Helena Dvořáková

Zápisník mrtvého

Den: 21. září, sobota, teplý slunečný den, 25 °C ve stínu.

Místo: Lobenická přehrada, rekreační středisko Remízek.

Popis: Příjezd po silnici z Bystřice, která protíná středisko, pokračuje po betonovém mostě přes vodní nádrž na druhý břeh a odtud v prudkém stoupání serpentinami do obce Hrádku. Vlevo od mostu je autokempink, travnatá pláž, přístaviště motorových lodí, kiosek asociální zařízení. Na protějším břehu jsou roztroušeny pozůstatky z kotvišť hausbótu, strmý smrkový les. Před vjezdem na most stojí interhotel, nad ním tři podnikové chaty a několik soukromých srubů. Původní obec Hojná leží dvacet metrů pod hladinou jezera, nová osada byla postavena na kopci, dvacet minut chůze od hotelu. Nad mostem proti proudu se po pravě straně táhne kolmý skalní masív, porostlý nízkými doubky, zalesněný levý břeh zpočátku pozvolně, pak prudce stoupá, v cípu se rozkládá podnikové kotviště hausbótů Bystřických strojíren.

Událost: Ráno v 9.00 narazila výletní loď Vltava při otáčení na tvrdý předmět a poškodila si kormidlo. K nárazu došlo ve vzdálenosti dvou set metrů od středního pilíře ve vyhrazené plavební dráze. Povolaní potápěči našli na dně hausbót s evidenčním číslem LO 123, který patří Karlu Vondruškovi, zásobovači z národního podniku Bystřické strojírny. Ve 12.15 byl hausbót vytažen z vody a odvlečen na pláž vedle kotviště Bystřických strojíren. V kabině byla nalezena mrtvola Petra Zavázala, úkoláře z téhož podniku. Ve 14.00 přijela na místo operativní skupina SNB a sanitka s lékařem. Vyšetřením případu byli pověřeni kapitán Vávra a poručík Daněk.

1

Kapitán Vávra procházel kotvištěm Bystřických strojíren. Tvořil je protáhlý trojúhelník, vymezený na jedné straně příjezdovou cestou, na druhé břehem přehrady s kotvícími hausbóty. Celou plochu uzavíral plot sroubený z klád. Pozemek byl výběžkem, u něhož končila i příjezdová cesta, hned za ním začínal sráz, který prudce sbíhal do jezera a táhl se deset kilometrů až k obci Moučné. Mezi stromy stála stavební buňka přebudovaná na sociální zařízení a za ní montovaná chata, v níž během sezóny přebýval správce střediska důchodce Vorlíček. Malé parkoviště v rohu teď obsadily vozy Bezpečnosti.

Vávru nejvíce zajímaly hausbóty, za celý život s nimi vlastně nepřišel do styku. Už jako kluk se rád koupával, ale s blížící se padesátkou dával přednost houbaření. Měl rád klid a ticho, křik a řev tranzistorů na plážích ho rozčiloval.

Hausbótů napočítal celkem dvanáct, s nedávno vyloveným třináct. Se zájmem si prohlížel jejich konstrukci. Malé kajuty seděly buď na válcových, nebo obdélníkových plovácích, dva konstruktéři dali přednost vojenským pontonům a jeden odvážlivec přišrouboval kabinu k prázdným sudům. Ke břehu byly hausbóty připoutány řetězy nebo ocelovými lany. Na zád se vystupovalo po dlouhém dřevěném můstku, na příď se ručkovalo buď podél bočního zábradlí, nebo se na ni vešlo druhými dvířky z kabiny. Plechová střecha sloužila současně jako opalovací terasa. Marta, Alice, Santa Maria, Africká královna, Diblík, Pirát… Vávra se pousmál. Fantazie majitelům hausbótů rozhodně nechyběla.

Ke každému hausbótu patřila titěrná zahrádka. Kapitán se divil, co všechno lze vtěsnat na plochu několika čtverečních metrů. Stolek, lavička, malé ohniště, okovaná bedna s nářadím a ještě tu zbylo místo na úzký záhonek s pažitkou, petrželkou a trsem astřiček. Na jedné zahrádce objevil nevídané seskupení dvou rajských jablíček, stromkové růže, tří modrých kedluben a zahradního trpaslíka.

Osm hausbótu kotvilo v řadě vedle sebe. Za nimi se jezero zakusovalo do lesa a vytvářelo malou zátoku. V ní se pohupovaly ještě tři. Poslední hausbót a opuštěné kotviště ležely už za hranicí pozemku. Za nimi následovalo dvacet metrů volné pláže. Na ní stál vylovený hausbót a právě byl středem pozornosti techniků.

„Přes víkend sem nikdo nejezdí?“ vyptával se Vávra správce.

Vorlíček pokrčil rameny. „Nevím, co s nima dneska je. Jindy přijíždějí hned v pátek po šichtě a většina z nich odtud odjíždí v pondělí ráno rovnou do práce. V Bystřici jsou auťákem za slabou půlhodinku. Asi si chtěli po tom školení od přehrady odpočinout.“

„Po jakém školení?“

Správce pohodil hlavou k mostu, za nímž vykukovala červená střecha. „Od úterka probíhalo v hotelu školení. Nevím jaký, ale byli na něm všichni, co tady mají hausbóty. I pan ředitel.“

Vávra sáhl do kapsy a podal mu závodní průkazku zatavenou v pouzdře z umělé hmoty, kterou našli v kapse utonulého. Na malé fotografii se usmíval starší muž.

„Znáte ho?“

Správce zavrtěl hlavou.

„Ale měl byste. Pracuje v Bystřických strojírnách.“

„Včera jsem ho tu viděl prvně v životě. Mám na tváře dobrou paměť, jako všichni číšníci,“ odpověděl pětašedesátiletý důchodce.

„Majitele toho vytaženého hausbótu znáte?“

„Jak by ne,“ zasmál se. „Pan Vondruška je moc hodnej a ochotnej člověk. Sežene, nač si vzpomenete. Od kramlí po rybářské splávky.“

Po hladině se přehnal motorový člun poříčního oddělení VB. U mostu opsal oblouk a měkce vjel přídí na písčitou pláž. Vlny rozhoupaly kotvící hausbóty.

Vávra ukázal na plot z klád. „Proč ty dva kotví až za hranicí pozemku?“

„Už se sem nevešly,“ odpověděl správce.

Vávrovi se zdálo, že by se u břehu našlo místo ještě pro několik takových plovoucích chatiček.

„Nejde o pláč,“ vysvětloval Vorlíček. „Správa Lobenické přehrady nám povolila jen jedenáct hausbótů. Ani o jeden víc. Pan Vondruška má, chudák, smůlu. Hausbóty mimo povolené kotviště musí do konce roku zmizet. Je to krutý. To víte, kdo jednou okusil krásu jízdy po jezeře, nikdy na ni nezapomene.“

Vávra se na něj nedůvěřivě podíval a pohodil hlavou k hausbótům. „Vy mi chcete namluvit, že by se někdo odvážil opustit kotviště a vyplout s nimi na vodu?“

„To byste koukal, jaký jsme dělali túry. Pan Šíp měl ve svým hausbótu motor ze stalince, pan Mokrý ze stojedenáctky. Vzali ostatní do vleku a plavili se až k horní hrázi.“ Správce bolestně vzdychl: „Jo, ty časy se už nikdy nevrátí.“

Vávra začínal chápat, proč byl hausbótům zakázán volný pohyb po přehradě. Živě si představil konvoj s ječícím motorem Tatry 111 a řvoucím dieselem s buldozerem v čele, za nimi pak šňůru devíti hausbótů. Do toho různé motorové čluny, pramičky s lodními motorky… Nešťastný rekreant, který si přišel k přehradě odpočinout bez plynové masky a vaty v uších.

„Čí je ten druhý hausbót?“

„Ekonoma. Moc slušný člověk.“

„Taky ho musí odklidit?“

„Ne. Pan Cibulka,“ ukázal na hausbót, který měl místo plováků sudy od olejů, „svůj hausbót příští týden rozebere a přepustí kotviště panu Blahníkovi. Pan Cibulka je seriózní člověk.“

Vávra se pousmál. „Máte tady také nějakého nezdvořáka?“

„Neobstál by,“ zavrtěl hlavou správce. „Tady jsou jen slušní lidé, soudruhu kapitáne. Nedal byste si cezeného turečka?“

Vešli do chaty a správce Vorlíček postavil na vařič konvici s vodou. Vávra se posadil na lavici k dlouhému stolu, přímo proti oknu. Venku pobíhali technici a pořizovali záběry, opodál se skláněl doktor Křížovský nad Zavázalovým tělem.

Chatou zavoněla káva. Vávra vytáhl z kapsy blok a načrtl si plánek pozemku. K břehu nakreslil obdélníčky a čekal, až si k němu správce přisedne.

„Zajímalo by mě, kdo tady byl včera.“

„Do šesti hodin vám to řeknu přesně. Pak jsem šel na autobus, jel jsem za dcerou do Prahy. Vnučka měla narozeniny. Co jste to chtěl vědět?“

„Kdo byl včera v kotvišti.“

Správce přivřel oči a chviličku vzpomínal.

„Nejdřív přijela paní ředitelová se slečnou Věruškou. To je jejich dcera, chytrý a inteligentní děvče, študuje práva. Zrovna teď se připravuje na státnici. A jako vždycky s nima přijela slečna Vágnerová. To je sestra paní ředitelové, zůstala svobodná. Moc hodná a šarmantní dáma…“ „Který hausbót je jejich?“ přerušil ho Vávra.

Vorlíček ukázal na jeden obdélníček. „Tenhle. Pan Heler si ho sám stavěl. Moc šikovný člověk. Když se oblékne do tepláků a vezme kytaru, nikdy byste nehádal, že je ředitelem tak velkýho podniku, jako jsou Bystřické strojírny.“

„On přijel s nimi?“

„Ne. Paní Helerová s Věruškou a slečnou Vágnerovou přijely hned dopoledne v deset hodin. Ve škodovce. Pana ředitele přivezla služební šestsettrojka ve dvě hodiny. Přijel s ním pan Doušek a ten…“ zarazil se, „a ten… utopený…“

„Zavázal,“ doplnil ho kapitán. „Kdo je pan Doušek?“ „Moc sympatickej člověk, pravá ruka pana ředitele. Vede ve strojírnách nějakej důležitej výzkum. Věruška by si žádnýho hlupáka nevzala. Taky má vedle nich hausbót.“ „Dcera ředitele Helera je vdaná?“

„Zatím ne. Ale budou se v říjnu brát. Na Karlštejně. Hned po slečnině promoci.“

Vávrův zápisník se plnil.

„Asi ve čtyři přijel pan inženýr Švarc,“ pokračoval Vorlíček. „Je to študovanej pán, sečtělej, dá se s ním mluvit o všem a nic ze sebe nedělá.“

„A jeho hausbót?“

„Ten nemá hausbót. V létě tady stanoval. Včera přijel jen na návštěvu za panem ředitelem. V embéčku. Pak už nikdo, až v šest hodin paní Šípová. Zrovna jsem zamykal chatu a šel na autobus, když zajížděla na parkoviště.“

„Přijela s manželem?“

„Pan Šíp už sem nejezdí. Rozvedli se. Je to škoda, byla s ním vždycky velká legrace.“

Vávra si vepsal do obdélníčku zakresleného v zátoce jméno Šípové.

„Takže to shrneme, pane Vorlíčku. Když jste odcházel na autobus, zůstali tady jen manželé Helerovi, jejich dcera Věra, nastávající zeť Doušek, Šípová, inženýr Švarc a slečna Vágnerová“

„Kromě těch dvou,“ vskočil mu do řeči správce. „Pan inženýr a slečna Vágnerová odjížděli chvíli před tím, než jsem zamkl boudu. Tak v půl šesté, oni…“ Vorlíček sevřel rty, jako by chtěl zabránit úniku dalších slov, trochu se vztyčil a se zájmem pozoroval oknem tým techniků při práci.

„Co oni?“ připomněl mu kapitán. „Chodí spolu?“

Vorlíček se zatvářil dotčeně. „Panu inženýrovi je přes padesát a slečna Vágnerová je též starší dáma.“ Odmlčel se a po chvilce se zeptal: „Mohu počítat s vaší diskrétností? To víte, jsem vdovec, trávím tady celé léto, Bystřické strojírny mě platí… Chápete, nechtěl bych přijít o místo…“

Vávra ho ujistil o své mlčenlivosti a na důkaz toho zaklapl notes.

Správce se k němu naklonil a ztišil hlas. „Já zásadně neposlouchám, ale v týhle boudě je slyšet každé slovo. Včera tady byla moc napjatá situace. Hádali se, proto pan inženýr tak brzy odjel. Proč s ním odjela i slečna Vágnerová, to nevím.“

„O čem se hádali?“

„Jak jsem tomu rozuměl, tak jim nevyšla nějaká důležitá zakázka do ciziny. Pan ředitel svaloval vinu na pana Douška, ten zase na inženýra Švarce. Pan ředitel byl velice rozčilený, dokonce i křičel. Jeho paní ho uklidňovala, na dámách bylo vidět, jak je jim hádka trapná. Také dost pili, což se tady nikdy nestává, zvláště když je přítomná milostivá paní. Ona má velice vybrané způsoby…“ Odmlčel se a rychle dodal: „Ale pan ředitel téměř nepil. Nikdy nepije. Zlobí ho žlučník. A dámy jsou přísné abstinentky.“

„Takže kdo vlastně pil?“

„Hlavně ten utopený. Pili s panem Douškem, ale na panu Douškovi nebylo nic vidět.“

„A inženýr Švarc?“

„Pouze limonádu. Jak by řídil?“

Vávra si o tom myslel své. „Zanechme popíjení a vraťme se k té hádce. S kým se hádal Zavázal?“

„S nikým. Měl výbornou náladu, smál se, napodoboval hlasy herců, zvířat, hned mluvil jako Francouz, hned jako Angličan, jak říkám, choval se tak, jako by se ho ten neúspěch netýkal.“

Vávru zajímalo, jak se dostal Zavázal do Vondruškova hausbótu. Správce jen krčil rameny.

„Kdo má klíče od hausbótu?“

„Pouze jejich majitelé.“

„Vy ne?“

„Jen když mi je někdo předá do úschovy. Ale to se u pana Vondrušky nikdy nestalo.“

„Zamykají se?“

„Samozřejmě. Kontroluji to. Je to v mých povinnostech.“ „Vondruška mohl někomu klíč půjčit,“ namítl kapitán. „To je možné,“ připustil správce.

„Komu?“

„To nevím.“

„Dveře nebyly vypáčené, to znamená, že někdo měl klíč, nebo přijel Vondruška a vy jste si toho nevšiml.“

„Vyloučeno. Pan Vondruška byl tady naposled ve čtvrtek a řekl mi, že v pátek nepřijede, protože jedou s manželkou k rodičům na Moravu.“

„Mohl změnit plán, nemyslíte?“

„Do šesti rozhodně nepřijeli. Slyšel bych štěkat jejich psa. Jakmile Žeryk vyskočí z auta, peláší rovnou ke mně. Schovávám mu kostičky.“

„Ve čtvrtek, po odjezdu pana Vondrušky, jste jeho dveře také kontroloval?“

„Pochopitelně. Byly zamčené.“

„Kdy jste se vrátil z Prahy?“

„Kolem jedenácté.“

„Byl tady někdo?“

„Nikdo.“

Vávra poděkoval za kávu a vyšel před chatu. Od přehrady přicházel Daněk.

„Ten vehikl se neutrhl, jak jsme původně mysleli, ale někdo ho odšoupl od břehu,“ řekl poručík. „A aby se Zavázal v kajutě nepotil, tak mu ten dobrák vyšrouboval z plováků špunty. Je to mord jako Brno.“

„Proč hned vražda?“

„Protože vrah Zavázala v kajutě zavřel.“

„Omyl, příteli. Potápěči našli dveře kajuty pootevřené,“ připomněl mu kapitán.

„Potom mi vysvětli, proč Zavázala neprobudila studená voda. Každej normální člověk by vyletěl z postele jako pes, kterýmu šlápneš na ocas, a vylezl by z kabiny, nemyslíš? Času měl dost, kluci spočítali, že hausbót se potápěl pomalu.“

„Šly dveře otevřít? Mám na mysli tlak vody.“

„S těmi tlaky jsem byl na gymplu na štíru, ale protože se dveře otvírají dovnitř, tak by nějakej ten vodní napnelismus neměl hrát žádnou roli.“

Zbývaly dvě možnosti. Buď se Zavázal tak opil, že nebyl schopen pohybu, a když se konečně probral, tak již bylo pozdě, nebo byla kabina vodotěsná a tlak vody vyrazil dveře, až když hausbót klesal ke dnu.

Daněk odvedl Vávru k vytaženému hausbótu. Ukázal na šest trubkových spojek přivařených k plovákům. „Dvě coulové mufny dole, jedna šestičtvrtní nahoře a v nich závity na zátky, které chybí. Vypadnout nemohly. Funkci tohoto ďábelského vynálezu mi vysvětlil místní mořeplavec, jehož škuner se houpá na vlnách o dvě stě metrů níž po proudu. V tom horním špuntu je malá dírka, kterou uniká ve vedrech vzduch a vyrovnává tlak v plováku s tlakem atmosférickým. Když se ta díra ucpe, horkej vzduch vytvoří v plováku takový napětí, že něco rupne, ve většině případů prej povolí svár. Dokonce mi namaloval do písku křivku, podle níž se dá určit, při jaké teplotě ti svár podá ruku. Zátky na dně plováků slouží k vypouštění vody, on se totiž plovák uvnitř potí. Základní funkci vrchního špuntu jsem ti objasnil, ale on má ještě další účel, leje se jím do plováku vyjetej olej z auťáku coby konzervační prostředek proti rezu. Je to čuňárna, ale běžně se to dělá, i přesto, že když tě zmerčí porybnej, vyplázneš nejmíň pět kilo pokuty. Proč pachatel odšrouboval i horní zátku, je naprosto jasné. Když mi koupíš pomerančovej džus v piksle, názorně ti předvedu, že se dá vypít jen s dvěma dírama ve víčku. Jinak seš uslintanej jako mimino a z plechovky furt nic neteče. Dovolil jsem si prozkoumat podpalubí té archy, drží ji pohromadě jen rez a dobrá vůle. Jak se mohl dokolébat až do středu přehrady, to mi je záhadou. Toť vše o vyloveném vraku páně Vondrušky.“

Třicetiletý Daněk si nedělal problémy s mluvou ani s oblečením. Co mu přišlo na jazyk, to řekl, co měl ráno nejblíže po ruce, to si oblékl. Většinou to bylo nějaké barevné tričko a modré džíny, které na zadní části a kolenou už dávno ztratily barvu. Bunda byla standardní, kožená, nosil ji v zimě i v létě. O Vávrovi se naopak říkalo, že v kravatě chodí i spát a rukávy pyžama spíná manžetovými knoflíčky.

