby jiný prováděl to, nač si dělal chutě on sám?

Tak tedy z krásného víkendu nebylo nic. Hamann se schlíple vrátil těch pět set kilometrů zpátky do Schalenbergu. Teď tady seděl a prohlížel si hlášení, které mu Uschi Schäferová podala.

„Sotva člověk vytáhne na pár hodin paty,“ lamentoval Hamann, „už je tu všechno vzhůru nohama. Kde je Brecht?“

„V terénu. Od tří hodin ráno je na nohou, ačkoliv nemá vůbec službu.“

Hamann tuto skrytou narážku přeslechl. Vykročil s přehnanou radostí vstříc Brechtovi, který spolu s Neubertem vstupoval právě do dveří.

„Už jsem všechno slyšel, pane Brechte. Je mi líto, ale musel jsem z naléhavých důvodů odcestovat. Neměl jsem ani možnost vás o tom zpravit. Jak hodnotíte situaci?“

Kurt Brecht měl spoustu důvodů, aby se na Hamanna tvářil kysele. Nedal však na sobě nic znát, jeho tvář zůstala nezměněně lhostejná. Jen únava mu prohloubila vrásky kolem úst.

„Těžko říct, snesli jsme několik kaménků do mozaiky, ale ještě to nedává žádný obraz.“

„Kde jste byl teď?“

„U Sündernů.“

„No a?“

Brecht mu podal informace a zdržel se jakéhokoliv komentáře. Hamann byl zcela konsternovaný, když si dal dohromady všechny indicie. Jejich součet vypadal pro Sünderna dost temně.

„Proč jste ho hned nezatkl?“ pokračoval Hamann.

„Nevidím zatím nebezpečí zahlazování stop. Má tady také trvalé bydliště. Kromě toho musíme přesně ověřit, nakolik je podezření z vraždy odůvodněné.“

„Ale, pane Brechte, to je přece přímo klasický případ, kdy všechno do sebe navzájem zapadá. Motiv je jasný, nemůže prokázat alibi, měl důvod obávat se Brauseho a Bergmann byl jeho nejzatvrzelejší konkurent. Vsadím se, že se zmocnil vzorců.“

„To bych také rád věděl. Přesto navrhuji, abychom ho hlídali. Rád bych také viděl protokol o výslechu těch tří Brauseho kolibříků. Zvláště Silvany, která byla včera krátce zadržena, a teď se po ní slehla zem.“

Rudi Neubert vpadl do rozhovoru: „Dovolil jsem si včera navrhnout domovní prohlídku u Brauseho. Kdybychom byli zakročili hned, tak by se pravděpodobně mnohé nestalo.“

Hamann mávl rukou: „Z jakého důvodu? Jenom kvůli tomu, že tady pro něho pár holek hrabe jako koníci?“

„Vydírání, pane vrchní komisaři,“ odporoval Rudi. „Průkazní materiál už je taky shromážděný.“

Předhůzky Hamann nesnášel. „Správný je pravý opak. Vy jste Brauseho poplašili, měli jste jej pozorovat, a ne hned vpadnout do domu jak velká voda. Půjdete se mnou, pane Neuberte. Zatkneme Sünderna.“

„U toho nebudu zapotřebí,“ konstatoval Brecht suše. „Je to přece váš případ a já můžu jít domů. Dobrou noc!“

Sotva se Hamann vrátil, už zase chtěl sbírat vavříny. Rád by, Brechta však na podobné senzace neužil.

Zikmund Sündern pozdravil Hamanna s velkou radostí: „Už jsem tě chtěl. Waltře, volat. Tvoji lidé byli doslova nestydatí. Tímto na ně podávám stížnost.“

Vedoucí oddělení „K“ nasadil nepřístupnou služební masku, nikdo mu nemohl a nesměl nic vytknout. I když často v Sündernově vile popíjel, v tuto chvíli platila pro něj jen fakta.

„Jste zatčen, pane Sünderne,“ pronesl, „pro odůvodněné podezření z vraždy Bergmanna a Brauseho. Dále pro podezření, že jste navedl lupiče Dobera a Sengu, aby pro vás získali Bergmannovy vzorce.“

„Ty jsi zešílel!“ vykřikl Sündern. „Včera jsem přece vůbec nebyl v blízkosti své lovecké chaty!“

„A kde jste byl, když byl Senga zavražděn? Profil pneumatik vašeho mercedesu jednoznačně prokazuje, že jste byl na místě činu.“

„Vůbec nic to nedokazuje. Nemám s tím nic společného, naprosto nic.“

„Já vám to ovšem dokážu. Nedělejte těžkosti, jinak bychom vám museli nasadit pouta.“

Dagmar Sündernová stála v místnosti v pozadí a nic nechápala. Pomalu přistoupila ke svému otci. „Tys to přece neudělal, tati. Tys přece nemohl zavraždit pana Bergmanna.“

„Ne, zatraceně, já to nebyl. Já a vrah! To je absurdní.“

Nekladl však žádný odpor. Při Hamannově divoké rozhodnosti by to bylo také zbytečné.

Přitáhl si dceru k sobě a už nepromluvil.

Když o půl hodiny později přijel Bodo Bergmann, dověděl se o prudkém obratu událostí. Dagmar jej přivítala nervově zcela vyčerpaná. „To snad není možné, Bodo! Přece nevěříš, že by můj otec zavraždil tvého otce?“

„Ne, v konkurenčním boji bych mu přiznal ledacos, ale vraždu? Nikdy!“

Dagmar si oddechla. „Díky bohu! Kdybych jen věděla, kde byl minulou noc. V poslední době byl hodně pryč, jenže kde?“

„Snad má někde milenku,“ poznamenal Bodo a objal ji kolem ramen.

„Myslíš?“

„Jistě, druhá míza bývá nebezpečnější než první.“

„Nedělej, prosím tě, vtipy, nemám na to náladu.“

„Vážně, říká se tomu druhá míza, a já mu to přeji. Ty snad ne, Dagmar?“

„Samozřejmě, ale proč to tají?“

„Zeptej se ho. Teď bude muset stejně s barvou ven. Plácáme se v kalných vodách a já už jsem dávno vzdal, abych tomu přišel na kloub.“

Asi v téže době, kolem desáté večer, seděl Herbert Hanson v hale Bergmannova bungalovu. Lydie před ním rozprostřela jakési papíry, byly to samé vzorce. Měla na sobě černé kimono.

„Ležely v sejfu mého manžela, Herberte. Já těm věcem nerozumím a doktor Wunn ztratil mou důvěru. Co se staly ty hrůzy, nevycházím ze strachu.“

„To docela chápu. Vypadá to skutečně tak, jako by vás chtěl někdo přivést na mizinu.“ Prohlížel si zběžně vzorce a odkládal stranou list za listem. „To jsou prastaré krámy, znám je nazpaměť.“

„Ale potom kde jsou ty správné vzorce?“

Hanson mávl odmítavě rukou. „Nevím. Na těchhle pokusech jsem si před rokem vylámal zuby a pak jsem se dal docela jinou cestou. Tohle jsou zřejmě výsledky Wunnových kouzel. On by měl vědět, kde ty věci jsou.“

Lydie Bergmannova přecházela pomalu sem a tam. „On tvrdí, že je nemá. Můj muž prý všechny podklady každý večer sám uzamykal do sejfu. Nikdy nestrpěl, aby se něco odhazovalo do koše. Všechno muselo hned s odpadem do šrotu.“

„Nesmysl,“ bručel Hanson. „Dobrý chemik nosí ty věci v hlavě. Mohl bych ti ještě teď odrecitovat všechny vzorce, ke kterým jsem během času došel. Nebo aspoň ty nejdůležitější.“

„Ty jsi génius, Herberte. Víš vůbec, proč tě můj manžel vlastně vyhodil?“

„Jasně. Protože mě Wunn očernil. Prý jsem rozházel příliš mnoho peněz.“

„To byla jen záminka. Ve skutečnosti věděl můj muž zcela přesně, co v tobě má. Ale někdo mu našeptal, že jsem byla kdysi tvou milenkou.“

„Ach, a on tomu věřil?“

Posadila se proti němu do křesla a zaklonila se. „Ano a byl k tomu ještě žárlivý jak Othello. Tehdy se mnou nepromluvil celé týdny ani slovo, protože jsem se tě zastala. A protože znám tvoje schopnosti, budeš od této chvíle u nás šéfem ty.“

Hanson se potěšeně usmál. „Díky za důvěru. Učiním vše, abych jí byl hoden. Jinak v tom sejfu nic nebylo?“

„Nic, jen pár osobních věcí, které si musím sama prohlédnout. Kam jen mohl schovat ty vzorce? Proč se mně s tím nesvěřil?“

Z knihovny přicházel Lydiin bratr Gert Kramer.