Vávra vešel do kajuty. Byla tři a půl metru dlouhá a dva metry široká. Příčka z dřevotřísky s průchozím otvorem ji rozdělovala na dvě části. Vpředu byla malá předsíňka, která současně sloužila jako kuchyňka s úzkým stolkem a dvěma židlemi, vzadu byla ložnice. Při jedné její straně stály nad sebou dvě postele, naproti nim šatník a noční stolek. V čele byla dvířka, kterými se procházelo na příď. Kapitán vzal za kliku. Dvířka se pootevřela a jejich spodní hrana hrnula před sebou vrstvičku mazlavého bahna.

„Co měl Zavázal u sebe?“

„V kalhotách kapesník, v zadní kapse tovární průkazku a náprsní tašku, která je nacucaná jako houba. Tu si vzali kluci do laborky, nechtějí do ní sahat, aby prý ještě víc nerozmazali inkoust na papírkách. Těch tam tedy má spoustu, z peněz jen padesátikačku.“

„Sako neměl?“

„Kromě toho, co měl na sobě, to je košile, tričko, kalhoty, trenýrky, fusekle a polobotky, se víc nenašlo. Potápěči tvrdí, že v okruhu sta metrů prošmejdili celý dno, ale já jim moc nevěřím.“

„Proč?“

„Protože na ně není pod vodou vidět.“

„To přece není argument. Mohl ses potopit s nimi.“

„A v životě bych už nevyplaval. Ale oni fakticky blufujou, Václave.“

„Jak jsi to poznal?“

Daněk vytáhl z kapsy přeložený list papíru. „Ten parnas do toho hausbótu nemohl vůbec narazit.“

„O vodu si kormidlo neohnul.“

„Souhlasím. Ale ten mořský vlk, který koráb kočíroval, si taky mohl blbě najet, šmejknout zadkem o mělčinu a svést to na hausbót. On totiž hausbót ležel v hloubce deseti metrů pod hladinou. To by se tady musela plavit zámořská loď a ne tahle kocábka.“ Podal Vávrovi list. „Máš to tam namalovaný. Já jsem iniciativně poslal Vráťu očíhnout to kormidlo a teď padám okouknout okolí: přístupy do kotviště, příjezdy a tak dále a tak dále. Máš nějaké mimořádné přání?“ „Abych tě nemusel hledat. V okolí je plno chatařek. V tomhle vedru budou asi minimálně oblečené.“

Daněk se zatvářil pohoršeně. „Fuj!“ řekl dotčeně. „Jako bys mě neznal.“

„Právě že tě znám,“ zasmál se Vávra a zamířil ke strážmistru Kubátovi od poříční hlídky VB. Ten se opíral o příď člunu a nevzrušeně sledoval hemžení kolem Vondruškova hausbótu.

„Co mi řeknete o té partě z Bystřických strojíren?“ „Nikdy jsme s nimi neměli žádné problémy,“ odpověděl strážmistr a otřel si upocené čelo. „Slušní lidé. Kdyby byli všichni návštěvníci přehrady stejně ukáznění, měli bychom polovinu práce.“

„Znáte je osobně?“

Strážmistr přikývl. „Všechny kromě tamtoho,“ ukázal na nosítka.

„Co o tom soudíte?“

„Není to první případ. Vytáhli jsme z jezera už několik hausbótů, ale nikdy v nich neplavala mrtvola. Lidé si jen chtějí ušetřit práci i peníze, a pak je to stojí mnohonásobně víc.“

Vávra před časem zaslechl cosi o likvidaci hausbótů na přehradách, ale neznal podrobnosti.

„Oni si to vlastně udělali sami,“ pokračoval strážmistr, když si všiml, že se kapitán tváří nechápavě. „Někteří odnášeli splašky do lesa a vylévali je do jam, ale většina jich je házela do jezera. Měli jsme tady tři tisíce hausbótu. Spočítejte si to množství, kdyby se z každého hausbótu vylily do vody jen dva litry splašků denně. Hygienik musel zakročit.“

„Našli jste majitele potopených hausbótů?“

„Vždycky.“

„Vylovení je drahé?“

„Kolem deseti tisíc a ještě dozvuky u soudu. Zvláště když se hausbót potopí v plavební dráze. To je pak trestný čin: úmyslné ohrožení životů spoluobčanů.“

Jak je myšlení a jednání lidí složité, pomyslel si Vávra. Léta ošetřují své miláčky, natírají kabiny i plováky a pak je bez slitování potopí. Ale hlásily se i jiné otázky: cožpak nikoho nenapadlo, že břehy obložené všelijakým harampádím budou dělat krajině ostudu? Že budou ničit krásu přírody?

Zeptal se strážmistra na nelogičnost, na niž ho upozornil Daněk.

„To není žádná záhada,“ odpověděl strážmistr. „V místech, kde jsme hausbót vylovili, se dno postupně svažuje a pak prudce klesá. Bylo tady dřív hluboké údolí,“ usmál se a ukázal do středu přehrady. „Já jsem se tam dolé totiž narodil. V Hojné. Kaňon býval eldorádem všech kluků z okolí. Hausbót zřejmě uvízl na okraji strže a loď ho srazila dolů.“

Vávra poděkoval za vysvětlení a zamířil k muži, který seděl na bobku u vody a pečlivě si mydlil ruce.

„Čím mě potěšíš, starouši?“ zeptal se s významným úsměvem doktora Křížovského.

Lékař se narovnal. Jeho hubená, vysoká postava se vztyčila nad Vávrou. Byl sice stejný ročník jako kapitán, ale staroušem ho jeho přátelé nazývali už deset let. Přičinila se o to rozrůstající se pleš a hustý šedý plnovous.

„Je to tak, jak jsem říkal, Václave,“ řekl Křížovský a sklonil se nad utonulým. Stáhl mu z obličeje bílé prostěradlo. „Takových dvacet hodin je mrtvý. Možná o něco méně, u dna bude voda o pár stupňů chladnější.“

„Tedy včera?“

„To určitě. Otázkou zůstává, jestli po setmění nebo v noci – to pouhým pohledem nepoznám.“ Obnažil ruku mrtvého. „Macerace rukou i nohou je pokročilejší, ruce i plosky nohou jsou skoro bílé, což odpovídá přibližně…“

Vávra ho konejšivě poplácal po zádech. „Já vím, starouši, víc nám prozradí pitva. Kdy se do ní pustíš?“

„Dneska už určitě ne!“ ohradil se Křížovský energicky. „Zítra.“

„Fajn. Ještě mi prozraď, co se ti na něm nelíbí?“

Křížovský pokrčil rameny a zkoumavě se zahleděl mrtvému do obličeje. „Podle barvy bych soudil, že časový odhad je správný,“ řekl zvolna. „Ale kůže by měla být víc svraštělá. Jsou to jen dohady, Václave. Počkej si na výsledek pitvy. Můžeme si tělo odvézt?“ Konečky prstů chytil cíp prostěradla a zakryl jím nebožtíkovu tvář.

Vávra přikývl. Křížovský pokračoval v očistě.

Kapitán se vrátil do kotviště Bystřických strojíren. Šel od jednoho hausbótu k druhému a do obdélníčků ve svém plánku si pod jména majitelů připisoval i čísla hausbótů. Zvědavost mu nedala, aby do nich nenakoukl. Vnitřky se různily, prozrazovaly vkus majitele. Stěny byly vesměs obložené modřínem, stropy z umakartu. Spoje a rohy byly pečlivě začištěný lištami, na podlaze ležely úzké barevné koberečky.

Helerův hausbót byla spíš plovoucí chata z modřínu a duralového plechu. Vnitřek byl rozdělen příčkou na obývací část a ložnici, v níž byly dvě palandy a skříně. Nábytek v obývací místnosti byl zhotoven ze samorostů, dlouhá lavice, vyřezávaný stůl a dvě křesílka, uprostřed visel lustr z oloupaných borových větví. Kuchyňský kout se krčil vlevo vedle vstupních dveří. Pod stropem byla natažena prádelní šňůra a na ní visely dámské dlouhé béžové kalhoty. Všude byl pořádek, nikde se nepovaloval žádný předmět ani nádobí.

Vávra přelezl kládu na hranici pozemku a došel ke kotvišti vytaženého hausbótu. Sebral ze země smrkovou větvičku, odlámal z hlavní větve boční výhonky a zasunul ji do díry po trubce, k níž byl hausbót připoután. Větvička v otvoru zmizela celá, aniž by narazila na dno.

„Ocelová manesmanka, vnější průměr padesát jeden milimetr, tloušťka stěny sedm milimetrů. Do země byla zatlučena palicí do hloubky sedmdesáti pěti centimetrů, soudruhu kapitáne,“ ozvalo se mu za zády.

„To je hodně, nebo málo?“ zeptal se kapitán a ohlédl se za sebe.

Mladičký technik podporučík Procházka, novic v oboru kriminologie, prožíval dnes svůj křest v terénu. Seskočil z podemletého břehu a zastavil se u Vávry. „Na zdejší složení půdy až dost. Písek je pouze na povrchu, vespod je tvrdá hornina.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Pachatel tyče vytáhl, aby vzbudil dojem, že hausbót uvolnilo vlnobití. Včera v noci byla bouřka a silný vítr. Jednou se to tady už stalo. Vlny rozhoupaly hausbót, ten cloumal zaraženými tyčemi, vykotlal je a odtáhl s sebou.“ Vávra ukázal na rýhy v písku. „Od těch trubek?“ Podporučík přikývl. „Táhl je za sebou, když tlačil hausbót od břehu. Jakmile se ponořily, přehodil je přes plováky. Zůstaly po nich na plovácích rýhy.“

„To si také umíte vysvětlit?“

„Ano. Nechtěl riskovat, že se některý řetěz zachytí za pařez. Před zatopením tady stál les.“

Vávrovi se mladík začínal líbit. Uměl se dívat a to je u kriminalisty velká přednost. Se zájmem si ho prohlížel. „Hezky se to poslouchá, podporučíku, ale vaše teorie v několika místech skřípe. Vykotlat dvě trubky zatlučené tři čtvrtě metru do horniny si vyžádá dosti času, nemyslíte?“ „Uvolnil je dřív,“ odpověděl pohotově Procházka.

„A čekal na bouřku?“

„Na oběť. Bouřku mu přihrála náhoda.“

„Před chvilkou jste tvrdil, že pachatel připravoval fingované potopení hausbótu pomocí bouřky.“

Procházka zrudl a zakoktal se. „Omlouvám se. Nemohl vědět, že po třech týdnech krásného počasí přijde bouřka. Ale hodila se mu.“

„Přeskočil jste vyšroubované zátky v pontonech,“ připomněl mu kapitán.

„Ty vyšrouboval až uprostřed přehrady.“

„Pod vodou?“

„Nemusel se potápět. Když se lehne na ponton, dosáhne se na zátky rukou. U břehu je povolil klíčem, aby šly volně vytočit prsty. Hořejší zátky vyšrouboval naposled, čímž urychlil naplnění pontonu vodou.“

„Mluvíte, jako byste byl u toho.“

„Já jsem si to spočítal, soudruhu kapitáne. S vyšroubovanými zátkami u břehu by se hausbót nikdy nedostal tak daleko od břehu.“

„Takže podle vás pachatel odstrčil hausbót od břehu, vylez na něj a nechal se unášet doprostřed přehrady. Tam ho potopil a doplaval zpět ke břehu, ano?“

„Jinak to není teoreticky možné.“

„A co ta oběť?“

„Té se chtěl tímto způsobem zbavit.“

„Ukrýt ji navěky na dně přehrady?“

Přikývl.

Vávra nesouhlasil. „V našem řemesle se vyhýbejte fantazii, ale vždycky se snažte vžít se do role pachatele. Jak byste se pojistil, aby mrtvola nevyplavala na hladinu? Buď byste oběť přivázal k lůžku, nebo ji něčím zatížil nebo alespoň zamkl dveře, ne? Nic z toho pachatel neudělal, a protože souhlasím s vámi, že přípravy k potopení hausbótu provedl dřív, tak musel mít všechno důkladně promyšleno. Že utopenec vyplave po čase na hladinu, to ví dnes už každé malé děcko. Kdo je podle vás pachatelem?“

„Majitel hausbótu. Vondruška.“

„Důkaz?“

„Přípravy k potopení hausbótu mohl provést jedině on.“ „S tím by vás prokurátor vyhodil, podporučíku. Každý hausbótař ví, že v plovácích jsou zátky. A podle správce kotviště byl tady Vondruška naposled ve čtvrtek a včera hned po školení odjížděl s manželkou k rodičům na Moravu. To znamená, že má perfektní alibi, a vy mi zjistíte, jestli nemá trhliny.“

„Provedu!“ odpověděl podporučík řízně a postavil se do pozoru.

„Teď k tomu utopenému,“ pokračoval kapitán. „Zatím nevíme, jak se dostal do kajuty, kdo mu dal od ní klíče, v jakém byl stavu – pouze víme, že v kabině byl, což je žalostně málo. Vylučme možnost, že hausbót uvolnily vlny nebo ho odstrčili od břehu chuligáni z dlouhé chvíle. Přijmu vaši verzi, že někdo vyšrouboval zátky až uprostřed přehrady, a vy přestanete podezírat Vondrušku, dokud nenajdete skulinu v jeho alibi. Teď si račte sednout, bolí mě nohy a nerad se dívám vzhůru,“ ukázal na ostrůvek zažloutlé trávy a pohodlně se na něm usadil. „Nemáme se prozatím čeho chytit, tak si můžeme třeba myslet, že se jedná o úkladnou a promyšlenou vraždu, přestože pro to neexistuje žádný důkaz. Předpokládejme, že vrah ví o Zavázalovi v kajutě hausbótu a chce ho utopit. Máte slovo.“

Vávra byl zapřisáhlým nepřítelem fantazírování, zbrklých závěrů a domněnek. Při vyšetřování se držel ověřených důkazů a protokolů z laboratoří, neboť věděl, že současná kriminalistika je vědou, která se opírá o nejmodernější metody. Výsledky šetření vyhodnocují složité počítače a štáby odborníků ve speciálních ústavech. Nikdy však neodmítal dialog. Byl pro něj kontrolou vlastních myšlenek.

Podporučík Procházka se disciplinovaně posadil. Prvně seděl v blízkosti náčelníka, kterého zatím jen potkával na chodbách a uctivě zdravil. Byl proto trochu nesvůj, zadýchával se a hlas se mu chvěl rozčilením.

„Já si myslím, že vrah věděl předem, kdy Zavázal bude v hausbótu spát…“

Vávra kývnutím hlavy připustil, že je to možné.

„Počkal, až oběť usne, v tichosti odrazil hausbót od břehu a o ostatní se postaraly přírodní zákony,“ pokračoval podporučík, když viděl souhlas nadřízeného.

„Jaké zákony?“

„Hydromechaniky. Usuzuji, že vrahem je jeden z majitelů těch hausbótů a plavidlo odstrčil od břehu po dvaadvacáté hodině.“

Vávra k němu rychle vzhlédl. V očích mu seděla zvědavost. „Jak jste k tomu času došel?“

„Protože turbíny v elektrárně zapínali přesně v deset večer a pak ráno v pět. Druhou alternativu vylučuji, jednak se už rozednívá a macerace na rukou a chodidlech mrtvého neodpovídá tak krátkému pobytu ve vodě.“

„Dál,“ pobídl ho Vávra.

„Každá přehradní nádrž se dá přirovnat k malému moři, kde působí odliv a příliv, soudruhu kapitáne. Spuštění turbín v elektrárně vyvolá na přehradě odliv, jejich zastavení příliv. Od moře se liší jen tím, že odliv odnáší všechno na širé moře, na přehradě nejdřív od břehu a pak směrem k přehradní hrázi.“ Natáhl se pro klacík, roztáhl nohy, aby si udělal místo, a nakreslil do písku profil říčního koryta. „Hausbót má velikou hmotnost a profil plováků Vondruškova hausbótu se příčí všem zákonům hydromechaniky o obtékání tělesa kapalinou. Chci tím říci, že když se do něj strčí, tak neklouže po vodě jako loďka, ale čelní plocha plováků působí jako brzda a brání pohybu dopředu. Ale jakmile se dostane do proudu, začne se hausbót chovat jako proudem unášené břemeno, například klacek nebo plechovka od oleje…“ „Moment!“ přerušil ho kapitán. „K věci. Co tím chceš říct? Že před spuštěním turbín by se hausbót nedal odstrčit?“

„Dal. Ale jen do vzdálenosti deseti metrů od břehu. Pokud by měl dotyčný pod nohama dno. Kdyby plaval a chtěl hausbót před sebou postrkovat…“

„Jasné,“ přerušil ho Vávra, který rázem pochopil. „Doprostřed přehrady by ho postrkoval ještě teď. V kterých místech je podle tebe proud nejsilnější?“

Podporučík nakreslil do profilu koryta šipku. „Dvacet metrů od břehu. V korytu. Ale když začne hladina klesat, tak hlavní proud si hausbót přitáhne k sobě od břehu sám. Takže po dvaadvacáté hodině stačilo tlačit hausbót jen těch deset metrů.“

„Tebe zajímá hydromechanika?“

„Stavím modely lodí a dvakrát jsem vyhrál celostátní přebory.“

„No vidíš, jak se ti to u nás teď hodí,“ řekl Vávra a ani si neuvědomil, že Procházkovi tyká. „Jenže to nedokazuje, že pachatelem je někdo z kotviště Bystřických strojíren. Tyhle zákony zřejmě ovládá každý vodák.“

„Jistě. Ale profil dna a tok proudu v tomto úseku znají jen zdejší usedlíci.“

Vávra vstal. „Hoď to na papír a tu malůvku taky,“ ukázal na profil koryta vyrytý do písku. „Připiš k ní nějaké kóty. Až spustí turbíny, ověř si svou teorii na správcově pramičce. Máš volnou ruku, ale ať se přitom nikdo neutopí.“ „Provedu, soudruhu kapitáne!“

Vávra ušel několik kroků. Otočil se a pravil úředním tónem: „Ráno se hlaste u poručíka Daňka. Dá vám další příkazy. Budete pracovat s námi.“

V očích podporučíka zajiskřilo. Široce se usmál. Bude konec vysedávání v laboratoři u přístrojů, od zítřka vyrazí do terénu! Právě tak si představoval svou práci.

Vávra usedl s Daňkem do volhy. Auto se rozjelo lesem k mostu.

„Vozem se k hausbótům dostaneš jen touhle cestou,“ poznamenal Daněk. „Ale pěšky to jde ze všech stran. Na kopci je chatové středisko a jeho osadníci se chodí koupat na pláž, kde teď stojí to Vondruškovo monstrum. Jinak je při silnici několik parkovišť, odkud jsi za pět minut chůze zase v kotvišti. A taky se tam dá připlout po vodě.“

„Víš, že v deset večer spouštějí v elektrárně turbíny?“ „Ne.“

„On to ví.“

„Kdo?“

„Mladý Procházka.“

„Iniciativa,“ kývl Daněk uznale. „Ale k čemu je nám to dobrý?“

„To ti vysvětlí zítra ráno. Vezmeš si ho k sobě. Na praxi.“ Daněk hlasitě vzdychl. „Proč já se mám pořád starat o nemluvňata.“

„Nepodceňuj ho. Zdá se, že je to šikovný kluk. Co máš dalšího?“

„Už toho moc není. Ten parník skutečně picnul do Vondruškova hausbótu. Vráťa našel na kormidle email z jeho střechy. Mluvil jsem s bocmanem toho škuneru, tvrdí, že to byla rána, až se loď zatřásla. Má svou teorii, jak mohl hausbót sklouznout až na dno koryta,“ podotkl Daněk a opakoval v podstatě to, co Vávra slyšel od příslušníka říční hlídky. „Ale víš, co je strašně divný? V každý zátoce je lidí jako much, jen v kotvišti Bystřických strojíren není ani noha.“

„Nečisté svědomí?“

„Ty myslíš, že ho poslali ke dnu kolektivně?“ nadhodil Daněk nedůvěřivě.

„Už jsi o podobném mordu někdy slyšel? Já jen ve filmu. Ale souhlasím s tebou, že opuštěné kotviště v tak nádherném dni je přinejmenším neobvyklé. Adresy máš?“

Daněk přikývl. „Všichni bydlí v Bystřici až na Zavázala, ten má domek v Loučné. Je to deset kilometrů za Bystřicí, směrem na Prahu.“

Vávra vytáhl z kapsy blok a vyprávěl Daňkovi obsah rozhovoru se správcem Vorlíčkem. „Takže v 18.00 byli ve středisku ředitel Heler, jeho žena a dcera, Doušek, Šípová a ten utonulý,“ vypočítával Vávra.

„A když se správce druhý den vrátil, nebyl tam nikdo,“ doplnil ho Daněk. „Ani jeden z těch slušných lidí. Hernajs, taky mohl dědek odvézt vnučce ty bonbóny až dneska.“

Vjeli do předměstí Bystřice. Poutač na křižovatce oznamoval, že ve městě sídlí tři národní podniky: Bystřické strojírny, mlékárny Laktos a závod na výrobu ložního prádla. Malebné náměstíčko bylo liduprázdné. Jen na lavičce před obchodním domem sedělo několik výrostků. Jeden brnkal na kytaru, ostatní žmoulali v ústech žvýkačky a podupávali do rytmu.

Řidič najel na čtyřproudovou silnici. Volha se rozběhla po rovném asfaltu.

Kilometr před Loučnou odbočili doprava. Domek Zavázalů nehledali dlouho. Bylo to nízké stavení s malou zahrádkou a rozložitou jabloní uprostřed. Červené renety na ní zářily jako koule na vánočním stromečku. Celou plochu zahrádky zabíraly pečlivě okopané záhonky se zeleninou.

Na lavičce seděla starší žena v šedých plátěných šatech, s vybledlým šátkem na hlavě. Bosé nohy měla zastrčeny do obnošených střevíců se zbytky zaschlého bláta, vedle sebe košíček s klubíčkem vlny. Pletla růžový svetřík.

Vávra s Daňkem došli ke dvířkám a kapitán hlasitě pozdravil. Žena vzhlédla od pletení, ale nevstala.

„Manžel není doma,“ oznámila úsečně.

„Vy jste paní Zavázalová?“

„Počkejte na něho v hospodě. Je na školení.“

Vávra popošel dva kroky podél plotu a zastavil se přímo proti ženě. „Přišli jsme za vámi, paní Zavázalová.“

„Musíte počkat na manžela,“ řekla nevzrušeně.

„Jsme od Bezpečnosti.“

Prudce odložila pletení, vyplašeně se rozhlédla a rozběhla se k vrátkům.

„Pst! tady nemluvte!“ zašeptala a vytáhla z kapsy dva klíče. Jedním odemkla horní zámek, druhým zámek na spodu dvířek a nakonec odsunula masívní zástrčku. „Pojďte dovnitř. Kdyby se Petr dověděl, že jsem s vámi mluvila na zahrádce, moc by se zlobil. Máme zlý sousedy. Špehují nás.“

Po dvou otlučených schodech vešli do malé a tmavé předsíně s dlaždicovou podlahou. Najednou žena zděšeně vyjekla a uskočila do kouta.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Vávra překvapeně.

„Jste opravdu od policie?“

Podal jí služební průkaz.

„Zůstaňte tady,“ nařídila jim a došla si na lavičku pro brýle. Tam si také pozorně prohlédla průkazku. Teprve pak se vrátila a stále s tím ustrašeným výrazem v obličeji ho podala Vávrovi.

„Prosím vás, neříkejte manželovi, že jsem na to Zapomněla,“ zatvářila se nešťastně. „Moc by mě huboval.“

Vávra přikývl. Odvedla je do pokoje, kde bylo chladno a přítmí. Jediné okno zakrývala hustá záclona. Nábytek byl masívní, vyřezávaný, ještě z předválečné doby, vzduch nasládle zatuchlý, nad podlahou z lakovaných prken se táhly po stěnách vlhké mapy. Na nízkém stolku stál černobílý televizor značky Orava.

Zavázalová se přesvědčila, že je zavřené okno, zavřela venkovní dveře, otočila klíčem v zámku a po tomto opatření oba vyzvala, aby se posadili.

„Manžel byl u vás?“ zeptala se.

„On se nás chystal navštívit?“ zpozorněl Vávra.

Rázem zneklidněla. „Proč jste tedy přijeli?“

Co nejšetrněji jí oznámil manželovu smrt. Polekaně couvla, přitiskla si levou ruku na vyhublou hruď a vytřeštěnýma očima těkala z Vávry na Daňka. Slyšeli zrychlující se dech a viděli, jak se její tvář propadá.

Vávra kývl na Daňka. Poručík vstal s úmyslem přinést z kuchyně trochu vody, Zavázalová však vyskočila a nalehla zády na dveře.

„Vy jste ho zabili!“ vykřikla hystericky. „Vy nejste od policie! Ale já vám nic neřeknu! Nic! Můžete mě rovnou zabít.“

Daněk se s pokrčením ramen znovu posadil.

„Uklidněte se, paní Zavázalová,“ řekl Vávra konejšivě. „Viděla jste přece naše služební průkazy.“

„Jsou falešné!“

„Mýlíte se.“

„Nevěřím vám.“

„To je zlé. Nevím, jak vás máme přesvědčit.“ Zavázalová se zapotácela, a než k ní stačil Daněk přiskočit, svezla se na podlahu. Poručík ji zvedl do náručí jako pírko a odnesl ji do kuchyně na gauč.

„Mám zavolat pohotovost? V předsíni je telefon.“ „Samozřejmě!“

„Ne… pohotovost ne…“ slabě zaprotestovala. „Už je mi líp… v kredenci mám prášky… ty zelené…“

Vávra jí podal skleněnou tubu naplněnou do tří čtvrtin drobnými, hráškově zelenými kuličkami. Vzala si dvě, zapila je vodou a posadila se. Rozpačitě poděkovala a pokusila se o vděčný úsměv, ale z očí jí vyhrkly slzy a usedavě se rozplakala.

„Pořád jsem mu říkala: Petře, nech toho. Jsi sám a všichni stojí proti tobě,“ hlasitě bědovala. „Ale on si nedal říct. Pořád hledal spravedlnost. Jako by nějaká byla. Až ho zabili.“

„Kdo?“ vyhrkl Daněk.

„Přece jeho spolupracovníci. Z továrny.“

Vávra s Daňkem si vyměnili pohledy. Poručík nechápavě pokrčil rameny a Vávra mu posuňkem ruky naznačil, aby měl trpělivost.

„Petra měli všichni v podniku rádi,“ řekla mezi vzlyky. „Byl čestný, poctivý a pracovitý. Když se někde uvolnilo důležité místo, hned ho tam přeřadili. Všude dělal vedoucího.“

Daněk se chtěl zeptat, proč by ho pracovníci zabíjeli, když ho měli rádi, ale kapitánův varovný pohled mu zabránil vyslovit otázku nahlas.

„A jak byl šetrný,“ pokračovala Zavázalová ve chvalozpěvu na mrtvého manžela. „Nepil, nekouřil, karty nehrál. Jeho láskou byla zahrádka a jen občas si vyjel na mopedu na ryby.“ Ztěžka vstala, šouravými kroky šla ke stolu a přidržovala se rukou jeho desky. Daněk jí přistrčil nejbližší židli.

„Tu druhou,“ požádala. „Tahle je Petrova.“

Daněk jí vyhověl. Posadila se a položila ruce na stůl.

„Vy máte v Domažlicích vdanou dceru, že?“ zeptal se Vávra.

Přikývla. „Nevlastní. My jsme nemohli mít děti. Petra to moc mrzelo. Byla to moje vina. Muž má postavit dům a žena ho má naplnit dětmi.“

„My vás odvezeme do Domažlic, ano?“

Zavrtěla hlavou. „Chci být sama. Tady. S ním. Je všude. Žili jsme v těchhle stěnách třicet let.“

„Ale snad přece…“

„Já už nikoho nepotřebuju… a oni mě taky ne…“ Oči se jí znovu naplnily slzami, klouzaly po bezbarvé tváři a tříštily se na igelitovém ubrusu. Otřela si je rukávem.

„Budete hledat Petrova vraha?“

Vávra mlčky přikývl.

„Ať to bude kdokoliv?“

„Samozřejmě.“

Váhala, zdálo se, že kapitánovi příliš nevěří.

„Vy byste nám nepomohla?“ zeptal se opatrně.

„Nic nevím!“ vyhrkla a sevřela rty do úzkých čárek. „Co jsem vám říkala vedle, to jsem si vymyslela,“ dodala po chvilce mírnějším hlasem.

Vávra se v ní nemohl vyznat. Chvílemi se mu zdálo, že hovoří rozumně, a hned nato řekla větu, jejíž smysl svědčil o opaku. Bral však v úvahu, že zpráva o manželově smrti u ní mohla vyvolat šok.

„Váš manžel jezdil často na přehradu?“ zeptal se.

„Ano. Na ryby.“

„Já myslím do podnikového kotviště. Se spolupracovníky. Jako včera…“

„Nikdy,“ vskočila mu do řeči. „Tentokrát ho pozval pan ředitel Heler.“

„Řekl vám manžel, proč ho ředitel pozval?“

„Na důležitou poradu. Chtěl ho zase povýšit. Říkám vám, že si manžela všichni velice vážili. I pan ředitel.“

Daněk nervózně poposedával na židli. Rád by jí také položil několik otázek, ale cítil, že je jí buď nesympatický, anebo nedůvěřuje jeho mládí.

„Váš manžel jezdil ze školení domů?“ zeptal se kapitán. „To by si nedovolil. Učili se celý den. Až do večera.“ Pěkně tě bulíkoval, pomyslel si Daněk. Ve čtyři to zabalili, polovina školenců zapadla do lokálu a druhá vyrazila k hausbótům.

Konečně se dověděli, co potřebovali. Zavázal měl na ruce náramkové hodinky, na sobě hnědé sako a svetr, pyžamo a další osobní věci si vezl v cestovní hnědé kabele. Že si pobyt na přehradě o den prodlouží a že bude povýšen, zatelefonoval manželce z hotelu.

„Vy jste k nám telefonovali?“ zeptala se znenadání. „Ne. Proč?“

„Někdo sem včera v noci volal. Chtěl vědět, jestli je manžel doma. Řekla jsem, že se vrátí až dnes. A dnes v poledne volal zase.“

„Řekl své jméno?“

„Ne. Byl to mužský hlas. Takový hluboký, vážný.“ Vstala a přinesla Vávrovi lísteček. „Včera to bylo o půl jedné v noci, dnes v jednu hodinu a pět minut po obědě a ta žena volala dneska ráno ve tři čtvrtě na devět.“

„Žena? A její jméno znáte?“

„Ne. Taky se nepředstavila.“

„Co chtěla?“

„Mluvit s Petrem. Když jsem jí řekla, že se ještě nevrátil, zavěsila.“ Podala Vávrovi lístek. „Musela jsem manželovi každý rozhovor přesně zaznamenávat. Vemte si to. Petr ho už nebude potřebovat.“

Jednalo se tedy o tři telefonáty. Dvakrát volal muž, jednou žena. Vávra zastrčil lístek do kapsy a vstal.

„Máte ve vsi nějakou přítelkyni?“

Zavrtěla hlavou. „Petr mi nedovolil s někým se přátelit. Říkal, že jsem upovídaná. On měl vždycky pravdu. Byl moc chytrý, měl maturitu.“

Vávra se rozpačitě usmál a vykročil ke dveřím. Přemýšlel, koho sem pošle. Bál se ji tu nechat samotnou. V zásuvce kredence se válelo množství léků, kdoví, co obsahují a jakou nemocí Zavázalová vlastně trpí. Měl by se zastavit u okrskáře.

Doprovodila je ke dveřím a tam se nerozhodně zeptala: „Opravdu chcete vypátrat vraha?“

„Domníváte se, že by měl spravedlnosti uniknout?“ „Tak se vraťte,“ vyzvala je a v pokoji ukázala na nejspodnější zásuvku příborníku. „Vytáhněte ji. Úplně na zem,“ poručila.

Daněk se shýbl, ale Zavázalová ho zadržela. „Vy ne!“ Prstem ukázala na Vávru. „Vy!“

Kapitán si přidřepl a vytáhl zásuvku. Byly v ní ponožky a kapesníky.

„A teď sáhněte až dozadu.“

Musel si kleknout, aby mohl vsunout ruku do otvoru. Šmátral v prázdnu. Teprve když si lehl na břicho, dotkl se konečky prstů papírové krabičky. Opatrně ji vytáhl. Byla v ní elektronka PL 508.

„To je důkaz,“ prohlásila Zavázalová. „Nikdo o manželově skrýši neví.“

„Důkaz čeho?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Petr tu žárovku chtěl odnést na esenbé.“

„Jakou žárovku?“

Ukázala na elektronku. „Držíte ji v ruce.“

„To že je žárovka?“

„Každá žárovka je přece Skleněná.“

„Já myslel, že je to elektronka.“

„Petr ale řekl, že je to žárovka do lampičky.“

Vávra se chystal vstát, ale žena znovu ukázala na prázdný otvor v příborníku. „Ještě je tam sešit.“

Kapitán opět zalehl. Ve skulině pod sousední zásuvkou nahmatal blok. S funěním se postavil a zvědavě ho otevřel. Popsáno bylo jen několik úvodních stránek, ostatní byly čisté. V záložce byl zasunut prospekt švýcarské firmy GENERAL na elektronkový osciloskop.

„To je také důkaz?“ zeptal se kapitán.

Přikývla.

S rozpačitými pohledy a s podivnými pocity se rozloučili. Vávrovu ruku Zavázalová přijala, zato Daňka ignorovala.

„Je to cvok,“ vybuchl rozhorleně poručík, jakmile se rozjeli.

„Cítíš se dotčený?“ ušklíbl se Vávra.

„Jedna bába mě nemůže rozházet.“

„Tak proč se ježíš? Kdyby ses neoblékal jako chuligán, lidi by k tobě měli větší důvěru.“ Naklonil se k řidiči a řekl: „Zajeď na zdejší okrsek.“

Jeli mlčky. Daněk se urazil a Vávra neměl v úmyslu ho usmiřovat. Byl přesvědčen, že má pravdu, že zevnějšek každého člověka je současně jeho vizitkou.