Pokrčil rameny: „V psacím stole není nic. To je ale také poslední místo, kam by mohl takovou věc bezpečně ukrýt, kdyby ji hned nestrčil do trezoru. Je to vůbec tak důležité? Já ten rozruch nechápu.“

Herbert Hanson vzrušeně vyskočil a přistoupil ke Gertu Kramerovi. Ten si nervózně zapaloval cigaretu, desátou od svého příchodu.

„Samozřejmě, že je to důležité, Gerte!“ vysvětloval mu. „Například mohl Bergmann ty vzorce nosit stále u sebe, mohl je mít také včera při té nehodě. Snad je má kriminálka a vám dosud nic neřekla.“

„Anebo?“

„Někdo je mohl ukrást. To by byla pro továrnu těžká rána.“

„Možná máš pravdu, ale mně, mám-li být zcela upřímný, můžou být všechny vzorce na světě ukradené. Jsem úplně vyřízený a jdu se zavrtat do peřin. Mějte se dobře, vy dva.“

„Přece nechceš už odjet, Gerte?“ otázala se Lydie. „Zrovna dneska?“

„No jistě! Zítra se tu zastavím a pomohu ti při přípravě pohřbu. Tak čau, vy dva!“ slyšeli ještě, jak krátce nato zahučel porsche.

„Myslím si, Lydie,“ řekl Hanson, „že by tě skutečně neměl nechávat samotnou.“

Potřásla hlavou. „Nikdy to s ním nebylo jiné. Šel si vždycky svou vlastní cestou.“

„A Bodo? Jak s ním vycházíš?“

„Ten za mnou skoro vůbec nechodí. Jsem velmi osamělá, Herberte.“

„Nebyla jsi ve svém manželství šťastná?“

Pohlédla na něj a potřásla hlavou: „Štěstí, co to vlastně je? Hledala jsem útočiště a nalezla jsem je. To je přece také něco. Šťastná – ne, šťastná jsem nebyla. Ještě nikdy ve svém životě.“

Toho večera otevřel Rudi Neubert v jedenáct hodin svůj pokoj, pohodil někam sako a práskl sebou na gauč. Byl tak utahaný, že by mohl na místě usnout. Ale přece to nešlo, jeho předrážděné nervy protestovaly.

Myslel na všechno a současně na nic. Jako by měl v hlavě mlýnské kolo. Minulou noc spal směšné dvě hodiny, příští den začal opět kolotoč – a to stačilo.

Když zazvonil telefon, zaklel a obrátil se na druhý bok. Měl pohotovost, no a co!

Při pátém zvonění sejmul sluchátko. „Neubert.“

„Volám již po desáté, Rudi, kde vlastně vězíš?“

Zhluboka se nadechl: „Liano, ty to máš dobré. Zavřeš ten svůj krámek přesně v pět a můžeš se jít mazlit s Fifim. Před pěti minutami jsem vpadl do dveří zbitý jako pes.“

„Myslila jsem, že se snad zastavíš, protože…“ Pak se přerušila.

„Protože?“ otázal se.

„To má čas do zítřka. Zítra snad přijdeš?“

„Mám pohotovost, Liáno. A jak znám starého, bude mě honit od Pontia k Pilátovi. Místo toho bychom mohli docela hezky plachtit na jezeře, koupat se, anebo obojí.“

„Škoda, dobrou noc. Rudi!“

„Pěkné sny, dobrou noc.“

Ne, byl příliš utahaný. Utahaný kocour není k ničemu. Byl příliš líný, aby se svlékl, nebo si dokonce vyčistil zuby a vysprchoval se. Vzdychl, když se převaloval na bok.

Zikmund Potter nespal. Nechali jej v klidu, ale bušení v jeho kvadratické lebce mu připomínalo velký buben v místní hasičské kapele.

Také přemýšlet mu činilo potíže a všichni lidé se mu před očima míchali jako divocí koně. Chvílemi se mu vybavoval Oskar Brause – ač jej znal jen povrchně – Janetta a Senga i šilhavec Dober. Pak Karel Bergmann, když dal tehdy k dobru bednu piva a láhev alkoholu. I doktor Wunn, Hanson a Lydie Bergmannová.

Potter nebyl dítětem smutku a věděl už hodně dlouho, že ty dívky bydlí u Janetty a že poskytují počestným občanům Schalenbergu za hotové utěšující služby. Nebral to tak tragicky. Samozřejmě, dokud se nedověděl, že za tím vším vězí špinavec, jako byl Brause, a že vydírá i Janettu.

Před několika měsíci učinil Janettě jistou nabídku. Nepožádal ji o ruku, to proboha ne! Ale byl muž a Janetta stála za hřích. Bohužel, řekla – ne! Byl tu totiž někdo jiný. Nějaký…

Dlouho si mořil hlavu, ale jeho jméno si nebyl s to vybavit. Viděl toho člověka také jen mezi dveřmi, a navíc byl sám pod vlivem deseti skleniček whisky promíchaných několika pivy.

A tenhle muž, to věděl Zikmund nabeton, zmizel jednou v jednu v noci v Brauseho bytě.

Nemuselo to nic znamenat, ale mohlo. Však on na to ještě přijde! Anebo se Brecht musí prostě Janetty zeptat. Ano, to bude nejlepší. Musí to říct Kurtu Brechtovi, a to tak rychle, jak jen to bude možné.

Myšlenky mu unikaly a Zikmund tiše sténal.

Vrchní komisař Brecht rovněž nespal. Ležel potmě, hleděl do stropu a přemýšlel, také kolem něj se vznášely všechny postavy tohoto dramatu. Tak třeba takový doktor Wunn! Věděl, kde byly vzorce uschovány, znal Brauseho, potřeboval spoustu peněz pro Melánii. Také Brause by mu mohl zaplatit za nějaký tip. A alibi pro noc vraždy neměl.

Kdo má vlastně alibi?

A kdo měl vůbec nejsilnější motiv?

Těch by se našlo hned několik. Například Sündern nebo také Hanson.

V každém případě existuje několik styčných bodů a za těmi musí jít. Kdyby nalezl nejmenšího společného jmenovatele, byl by případ vyřešen.

Proto se Brecht vytratil v jednu v noci z postele, přenesl si telefon do obývacího pokoje, zamkl se a zavolal do Kolína na policejní prezídium. Vyjmenoval několik lidí, o nichž si vyžádal co nejrychlejší informace.

„Ale prosím, zavolejte jen mě!“ upozorňoval, „ne Hamanna! Nerad bych se blamoval. V jeho očích jsem tak jako tak jenom kriminalistický nedouk.“

Pak teprve zalezl do postele a okamžitě usnul. Když chtěl, dovedl svůj myslící parostroj prostě vypnout.

14

Neděle.

Kostelní zvony vyzváněly, slunce stále ještě svítilo, což byl opravdu zázrak, lidé rozevírali slunečníky a snídali pod nimi, zatímco na přehradním jezeře vyhrávaly tranzistoráky, vzdouvaly se plachty ve větru a po pobřežní silnici hučely nepřetržitě kolony aut. Všechna místa k parkování a kempování byla přeplněna.

Byla neděle, den odpočinku.

Nikoli však pro vrchního komisaře a tentokrát i pro vedoucího oddělení „K“ Hamanna. A také ne pro Rudiho Neuberta. Ten měl ovšem službu. A protože Hamann byl tady, přihrnul se přesně i on. Nabitý spíše zlostí než energií.

Zato Hamann, jak se zdálo, doslova překypoval činorodostí. „Co ještě potřebujeme,“ pravil, „je důkaz, že Sündern měl k dispozici akonitin – buď ano, nebo ne. Prohledali jste jeho loveckou chatu?“

„Neprohledali, pane Hamanne.“

Vedoucí oddělení „K“ si prohrábl prořídlé kučery: „Potom je ale už proklatě načase. Když já to nezařídím… Zajeďte tam a dejte si pro pořádek vydat klíče slečnou Sündernovou. Já mezitím obstarám povolení k prohlídce jeho vily. A ještě něco, pane Neuberte…“

„Ano, prosím?“

„Nepřeji si, abyste si tykal s vrchním komisařem. Je vám to jasné?“

„A proč?“ podivil se Rudi. „Je to můj strýc, i když z desátého kolena.“

„Ták? A proč jste se o tom nikdy nezmínil? Ale teď už běžte, nesmíme ztrácet čas.“

Neubert si však dal načas. Daný úkol měl aspoň tu výhodu, že se nadýchá čerstvého vzduchu.