„Jsou to divní lidé,“ poznamenal náčelník okrsku. „Nikdo v obci je nemá rád. S nikým se nestýkají, a pokud vím, ani mladí za nimi moc často nejezdí.“

„Není ta Zavázalová nemocná? Myslím duševně?“

„Povídá se všelicos. Ale znáte lidi, dovedou udělat z komára velblouda. Za rohem stojí vilka s rovnou střechou. Bydlí tam náš bývalý doktor Bouček, na jaře odcházel do důchodu. Je to seriózní člověk, podá vám pravdivé informace. O Zavázalovou nemějte obavy, postarám se o ni.“

Vávra poslal Daňka, aby zajistil zapečetění Zavázalovy kanceláře v Bystřických strojírnách, a sám se vydal pěšky za lékařem. Našel ho na žebříku v koruně hrušky s česáčkem v ruce.

Postava doktora Boučka připomínala kuličku na krátkých nožkách. Na sobě měl jen plátěné kalhoty, které na nahém těle přidržovaly šle. Po žebříku však lezl jako mladík.

„Zase jí nabančil, co?“ zeptal se, sotva se Vávra představil a prozradil účel své návštěvy. „Chlap mizerná!“

„Zavázal manželku tloukl?“

Bouček mávl rukou. „Kdyby jen to. On ji týral. Duševně. Já ji pamatuji, když se prvně objevila v Loučné. Zrovna jsem tady začínal. Pane kolego, to byla holka jako lusk. Každej chlap se za ní otočil. A koukněte se na ni dneska. Je z ní troska. Kolik byste jí hádal?“

„Jistě je starší než Zavázal.“

„Tak vidíte, že nemluvím do větru. Šestačtyřicet! Jiný ženský v jejím věku prohánějí zajíčky.“ Zvážněl. „Je to chuděra, pane kolego. A naše zákony jsou na takové Zavázaly moc humánní. Dvacet ran karabáčem by určitě bylo účinnější opatření než deset sociálních pracovnic. Co zase provedl, že se do toho montuje kriminálka?“

„Je po smrti.“

„A sakra!“ ulevil si Bouček a sedí si na lavičku. „Kdybych nebyl starý neznaboh, věřil bych na boží mlýny. Přijměte místo, pane kapitáne, a zakousněte se do máslovky. Jedu s nimi zítra na výstavu.“

Vávra se posadil. Bouček vybral z košíku největší hrušku, otřel ji o nohavici a podal ji kapitánovi.

„Jeho táta nebyl o nic lepší. Taky svou ženu utrápil. Sáhla si na život, oběsila se. Jak se říká, jablko od stromu daleko nepadlo. Nejhorší na tom je, že tihle prevíti vždycky padnou na hodnou ženskou. Hanička, jako Zavázalová, se vdávala v šestnácti. Ona je Moravanka odněkud z Beskyd. Z rodiny pasekáře. Byla z osmi dětí a měla tu smůlu, že narazila na Zavázala. Ten ji zavřel v baráku a udělal z ní služku. Sobě i tátovi.“

„Ona nebyla nikdy zaměstnaná?“

„Taky jsem jí vždycky říkal: holka, najdi si práci, přijdeš na jiný myšlenky, dostaneš se mezi lidi a získáš sebevědomí. Kdepak, nepustil ji. Jediný, co se mi podařilo, byla adopce té holčičky. A to jsem je tam ještě musel dovézt vlastním autem a všechno vyjednat.“

„Slyšel jsem, že nemohli mít děti.“

Rozhodil rukama, až se lavička zakymácela. „Jak by mohla mít děti po dvou potratech? V šestnácti a v devatenácti. Navíc od nějaké andělíčkářky. To víte, po válce se dělo leccos. To ještě neexistovaly interrupční komise a různí šarlatáni toho uměli využít. Byl vůbec div, že přišla podruhé do jiného stavu.“

„Jak je na tom psychicky?“

„To víte, nervy jsou svinstvo. To polykáte jeden prášek za druhým, cestujete po nemocnicích od čerta k ďáblu, a když vás z toho jakžtakž dostanou, stačí doma jeden kravál a všechno je zas v troubě. Poslal jsem ji na odborné vyšetření do Prahy na psychiatrii i neurologii, zavolali si k tomu Zavázala, hučeli do něj, ale k ničemu to nebylo.“

„Ale ona o manželovi mluví moc pěkně.“

„Mluví z ní strach. Strach otroka z otrokáře. Když vás zavřu do baráku a budu vám třicet let vtloukat do hlavy, jak jsem chytrý a vy hloupý, nakonec tomu uvěříte. Pochopte, pane kolego, že ta chuděra znala do šestnácti let jen hory a ovce. A kdoví, jak se její otec choval k matce, to víte, na horách byl vždycky tvrdý život. Když se pak vdala, okolní svět se pro ni uzavřel. Neměla žádnou možnost srovnávat.“

Vávra si myslel, že lékař přehání. Nechtělo se mu věřit, že by ještě dnes existovala žena, která by se nechala podobným způsobem zotročit.

„Moc byste se divil, kolik podobných chlapů mezi námi ještě žije,“ četl jeho myšlenky Bouček.

„Je možné, aby nerozpoznala elektronku od žárovky?“

„Jestli ji Zavázal nepoučil, tak to možné je. Ale to bych jí odpustil, já taky o elektronkách moc nevím. Ale ona ani neví, kdo je naším prezidentem, co je metro, kosmonaut nebo automatická pračka.“

„Teď už přeháníte, doktore. Mají přece doma televizor…“ namítl Vávra.

Zasmál se jako Mefistofeles. „Zavázal měl televizor, pane kolego! To není totéž. Hanička se směla dívat, jen když jí pán dovolil. A to bylo zřídka. Ale blázen není, to ne,“ řekl Bouček důrazně.

Kapitán odcházel zmatený, něco mu říkalo, že neměl Zavázalovou nechat samotnou. Aby tak spolykala prášky, blesklo mu hlavou. Zrychlil krok a proběhl uličkou k obchodu s potravinami. Tam si ulehčeně oddychl. Zavázalová, seděla na lavičce a pokračovala v pletení svetříku.

Zašel k plotu a zavolal na ni.

„Manžel není doma,“ odpověděla, aniž by vzhlédla od práce.

Na rohu ulice se objevil náčelník okrsku v doprovodu černovlasého děvčete.

„Za dvě hodiny přijedou mladí,“ zašeptal náčelník. „Do té doby s ní zůstane naše Anička.“

Daněk netrpělivě přešlapoval u volhy. „Už jsme chtěli pro tebe jet,“ přivítal kapitána.

„Stýskalo se ti po mně?“

„To samozřejmě taky, ale hlavně po tom notesu a té elektronce, co sis odnesl s sebou.“

„Já myslel, že budeš trucovat,“ zasmál se Vávra.

Daněk mávl rukou. „Víš, co se říká o nadřízených a bláznech? Neodporovat! Já můžu chodit do práce třeba ve smokasu a s motejlem pod krkem. Ale pak mě nesmíš honit v blátě po lesích a nutit mě lézt po hausbótu, kterej je obalenej bahýnkem jako řízek strouhankou. Jen se na mě podívej, jak vypadám.“

„Já nic nevidím.“

„Správně. A proč nic nevidíš? Protože džíny jsou tak univerzální kalhoty, že žádný svinstvo nepřijímají. Až budu ministrem vnitra, nařídím je jako povinné oblečení pro všechny kriminalisty.“

„Doufám, že do té doby už budu v důchodu. Jedeme!“

Vraceli se do Bystřice. Vávra vytáhl z kapsy krabičku s elektronkou. Na rubu víčka bylo poznačeno propisovačkou číslo 736465, datum 20. července a razítko pražské prodejny.

„To je ten slavný důkaz?“ protáhl obličej poručík a opatrně rozbalil jemný papír, v němž byla elektronka zabalena. „Je to obyčejná lampa do televizoru, to dlouhý numero je výrobní číslo,“ ukázal na baňku. „Koupil ji před dvěma měsíci v prodejně radiosoučástek v Praze a vyplázl za ni třicet osm babek v hotovosti. Ještě je v záruce.“

„Vyzkoušejte, jestli je nová,“ rozhodl Vávra a podal mu krabičku. „Ale nejdřív z ní sejměte otisky prstů.“

„K čemu to bude dobré?“

„Ty si schováváš elektronky do tajné skrýše v příborníku?“

„Zavázalová není normální.“

„To není tak jisté a kromě toho je to skrýš Zavázala. A jak se zdá, tomu to myslelo výborné.“

Daněk zastrčil krabičku s elektronkou do kapsičky na bundě. Mezitím Vávra otevřel zápisník a zvolna obracel těch osm popsaných listů.

„To je záležitost pro dešifrovací oddělení kontrarozvědky,“ poznamenal poručík nad spoustou čísel a zkratek. „Zavaří počítač a měsíc nepoznají teplo rodinnýho krbu.“

Vávra se vrátil k první stránce. Díval se na dva sloupce pěti až šestimístných čísel, z nichž každé mělo vedle sebe jedno velké písmeno.

„Tipoval bych to na telefonní seznam,“ řekl Daněk a ukázal na dvě stejná čtyřčíslí. „To by mohly bejt volačky.“

Na druhou stránku si Zavázal zapsal tři jména: Šípová, Vondruška, Švarc. Podle barvy náplně v propisovačce je napsal současně. Ale zřejmě později připsal ke jménu Šípové tužkou křížek a datum 10, březen minulého roku. Týž křížek, ale modrým inkoustem, byl připsán k Vondruškovu jménu a připojeno datum 4. září. Letopočet chyběl. Prostor vedle Švarcova jména byl čistý. Pod jmény se černaly sloupce dat bez bližšího označení.

Třetí stránku zabíral stručný výtah z prospektu švýcarské firmy GENERAL. Úplně dole, v pravém rohu, bylo napsáno: Schneider - Moravec - Kirchner, vedle slovo syn a od něho šipka ke Schneiderovi.

V chaosu dat a časových údajů na čtvrté stránce se vůbec nevyznali. Ze zkratky Ší usoudili, že by se mohla týkat Šípové, ale také kohokoli jiného, jehož jméno začínalo těmito písmeny. Dvě data byla silně podtržena: 15, květen a 1. červenec tohoto roku.

„Kam se hrabe deníček mý ségry,“ prohlásil uznale poručík. „Vendula si ho taky schovávala před mámou, kam se dalo, a když zjistila, že je to marná snaha, vymyslela si speciální znaky. Ale přesně jsem z nich vyčetl, s kým randila a kdo jí dal pusu.“

„Že se nestydíš, Pepíku,“ vmísil se do rozhovoru řidič.

„Jako starší brácha jsem měl k tomu právo, dokonce povinnost. Přece jsem ji nemohl nechat napospas nějakýmu chuligánovi?“ ohradil se poručík.

Na šesté stránce pokračovala data, zajímavá byla jen jména inženýra Švarce, Douška a Šípové, která byla spojena svorkou a ještě zakroužkována. Stránka končila jménem ředitele Helera, ozdobeným třemi otazníky, jeho manželky a Vágnerové, pak jména Vágner a Schneider spojená pomlčkou a pod nimi bylo krasopisně napsáno Kirchner.

Poslední dvě stránky byly popsány sloupci čtyřmístných čísel. Všechna začínala dvanáctkou a byla stažena svorkou.

Pak následovala řada různých čísel, některá byla kombinovaná s písmeny a u čísla 736465 byla připsána data 2. srpen minulého roku a 25. srpen tohoto roku.

„Vyndej tu elektronku,“ řekl náhle Vávra a nastavil dlaň.

Daněk mu do ní vložil krabičku. Kapitán odklopil víčko. Číslo s dvěma daty odpovídalo výrobnímu číslu elektronky.

„Ale zase to datum nehraje,“ podotkl poručík. „Elektronku prodali 20. července.“

Vjeli do Bystřice.

Vila manželů Helerových stála na okraji města, v blízkosti velkého rybníka. Připomínala zámeček s prvky německé architektury: řady podlouhlých úzkých oken, v horní části fasády obnažené hnědé trámy, režné zdivo… Vilu obklopovala velká zahrada s mohutnými a vzácnými jehličnany. Středem travnaté plochy protékal potůček, který se rozléval do malého okrouhlého jezírka. Celý pozemek byl obehnán masívním plotem z tvarovaných mříží a velkými, bohatě zdobenými vraty.

Řidič zastavil před malými vrátky a Vávra s Daňkem vystoupili. Kapitán stiskl zvonek.

„Vůbec bych se nedivil, kdyby nám přišel otevřít nějaký Jean ve fraku,“ poznamenal poručík.

„Co si přejete?“ zachraptělo z reproduktoru na sloupku.

Vávra se představil.

Zabzučel magnet a branka se pootevřela. Zahrada byla zanedbaná, kromě upravené podlouhlé plochy před vstupním traktem rostly všude kopřivy a bodláčí. Plané šípky rdousily okrasné keře a prostor za domem pro sebe zabraly trnky. Také fasáda vily vyhlížela ošuměle. Z okapu čouhala tráva, pod okenními římsami se odlupovala omítka, ze spár mezi cihlami se drolila malta. Chyběla údržba.

Mezi mřížemi zasklených dveří se objevil ředitel Bystřických strojíren Heler. Měl na sobě šedé kalhoty, béžovou rozhalenku a na nohou pantofle. Vysoký čtyřiapadesátník s prořídlými vlasy a se zřetelnou únavou v tváři. Navenek se tvářil klidně, přesto se v jeho pohybech skrývala špatně tajená nejistota.

Vávra se legitimoval a představil Daňka. Heler ustoupil od dveří a pozval je dovnitř.

Na první pohled tu byl patrný pečlivý pořádek, čistota, potapetované stěny byly obloženy modřínem do výšky jednoho metru.

Heler je odvedl do haly. Daněk rychlým pohledem přelétl celý prostor. Tváří se mu mihl pobavený úsměv, když s údivem hleděl na portrét v masívním zlaceném rámu, zavěšený nad mohutným krbem. Z obrazu na něj hleděla tvář muže, který jako by z oka vypadl rakousko-uherskému mocnáři Františku Josefovi. Po jeho pravé straně, ale trochu níže, visel ještě jeden portrét muže, který podle oblečení žil v době první republiky. Ve stejné úrovni vystupoval na zdi světlejší obdélník.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je ředitel a počkal, až se oba usadí do hlubokých klubovek u kulatého stolu v rohu haly.

Vávra mu suchým úředním tónem oznámil Zavázalovu smrt.

„Ne!“ vydechl Heler. „To není možné. Jak se mohl hausbót uvolnit?“

„Neuvolnil se. Někdo ho odpoutal od břehu a u mostu potopil. Záměrně. Nešťastná náhoda je vyloučená,“ uvedl Vávra věci na pravou míru. „A nás by zajímalo, jak se Zavázal dostal do Vondruškova hausbótu. Podle výpovědi správce střediska byl včera vaším hostem.“

Kapitánův útok nevyvedl Helera z míry.

„To vám snadno vysvětlím, soudruzi. Zavázal prostě přebral a ztratil nad sebou kontrolu. Bylo horko, a protože nebyl zvyklý na tvrdý alkohol…“

„Spadl pod stůl?“ vskočil mu neomaleně Daněk do řeči.

„Ne. Usnul. Z ničeho nic. Snažili jsme se ho vzbudit, ale bezvýsledně. Tak jsme ho uložili do Vondruškova hausbótu, aby se z toho vyspal.“

„Kdo?“

„Já a Doušek.“

„Kde jste vzali klíč od kajuty?“

„Měl ho Doušek.“

„Proč?“

„Vondruška si vybral Douška za partnera. To je běžná praxe mezi vodáky. Hausbóty se musí kontrolovat, zvláště v zimě, kdy hladina nádrže značně kolísá. Práce ve dvojicích se vyplácí. Doušek má klíč i od mého hausbótu.“

„Správce ví o vaší dohodě?“

„Ne. Alespoň si myslím, že ne. A proč taky? Platíme ho pouze v sezóně, kdy si necháváme v hausbótech cennější věci. Před zimou si je každý odveze domů, takže tam není co ukrást.“

„Proč jste odnesli Zavázala právě do Vondruškova hausbótu?“

„Věděli jsme, že Vondruška do kotviště přes víkend nepřijede. A pak…“ s odporem zkřivil obličej. „Společnost opilce není nikomu příjemná.“

„Pan Doušek je váš budoucí zeť?“

„Jestli se toho dožiji, povedu příští měsíc dceru na radnici,“ pokusil se o žert a dodal: „Doušek vede v podniku vývojovou skupinu slaboproudé elektroniky a mohu prohlásit s čistým svědomím, že dobře. Počítáme s ním jako s kádrovou rezervou na funkci technického náměstka a to mluví za vše.“

Z bočních dveří vešla do haly třiačtyřicetiletá žena v bílé zástěře s drobným kvítkovým vzorem. V ruce držela malovaný hrnek.

„Promiňte, nevěděla jsem, že máš návštěvu,“ omlouvala se a bezradně se zastavila mezi dveřmi. „Uvařila jsem ti čaj, ale jestli ho teď nechceš…“

„Ne, ne, Hedvičko, čaj si vypiju a soudruhům přines kávu, prosím tě,“ pravil Heler a obrátil se k Vávrovi. „To je moje švagrová Hedvika Vágnerová.“

Vávra se uklonil. Vágnerová postavila čaj na stolek a podala ruku nejprve Vávrovi, pak Daňkovi.

Když odcházela, kapitán se za ní díval. Šla nachýlená k levé straně a zřetelně dopadala na levou nohu.

„Po obrně,“ podotkl Heler, který sledoval Vávrův pohled. Napil se čaje, stáhl ústa odporem a hrnek odložil. „Zlobí mě žlučník a tak musím pít tenhle odvar,“ vysvětloval s ústy ještě zkřivenými hořkostí nápoje.

„Váš podnik pořádal v hotelu u přehrady školení. Jednalo se o něco mimořádného?“ vracel se k věci Vávra.