Dagmar Sündernová mu beze všeho vydala klíče, trvala pouze na tom, že pojede s ním. Za normálních okolností by to bylo docela příjemné, protože Rudi Neubert si cenil přítomnosti žen nadevše, ale tentokrát jí nevěnoval ani pohled.

Akonitin samozřejmě nenalezl, zato však brokovnici; z jedné hlavně bylo vypáleno a zůstala v ní ještě prázdná nábojnice. Pečlivě zbraň zabalil, i když bylo stěží možné prokázat, že z této brokovnice byl vypálen smrtící výstřel.

Málem přehlédl, jaký zajímavý nález vytáhla Dagmar ze skříňky na peřiny – tenkou noční košili ve svůdné černi. Na levé kapsičce bylo zlatem vyšito hadovité písmeno S.

„To patří vám?“ otázal se Rudi Neubert udiveně.

„Vypadám snad na to, že bych nosila něco takového?“ opáčila ostře.

„Neznám váš vkus, slečno Sündernová. Má snad váš otec přítelkyni?“

„On sám by si jistě takovouhle věc neoblékl!“ poznamenala jízlivě.

„Vida,“ zahloubal se Rudi, „myslím, že jsem na to kápl. Jistě, takhle se to mohlo udát.“

„A co?“

„Zabavuju tuhle hříšnou krásu.“

„Jak je libo. Kdy budu moci mluvit s otcem?“

„To se musíte zeptat Hamanna. Ale určitě nebude mít námitky.“

Když Neubert později předložil brokovnici Hamannovi, byl vedoucí oddělení „K“ vzrušením doslova bez sebe. „To je přece doličná zbraň, pane Neuberte! Brause nebyl zastřelen Bergmannovou puškou, ale touhle!“

„Škoda že to nebudete moci prokázat, pane vrchní komisaři.“

„Ale jedna indicie se přiřadí k druhé. Dejte na mě, že z toho ukujeme nezlomný řetěz!“

Zikmund Sündern se rozesmál na celé kolo, když mu Hamann přinesl brokovnici ukázat: „Jistěže jsem z ní střílel, jenom jsem se už nedostal k tomu, abych z ní vyndal nábojnici a abych ji vyčistil.“

Jinak odpovídal na všechny otázky zatvrzele „ne“, anebo prostě mlčel. Podle Hamannova názoru si tím však jenom přitěžoval.

Dopoledne v devět hodin, když se kostelní zvony opět rozezněly na mši, drnčel u kriminalisty Petra Klingera telefon. Ten právě vylezl ve slipech z koupelny, výborně naložený, protože se konečně zase jednou vyspal. Mariana mu připravila snídani na balkón a šestiletý Axel si stavěl na podlaze z lega vilu snů.

U telefonu byl Brecht. „Co máš dnes za lubem, Petře?“

„Co bych měl mít? Lenošit. Snad se pojedeme koupat a možná vyjedeme na jezero. Jen nepovídej, že bys mi chtěl tuhle krásnou neděli pokazit. To tu jako vůbec nejsem.“

„Ale já tě potřebuji, Petře, můžeš strávit den příjemně i užitečně. Poslechni…“

Tak došlo k tomu, že také Klingerova rodina se po snídani vypravila na Osskou přehradu a nalodila se na svou malou plachetnici. Největší radost z toho měl malý Axel, který si hrál na kapitána při velké plavbě.

To, že se Petr Klinger zaměstnával spíše svým dalekohledem než obsluhou plachty a o pozorování podával zprávu vysílačkou, bylo jen vedlejší zaměstnání při trávení volného času. Ani Mariana neshledávala, že by byl nějak přespříliš zaměstnán.

V deset hodin toho nedělního rána navštívil vrchní komisař Brecht Zikmunda Pottera a vrazil mu do rukou kytici žlutých růží se slovy – „to je od Ingrid“ – a láhev jalovcové – „to je ode mě“, potřásl mu rukou a dodal: „Nechápu, ty ospalče, že se musíš vyvalovat v posteli jak naschvál, když je třicet stupňů ve stínu. Jak se ti vůbec vede?“

„Potentočkovaně,“ odvětil Zikmund po pravdě. „Kdybys měl mou šišku…“

„Až bude chvilku kdy, tak tě polituju. Hamann zatkl Sünderna.“

„No ne? Svého nejlepšího přítele? Copak to byl fakticky on?“

„To já nevím. Já v té motanici ještě nemám jasno, zatím mi nic nedává smysl. Nebo jinak řečeno, je tu nadbytek motivů.“

„Hlava mě zatím neposlouchá, to mě štve. Jen tak nanečisto: Janetta a Brause byli partneři, souhlasí to?“

Brechtova tvář se protáhla. „Janetta tvrdí, že ji Brause vydíral.“

„Tohle že tvrdí? Ale Brause je teď mrtev! Poslechni, všiml jsem si u Janetty v baru jakýhosi chlápka, byl to asi její první hřebec, velice šarmantní, s aurou velkýho světa. A ten šel asi v jednu nebo ve dvě v noci k Brausemu.“

„Kdy to bylo?“

„Před několika týdny. Dal jsem si něco na kuráž, chtěl jsem nabalit Janettu. Tobě to snad můžu říct. Měl by ses jí podívat na zoubek.“

„To také udělám, Zikmunde. Nevíš, jak se ten muž jmenoval?“

„Už nevím. Poměrně vysoký, takový atletický typ, tmavý blonďák, zvláštní znamení žádné.“

„Tak jo, lidé toho druhu lítají po tisících v Schalenbergu a okolí. Ale tvůj tip má něco do sebe. Musím už běžet. Mám toho ještě moc před sebou. Ať se ti daří, Zikmunde! A nechlastej!“

„Ani nápad. Raději bych si nohy uběhal, než bych tady ležel jak pecka.“

Brechtovi obědvali v půl dvanácté. Měli řízky na hříbkách a rajčatový salát – správný měšťanský oběd. Nakonec karamelový pudink, což byla Ingridina specialita a nedělala jej ze sáčku.

Pak Brecht vzal připravený kempinkový kufřík, dalekohled a vysílačku. „To abys jednou vyrazila do přírody,“ zazubil se na ni.

„Mám si vzít bikiny?“

„A co jiného? Jak se chceš opalovat? Nahá? To ti nedovolím!“

Zajeli do lesa, tady nechali vůz a po několika stovkách kroků došli na úzkou stezku, která se svažovala k jezeru mezi velmi hustým lesním porostem. Nebylo tu živé duše a Ingrid Brechtová se mohla v klidu převléknout.

Vrchní komisař zapnul vysílačku. „Je něco nového, Petře? Jsem od této chvíle v úkrytu.“

Klinger se ohlásil ihned. „Před deseti minutami přišel k Sündernovým doktor Wunn. Hoví si s Dagmar Sündernovou na terase.“

„Bodo Bergmann tam není?“

„Dosud ne. Lydie Bergmannová jim právě servíruje jídlo. Její bratr je tam také. Hanson odešel před půlhodinou…, okamžik, právě přichází návštěva. Je to Bodo Bergmann. Ani si nepodali ruce!“

„Na tom není nic divného. Abys měl představu, Petře, sedím v lese u jezera a dívám se na tvůj člun. Nevidím ale na obě vily. Od této chvíle jsem neustále na příjmu. Ať nedostaneš úpal!“

„Budu se snažit.“

Brecht se pohodlně uvelebil. V dalekohledu měl rekreační oblast na protějším břehu jako na dlani. Zpočátku však nezjistil nic zajímavého. Na zázraky se přece musí chvilku počkat. On však nečekal na zázrak, nýbrž na rozhodující článek od svého řetězu.

Čeho se Rudi Neubert obával, se stalo: Hamann jej štval sem a tam jako honícího psa, ale nakonec přece jen uznal, že každý se musí trochu najíst, aby se udržel fit.

Rudi nechtěl ztrácet čas, a tak rychle něco zhltl v bistru a spěchal k Lianě Libellové. Tam především shledal, že Fifiho pozdrav byl mnohem bouřlivější a láskyplnější než Lianin.

„Je mi líto, že jsem tak štvaný člověk, ale až tenhle případ dokončíme, bude líp a všechno si vynahradíme.“

Liana mu připadala velmi rezervovaná. „Měla jsem zvláštní důvod, proč jsem vás – tě včera volala. Po zralém uvážení.“

„Bože, to zní formálně! Jaký důvod?“

Vyndala z vitríny kufřík. „Tohle mi svěřil Karel, můj otec, do opatrování. Řekl mi, že je velmi důležitý, já ho přece nemůžu jen tak vydat vdově.“

„Je zamčený?“

„Klíček visí na držátku. Nevím, co v něm je.“

„Tak jej musíme otevřít. Liano, tak říkajíc pod přísným úředním dohledem.“

Kufřík obsahoval modré pauzovací papíry. Chemické vzorce, po nichž se pídil vrah! To bylo tučné sousto!

„Nechceš si ten kufr vzít s sebou. Rudi? Bylo by mi to milejší. Já si na něj nečiním žádný vlastnický nárok.“

Rudi svraštil čelo, ale nakonec se rozhodl jinak: „Necháme to raději tak. Brecht je dneska kdovíkde a já bych nerad dával Hamannovi trumfy do rukou. Nikdo přece neví, že ty vzorce jsou u tebe.“

„A co když se přece někdo o tom dozví?“ namítla Liana.

„Kdo, prosím tě? Otec tvou existenci tajil, nebo si snad myslíš, že hned každému věšel na nos, že svůj nejcennější majetek schoval u tebe? To určitě ne!“

To Lianu uklidnilo. Postavila kufřík zpět do vitríny.

„Musím pohnout kostrou,“ vzdychl Rudi, „jinak mě Hamann zase seřve, protože do něj vjelo pracovní nadšení. Zrovna v neděli! Páni, to je dáreček.“

Zatajil jí, že ještě dnes má přivést k výslechu Hamannovi ženskou bytost, totiž tiziánovou Melánii, horní objem 104. Na rozdíl od svých kolegyň se vrátila do svého pokojíku u Janetty.

Melánie měla na sobě vínově červené šaty, samozřejmě velmi přiléhavé. Když seděla na židli proti Hamannovi, vyhrnula se jí sukně vysoko nad kolena. Rozparek na boku odhalil ještě více.

„Vy jste call-girl,“ konstatoval Hamann, „pracovala jste pro Oskara Brauseho a ten pokojík u Janetty Lavorské jste využívala ke svým obchodním stykům. Je to tak správně?“

„A co má být?“ zeptala se Melanie vyzývavě a zapálila si cigaretu zlatým zapalovačem. Velmi pomalu si přehodila nohu přes nohu, odborně a samozřejmě dráždivě. Hamann tím směrem ani nemrkl.

„Tedy se přiznáváte, to je výborné! Pak nemusíme k tomuto bodu nic dodávat, budete-li nyní bez obalu vypovídat. Proč jste včera večer odjela ze Schalenbergu?“

„Dovolená,“ odpověděla. „Oskar si přál, abychom si odfrkly.“

„Nezdálo se vám to příliš náhlé?“

„Jistě. Když se tam objevil ten váš mládenec, dostal Oskar svědění.“

„Aha, a kde jsou vaše přítelkyně Silvana a Jenny?“

Melánie se předklonila hluboko kupředu a oklepala popel z cigarety.

„To nejsou mé přítelkyně,“ vysvětlila Hamannovi. „Silvana měla myslím nějakého frajera. Jenny chtěla jet do Mnichova, nebo tak něco.“

„Jakého frajera?“

„K. A.“

„K. A.?“ Hamann na ni pohlédl zamračeně a nechápavě. „Co to znamená K. A?“

„Nemám tušení, šéfe.“

Zatvářil se kysele. „Znáte pana Sünderna dobře?“

Zachichotala se: „Toho potroublého Zikmunda? Člověče, to jsme s ním jednou rozjeli mejdan, paráda!“

„My? Kdo ještě?“

„No přece Silvana a také Jenny. Sündern tady měl na návštěvě několik obchodních přátel. Koupali jsme se v sektu, jestli to chcete vědět, ale neberte to zas tak doslova.“

„Tedy velmi – hm – nespoutaně?“

„Jak jinak? Se striptýzem a se všemi podobnými legráckami. Necking-petting, víte, oč jde, ne?“

„Kdo byl Sündernovou partnerkou. Silvana nebo Jenny?“

Melánie mávla velkodušně rukou. „Víte, ono se to tak vážně nebere. Copak jste nikdy nebyl na žádné párty? Jé, já bych vám mohla vykládat. To jste o hodně přišel.“

„Kolik na tom vydělal Brause?“

„Dost. Každá z nás dostala pěkný balík. Sündern je přece pracháč. Konečně, odepíše si to z daní jako náklady, vsaďte se!“

„A doktor Wunn?“ otázal se Hamann vztekle. „Znáte jej přece?“

Melánie se tiše uchechtla: „Našeho sladkého Williho? No ne, to je prímovej hošánek. Má oidipáka, jestli se ptáte na tohle.“

„Navštěvovala jste ho často?“

„Jistě. Pro mě to byla vždycky oddechovka. Ale takhle dopodrobna to snad nepotřebujete vědět.“

Rudi Neubert seděl v pozadí. Nemusel pořizovat těsnopisný zápis, protože Hamann si zapnul magnetofon. Měl dlouhou chvíli a raději by se projížděl s Lianou někde v zeleni.

Jeho myšlenky těkaly, zatímco Hamann kladl otázku za otázkou, aniž se dozvěděl něco kloudného o obchodních praktikách Oskara Brauseho nebo cokoli o jeho přátelích a nepřátelích.

„Bergmann?“ odpověděla Melánie na otázku, „ne, tak ten k nám nechodil. Jenom jeho ženu jsem jednou zahlídla u Oskara.“

Dál to už Hamann nerozváděl, ale zavedl řeč na Janettu Javorskou: „Měla něco společného s Brausem?“

„Myslíte jako sexuálně? To nevím, může bejt, ale nevěřím tomu.“

„Proč ne?“

„Protože je v pevných rukou. Myslím, že se bude brzy vdávat. V každém případě si o tom povídali vrabci na střeše.“

Ani tady nic nového. Jen čas plynul a s ním i krásná neděle.

Pro Zikmunda Sünderna nebyla noc ve státním penziónu, v němž byl vzduch prosíván ocelovými mřížemi, zrovna léčebnou kúrou. O půlnoci tam přivezli opilce, který praštil svou ženu pivní lahví do hlavy.

Chlap dělal kravál a prozuřil polovinu noci, než se konečně svalil na pryčnu a začal hlasitě chrápat.

K ránu strčili do cely dva mladistvé vykrádače aut, kteří se v jednom kuse halasně bavili o svých hrdinských činech a Sündernovi říkali dědečku.

A ve tři hodiny odpoledne seděl Sündern u výslechu proti vedoucímu oddělení „K“ Hamannovi.

„Tvrdíte nadále, že jste Brauseho neznal?“ tázal se vrchní komisař.

„Všechno popírám!“ odpověděl Sündern a vystrčil kupředu bradu jako kozel.

„Máme tady výpověď jisté Melánie, podle níž jste před ne příliš dlouhou dobou pořádal ve své vile sexuální večírek. Kromě Melánie byly přítomné i Silvana a Jenny. Nuže?“

Nastala přestávka. Sündern sklopil hlavu. Cítil se pojednou sto let starý a slevil poněkud ze své zatvrzelosti.

„Dobrá tedy, znal jsem Brauseho i ty dívky. Je to snad trestné?“ zabručel.

„Vražda je trestná. Brause vás mohl například vydírat. To by byl klasický motiv.“

„To je k smíchu! Ten na mně dost vydělával.“

„Kde jste byl v noc vraždy? Jak je možné, že Brause byl prokazatelně zastřelen ve vašem džípu a snad dokonce i vaší brokovnicí? Vy nemáte dokonce ani alibi!“

Sündern se zamyslel. Nedělal ostatně už celé hodiny nic jiného.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Chci vypovídat. Kladu si však podmínku, že se má dcera nic nedoví.“

„Samozřejmě, pane Sünderne.“

„Děkuji. Ano, byl jsem při tom, když byl zavražděn ten Senga. Zavolal mi a nabídl mně vzorce za padesát tisíc marek. Předtím jsem jej neznal.“

Hamann se zhluboka nadechl a mírně se usmál. „No tak prosím, pane Sünderne! Vy jste ty vzorce koupil?“

„Ano. V noci v jednu hodinu jsem jel na parkoviště. Ten chlap Senga stál těsně u mostu. Dal jsem mu peníze, převzal jsem složku se vzorci – a vtom se rozlehly výstřely. V životě jsem takhle neutíkal! Myslel jsem, že to ten darebák chce do mě našít. Co mě to proboha napadlo přistoupit na takovou nabídku!“

„Kdo střílel?“

„Musel to být někdo, kdo stál až dole u vody. Zahlédl jsem jen jakýsi stín, nic víc.“

„Žabí muž?“ napověděl mu Rudi Neubert.