„Běžné periodické školení o bezpečnosti práce,“ pokrčil rameny ředitel. „Snažíme se ho vždycky spojit s dalšími přednáškami s odlišnou problematikou. Pro oživení. Tentokrát jsme pozvali lektory z Akademie věd a z Úřadu pro patenty a vynálezy. Školení bylo povinné pro všechny technickohospodářské pracovníky. Začalo v úterý a končilo v pátek.“

„Přihodilo se na něm něco neobvyklého?“

Chviličku přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Nic, co by stálo za zmínku. Ve čtvrtek jsme poseděli do půl jedenácté v restauraci a to bylo jediné vybočení z pracovního programu.“

„Co byste mi řekl o Zavázalovi?“

„Průměrný pracovník. Pracoval v obrobně a v montážní hale jako úkolář.“

„Slyšel jsem, že měl být povýšen.“

Heler nadzvedl obočí. „Zavázal? O tom nic nevím. A na jakou funkci?“

„Myslel jsem, že mi to povíte vy.“

„Nic podobného jsem neměl v úmyslu. Funkce úkoláře byla maximem, na víc neměl vědomosti. Kdo vám to řekl?“ „Jeho paní.“

Heler mávl rukou. „To je mu podobné. Rád si vymýšlel.“ „Proč jste ho tedy pozval do kotviště?“

„Měníme technologii agregátu B 20. Přecházíme z malosériové výroby na montážní linky. Sníží se tím pracnost a zmenší počet pracovníků, některé musíme převést na jiné úseky. V první řadě je to otázka normohodin a správně nasazené úkolové mzdy. Chtěli jsme si tuto otázku v klidu probrat u hausbótu. V práci na to není čas. Proto jsem pozval inženýra Švarce a Zavázala.“

Odpověděl okamžitě, nepřemýšlel a nehledal slova, zdálo se, jako by měl odpovědi předem připravené.

„Nech toho a nepleť se tady!“ poroučel hašteřivý hlas, který k nim pronikl z chodby. „A vůbec, jdi do svého pokoje, obsloužím je sama, nešiko!“

Vávra pohlédl na Helera, ten se však tvářil, že nic neslyší. „Nebylo od vás trochu lehkomyslné, že jste nechali Zavázala v hausbótu a sami odjeli?“ poznamenal kapitán s výčitkou.

„Mýlíte se. Ve středisku zůstala Šípová.“

„A proč jste vlastně odjeli? Správci jste řekli, že zůstanete přes sobotu a neděli,“ chtěl vědět Daněk.

„Protože nám ten člověk zkazil celý víkend,“ ozvalo se od dveří. „To já jsem požádala manžela, abychom jeli domů.“

Otočili se.

Helerová přinášela na podnosu čtyři šálky kávy, cukřenku a talířek s oplatkovými řezy. Pozdravila, postavila podnos na stůl a s naprostou samozřejmostí se posadila do volné klubovky. Z dřevěné vykládané kazety si vzala cigaretu.

„Víš, drahá, co se stalo?“

„Slyšela jsem vás. Každý člověk je strůjcem svého osudu,“ odpověděla břitce.

Helerová musela být za mlada krásná žena. Ještě dnes, ve svých šestačtyřiceti letech si udržela štíhlou postavu s mírně zaoblenými boky a pevným poprsím. Vlasy měla kaštanově hnědé s mahagonovým přelivem, vláčnou, do bronzova opálenou pleť a dlouhé prsty s pěstěnými nehty. Oblečena byla do tmavých šatů s hlubokým výstřihem, lemovaným úzkou smetanově bílou krajkou. Náhrdelník, náušnice a náramek patřily k mistrovským kouskům.

„Choval se nemožně a opil se pod obraz,“ pokračovala s odporem. „Nesnáším opilce, dohánějí mě k zuřivosti.“

„To jsem vám zapomněl říci, soudruzi. Zavázalovi se udělalo uvnitř hausbótu nevolno a zvracel. Manželka šla právě k autu pro naloženou řepu, a když zaslechla…“

Střelila po něm očima.

„Já vím, drahá, že je to nechutné, ale musíme soudruhům povědět vše,“ naléhal Heler a domáhal se pohledem Vávrova souhlasu.

Ten samozřejmě přikývl.

„Jak jste jistě zjistil, až k hausbótům se nedá zajet a tak necháváme auta na parkovišti u příjezdové cesty. Jídlo odnášíme…“

„Nepřipomínej mi tu odpornou scénu!“ okřikla ho Helerová podrážděně a otočila se tváří k Vávrovi. „Prostě jsem se těch zvuků, které vycházely z hausbótu, tak lekla, že mi vyklouzla z ruky otevřená sklenice s červenou řepou, a jak jsem se ji snažila zachytit, polila jsem si nové béžové kalhoty. Musela jsem je vyprat. A už o tom nemluvme! Udělali jsme pro Zavázala víc, než bylo naší povinností. Respektive manžel. Před odjezdem požádal pana Douška, aby se šel na toho opilce ještě podívat. Ležel na boku, tudíž mu žádné nebezpečí nehrozilo.“

„Jaké mu mohlo hrozit nebezpečí?“ zeptal se Daněk naivně.

Nevlídně si ho změřila a řekla povýšeně: „Nemluvňata a opilci se mohou zadusit zvratky, soudruhu…“

„Poručík Daněk,“ představil se řízně a švejkovsky se usmál.

„Soudruhu poručíku,“ dodala posměvačně.

Vávra vytáhl blok a zkontroloval si časové údaje. Příjezdy do kotviště souhlasily. Helerová s dcerou a se sestrou přijely v deset hodin. Heler, Doušek a Zavázal přijeli služební šestsettrojkou, která se hned vracela k hotelu, odkud odvážela lektory do Prahy. Souhlasil i příjezd inženýra Švarce ve čtyři hodiny odpoledne a Šípové o dvě hodiny později. Na stránku si Vávra připsal dva nové údaje: Zavázala odnášeli do hausbótu v 19 hodin a ve 20 hodin Helerovi odjížděli domů. Zbývalo vysvětlit, proč tak brzy odjeli inženýr Švarc a slečna Vágnerová. Zeptal se na to.

„Sestře nebylo dobře a inženýr se nabídl, že ji odveze domů,“ odpověděla za manžela Helerová.

„To už porada skončila?“

„Ano,“ přitakal Heler.

„Nebo jste se pohádali?“ nadhodil poručík.

Šlehla po něm zlým pohledem. „Soudruhu poručíku, vy jste zřejmě z daleka, protože jinak byste věděl, že rodina Vágnerů má v Bystřici letitou tradici. Od poloviny devatenáctého století.“

„Ale, Jiřinko…“ opatrně se ji snažil zarazit Heler.

„Jen ať soudruzi znají pravdu. Nemusíme se za nic stydět. Naše rodina držela tohle město nad vodou v nejhorších dobách, neboť můj dědeček a otec,“ ukázala na portréty nad krbem, „byli jediní ředitelé v širokém okolí, kteří v hospodářských krizích nepropouštěli dělníky. Dědeček byl velký vlastenec, Čech, jsou o tom zápisy v místní kronice. Občané mu v sadech postavili pomník, hned vedle sochy Karla Havlíčka Borovského. A můj otec, Richard Vágner, chránil občany tohoto města před fašisty po celou okupaci. S nasazením vlastního života. Jeho bratr Jan, můj strýc, bojoval proti fašismu za hranicemi, byl v Rudé armádě a jako první převzal funkci ředitele ve znárodněné lokomotivce. Mimochodem, byl to manželův předchůdce.“ Vztekle zamáčkla zbytek cigarety do popelníčku a pohlédla na Daňka. „Stačí, soudruhu poručíku?“

Daněk se zatvářil lítostivě. „Bohužel, chtěl jsem slyšet něco úplně jiného.“

„Myslela jsem, že jste z mých slov pochopil, proč by si nikdo nedovolil hádat se s mým manželem. A jestli snad on občas zvýšil hlas,“ odmlčela se a pokrčila rameny, „je přece ředitel,“ řekla významně.

Vávra pohlédl na Helera.

„Je to tak,“ přikývl Heler. „Výroba je dnes složitá. Vždycky se všechno nedaří, jak si člověk naplánuje, a pak dochází mezi vedoucími hospodářskými pracovníky k výměně názorů. Ale to není hádka, soudruzi, nýbrž plodná diskuse.“

Na schodech zaklapaly podpatky střevíčků. Do haly vstoupil Doušek s Věrou Helerovou. Byl to hezký pár, ona blondýnka, Doušek snědý, štíhlý brunet.

Po vzájemném seznámení se Doušek posadil vedle ředitele, Věra zůstala stát u okna.

Výslech mladých nepřinesl nic nového. Opakovali jen to, co už Vávra slyšel.

„Po návratu z přehrady jste zůstali doma?“

„Já byl ještě v podniku,“ řekl Doušek ledabyle. „Nechtělo se mi spát a měl jsem v laboratoři rozdělané cejchování termistorů.“

Vávra si poznamenal, že Doušek přišel do Bystřických strojíren v 21.00 a domů odcházel kolem půlnoci. Ostatní potvrdili, že neopustili vilu.

„Kde bychom našli inženýra Švarce? Doma není.“

„Nestaráme se o cizí lidi!“ odsekla Helerová. „Zvláště ne o ty, kteří za manželovými zády intrikují.“

Když se Heler u branky loučil s oběma kriminalisty, tiše se omlouval: „Manželka je někdy prudká, omluvte ji. Ženy v tomhle věku bývají podrážděné. Inženýra Švarce najdete v kavárně Slávia na náměstí. Hrává tam šachy.“ Zdvořile jim přidržel branku, zase ji za nimi zavřel a vzdaloval se rychlými kroky.

U volhy je čekal Procházka.

„Moje teorie se ukázala správnou, soudruhu kapitáne. Ve čtyři hodiny spustili v elektrárně turbíny, a tak jsme provedli rekonstrukci s pramicí. Proud ji začal unášet přesně ve vzdálenosti devíti metrů od břehu. Ale nesouhlasí její dráha, místo, kde došlo k nárazu výletní lodi, minula o patnáct metrů.“

„Jak si to vysvětluješ?“

„Hausbót vychýlil z dráhy vítr, byla přece bouřka.“

Daněk se zlomyslné ušklíbl. „Nějaká rovnička by nebyla po ruce, kolego?“

„Kdybych znal rychlost proudu a sílu větru, snadno bych vypočítal dráhu hausbótu v kterémkoliv bodě na hladině, soudruhu poručíku,“ řekl Procházka a odpověděl na Daňkovu ironii bezelstným úsměvem. „Byl jsem u Vondrušků. Z domova odjížděli v pátek v 16.30, údajně do Hranic na Moravě, odkud pochází paní Vondrušková. Dali sousedce klíče od bytu a krmení pro rybičky. Mají doma tři akvária. Volal jsem do Hranic na příslušný okrsek, zjistí nám, jestli Vondruškovi opravdu přijeli.“

Procházka sice své hlášení skončil, přesto však dále stál u dvířek volhy.

„Ještě něco?“ zeptal se Vávra.

„To je vše,“ řekl podporučík důrazně, ale oči tvrdošíjně upíral na kapitána.

Vávra se dovtípil, že si něco v jeho hlášení odporuje a že je na něm, aby na to přišel.

„Co se ti nelíbí?“ zeptal se přímo.

„To krmení, soudruhu kapitáne.“

„Něco ty čudly musí žrát, nemyslíš?“ vybafl na něj Daněk.

„Akvarijní rybky vydrží bez pohromy přes celou dovolenou. Odborníci tvrdí, že je naopak prospěšné vynechat na den či dva krmení. Rybky vyhledají potravu spadlou dolů, krmení pak ve vodě nehnije a nekalí ji. Takže Vondruška vůbec nemusel sousedku obtěžovat. Mně to připadá, jako by chtěl, aby sousedka věděla, že jedou na Moravu a taky v kolik hodin odjíždějí.“

Vávra si uvědomil, že s kýmkoliv zatím hovořil o Vondruškových, každý věděl, že jeli na Moravu k rodičům…

V kavárně Slávii na bystřickém náměstí hrála tlumeně hudba z magnetofonu. Místnost byla poloprázdná, většina stolků nebyla obsazena.

Vávra zamířil rovnou k boxu. Seděl v něm vysoký ramenatý padesátník, trochu nahrbený v zádech, se silně prošedivělými skráněmi. Na sobě měl šedý oblek, bílou košili se zlatými manžetovými knoflíčky a kravatu s proužkem. Na stole před ním stála sklenka červeného vína a šachovnice s figurkami v základním postavení. Každá figurka stála přesně uprostřed svého políčka. Muž zamyšleně hleděl přes hranu protějšího opěradla do rohu místnosti.

„Nepřišel vám soupeř, pane inženýre?“ zeptal se Vávra a bez dovolení se posadil. „Smím za něj zaskočit?“

Švarc se zatvářil odmítavě. „Kolega přijde co nevidět,“ řekl odměřeně.

„Tak alespoň na chvilku,“ požádal kapitán a vzal do každé ruky jednoho pěšáka odlišně barvy. Sevřel je a nastavil pěsti před inženýra. „Prosím, zvolte si barvu.“

„Já vás neznám.“

„A je to pro hru tak důležité?“

„Šachy jsou královská hra a králové se znali.“

Vávra otevřel průkazku. „Kapitán Vávra.“

„Vyšetřujete zase nějaký anonym?“ ušklíbl se Švarc. „Na vás někdo píše anonymy a posílá je k nám?“ „Také.“

„A kam ještě?“

„Porůznu. Lidová kontrola, kontrolní orgány, prokuratury…“

„Co mi povíte o Zavázalovi?“

„Neříkejte!“ zasmál se inženýr. „On se tentokrát podepsal?“

„Utopil se v Lobenické přehradě a vy jste byl jedním z lidí, kteří s ním naposledy seděli. Co mi k tomu řeknete?“

Švarc odsunul šachovnici a pohlédl Vávrovi přímo do očí. „Nic. Odjížděl jsem z kotviště v době, kdy Zavázal byl ještě živý a abnormálně veselý. Jestli se šel potom vykoupat, byl to od něho nerozum. Prostor mezi hausbóty není vhodný pro neplavce.“

„Zavázal neuměl plavat?“

„Zmínil se o tom.“

Vávra mu pověděl, jak Zavázala našli. Švarc ho mlčky vyslechl a po chvilce se zeptal: „Vy mě z něčeho obviňujete?“

„Zatím sháním informace. Od každého,“ řekl kapitán a vytáhl blok. „Začneme nejdřív vaším příjezdem a odjezdem.“

„To má být výslech?“

Vávra se na něj vyčítavě podíval. „Ale pane inženýre, sedíme v kavárně, zpívá nám Gott, není tady ani magnetofon, psací stroj…“

„Promiňte. Jestli vám dobře rozumím, vyšetřujete vraždu.“

„Proč myslíte, že se jedná o vraždu?“

„Protože jste z kriminálky a na vyšetřování běžného utonutí máte příliš vysokou hodnost.“

„Šach ve váš prospěch,“ usmál se Vávra.

Švarc si zapálil cigaretu a krátce řekl: „Přijel jsem do kotviště ve čtyři hodiny a v půl šesté jsem odjížděl.“

Jeho příjezd i odjezd souhlasil s výpovědí správce kotviště i manželů Helerových.

„Trošku krátká doba na důležitou výrobní poradu, ne?“ poznamenal kapitán.

Tázavě na něj vzhlédl. „Jakou poradu?“

„Řešili jste přece problematiku kolem agregátu B 20. Přechod z malosérie na velkovýrobu.“

„To vám někdo řekl?“

„Sám jsem si to nevymyslel. Nebo žádné agregáty nevyrábíte?“

„Samozřejmě že vyrábíme. Celé typové řady. Jsou to buď mechanické či hydraulické jednotky, které se…“ Najednou se zarazil. „Říká vám něco termín stavebnicové stroje?“

„Snad by měly mít něco společného se stavbaři, ne?“

Švarc se usmál.

„Právě že nemají se stavitelstvím žádnou souvislost. Je to poměrně mladý druh obráběcích strojů, které se sestavují podle potřeby z obráběcích jednotek. Jedna například jen vrtá, druhá frézuje, další brousí. Jakási stavebnice, odtud název stavebnicové stroje. Používá se jich v sériové velkovýrobě. Snadno se přestavují, jsou velmi ekonomické a progresivní.“

„Děkuji za výklad, opět jsem o něco chytřejší. Takže teď snáze pochopím problematiku kolem agregátu B 20.“

„Žádná není. V kusové výrobě jsme odstranili závady, teď se zabudují nové linky, posadí se k nim výrobní síly a rozběhne se dopravník.“

„Prozraďte mi, proč jste se vlastně sešli v kotvišti?“

Švarc postavil dvě věže na sebe. „Původně jsem chtěl studovat práva,“ řekl pomalu. „Otec mi to pak rozmluvil. Ale inklinuji k nim stále, jejich znalost se mi vyplácí i v mém povolání.“

„Co si z toho mám vybrat?“

„Že podle zákona nemusím odpovídat na všechny vaše otázky.“

„Jejichž odpovědi by vám u soudu přitížily,“ doplnil ho Vávra.

„Soud mě nezajímá, nic jsem neprovedl. Mám na mysli zaměstnání. Mnozí moji nadřízení jsou velice alergičtí na podávání informací z Bystřických strojíren. Mám to dokonce napsané v pracovní smlouvě.“

„Co získáte tím, že mi přestanete odpovídat? Pozveme si vás k nám, ztratíte spoustu času a nám přiděláte práci. Jestli máte na mysli rodinu Helerových, tak tam si už reputaci víc pošpatnit nemůžete.“

„To vám řekli?“

„Všechno se nemusí říkat slovy,“ usmál se Vávra a nadepsal na volnou stránku bloku Švarcovo jméno. „Prosím, poslouchám. Aby se vám snáze hovořilo, prozradím vám, že víme o hádce v kotvišti.“

Švarc se zamračil. Mlčel. Vávra toho využil a objednal si kávu.