„Možná. Já nevím. Všechno se odehrálo hrozně rychle…“

„Dobrá. Dobrá!“ přikývl Hamann spokojeně. „Nyní k případu Bergmann a Brause. Byl jste té noci ve své lovecké chatě, je to tak?“

„Právě že nebyl. Byl jsem v Kolíně. Měl jsem tam pronajaté apartmá. Jedna žena může dosvědčit, že jsem s ní strávil celou noc.“

„Která žena?“

„Silvana Meierová. Tady je adresa. Silvana je tam určitě ještě teď. Anebo ji najdete u Janetty.“

Hamann mu nevěřil ani slovo. Vzat lístek, na nějž Sündern napsal kolínskou adresu, a podal ho Rudimu Neubertovi. „Vezměte si to na starost, pane Neuberte. Sežeňte tu Silvanu, ať je kde je. Chci s ní mluvit – ještě dnes!“

Když se v pět hodin odpoledne prodíral Rudi Neubert hustým provozem výletníků do Kolína, seděl vrchní komisař Brecht stále ještě se svou ženou v lese, rodina Klingerova se projížděla v plachetnici po jezeře a nabírala slunce a ozón do zásoby.

Mnoho se toho tady nedělo. Doktor Wunn strávil asi dvě hodiny u Dagmar Sündernové. Když odešel, objevil se Bodo Bergmann a hráli spolu tenis, koupali se, pak s ní asi na hodinu zmizel ve vile, znovu se vykoupali a pak oba odjeli. On ve svém starém brouku a ona ve sporťáku. Zřejmě měli každý namířeno jinam.

U Lydie Bergmannové se to střídalo jako v holubníku. Bodo se zdržel před obědem jen několik minut a odpoledne si hosté podávali dveře. Zřejmě kondolenční návštěvy, které přijímala Lydie na terase pod slunečníkem.

Mezitím vyřizovala nějaké papíry se svým bratrem Gertem, který pobýval většinu času neviděn v bungalovu a zřejmě připravoval smuteční slavnost. Kolem šesté hodiny se se svou sestrou rozloučil.

„Heleď,“ řekl Petr Klinger vysílačkou, „musím se tu ještě dál ochomejtat?“

Mezitím už ovšem vysadil Marianu a Axela u restaurace na oběd a na kávu a dal si přinést něco na palubu, aby neumřel hlady.

„Už není třeba,“ odpověděl Brecht. „Vypadá to na prohru na celé čáře. Chystáme se už pomalu také domů. Tak díky, Petře!“

„Nemáš zač. Kdyby všechny naše služby pozůstávaly z plachtění, to bychom se měli! Čao! Tímto se poslušně a co nejponíženěji poroučím.“

Pochopitelně si Ingrid Brechtová přes všechny opalovací olejíčky uhnala úpal. „Jsi rudá jako rak,“ káral ji její muž, ale ani jemu se nevedlo o nic líp.

Vzal kempinkový kufřík a razil své ženě cestu hustými křovisky. Jeho šest roků starého forda mezitím nikdo bohužel neukradl.

Před domem vysadil ženu a řekl jí: „Musím ještě jednou vyjet. Nečekej na mě s večeří, Ingrid.“

„Nemám ti nachystat s sebou pár obložených chlebů?“

„Děkuji – jsem už beztoho dost tlustý. A neusni zase u televize!“

Jel zpátky k rekreačnímu středisku a zaparkoval. Ve sportovní košili a se zavěšeným dalekohledem se zamíchal mezi ostatní. Plechová karavana vyrazila k sálajícím městům.

Bungalov, který ho zajímal, stál těsně u vody. Z druhé strany jezera si totiž všiml, jak se jakási žena slunila v otevřeném okně. Kladl si otázku, proč nešla raději ven?

Bylo kolem osmé, když z bungalovu vyšel jakýsi pán v tmavém obleku. Na nose měl sluneční brýle, pod ním atraktivního bíbra a v ruce nesl kufřík na spisy. Působil velmi seriózně a distinguovaně. Došel až k silnici a tam čekal.

Brecht nasedl do auta a čekal také.

15

Bodo Bergmann bydlel o prázdninách v podnájmu u jednoho někdejšího dílenského mistra. Pokojík nebyl velký, ale docela pohodlný a mohl si tam dělat, co se mu zlíbilo.

V osm hodin večer jej zavolali k telefonu. Ohlásil se doktor Wunn, který se nejprve poptal po jeho zdraví.

„Víte už,“ spustil plačtivě, „že jsem byl propuštěn?“

„Nevím. To je ta největší novinka, kterou jsem slyšel. Co se stalo, pane Wunne?“

„Vězí za tím Hanson. Neříkám to rád, pane Bergmanne, ale vy byste to prostě měl vědět. Hanson měl kdysi poměr s vaší nevlastní matkou.“

Bodo Bergmann moc nedal na klepy a pomluvy, zvláště když se je dovídal po straně. Proto reagoval velmi chladně. „Jak to víte?“

„Vím to. Vůbec bych vám mohl vypravovat ledacos zajímavého o krásné Lydii. Ne nadarmo vás dostala z domu. Pozitivně vím, že měla něco společného se zavražděným Brausem. I to byste měl vědět.“

„Jak prosím? To snad nemyslíte vážně, pane doktore. To by už byl vrchol!“

„Je to tak! Pane Bergmanne, dějou se věci, které páchnou až na půdu. Promiňte mi ten drastický výraz. Mně je ale už zcela jasné, že smrt vašeho otce velmi těsně souvisí se záležitostmi, které se týkají vaší matky.“

„Pak všechno co nejrychleji sdělte kriminální policii.“

„Jistě, už mě to taky napadlo. Bylo by mi však milejší, kdybych si o nich pohovořil nejprve s vámi. Jste snad přece hlavním dědicem?“

„Zatím mi nic nebylo oznámeno. Neznám znění otcovy závěti. Kromě toho ji také mohl změnit po naší roztržce. Mimochodem proč jste dnes navštívil slečnu Sündernovou, pane doktore?“

„Ona vám to neřekla? Není to žádné tajemství. Ať každý ví, na čem je. Jestliže mne Bergmannovy závody nepotřebují, může mě snad potřebovat pan Sündern.“

„Rozumím. Musím teď přemýšlet o mnoha věcech, pane Wunne. Jestliže se vám to hodí, zavolám vás, jakmile budu mít chvilku času a lepší přehled o situaci.“

„Výborně, pane Bergmanne! A na shledanou!“

Jakmile Bodo položil sluchátko, měl další hovor. Zastřený ženský hlas říkal: „Víte, pane Bergmanne, že máte také sestru?“

Byl z toho tak zmatený, že zvolal: „Cože mám?“

„Sestru, pane Bergmanne. Anebo přesněji řečeno poloviční sestru, nemanželskou dceru vašeho otce.“

„Aha, a to jste vy?“ Otázka zněla stejně nevěřícně jako nejistě.

„Řekněme, že je to tak. Záleží vám na tom, abychom se poznali?“

„Kdyby to měl být vtip, pak ho momentálně považuji za nevhodný.“

„Není to vtip, pane Bergmanne. Nejpozději při otevření závěti se to dovíte. Po pravdě řečeno ráda bych si s vámi pohovořila o otci. Hodí se vám to dnes večer?“

„Dost špatně. Ale půlhodinku bych snad nějak vyšetřil. Kde bydlíte?“

„Tady v Schalenbergu. Znáte boutique U Libelly? Je to tady v centru.“

„Jistěže znám.“

„Patří mně. Jmenuji se Liana Libellová.“

„No tohle! Nedávno jsem tam byl s přítelkyní a vy jste neřekla ani slovo.“

„Jak bych mohla? Takže přijedete?“

„Pochopitelně ano. Za půl hodiny.“

„Prima. Hodí se mi to. Na shledanou – Bodo!“

Bodo Bergmann stál dlouho nehybně se sluchátkem v ruce a zíral na skvrnu na zdi. Jeho otec měl nemanželskou dceru! On, Karel Bergmann, průmyslník a od hlavy až k patě ctnostný muž.

Co to má, krucinál, společného se ctí? Něco takového se stává i v nejlepších rodinách.

Pojednou se Bodo rozpomenul, že před časem viděl otcův mercedes stát večer před boutique. Nebo… vlastně stál poblíž.

To ho zbavilo posledních pochyb. Nezavolal ani Dagmaře Sündernové, jak měl naspěch, aby se seznámil se svou nevlastní sestrou. Celá záhada se vyjasní při osobním setkání.

Před několika málo lety všichni zvědavě hleděli na každého muže se zarostlou bradou. V dnešní době bíbr zase frčí.

Muž v tmavém elegantním dvouřadovém obleku opustil zadním dvorem Janettin bar. Jeho mírně prošedivělý vous a stříbrem prokvetlé spánky působily důvěryhodně. Mohutné brýle z rohoviny podtrhovaly jeho intelektuální vzezření. Aktovka z antilopí kůže byla koupena za přiměřenou cenu v Las Palmas anebo Puerto de la Cruz. Barva kravaty byla vybrána decentně k obleku.

Tento muž procházel zvolna ulicí, nahlížel do výkladních skříní a pak zase pohlédl k parku a nakonec se na minutu zastavil před boutique Libella a otevřel boční vchod. Zamířil po schodech nahoru a v prvním poschodí zazvonil u eloxovaného štítku Liana Libellová. Za dveřmi se rozštěkal pes. Muž o krůček ustoupil a zkrabatil čelo. Zdálo se, že psy nemá příliš v lásce.

Dveře se otevřely: „Konečně!“ pronesla Liana Libellová. Pak zavrtěla hlavou: „Myslela jsem… Dobrý večer, co si přejete?“

„Dobrý večer,“ řekl pán, „promiňte prosím, jestli snad ruším. Čekáte návštěvu?“

„Nečekám. Myslela jsem, že snad přišel nějaký známý.“

„Rozumím. Jste slečna Libellová, že ano? Jsem doktor Storm, právník, a protože jsem měl dnes v té, ehm, velmi smutné záležitosti co dělat u paní Bergmannově, nechtěl jsem si dát ujít příležitost krátce vás navštívit.“

„Nechápu, pane doktore. Přicházíte od paní Bergmannově?“

Jeho zarostlá brada lehce poklesla, když advokát vycenil bílé zuby do úsměvu. „Slečno Libellová, rád bych celou záležitost projednával jako důvěrnou. Rozumíte mi?“

„Ano, pochopitelně. Prosím, pojďte dál, Fifi, chceš dostat? Tiše! Chovej se slušně!“

Křivonohý Fifi zřejmě nesnášel žádného z pánů tvorstva, kteří přicházeli na návštěvu k jeho paní. Stál u jejích nohou s naježenou srstí a zlostně vrčel. Liana jej však popadla a strčila do kuchyně. „Jdi do košíku!“ poručila mu a Fifi odpověděl protestujícím štěkotem.

Liana odvedla advokáta do obývacího pokoje. Vypnula televizi a požádala jej, aby se posadil.

„Nevím,“ začal doktor Storm, když se usadil na židli, „zda vás pan Bergmann zasvětil do posledního znění závěti.“

„Nikoliv. O tom jsme nikdy spolu nemluvili. Je mi také jedno, zda na mne s něčím pamatoval. Přála jsem si, aby ještě žil, a ne aby tak hrozným způsobem přišel o život.“

„Ano, tvrdě se nás to dotklo, všech. Mimochodem, upřímnou soustrast, slečno Libellová. Jak jsem již řekl, šel jsem právě kolem, a když už jsem v Schalenbergu, chtěl jsem se s vámi seznámit. Otevření závěti bude ještě nějaký čas trvat. Máte to tady hezké, velmi útulné,“ rozhlédl se kolem s uznáním.

„Ano, za to vděčím svému otci. Stále ještě nemohu uvěřit, že už nežije.“

„Nikomu se to nechce věřit. Je tady ještě jedna drobnost, kterou bychom měli hned vyřídit. Váš pan otec mi naznačil, že si chtěl u vás něco uložit. Nevím, zda na to měl ještě čas. Já jsem mu navrhoval, aby použil naší kanceláře.“

„Ach, myslíte ty vzorce?“

„Vzorce to byly? Bohužel se pan Bergmann nevyjádřil zcela jasně. Nyní po jeho smrti spadá všechno do celkového dědictví. Musíte uznat, slečno Libellová, že já jako advokát se musím řídit zákony, a to do všech důsledků.“

„Ale ano, to je pochopitelně. Jsem ráda, že se toho kufříku zbavím. Chtěla jsem jej už stejně odevzdat kriminální policii.“

Doktor Storm zvedl obočí: „Proč kriminální policii?“

„Nemohla jsem ten kufřík prostě vzít k paní Bergmannové a říct, že jsem vlastně její příbuzná. Ne, to bych nedokázala.“

„Samozřejmě, rozumím vám. Vydáte mi teď prosím ten kufřík?“

Vtom zazněl zvonek. Doktor Storm se zaklonil na židli a levičkou si pohladil bradu. „Vy přece očekáváte návštěvu?“

„To vás nemusí rušit, skutečně ne, pane doktore Storme. Promiňte, prosím.“

Spěchala ke dveřím. Fifi začal znovu nezřízeně štěkat a škrabat na kuchyňské dveře, jako kdyby byl na lovu králíků.

„Budeš ticho?“ zvolala Liana. „Jestli nebudeš hodný, dostaneš!“

Otevřela dveře. „To jste vy?“ podivila se. Nevědomky ustoupila o krok a zavrtěla zmateně hlavou.

Rudi Neubert klel jako závozník.

Stál před přepychovým apartmá Zikmunda Sünderna a zvonil, až jej prsty bolely. Za dveřmi z mahagonového dřeva se však nic nepohnulo.

Vzbudil proto domovníka a s pomocí své kriminalistické placky a náhradního klíče otevřeli toto hnízdečko lásky. Stáli před prázdnou manželskou postelí, před prázdným gaučem a prázdnou kuchyní i koupelnou. Ani ve skříni nenalezli černého vampa Silvanu.

„Ta holka,“ vysvětloval domovník, „ta už včera odjela. Včera večír dost pozdě. Kdosi ji tady vyzved.“

„Kdo?“ vyzvídal Neubert.

Dozvěděl se, že šlo o vysokého elegantního pána. Velice elegantního. Nic bližšího však z domovníka nedostal. Tady ovšem chodí spousty elegantních pánů a samozřejmě i spousty elegantních dam.

Neubert klel po celou cestu zpět. Ta silnice mu totiž dodala, protože celá ta víkendová společnost se jakoby povinně nalézala na kolech. Posunoval se v té lavině plechu rychlostí hlemýždě, nárazník na nárazníku, s nohou na spojce a druhou víc na brzdě než na plynu.

Klel jak pohan, protože ho nic chytřejšího nenapadalo, docela rezignoval.

Krátce před půl devátou měl v dohledu Schalenberg. Byl hladový a žízeň měl jak velbloud na Sahaře.

U prvního kiosku do sebe vlil kolu na ex, což mu žízeň ještě zvýšilo.

Vrchní komisař Brecht seděl na lavičce v parku, když elegantní vousáč vyšel z průchodu vedle Janettina baru. Nepohnul se, dokud muž nezmizel ve dveřích vedle boutique.

Co to má znamenat?

Rudi Neubert mu řekl, že Liana Libellová není Bergmannovou milenkou, nýbrž dcerou. A také, že Bergmann to tajil.

Teď však jde tenhle muž na návštěvu k Lianě Libellové.

Pozoruhodné. Zatím o něm neměl příliš jasno. Je docela možné, že jeho teorie byla mylná, neboť každá teorie pokulhává, jak známo, dokud má člověk v ruce málo faktů.

Brecht se s povzdechem zvedl. Co teď? Jít nahoru a překvapit tenhle párek? S nějakou výmluvou, která ho ještě napadne?

Než si všechno stačil srovnat v hlavě, před boutique zastavil rozhrkaný brouk, a dokonce si našel místo k zaparkování. Bodo Bergmann – podívejme! Překvapení nebrala konce.

Co když Liana Libellová lhala? Co když Bergmannovi věděli, že si starý pán dovolil dát se na scestí? Taková tajemství se někdy nedají utajit.

No dobrá, pomyslel si Brecht. Můžu si s ní stále ještě pohovořit, až se oba pánové vzdálí.

„To jste vy?“ vyrazila Liana udiveně.