„Dopadli jsme špatně na mezinárodním veletrhu,“ zahučel Švarc. „Vystavovali jsme nové typy číslicově řízených hydraulických vrtacích a frézovacích jednotek a počítali jsme s velkým zájmem zahraničních zákazníků. Bohužel se tak nestalo.“

„Nebyl o ně zájem?“

Švarc s odpovědí váhal. „Předběhly nás konkurenční firmy.“

„Vystavovaly lepší jednotky?“

Přikývl. „Dokonalejší. Lépe řečeno – neuspěchané, vypiplané do nejmenších podrobností, nic nenechaly náhodě.“ Mávl otráveně rukou. „To je také hlavní příčina mé neoblíbenosti u ředitele. Já jsem konzervativec. Mám rád pořádek, systém a zodpovědnou práci. Šturmování se nikdy nevyplácelo a jít na mezinárodní fórum s nedokončeným výrobkem je podle mého názoru trestuhodná nezodpovědnost.“

„Ředitel je jiného mínění?“

„Heler je ve dvojím ohni. Někdo na generálním ředitelství si usmyslí, že bychom měli na veletrh přijít s novým výrobkem, a ředitel mu nedokáže vysvětlit, že nejsme švadleny, které mohou předvádět tucet modelů ročně. Ve strojírenství to prostě nejde. Každá změna v konstrukci stroje vyžaduje čas. Nejdřív nastoupí konstruktéři. Nad každou součástkou musí přemýšlet, hledat alternativy, pohádat se o ně a do detailů rozpracovat až tu nejlepší. Teprve pak se vyrábí prototyp. Ten je třeba zkoušet, zkoušet a zase zkoušet. Ne v laboratořích, ale v provozu. V těch podmínkách, kde bude stroj pracovat. A když všechno klape, měl by se prototyp rozebrat a důkladně proměřit každá součástka. Více opotřebené nahradit kvalitnějším materiálem…“ Švarc dlouze hovořil o problematice zavádění nových výrobků do praxe a Vávra ho pozorně poslouchal. Málokdo ví, co mravenčí práce se skrývá za výrobkem ve výkladní skříni, u něhož visí cedulka – NOVINKA. „Na pondělním vedení nás obchodní náměstek informoval, jak jsme na veletrhu dopadli. Tam jsme se hádali poprvé. Žádný útvar nechtěl nechat vinu na sobě – prostě planá a zbytečná hádka.“

„Kdo je podle vás vinen?“ přerušil ho kapitán.

„Spěch.“

„Takže v kotvišti pak hádka pokračovala?“

„Hádali jsme se i na školení. Téměř každý večer, při obědě – pochopte, máme připravenou sériovou výrobu na půl miliónu jednotek ročně, ale kontrakty potvrzené jen na sto tisíc. Dovedete si představit ty obrovské ztráty při přestavování linek? Vícenáklady spolknou veškerý zisk a dostaneme se do červených mezd. Nebudeme mít peníze k proplácení dělníků, nebude čím uhradit faktury, banka nám uzavře konto.“

Švarc se tak vžil do svízelné situace, že na sebe obrátil pozornost několika nejbližších hostů. Uvědomil si to a okamžitě ztišil hlas. Vávra se vrátil k přítomnosti Zavázala v kotvišti.

„Je mi záhadou, proč ho ředitel přivezl,“ odpověděl Švarc.

„Možná kvůli tomu povýšeni.“

„To si s ním vyřídil hned v hotelu.“

Vávra zpozorněl. Heler mu přece tvrdil, že o Zavázalově povýšení nemůže být ani řeči. Zeptal se na to inženýra.

„Samozřejmě že o tom mluvili. Ve čtvrtek večer na večírku na rozloučenou. V jídelně hotelu. Seděl jsem tři kroky od nich. Zavázal si objednal dvojitý koňak a zřejmě už měl v hlavě. Někdo se ho zeptal, co oslavuje. Zasmál se a odpověděl, že ho třeba ředitel povýší. Řekl to tak hlasitě, že ho všichni slyšeli. I Heler. Ten se zvedl a šel k němu. Nařídil mu, aby přestal pít a šel si lehnout, protože druhý den budou ještě přednášky.“

„Zavázal ho poslechl?“

„Nevím. Odešel jsem do pokoje, chtělo se mi spát.“

Vávra stále nemohl pochopit smysl schůzky v kotvišti.

Ani Švarcovi nebylo všechno jasné. „Za mnou přišel ředitel v pátek o přestávce před polední přednáškou,“ vysvětloval. „Řekl mi, že není možné se takhle rozjet domů. S tím jsem souhlasil. Pod vlivem emocí se nedá pracovat a vzájemné osočování také nikam nevede. Všechno si znovu probereme v klidu a pokusíme se najít východisko, navrhl a zeptal se, jestli přijdu. Váhal jsem. Měli jsme od pondělka mezi sebou řadu ostrých rozhovorů a nemínil jsem v nich pokračovat ještě ve svém volném čase. Ale chápal jsem, že schůzka je nutná. Že musíme k nezdaru na veletrhu zaujmout jednotné stanovisko a v pondělí s ním předstoupit před zaměstnance. Ředitel mě ujistil, že nedovolí žádné další výpady proti mé osobě.“

„Jaké výpady?“

„Při každém neúspěchu se hledá obětní beránek.“

„Dodržel slovo?“

„Zpočátku. Za půl hodiny jsme byli zase v sobě.“

„Proto jste odjel?“

Přikývl. „Ještě že jsem byl tak prozíravý a přijel ve svém voze. Ale proč u té tahanice musel být i Zavázal, to nechápu.“

Když kapitán vyšel na náměstí, na stožárech veřejného osvětlení začínaly žhnout růžové výbojky.

Šel pomalu k budově okresního oddělení SNB, kde na něj měl čekat Daněk, a rovnal si v hlavě získané informace. Značně se rozcházely. Proč Heler zapřel neúspěch na veletrhu a vymyslel si historku s agregátem B 20? Nepřikládal tomu velkou důležitost, žádný ředitel se nechlubí neúspěchem podniku. Následné hádky byly jen zákonitým důsledkem nezdaru. Jen Zavázal do toho nikterak nezapadal. Problém se týkal vyšších hospodářských pracovníků a mezi ně Zavázal nepatřil. Tady byla pořádná trhlina. Nelogičnost. Ve čtvrtek večer ředitel Zavázala přede všemi vypeskuje a druhý den ho pozve k návštěvě kotviště? A ještě ho tam přiveze služebním vozem? Něco se mezi nimi muselo přihodit. Buď ve čtvrtek večer po incidentu, nebo během pátku. Jak je možné, že se Zavázal tak opil v přítomnosti ředitele, jeho koňakem, a že Heler nezakročil? Byla přece přítomna jeho žena, švagrová a dcera? Proč si nechal zkazit celý víkend? Pak to povýšení a u něho další otazník. Možná bezvýznamný, ale proč to Heler nepřiznal? Nebo si Švarc vymýšlel? Ale co by tím sledoval?

Došel na parkoviště před budovou okresního oddělení SNB. Daněk seděl na zábradlí a dojídal studený kabanos, jediný pokrm, který ještě měli v místním bufetu.

„Šípová není doma,“ ohlásil kapitánovi, zmuchlal promaštěný papír a hodil ho do koše. „Nechal jsem tam Procházku, ať se kluk zaučuje.“

„Nepodceňuj ho,“ varoval Vávra. „Dovede se dívat.“ Daněk mávl rukou. „Dejme tomu, že díky těm modýlkům lodiček a matematice víme, kudy hausbót plaval po přehradě. No, řekni sám, v čem nám to pomůže? V ničem.“

„V tom máš sice pravdu, ale bez Procházky bychom nevěděli, že pachatelem je osoba, která měří minimálně sto osmdesát centimetrů,“ podotkl Vávra a po očku se podíval na užaslého Daňka.

Poručík na něj nechápavě civěl. „Kde to zjistil?“

Vávra se srdečně zasmál. „Menší osoba by nedokázala hausbót dotlačit do proudu. Můžeš ho tlačit, jen pokud se opíráš nohama o dno. Jinými slovy, dokud Stačíš.“

Poručík uznale pokýval hlavou. „To je tedy dobrej. Mně by to nenapadlo.“

Kapitán se znovu usmál a usadil se vedle řidiče. „Nic si z toho nedělej, Procházku zatím taky ne. Ale nebude dlouho trvat a naučí se věci spojovat.“

Rozjeli se zpět k přehradě. Vávra si změřil čas. Cesta z Bystřice k mostu trvala přesně půl hodiny a měřila třicet kilometrů.

Před hotelem je stavěl strážmistr Kubát z poříčního oddílu VB.

„Natrapírovali jsme párek, který stanoval na zakázaném místě, soudruhu kapitáne. V celé oblasti přehrady se totiž smí stanovat jen ve vyhražených prostorách.“

Vávra nechápal, proč mu to Kubát říká.

„Postavili si stan na stráni přímo proti kotvišti. Už včera odpoledne. Jsem přesvědčen, že leccos viděli, ale není s nimi kloudná řeč. Zvláště ten mladej je strašně drzej, nechce odpovídat na otázky.“

„Kde jsou?“

„V hotelu. Zajistili jsme je.“

Vešli do zakouřeného lokálu. U dlouhého stolu sedělo několik lesáků, na stole před každým stála sklenice piva a na konci stolu hráli mariáš čtyři chataři. Kubát oba zavedl do prázdného sálu, kde se v rohu k sobě tiskli mladík s děvčetem. Oba měli na sobě texasky, barevná trička s nápisem neznámého zahraničního sportovního klubu a bundy ušité z vojenské celtoviny. Na hlavách jim seděly žluté plátěné kšiltovky, on měl na nohou kanady, ona kecky. Objemný batoh s opálenou polní miskou visel za řemen přes opěradlo židle. U protějšího stolu seděl starší nadstrážmistr ve stejnokroji. Jakmile spatřil kapitána, okamžitě vyskočil a zasalutoval.

„Dobrý večer,“ pozdravil Vávra a přisedl si ke dvojici. Rozevřel mladíkův občanský průkaz.

Daněk s Kubátem si sedli k nadstrážmistrovi.

„Prý mi chcete něco říct, pane Mokrý,“ řekl Vávra.

Mladík si ho zamračeně prohlížel. „Držíte nás tady protiprávně. Je to omezování osobní svobody.“

Vávra se usmál. „Vidím, že se vyznáte v zákonech. To je dobře. V tom případě také víte, že tam, kde visí cedule ZÁKAZ STANOVÁNÍ, se nesmí stanovat.“

„Kilo jsem zacvakl a další pokutu za stejnej přestupek mi už dát nesmíte.“

Jak se ti dostat pod kůži, přemýšlel Vávra. Po dobrém to s tebou asi nepůjde.

„Tak dost!“ udeřil dlaní do stolu. „Nepřišel jsem se s vámi bavit o stanování.“

„To vím taky,“ ušklíbl se Mokrý. „Zajímá vás ten utopený hausbót.“

„Vy o tom něco víte?“

Mokrý se zeptal děvčete: „Víme o tom něco, Kety?“

Neodpověděla, jen se k němu ještě víc přitiskla.

Vávra mu pohlédl do obličeje. Dívaly se na něj pomněnkově modré oči z hladce vyholené tváře, rámec podlouhlého obličeje lemovaly plavé vlasy přijatelné délky. Vávrovi se zdálo, že slabě cítí kolínskou. Celkem slušný chlapec, pomyslel si, až na ten škleb. Mladíkův ironický úsměv ho dráždil a provokoval. Uvědomil si, že to s ním nebude lehké. Pohledem zavadil o schoulenou dívku. Sledovala ho polekanýma očima. Usoudil, že s ní by byly menší problémy.

„Vy pracujete na metru?“ zeptal se a vrátil Mokrému občanský průkaz.

„Jako razič. Na čelbě.“

„To si vyděláte hodně peněz.“

„Ale ne na pokuty.“

Pokuta! Zřejmě okolo ní se všechno točí, řekl si v duchu.

„Můžete mi prozradit, proč se vám nelíbí veřejná pláž? V tuto dobu je už prázdná.“

„Je to u vody.“

„A kde jinde byste chtěl mít stan než u vody?“

„To máte tak, celej tejden jsem v díře a nad hlavou mi teče Vltava. Tak alespoň o víkendu chci mít vodu hodně hluboko pod sebou. Pro jistotu.“

Vávra začínal chápat. „Je to nepříjemný pocit pracovat pod řekou?“

„Když vám vjede vrtná tyč do písku jako do sejra, neprotáhl by vám zadkem nikdo ani žíni. Podat nám klenba ruku, neuteče odtamtud ani myš.“

„Tak teď, když jsme se seznámili, mohli bychom se vrátit k tomu hausbótu, co říkáte, pane Mokrý?“

„Klidně,“ přikývl a sáhl do kapsičky. Vysázel před Vávru pokutové bloky. „Vám je vymění.“

„Jestli vám dobře rozumím, chcete za ně stovku a pak si vzpomenete?“

Mokrý se zazubil. „Vy mi ji dáte.“

„Jste si tím tak jist?“

„Byl byste sám proti sobě. Kromě nás tam v noci nebylo živáčka.“

Kapitán se nenápadně ohlédl, ostatní pozorně poslouchali, jistě slyšeli každé slovo. „Tak to uděláme jinak, pane Mokrý,“ prohlásil a vstal. „Vezmeme si vás a slečnu Borůvkovou k nám a zůstanete u nás tak dlouho, dokud se vám nevrátí paměť.“

Mokrý vstal a vybídl svou společnici: „Pojď, Koty, v lapáku jsme ještě nespali. Bude recese.“

Děvčeti se zachvěl hlas, dlouze vydechla a zatahala ho za rukáv. „Řekni jim to, Béďo, stejně jsme chtěli…“

„Copak nechci?“ ohradil se prudce. „Ale jde o princip, Kety, chápeš? Rozbalili jsme si vigvam na place, kde to vrchnosti vadí. Ou kej, klofli nás a vyplázli jsme za to kilo. Jenže oni teď potřebujou píchnout. My přece nejsme proti. Viděli jsme, jak se to semlelo. Ten parnas mohl jít ke dnu a voda je svinstvo. Ani jeden z těch prcků na palubě by nedoplaval ke břehu. Ale kdybysme se nahoře nezakopali, tak jsme nic neviděli. A taky jsme mohli chrápat, ne? Je to jasný? Byli jsme tam vlastně jako služebně. A za to přece nebudu cvakat.“

Vávra ještě chvíli váhal. Vžil se do myšlení mladíka. Chápal, že se ze svého hlediska cítí v právu. A vůbec, rozhodl se, on nemá čas chodit kolem horké kaše. Vytáhl z náprsní tašky stokorunu, položil na ni kupóny a oboje zatěžkal porcelánovým táckem.

„Jestli si ji zasloužíte, bude vaše.“

Mokrý souhlasil. Daněk s Kubátem k nim přisunuli stůl a Vávra vytáhl zápisník. Borůvková si otřela slzy a šťastně se usmála. Mokrý objednal pro všechny kávu.

„Na mě,“ řekl frajersky a ukázal na tácek.

Vávra mlčel a čekal. Byl při své práci zvyklý na ledacos, věděl, že někdy ustoupit znamená vyhrát. Ale nepřej si mě, jestli si budeš vymýšlet pohádky.

„Přijeli jsme autobusem ve tři hodiny a nakoupili v kiosku bagáž. Pak jsme se vyšplhali nahoru,“ vysvětloval Mokrý. „Kety hlídala, jestli nejedou po vodě hastrmani, a já stavěl stan. Nakonec jsem na něj naházel větve, abych ho zamaskoval.“ Otočil se na Kubáta. „Kdyby nebyl v noci ten fofr a neodfoukl nám dvě haluzny, nikdy byste nás neobjevili. Teď přejdu nějaký detaily ve vigvamu, abych se tady neztrapňoval, viď, Kety?“

Děvče zrudlo a vrhlo na něj káravý pohled. „Vylezli jsme před stan a natáhli se na sluníčko. Kety si dala dvacet, byla po noční, a já vejral dolů na těch třináct hausbótů. Žádný vzrůšo tam nebylo, placatily se tam tři ženský a tři chlapi.“

„Stál tam nějaký vůz?“ přerušil ho Daněk.

„Jo. Něco červenýho. Ale pak přijel ještě jeden červenej bourák. Vylezl z něj chlap oháknutej jako ze žurnálu.“

Všechno nasvědčovalo tomu, že si Mokrý nevymýšlí. To znamenalo, že tam byla Helerová, její dcera a Vágnerová a mužský trojlístek Heler, Doušek a Zavázal. Barvy aut také souhlasily, Helerovi měli červenou stodvacítku a inženýr Švarc červené embéčko.

Číšník přinesl kávy a vyúčtoval je na mladíkův tácek.

„Ten elegán potom odjel a s ním jedná ženská,“ pokračoval Mokrý. Zatím vše souhlasilo s výpovědí správce kotviště. „Kolem šestý přijela ještě jedna kočka. Hvízdla tuberáka do stínu lípy…“

„Koho?“ přerušil ho Vávra nechápavě.

„No přece toho šedýho trabanta,“ vysvětlil Mokrý a otočil se na Borůvkovou. „To ses zrovna vzbudila, viď?“ Přikývla. „Ta paní nesla tašku a zmizela v hausbótu v zátoce. A pak odnášeli toho mrtvýho…“

„Počkej, to ještě ne,“ odporoval mladík. „Mezitím byly velký přesuny a schůzování za bukem. Odbíhali od stolu jako vosy od hnízda.“ Najednou se zarazil. „Zajímá vás to vůbec? Abych tady nepindal do éteru.“

Otázka byla naprosto zbytečná. Kriminalisté ho soustředěně poslouchali, snažili se pochopit, o kom Mokrý právě hovoří. V muži v teplácích nakonec identifikovali Helera, žena v béžových kalhotách byla jeho manželka, dívka v bikinách Věra Helerová, svalovec v plavkách Doušek a muž v košili Zavázal. Kočka v tuberáku mohla být jedině Šípová.