„Pochopitelně já,“ řekl Bodo Bergmann a napřáhl k ní ruku. „Pozvala jste mne a tady jsem.“

Liana přijala váhavě napřaženou pravici. „Já že jsem vás pozvala?“

„Ale jistě, přece jsme před chvílí spolu telefonovali! Ostatně, měli bychom si tykat, pokud jsme skutečně nevlastní sourozenci.“

„To skutečně jsme. Nechápu však vůbec, ale pojďte přece dovnitř, Bodo, je tady náhodou také advokát.“

„Jaký advokát?“

„Doktor Storm. Byl u Lydie Bergmannově.“

„No tohle! Proč nepřišel ke mně?“

Liana vykročila kupředu, otevřela dveře obývacího pokoje a Bodo prošel kolem ní.

Židle, na níž seděl doktor Storm, byla prázdná. Bodo vykročil a Liana pronesla vedle něj: „Pane doktore Storme, vy jistě znáte Boda…“

„Zajisté,“ řekl Storm a vystoupil zpoza dveří, které pak nohou přirazil. V pravačce, na niž si natáhl rukavici, držel pistoli nebo revolver. „Žádné hlouposti, Bodo! Slečno Libellová, posaďte se!“

Bodo hleděl upřeně na muže s bradou. „Ale to je přece…,“ zvolal a rozmáchl se pěstí.

Storm bez váhání vystřelil. Plná dávka plynu vletěla Bodo Bergmannovi do tváře. Zavrávoral, oběma rukama si třel oči, sténal a těžce se zhroutil k zemi.

Fifi štěkal jako pominutý a Liana sténala. „Můj bože,“ poklekla vedle Boda na zemi. Neviděla krev, ale tu nemohla vidět, protože jí pojednou vytryskly slzy z očí.

„Vrahu!“ vykřikla zcela bez sebe. „Vy jste zavraždil mého otce a teď ještě bratra!“

Revolver třeskl podruhé. Liana mu to ještě usnadnila tím, že se obrátila se slzami zmáčenou tváří k němu. Těžce lapala po dechu, rovněž si zakryla rukama tvář, padla na Boda a zůstala bez hlesu ležet.

Muž, který se vydával za advokáta jménem Storm, pohlédl s ulehčením na své oběti. Pak se zběžně rozhlédl po pokoji.

Kde mohou být ty vzorce schovány?

Otevřel vitrínu, spatřil kufřík na akta a hromadu složek se spisy. Otevřel kufřík.

Tady máme ty modráky!

Rušil jej pouze pes, který v kuchyni štěkal, div se nezbláznil. A on musí do kuchyně, protože tam je plyn, musí jej pustit…

Ne, nemusí! Náhodou bylo v bytě instalováno plynové topení. Stačí přece otevřít nátrubek… V této malé místnosti bude plyn působit rychle a oba sourozenci nebudou mít žádnou šanci.

Kriminální komisař Rudi Neubert vrátil láhev od koly, nastoupil do vozu a nastartoval. Celá tahle hezká neděle je v kýblu a všechno bylo na draka. Nepostoupili jsme ani o krůček kupředu, jenom Melánie zašvitořila jako správný kolibřík. Švitoří však vůbec kolibříci?

Hamann mi může vlézt na hrb, pomyslel si Neubert, nebudu si teď kazit večer. Stejně už dávno sedí v Radničním sklípku u vychlazeného piva. Pojedu k Liáně, ať mě mají všichni rádi.

S přehledem zaparkoval na minimálním plácku nabitého parkoviště, a když vystoupil, ucítil na svém rameni Brechtovu těžkou ruku.

„Kdopak je to tu zase na záletech?“ usmíval se Brecht.

Rudi si vytáhl cigaretu. „No nazdar!“ povzdechl si, „neříkej mi ani ze srandy, že si tu prošoupáváš podrážky jen tak pro nic za nic.“

„Vůbec ne. Já vím. Rudi, že se ti to nebude moc zamlouvat, ale nahoru k Liáně šli už dva pánové. Jeden z nich je její nevlastní bratr. Neříkal jsi snad, že on o její existenci nic neví?“

„O Lianě nemá tušení. Nebo doteďka aspoň neměl. A kdo je ten druhý?“

„To je právě to. Jestli mě smysly neklamou, je to náš vrah.“

„Páni, já se z toho zjevím!“ zašeptal Rudi a zahodil cigaretu. „A to tady okouníš jako vůl před horou? Jestli ji ten chlap zavraždí…“

„Krucinál, máš pravdu! Máš klíče od jejího bytu?“

„Nemám, Ale ten zámek otevřu jehlicí na pletení anebo do toho kopnu, ať to stojí co stojí.“

Fifi štěkal jako divý a škrábal na kuchyňské dveře. Pak se rozkňučel a vyl na celé kolo, jako by přivolával pomoc.

Muži to vadilo jen proto, že by mohl upozornit sousedy. Ale jak znal místní poměry, věděl, že je hned tak něco nevyruší z jejich večerní siesty. Fifimu brzy zatne tipec, zemře jako jeho paní.

Uvolnil matici kleštěmi, které vytáhl ze své diplomatky. Už si v ní také ukryl vzorce. Jeho časový plán zase jednou stoprocentně vyšel. Všechno promyslel a naplánoval do všech podrobností, a to byl základ úspěchu.

Když zasyčel unikající plyn, přesvědčil se, zda jsou zavřena všechna okna, hodil kleště do diplomatky nahoru na vzorce, zavřel ji a šel ke dveřím. Liana a Bodo leželi stále nehybně na sobě. Byl to hezký obrázek – nevlastní sourozenci spějící smrti vstříc. Na tom si kriminálka jistě vyláme zuby.

Když procházel chodbou, mohl se Fifi zbláznit. „Budeš ticho, ty dobytku!“ zasyčel, položil ruku na kliku a naslouchal. Venku se nic nehýbalo.

Pak otevřel dveře – a hleděl do dvou nabitých pistolí.

„Dobrý večer, pane Kramere,“ pozdravil ho vrchní komisař Brecht. „Myslím, že nám máte hodně co vyprávět.“

Jak již bylo řečeno, Gert Kramer byl atletický typ, zocelený mnoha sporty, například potápěčstvím, tenisem a také kulturistikou.

Ve vteřině se vzpamatoval, zvedl diplomatku a málem jí vyrazil komisaři Brechtovi zuby. Ale jen málem, protože Rudi Neubert vyrazil bleskově hranou ruky. Zasáhl ho do krku a složil bez hlesu k aktovce.

Fifi kňučel a dorážel na kuchyňské dveře, když zaslechl Rudiho hlas. Ale ten nasál unikající plyn a běhal po bytě v zoufalé snaze najít hlavní uzávěr, až se mu to nakonec podařilo.

Teprve pak mu mohl Fifi skočit do náruče.

16

„K čemu to všechno, pane Kramere?“ otázal se Brecht. „Nebylo by lepší, kdybyste se byl držel svých starožitností?“

Tento rozhovor se uskutečnil o půl hodiny později. Seděli v Lianině útulném obývacím pokoji. Okna byla dokořán, po plynu nebylo ani památky. Liana a Bodo seděli vedle sebe na gauči. Rudi Neubert rychle pořizoval těsnopisný záznam, Brecht dýmal jako tovární komín z doutníku, který jistě nenesl honosný název Havana.

Gert Kramer už byl bez vousu. Hlavu měl nepatrně nakloněnou na stranu, protože Rudiho úder karate jej zasáhl na citlivém místě.

„Zpočátku“ vypovídal Kramer, „jsem měl zájem jenom o ty vzorce. Mám výborné konexe a dostal bych za ně půl miliónu marek. Pak jsem se dozvěděl od svého švagra, že byly falešné. Proto jsem poslal Sünderna k Sengovi a nechal jsem jej vypláznout těch padesát táců.“

„Pro které musel Songa zemřít,“ poznamenal Brecht a hned se otázal: „Tu bombu jste položil vy, že ano? Proč?“

Kramer si dovolil úsměv. „Copak jsem tím nedosáhl toho, co jsem chtěl, totiž vyvolat zmatek? Vypadalo to jako sabotáž, a tak na mě nemohlo padnout podezření.“

„To byl jediný důvod?“

„Kromě toho jsem chtěl zdržet výrobu polybergerolu a vytáhnout cenu co nejvýš. Bohužel jste pak kápli na to spojení mezi Janettou a Brausem.“

„Který vám již předtím dodával kradené starožitnosti!“

„O tom jste taky věděli?“ podivil se Kramer.

„Někdy i policisté dovedou kombinovat. Když jste uvedl, že Brauseho neznáte, udělal jste tím nad sebou kříž. Vy jste jej totiž musel znát, protože vaše sestra pro něj pracovala.“

„No jo, Brause mi zatelefonoval, že u něj byl pan Neubert a že mu chce zlikvidovat kšeft. Visel jsem tam se svým kapitálem, a kdybyste Brauseho zmáčkli, určitě by nemlčel. To teda ne!“

„Proto jste přišel na nápad nahrát domnělé drama žárlivosti, při němž musel být usmrcen Bergmann i Brause. Současně jste však, ne zcela nešikovně, odvedl podezření na Sünderna.“

Kramer se domýšlivě usmál: „Ta myšlenka přece nebyla tak špatná, nebo ano? Napadla mě úplně zčistajasna. Karel, můj švagr, mě pozval na lov. Odmítl jsem, ale pak jsem se tam přece rozjel.“

„V Sündernově džípu?“

„Přesně tak. A spolu s Brausem. Ten pak musel v džípu čekat, až skončí první jednání.“

„To jste nasypal do Bergmannova koňaku akonitin a přihlížel, jak umírá?“

„Nebylo to nic hezkého, souhlasím. Myslel jsem si, že se ten jed nedá zjistit.“

Vrchní komisař stáhl výsměšně koutky úst. „Jen málo zločinců si dovede představit naše technické možnosti. Pak jste posadil Bergmanna do jeho vozu a jel jste do Sündernova revíru, kde jste zastřelil Brauseho.“

„Vidím, že jste informovaný. Všechna čest. Nečekal jsem, že jste takoví koumáci.“

„A proč, Kramere? Proč to byl zrovna Karel Bergmann?“

„Víte, já jsem se v posledních dnech trochu porozhlédl po jeho fabrice. A zjistil jsem, že je to zlatý důl. Svou sestru bych lehce ukočíroval, proto jsem si myslel, že by to stálo za pokus.“

„Přičemž vám samozřejmě stál v cestě Bodo. Ale proč také Liana? To byl další pokus o vraždu.“

Kramer potřásl hlavou. „To ne. Prohledal jsem Bergmannův trezor a všechny zásuvky. Byl jsem úplně na větvi, když jsem zjistil, že má nemanželskou dceru, která je oprávněná dědit. Jestliže se na tenhle problém podíváte ze všech stran, taky vás napadne jediné řešení. Kdyby byli oba nevlastní sourozenci mrtví, bylo by všechno v suchu.“

Brecht pohlédl k Lianě a Bodovi. „Tady jste ztratil přehled. Přecenil jste své kombinační schopnosti a podcenil naše. Ještě jedna otázka: kdo byla ta žena ve vašem bungalovu?“

„Dobře jste mě pozorovali, pane Brechte. Je to Silvana, ta holubička, co se s ní cukroval Sündern.“

„Tak to byla ona, kdo mě volal a vydával se za Lianu?“ vpadl do výslechu Bodo.

„Správně, byla to Silvana.“

„A Janetta?“ otázal se Neubert. „Ta si přece nemohla vycucat z prstu, že ji Brause vydírá.“

„Taky by nic takového neudělala, já jsem jí to poradil.“

„Tím byl Brause odsouzen k smrti. Věru někoho tak chladnokrevného jako jste vy, jsem už dávno nepotkal.“

Kramer pokrčil povýšeně rameny. „Čím vyšší je sázka, o to větší je riziko. Byl jsem těsně u cíle. Když už jsem jednou začal, nemohl jsem prostě skončit. Buď všechno, anebo nic.“

Brecht se zvedl. „Jdeme.“

Rudi Neubert nasadil Bertu Kramerovi pouta.

Vedoucí kriminálky Hamann seděl zrovna v Radničním sklípku, když mu zavolali, aby se dostavil do úřadu. V kanceláři službu konajícího komisaře mu Brecht předvedl vraha. Hamannova tvář stála za podívanou.

Brechtovu zprávu vyslechl s kamennou tváří. Teprve když Kramera odvedli, pronesl hořce: „Vy jste tedy všichni pracovali proti mně – všichni!“

Brecht pokynul Neubertovi: „Vypadni! Máš už dost přesčasových hodin a budou tě potřebovat také jinde!“

„Děkuji, pane vrchní komisaři!“ odhlásil se Neubert a dodal – „Přeju dobrý večer vespolek!“

Brecht čekal, až za ním zapadnou dveře. „Docela jen tak mezi námi, pane Hamanne! Když jste k nám přišel, neudělal jste jediný pokus, abyste si získal své podřízené. Každý z nich plní své povinnosti, jeden líp, jiní třeba hůř. Tento nedostatečně obsazený a neustálým stressem přesčasů deptaný spolek vyžaduje hodně pochopení. Vy sice nestojíte o rady, ale přesto bych vám chtěl říct: popusťte uzdu a nechte toho neužitečného papírování. Tohleto není policejní škola. A člověk, jako je Potter, si nezaslouží, aby mu někdo neustále předhazoval jeho neúspěchy. Já jsem ochoten ke spolupráci, ale také se sebou nenechám orat. A vlastně s nikým!“

Hamann zrudl: „Teď jste mi to ale dal!“

„Jestliže to chápete takhle, mohl jsem ušetřit své staré nohy, pane Hamanne. Kdybych se byl například se svým podezřením proti Kramerovi mýlil, byl byste vy první, kdo by se mi vysmál. A to není, myslím, v pořádku. Proto jsem vás také o ničem neinformoval, nýbrž jsem vyšetřoval na svou pěst.“

„Ksakru, to jsem snad tak těžké sousto?“

„Někdy ano. Omluvte mne, moje žena čeká. Ještě jsem nejedl.“

„Dobrou noc, pane Brechte. Byla to dobrá práce.“

„Děkuji, pane Hamanne. Nejen za sebe, dobrou noc!“

Brecht už nebyl nejmladší, a když kráčel ze schodů, pocítil únavu. V duchu se usmíval. Možná že z toho Hamanna bude ještě užitečný člověk.

Rudi Neubert seděl na židli s Fifim na klíně. Pro Lianu zbylo místo na opěradle, ale odtud jej mohla lépe objímat a líbat.

„Když jsem tě tu před chvílí viděl ležet,“ svěřil jí mezi polibky, „bylo mi všelijak.“

„Když jsem se probrala a uviděla tě, mně také. Ty jsi poklad, Rudi, skutečný poklad.“

„No jo, to dělá utahanýmu policistovi dobře. A nemáš náhodou něco k jídlu? Od oběda jsem neměl v ústech, než párek na grilu a trochu smažených hranolků.“

„To mi říkáš až teď? Musíš mít hlad jako vlk. Co bys řek vajíčkům se šunkou?“

„To zní báječně. Láska totiž prochází žaludkem. Máš aspoň pět vajíček?“

„Šest.“

„Šest! Tak to už si dám líbit.“

Nakonec vyšlo najevo, že ty ukradené a Sündernem za padesát tisíc marek získané vzorec byly přece jen pravé. Doktor Wunn, protože nijak nepokročil ve svých výzkumech, převzal po Hansonově propuštění jeho vzorce i s výsledky a vydával je za své.

Z tohoto hlediska byl další vývoj zvlášť tragický, neboť kdyby Karel Bergmann nerozhlašoval všude nahlas, že ukradené vzorce byly falešné, snad by Kramer ani nespřádal své šílené plány a spokojil by se pouze s modrými pauzáky.

Ale kdo to mohl vědět?

Muži z kriminálního oddělení v Schalenbergu už o tom vůbec nepřemýšleli. Akta Bergmann byla uzavřena pro ně, nikoliv však pro postižené.

Když se pak všichni v pondělí – samozřejmě kromě Zikmunda Pottera – dostavili do služby a usedli na ranní poradu, přistoupil vedoucí oddělení „K“ Hamann k řečnickému pultu.

„Jsem hrdý na práci, kterou jste vykonali,“ pravil. „Vyslovuji všem spolupracovníkům, zvláště pak vrchnímu komisaři Brechtovi, své uznání. Protože služební provoz běží bez závad, nařizuji, aby ranní porady do budoucna odpadly a konaly se jen při zvláštních příležitostech. Dále bych uvítal, kdybychom všichni uspořádali sbírku ve prospěch našeho zraněného kolegy Pottera, který leží v nemocnici. Přispívám padesáti markami.“

Poté všichni tloukli pěstmi do stolu. Bylo to poprvé, kdy se šéfovi dostalo potlesku.

A zase ubíhal den jako každý jiný. Z předměstí hlásili jakýsi mravnostní delikt. Případ převzal Brecht.

V noci byly vyloupeny tři automaty. Vyšetřování vedl Klinger.

Případ nehody s útěkem řidiče v Dorsu – to byl Neubertův problém.

Když v poledne přišla bouřka a zahnala z přehradního jezera všechny plachetnice, byli už všichni zase v pohotovosti.