„Tak ještě jednou, pane Mokrý, a pomalu,“ vyzval ho Vávra. „Říkal jste, že zpočátku všichni seděli u stolu před tím velkým hausbótem…“

„Jako rodinka u vánočního kapra.“

„Dobrá. Potom spolu mluvili za hausbótem muž v teplákách a paní v béžových kalhotách, manželé Helerovi…“

„Ale né, tak to nebylo,“ protestoval Mokrý. „Nejdřív ten strejc v teplákách, tedy podle vás Heler, odtáhl svalovce za křoví a tam si spolu šuškali. Svalovec zůstal na fleku, Heler se vrátil ke stolu a šel se s tím mrtvým vyčurat.“

„To jste také viděl?“ podivil se kapitán.

„Z toho plácku vidíte všecko. Každej kropil jednu borovici. A potom tam stáli a dlouho se bavili. Vrátili se ke stolu, chvíli seděli a teprve pak si to rozdali.“

„Kdo?“

„No přece ten paprika s tou bábou ve světlejch kalhotách.“

„Helerovi. A potom už nesli…“

„Jo. Ten naháč a ten chlápek v teplákách. Jeden ho bafnul za ruce, druhej za nohy a odnesli ho do toho druhýho hausbótu od kraje. Za klandrem. Potom ten naháč odnesl za ním sako a tašku. Asi byly toho vožralýho.“

„Nevíte, kolik bylo hodin?“

„Rovnejch sedm. Díval jsem se na cibule, protože mi pajšl už zpíval árie.“

Vávra srovnával výpovědi Mokrého a Helera. V podstatě souhlasily. Jen výpověď’ Mokrého byla obšírnější.

„Co bylo dál?“

„Ticho po pěšině, usadili se u stolu a já šel na dříví. Rozdělal jsem ohýnek. Rety ohřejvala guláš a já rozháněl větví kouř, aby nebyl zezpoda vidět. Nabaštili jsme se a zalehli zase na plošince. Dole se zrovna soukali do toho červenýho auťáku a kopii do vrtule. Na parkovišti zůstala jen ta šedivá piksla z pévécé.“

Heler vypověděl, že odjížděli z kotviště ve dvacet hodin. Čas tedy odpovídal.

„Za chvilku vylezla z hausbótu ženská a jako myš vjela k tomu odnesenýmu.“

„Ale hned zase vylezla,“ podotkla Borůvková.

Zatvářil se kysele. „Copak tvrdím, že ne?“

„Moment!“ přerušil je kapitán. „Víte určitě, že Šípová vešla do hausbótu, do kterého odnesli toho člověka?“

„Jasan.“

„Jen tam jukla a hned se vrátila do svého hausbótu v zátoce,“ upřesnilo děvče.

„Jakže po odjezdu Helerových zůstala v kotvišti jen Šípová,“ shrnul Vávra.

Mokrý přikývl. „A nastala tma.“

„A vy jste zalezli do stanu,“ zašklebil se Daněk.

Mokrý si ho změřil pohrdavým pohledem a loktem šťouchl do děvčete. „Rety, řekni jim, kdy zaléháme?“

„Po půlnoci. Protože když se setmí, vypadá to dolé jako v pohádce,“ řekla nečekaně zjihle. „Do údolí svítí měsíček, kameny na skále jsou vyhřáté od sluníčka…“

Vávra gestem ruky Daňkovi naznačil, že si nepřeje, aby mu zasahoval do výslechu. Byl rád, že je mládenec tak sdílný.

„A pak začal rachot,“ uculil se Mokrý. „Mohlo bejt devět, když přijel první auťák…“

„Svítil,“ poznamenala Borůvková.

„Jo, to je důležitý, na to dávejte bacha. Tenhle svítil a odjížděl taky se zapnutejma světlama. Ať se tam šmrncal čtvrt hodiny, dýl ne.“

„Samozřejmě že auto jste neviděl,“ řekl Vávra.

„Jen šajny. Motor mu šlapal jako hodinky, skoro ho nebylo slyšet.“

To byla novinka. Vávra se vyptával na podrobnosti, Borůvková sice tvrdila, že auto se vracelo zpět po mostě směrem k Bystřici, ale to mohlo být i jiné vozidlo, protože příjezdová cesta ke kotvišti vedla lesem a na vjezd na most nebylo vidět. Kapitán však teď znal čas i to, že vozidlo mělo pravděpodobně čtyřtaktní motor.

„V té době už byla bouřka, ne?“

„Teprve si to hasila. Od Bystřice. Tady byl ještě klid, občas vykoukl i měsíček.“

„Ale už hřímalo, Bědo, a blýskalo se. Já se totiž bouřky strašně bojím,“ přiznávala stydlivě Borůvková a sklopila oči.

„A říkám snad něco jinýho? Hřímalo a blejskalo se, ale ne nad námi. Když nahoře zaparkoval ten auťák, tak bylo ještě úplný bezvětří.“

„Jaký auťák?“

„Nad zatáčkou.“ Mokrý se naklonil přes stůl k Vávrovi. „Proč si to nepíšete?“

Otázku vyslovil s takovým důrazem, že Daněk vyprskl smíchy. I Vávra se bezděčně usmál. „Co si mám psát.“

„V půl desátý auťák na parkovišti nad zatáčkou. On tam totiž o půlnoci přijel ještě jeden. Ale to si zatím nepište, pak vám řeknu.“

Čas utíkal a Vávra začal netrpělivě pokukovat po hodinkách. Mokrý však nikam nespěchal. Podrobně popsal blížící se bouřku a zajišťování stanu proti větru.

„Zatloukal jsem poslední kolík, když mě praštilo do uší takový divný bublání. Vypadalo to, jako když strčíte pod vodu prázdnou flašku. Vybodl jsem se na kolík a vylezl na plošinku. Zrovna se zablesklo, takže jsem byl slepej jako vypálená patrona. Ale dolé to bublalo čím dál víc. Pak se znovu zablesklo a já zíral jako vyvoraná myš: k mostu plaval hausbót. Uprostřed přehrady, sólo. To už začal fofr a spustil se pořádnej slejvák. Kety se šla schovat do stanu, ale já už byl stejně turch, tak jsem dál přihlížel. Další pecka a hausbót se začal naklánět ke straně jako postřelená husa. Musel jsem si sednout a obtočit se kolem stromku, aby mě vítr neshodil dolů. Nová slupka – civím, kde je hausbót – zmizel. A pak to šlo ráz na ráz: blesk, řacha, blesk, řacha. Ta ve stanu řvala…“

„Protože jsem se bála,“ ohradila se Borůvková dotčeně. „A on se zatím díval na nahou ženskou a mě nechal samotnou.“

„No jo, no,“ zahučel Mokrý. „Byl jsem zvědavej, kterej hausbót šel ke dnu. Tak jsem se podíval na kotviště a najednou vidím tu ženskou z trabanta. Stála na střeše svýho hausbótu, nahá prdýlka jí svítila jako lucerna, ruce měla zvednutý k obloze…“ Rozkošnicky mlaskl, za což si vysloužil od své partnerky ostré šťouchnutí do žeber. „Nežárli, Kety, ty máš hezčí figuru.“

„Pokračujte, prosím,“ vybídl ho Vávra.

„To je vše. Něco šplouchlo, a když se znova zablesklo, byla už ve vodě.“

„A ještě jsi ji viděl utíkat,“ připomněla mu Borůvková nakvašeně. „Zase nahou.“

„Copak za to můžu?“ naježil se.

„V kterých místech jste ji zahlédl?“

„Pádila okolo toho velkýho hausbótu.“

„Kam?“

„Do zátoky. Za chvíli se rozsvítilo v hausbótu světlo.“ „Kolik bylo hodin?“

„Už k jedenáctý.“

Kapitán pohlédl na Daňka. Ten se zakabonil. Nemohl přenést přes srdce, že podporučík Procházka měl opět pravdu. Pachatel skutečně využil proudů v korytu přehrady, které vyvolaly turbíny v elektrárně.

„Šel jsem to říct Kety a chystal jsem se zalézt do spacáku, když se nahoře na parkovišti rozsvítily reflektory a odjelo odtamtud auto,“ vyprávěl dál Mokrý. „Vím tutově, že jelo dolů, protože kdyby jelo nahoru, viděl bych světla a řval by motor. Taky jo, co by dup se objevilo v zatáčce a přefrčelo přes most. Přestalo pršet a utišil se vítr. V hausbótu zhaslo světlo. Padám na kutě, řekl jsem si a narovnal si kostru. Vtom dolé bouchly dveře a tisíc trsátek na kytaru se rozkašlalo. Čekal jsem, až zapnou světla, jestli uvidím, kterej hausbót chybí. Nic. Odjeli potmě. Teprve na mostě si rozsvítili.“

„Potom přijelo ještě jedno auto,“ řekla Borůvková. „To už jsem viděla. Vylezla jsem za Bědou.“

„Počkej, až si to zapíšou.“ Pohlédl na Vávrovu ruku s propisovačkou. „Stačí, když si poznamenáte trabant bez světel, já vám to zejtra stejně všechno hodím na papír.“ „Budete velice laskav,“ souhlasil Vávra. Původní averze k mládenci zmizela. Je to celkem slušný kluk, řekl si, i když ta mluva a chování zpočátku… no, chytil příležitost za pačesy, pousmál se v duchu.

„Sotva zmizel trabant, museli se potkat za mostem, přihasil si to do kotviště další bourák. S plnejma šajnama, svítilo mu to parádně. Zastavil, zhasnul reflektory a někdo vylezl ven. Měl baterku a hasil si to rovnou ke krajním hausbótům. Lezl po můstkách, dobejval se dovnitř a takhle prošmejdil všechny.“

„Jak dlouho se ta osoba zdržela v kotvišti?“

„Chviličku. Asi čtvrt hodinky.“

„A odjela se zapnutými světly,“ dodala Borůvková. „Což bylo od ní férový, protože když auto otáčelo, olízlo všechny hausbóty a já viděl, že druhej od kraje je fuč.“ Mokrý skončil a opřel se o opěradlo židle.

„A co ten auťák nahoře na parkovišti?“ vzpomněl si Daněk.

Mokrý se plácl dlaní do čela.

„Blbec!“ prohlásil na svou adresu. „Přijel, když ten s baterkou odjížděl. Kolem půlnoci. A asi za půl hodiny tam někdo túroval motor. Jestli to byl on, to nevím.“

Vávra sklapl notes.

„Proč jste to ráno neohlásil?“

„Já jsem chtěl. Ale to už tahali hausbót z vody.“ „Hausbót jsme vytáhli v poledne,“ připomněl mu Kubát. „No a?“ naježil se. „My dřív nevstáváme.“

Kapitán k němu přisunul stokorunu.

„Děkan,“ zazubil se Mokrý a ledabyle ji zastrčil do kapsičky na košili.

„Zítra si přijdeme pro ten zápis.“

„Kam?“

„Na váš plácek. Třeba byste neusnul, kdybyste neměl vodu hluboko pod sebou,“ usmál se Vávra.

Volha je odvezla zpátky do Bystřice.

„Co tomu frajírkovi říkáš?“ protrhl mlčení poručík.

Vávra pokrčil rameny. „Kdyby pracoval v Bystřických strojírnách, soudil bych, že je spolčený s vrahem.“

„Jak to?“

„Co toho viděl. Přesně si pamatuje i časové Údaje.“

„Tak moc toho zase neřekl,“ namítl Daněk. „Jedno auto svítilo, druhé přijíždělo s rozsvícenými reflektory, nahoře na parkovišti někdo túroval motor – tomu říkáš informace? Klidně mohl popustit uzdu fantazii.“

„To mohl,“ připustil kapitán. „Ale nezapomeň, že tam bylo taky to děvče.“

Poručík máchl rukou. „Ta na něj kouká jako na svatej obrázek. Je do něj cvok.“

„A co bys od nich chtěl slyšet? Že si stačili při záblesku přečíst poznávací značky? Že odjela Šípová? Musela přece odjet, protože když výletní loď narazila na hausbót, nikdo v kotvišti nebyl. Ani správce Vorlíček, ten se vrátil v jedenáct hodin. A že se Šípová koupala nahá – ty by sis o půlnoci oblékal plavky? Já ne. Musíme si výpověď toho mládence ověřit.“

„Ale jak?“

„Ještě nevím, rozhodně alespoň něco. Jinak nemá smysl na ní stavět.“

U vjezdu do bloku šesti družstevních věžáků na ně čekal Procházka.

„Šípová je doma, soudruhu kapitáne,“ šeptal spiklenecky. „Našel jsem jejího trabanta. Je zaparkovaný u sousedního baráku, za popelnicemi.“

Kapitánův pohled, kterým obšťastnil Daňka, říkal vše: jak to, žes mi tvrdil, že Šípová není doma?

„Po vašem odjezdu, soudruhu poručíku, se dvakrát zavlnila záclona,“ řekl Procházka. „Pak si uvnitř někdo zapaloval cigaretu, celkem šestkrát. Šípová kouří, má v autě popelník plný nedopalků. Ve dvacet hodin se otevřela ventilačka.“

„Stačí!“ přerušil ho Vávra a na vteřinku zůstal nerozhodně stát. Měl sto chutí vzít s sebou k Šípové mladého Procházku a Daňka nechat ve voze. Bylo by to spravedlivé. Ale chtěl si ponechat podporučíka ve skupině a k tomu potřeboval, aby se oba co nejdříve spřátelili. Rozhodl šalamounsky, nechal je ve voze oba.

Vyjel výtahem do šestého patra. Zazvonil u Šípové. Uvnitř se nic nepohnulo, neslyšel žádný zvuk. Podíval se na hodinky. Bylo devět hodin, na návštěvy dost pozdní doba. Chystal se znovu stisknout tlačítko zvonku, ale zaslechl tiché skřípění, jako když někdo rozdrtí podrážkou zrníčko písku. Ustoupil od kukátka. Schodišťový automat vypnul světlo. Šmátral rukou po stěně, až našel světelné tlačítko. Čekal. Dveře se zlehka pootevřely.

Stiskl tlačítko a prudké světlo zalilo schodiště.

Ve dveřích vyjekla žena. Měla na sobě pouze květované plavky.

„Konečně!“ řekl Vávra a strčil Šípové průkazku pod nos.

Šípová polekaně couvla a kapitán vešel do úzké předsíňky.

„Už můžete rozsvítit,“ řekl.

„Co si přejete?“

„Slyšela jste. Abyste rozsvítila. Nebo máte návštěvu?“

Sáhla k vypínači. Nad dveřmi se rozsvítila slabá žárovka.

„Mohu se alespoň obléknout? Chystám se totiž do postele. Sama.“

„Jistěže.“

„Posaďte se zatím v pokoji,“ řekla a pokusila se o násilný úsměv.

„Až s vámi,“ odpověděl kapitán a opřel se zády o dveře.

Šípová zmizela v ložnici. Nebyla žádná krasavice, ale měla nádherné černé vlasy a dokonale modelovanou postavu. Oblejší boky ji nehyzdily, spíš naopak. Nebyla nalíčená, tvář měla snědou a příjemnou, tělo opálené do bronzova. Před týdnem oslavila třiatřicáté narozeniny.

Vrátila se v kostkovaném županu. Mlčky ukázala na dveře do pokoje a posadila se do křesla.

„Jedu z kotviště vašeho podniku,“ oznámil jí Vávra a posadil se.

„Byl v tom hausbótu?“ zeptala se ustrašeně.

„Jestli myslíte pana Zavázala, tak byl.“

„To je strašné,“ vydechla a přitáhla si klopy županu ke krku.

„Takže účel mé pozdní návštěvy znáte a já budu pozorně poslouchat. Do kotviště jste přijela v šest hodin večer, pozdravila se s rodinou ředitele Helera a jeho přáteli a odešla do svého hausbótu v zátoce. Můžete pokračovat.“ Zvolna se vzpamatovávala. „Co chcete vědět? Já nic nevím.“

„Například co jste dělala v hausbótu.“

„Volská oka na špeku.“

„Až do odjezdu Helerových?“

„Pak jsem si četla. A taky jsem se koupala.“

„V plavkách?“

Zrudla. „Samozřejmě.“

„Takže jste se koupala dvakrát, že?“

„Třikrát!“ odsekla podrážděně. „Dvakrát za světla a jednou za tmy.“

„A v bouřce,“ doplnil ji Vávra.

Zarazila se. Vzápětí pohodila vzdorně hlavou. „A nahá. Je to snad zakázané? Byla jsem v kotvišti sama, takže jsem nezpůsobila žádné mravnostní pohoršení.“

„Mravnostními delikty se zabývá jiné oddělení. Mě zajímá Zavázal. Když jste přijela do kotviště, seděl u stolu s Helerovými?“

Přikývla.

„Mluvila jste s ním?“

Pohoršeně se ušklíbla. „Nemůžu ho ani cítit.“

„Provedl vám něco?“

„Je to odporný chlap. Zvláště když se napije.“

„Byl opilý?“

„Z jeho blbečkovskčho ksichtu nepoznáte, jestli je střízlivý, nebo opilý. Na stole stála nedopitá flaška. Jestli ji nekoupil on, o čemž silně pochybuji, protože Zavázal je známá držgrešle, tak z ní pil tak dlouho, dokud se udržel na nohou.“

„Rád se napil?“

„Pouze když ho to nic nestálo. Ale pak to stálo za to.“

„Víc mi o něm neřeknete? Jak se choval v práci?“ „Nikdo ho neměl rád. Každý se mu vyhýbal na sto honu.“ „Jeho přátelé?“

„Já o žádných nevím. Spoluzaměstnanci se ho stranili, protože se ho báli. Byl zlý, bezcharakterní a nebezpečný.“ „Čím byl nebezpečný?“

„Svou fantasmagorií. V každém viděl zloděje nebo špióna. Kdákal to na každém kroku a to je nebezpečné. Vždycky se najde někdo, kdo tomu uvěří.“

„Vás také z něčeho podobného obviňoval?“

„Nevím. Ale je to možné.“

„Koho ještě?“

„Nevybíral si. Vondrušku, Douška, jeho posledním objevem se stal inženýr Švarc. Nejhorší bylo, že chodil s těmi svými žvásty za ředitelem. Heler není zlý člověk, ale bojí se. Za nikoho by nedal ruku do ohně a na klepy si potrpí. Každý jsme nějaký.“

„Byla jste na školení?“

Přikývla. „Bydlela jsem v pokoji s Konrádovou z investičního.“

„Proč jste nejela ze školení rovnou do kotviště?“

„Jela jsem si domů pro trabanta.“

Vávra se zeptal na několik nepodstatných věcí a pokračoval: „Když jste přijela do kotviště a šla okolo Helerů, o čem mluvili?“

„Nevím. Jakmile jsem se přiblížila, zmlkli. Ale o čem jiném by se mohli bavit než o fabrice?“

„Hádali se?“

„Do zátoky není nic slyšet. Bohudík.“

„Proč bohudík?“

„Nesnáším otřepané fráze a vychloubání. Všichni jsou náramně chytří, všichni vědí, co je potřeba udělat, aby se plynule rozběhla výroba, ale v podniku to skřípe, kam se podíváte. Zalezla jsem do hausbótu, pustila si rádio a nevěděla jsem o okolním světě. Zátoka je můj ráj, kajuta oáza klidu a pohody. Jezdím do kotviště, i když prší. Lehnu si na kavalec, zavřu oči, poslouchám, jak kapky deště bubnují na plechovou střechu, a je mi blaze.“ Přivřela oči a slastně se usmála.

„Nebojíte se sama v kotvišti?“

„Zlé lidi najdete i na Václavském náměstí.“

Vrátili se znovu k Zavázalovi.

„Odnášet Zavázala do Vondruškova hausbótu jsem neviděla. Ale zato jsem ho slyšela zvracet, když jsem plavala okolo. Bylo to odporně. Musela jsem se potopit, abych těm skřekům unikla.“

„Jak jste poznala, že je to Zavázal?“

„Nikdo jiný by se tak nezřídil.“

„Kolik bylo hodin?“

Zamyslela se. „Ještě svítilo do zátoky sluníčko. Krátce po sedmé.“

„Dobře. Koupala jste se, z vody je vidět na břeh. Nevšimla jste si, co dělala společnost u Helerova hausbótu?“

„Zrovna se chystali večeřet. Helerová nesla z auta nějakou zavařovačku a ostatní seděli u stolu. Když jsem vylézala z vody, Helerová si prala u břehu svoje dlouhé béžové kalhoty. Já se v hausbótu převlékla do suchých plavek, a sotva jsem otevřela knížku a chystala se číst, přišla mladá Helerová. Řekla mi, že odjíždějí a že mi ředitel vzkazuje, abych se občas podívala na Zavázala. Dovedete si představit mou radost.“

„Poslechla jste?“

„Co jsem mohla dělat?“

„Kdy jste šla do Vondruškova hausbótu?“

„Hned jak odjeli. Chtěla jsem mít tu lahůdku co nejdřív za sebou.“

„Zavázal spal?“

Pokrčila rameny. „Snad. Já v kajutě nebyla. Jen jsem nakoukla dovnitř a měla jsem co dělat, aby se mi nezvedl žaludek. Nikdo by mě nedonutil šlápnout bosou nohou do těch…“ Nedořekla a odporem se otřásla.

„Takže jste ho ani neviděla?“

„To ano. Ležel na kavalci.“

„Proč jste na něj nepromluvila.“

„Ještě to tak! Byla jsem ráda, že je uvnitř a neotravuje. Přivřela jsem dveře a opatrně jsem přešla po můstku, abych nerozhoupala hausbót a aby se náhodou neprobudil a nesnažil se mi dělat společníka. To bych okamžitě sedla do vozu a odjela domů.“

Z každého jejího slova čišela nenávist. Ani se ji nesnažila před Vávrou skrývat. Častovala Zavázala vulgárními přízvisky, nevyhýbala se ani sprostým a hrubým výrazům.

„Po odjezdu Helerových už nikdo nepřijel?“

„Kolem desáté inženýr Švarc,“ odpověděla bez rozmýšlení.

„Mluvila jste s ním?“

Zavrtěla hlavou. „Zhasla jsem a zastrčila závoru.“ „Švarc je vám také protivný?“

„Vůbec ne. Ale neměla jsem na nikoho náladu. Dělala jsem, že spím.“

„Nevíte, proč přijel?“

„Ne. Snad si něco zapomněl v Helerově hausbótu. Kdyby mi něco chtěl, zaklepal by. Věděl, že jsem v kotvišti. Zaparkoval vedle mého trabanta.“

„Byl ve Vondruškově hausbótu?“

„To nevím. Ze zátoky tam není vidět.“

„Kdy odjel?“

„Za chvilku.“

„A pak jste se šla vykoupat?“

Usmála se. „Chcete znát podrobnosti?“

„Pouze ty, které se týkají Vondruškova hausbótu.“ „Těch moc nebude. Plavala jsem podél břehu a při zablýsknutí jsem viděla, že Vondruškův hausbót zmizel. Vylezla jsem na břeh, rozhlížela jsem se, ale po hausbótu nebylo ani památky. Vrátila jsem se do zátoky, oblékla se, sbalila tašku a odjela domů.“

„Proč jste odjížděla potmě?“

Pokrčila rameny. „Bála jsem se zapnout světlomety. Dostala jsem strach.“

„Z čeho?“

„Víte, co mi v té chvíli všechno proletělo hlavou? Za každým stromem jsem viděla chlapa s klackem.“

„Hausbót mohlo uvolnit vlnobití.“

„To je nesmysl. Vlny byly, ale mnohem menší, než jaké vyvolá parník. Vždyť jsem v nich plavala.“

Vávra ukázal na telefonní přístroj. „Když jste se vrátila, tak jste volala paní Zavázalové, že?“

„Až ráno.“

„V devět hodin?“

Přikývla.

„Proč?“

„Chtěla jsem vědět, jestli Zavázal skutečně zůstal v hausbótu.“

Vávra si připsal k telefonátu v 8.45 jméno Šípové. Ale někdo další, muž, volal ještě v noci z pátku na sobotu a znovu dnes po obědě.

„Zbývá vám vysvětlit, proč jste se celý dnešní den schovávala?“

Mávla bezradně rukou. „Nevěděla jsem, co mám dělat. Nikdy jsem neměla s policií nic společného.“

„Copak koušeme?“

„Vy neznáte poměry v našem podniku. Kotviště – to je také podnik. Chtěla jsem se nejdříve poradit s ředitelem a s naším právníkem. Kdyby mi řekli, abych šla za vámi, poslechla bych je. Ale sama bych se neodvážila. Nechci mít v práci nepříjemnosti.“

V předsíni zadrnčel zvonek.

„To je kolega,“ řekl Vávra a vstal. „Asi se mu zdá, že jsem u vás příliš dlouho.“

Šípová, která seděla blíže ke dveřím, vstala a otevřela.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ zazněl mužský hlas.

Šípová něco zakoktala a hlas pokračoval: „Mně nevadí, jestli tady někoho máš. Zavři dveře, domluvíme se tady.“

Vávra vešel do předsíně. U dveří stál ředitel Heler. Hleděl na kapitána jako na zjevení.

„Promiňte…“ zakoktal po chvilce. „Chtěl jsem pouze připomenout soudružce Šípové, aby nezapomněla objednat místo na brněnském veletrhu. Dobrou noc!“

Mírně se uklonil a bez dalšího otálení odešel.

Šípová stála jako opařená.

„To tak spěchá?“ zeptal se Vávra.

„Já přeci nepracuji v obchodním oddělení…“

2

Druhý den ráno našel Vávra na stole vzkaz, že má volat doktora Křížovského. Bez meškání se za ním vypravil do pitevny.

„Mám pro tebe povzbudivou zprávu, Václave,“ uvítal ho lékař. „Zavázal byl nejdříve udušen a teprve pak utopen. Máš radost?“

„Ohromnou.“

„Já to tušil. Udušen byl mezi devatenáctou a dvacátou hodinou a utopen kolem dvaadvacáté hodiny.“

„Smím si vybrat?“

„Ty vždycky, Václave. Já už to mám horší, v pitevním protokole je pro příčinu smrti pouze jediná kolonka.“ „Napíšeš do ní, že byl udušen zvratky?“

„Vzhledem k našemu dlouhodobému přátelství bych ti rád vyhověl, ale moje profesionální poctivost mi to nedovoluje. Tvého klienta někdo parádně udusil polštářem nebo něčím podobným, co nezanechává po sobě oděrky ani pohmožděniny. Na krku jsem mu nenašel žádné podlitiny od prstů. Prostě vzal polštář, přitiskl ho k Zavázalově obličeji a držel. Oběť se zpravidla brání, ale protože Zavázal měl v krvi 2,8 promile alkoholu, což je těžký stupeň opilosti spojený s neschopností samostatné chůze, tak se asi ani nepohnul.“

„Mohla ho udusit žena?“

„Bez větší námahy.“

„Omyl vylučuješ?“

„V plicích jsme nenašli ani vodu, ani zvratky. Útěchou ti může být, že netrpěl, vůbec o tom nevěděl.“

„Takže vražda.“

Přikývl. „Máš ty ale štěstí. Zase budeš slavnej a ze mě zůstane pořád jen studenej primář, jak mně ti tvoji prevíti říkají.“

„Kdy mi dáš protokol?“

„Až si vypiju kafe a nasnídám se. Kdyby tě to náhodou zajímalo, jsem od pěti hodin v pitevně, což je doba, kdy nedostaneš v Praze ani opečenýho vuřta.“

„Co bych si bez tebe počal, starouši,“ zasmál se Vávra.

„To ti věřím.“

Křížovský hodil do prádelního koše roušku a nazelenalý plášť a přistoupil k umyvadlu.

„Ty ses narodil v Bystřici, viď?“ zeptal se Vávra.

„Bydlel jsem tam do svých čtrnácti let. Chceš mi tam postavit pomník?“

„Tebe přece budou po smrti balzamovat a vystavovat tě na fakultě soudního lékařství jako učební pomůcku.“

„To stačí,“ přerušil ho Křížovský. „Po mé smrti ať si se mnou dělá kdo chce, co chce. Co máš s tou Bystřicí?“

„Co ti říká jméno Vágner? Rada Vágner?“

„První důlní lokomotivy ve střední Evropě. A ne ledajaký. Na tehdejší dobu poslední výkřik techniky. Proč se ptáš?“

„Helerová se jmenovala za svobodna Vágnerová.“

„Neříkej!“ upřímně se podivil Křížovský a sáhl po ručníku. „A koho je dcera?“

„To bych rád slyšel od tebe.“

Lékař si přejel dlaní po zátylku. „Jo, kamaráde, my se odstěhovali z Bystřice za války. Ve třiačtyřicátém. Od té doby uteklo moc vody. Pamatuji si, že prvním ředitelem té firmy, byla to nějaká velká akciová společnost při c. k. rakousko-uherské dráze, byl rada Vágner. Čech. Já ho v životě neviděl a ani nevím, kdy umřel. Táta o něm často mluvil. Říkával, že když se Vágner probudí na Nový rok, má pod polštářem milión. Jako malou pozornost od té společnosti. Vzpomínám si ještě, že starý Vágner měl dva syny, jeden po něm převzal ředitelské křeslo, ale co se stalo s tím druhým – to mi už vypadlo z hlavy. Víc ti o nich neřeknu.“

Kdyby dvorní rada Vágner vstal z mrtvých, velice by se podivil, co zbylo z jeho továrny. Staré časy připomínala už jen oprýskaná hala s malými zamřížovanými okénky, která dnes sloužila jako sklad hutního materiálu, a tehdejší budova ředitelství, v níž byly laboratoře a kanceláře technologů. Jinak byly všechny objekty nové. Třípodlažní administrativní budova, čtyři dlouhé prosklené haly, slévárna, kalírna, prostorné mechanické dílny s nástrojárnou a dokonale vybavenou vývojovou dílnou.

Vávra vstoupil do vestibulu vrátnice. Bylo v něm několik klubovek, vchod do návštěvní místnosti a telefonní budka. Na stěnách visely harmonogramy plnění plánu, několik fotografií nejlepších pracovníků a skříňky s kontrolními kartami. Kolem píchacích hodin se vcházelo širokými dveřmi do objektu závodu. V místnosti oddělené skleněnou přepážkou seděli dva strážní a Daněk.

Jakmile poručík spatřil kapitána, vyšel mu vstříc. V ruce držel žlutou kartu.

„To je píchačka Viktora Douška,“ oznámil a podal kartu Vávrovi. „Včera večer přišel v devět hodin a odcházel o půlnoci. Příchod i odchod si odpíchl.“

Vávra vytáhl zápisník a nalistoval stránku s Douškovou výpovědí. Údaje souhlasily.

„Zato pan ředitel nás pěkně houpal,“ řekl Daněk rozhořčeně. „Jestli mě paměť neklame, tak se včera svatosvatě dušoval, že po příjezdu z přehrady nevytáhl paty z tý jejich pevnosti.“

„A vytáhl?“

„To bych řekl! V půl desátý přijel do fabriky a v jedenáct zase odjel. Strážný ho vedl k autu.“

„On se neudržel na nohou?“

„No tak tedy mu svítil baterkou na cestu,“ zabručel Daněk. „On totiž od půl desátý do jedenácti nešel v celý Bystřici proud. Blesk šlehnul do transformátoru.“

„Co tady dělal Heler potmě?“

„Závod má svou vlastní elektrárnu. Ale před vrátnicí byla tma jako v pytli. Proto s ním šel strážnej. Můžu pokračovat?“

„Tvá slova působí jako hojivý balzám na mou utrápenou duši,“ podotkl Vávra s vážnou tváří.

Daněk si ho mlčky prohlížel. „Něco ti je?“

„Co by mi mělo být?“

„Že seš po ránu tak veselej. To u tebe nebývá zvykem.“ „Rozveselil mě doktor Křížovský.“

„Vytáhl ze Zavázalova žaludku vrahovu občanku?“ „Omyl. Zavázalův žaludek byl úplně prázdný.“

„Tomu se nedivím. Přestěhoval se do Vondruškova hausbótu.“

„Zavázal se neutopil,“ vyhodil Vávra trumf a čekal na reakci.

Daněk se otřepal. „Řekni to ještě jednou.“

„Zavázala nám někdo udusil.“

Daněk znázornil rukama sevření krku.

„Ne. Polštářem,“ odpověděl kapitán.

„A pak ho utopil?“

„Přesně tak.“

„Pro jistotu?“

„To se ho musíš zeptat. Ale až ho chytneme.“

„No to je gól!“ divil se poručík. „To jsme tu ještě neměli.“

„Takže víš nejčerstvější novinky a můžeš pokračovat. Ředitel přijel v půl desáté do závodu. Co bylo dál?“ „Předtím volal v devět hodin do vrátnice a ptal se, jestli je na šichtě Mach nebo Říha.“

„Kdo to je?“

„Říha je kalič a Mach ti visí nad hlavou,“ řekl a ukázal na smějící se vrásčitou tvář na desce cti. „Nástrojař.“

„Proč je sháněl?“

„Nevím, ale máme štěstí. Říha je ještě v závodě. Honí nějakou kvaltovku. Táhne šestnáctku.“

Vyšli na prostorné nádvoří. Po levé straně stála administrativní budova, naproti závodní jídelna, sociálky a zdravotní středisko. Průčelí uzavírala řada zaparkovaných nákladních aut. Nádvoří bylo prázdné, jen před ředitelstvím stáli dva muži a tiše spolu hovořili.

„Ekonomický a obchodní náměstek,“ upozornil Daněk Vávru.

„Co tady dělají?“

„Čekají na ředitele. Svolal poradu vedení.“

„V neděli?“ podivil se kapitán.

„Zřejmě se tady slouží až do roztrhání těla,“ mínil Daněk uštěpačně.

Prošli mezi dvěma tichými halami, kolem velké trafostanice s velínem a vstoupili do široké tmavé haly mechanických dílen. Řady stropních zářivek nad obráběcími stroji nesvítily. Daněk vedl kapitána k širokým plechovým dveřím, polepeným výstražnými tabulkami. V kalírně se nesmělo kouřit, jíst, pít, vcházet s otevřeným ohněm a nezaměstnaným se vstup vůbec zakazoval.

Vešli dovnitř. Ovanul je nepříjemný suchý žár. Dva dělníci právě uzavírali kalicí pec. Vávra s Daňkem čekali, až sjede masívní uzávěr, a pak přistoupili ke dvojici.

„Ano, ředitel tady byl,“ potvrdil Vávrovi Říha. „Co má být?“ Zatvářil se odmítavě. Bylo zřejmé, že nehoří touhou po hovoru.

Vávra tušil, že kdyby se ho teď zeptal, co mu Heler chtěl, pošle ho Říha za ním.

„Zavázal je mrtev,“ řekl proto.

„Vím,“ odpověděl kalič. „Je toho plná fabrika.“

„Nepovíte mi o něm něco?“

Posadili se do rohu kalírny ke stolu z dřevěných fošen. Říha sfoukl z květovaného igelitového ubrusu vrstvičku prachu a vytáhl z chladničky pivo.

„Dáte si?“

Oba kriminalisté současně zavrtěli hlavami. Říha otevřel láhev a dlouze se napil. „Zavázal byl v podstatě chudák, nemám pravdu, Lojzo?“ pravil a domáhal se pohledem kamarádova souhlasu.

„Spíš vůl,“ odpověděl Alois Svozil. „Nikdo ho tu neměl rád, ale udělal si to sám.“

„Takhle ne, Lojzo,“ krotil ho Říha. „Zavázal to neuměl s lidmi. My jsme direktorovi několikrát říkali, aby ho přeřadil někam jinam, třeba k technologům, ale nikdy k tomu nedošlo.“

„Teď jsem vám nerozuměl,“ přerušil ho Vávra. „Kdo my?“

„Celozávodní výbor strany i rozhodčí a smírčí komise ROH. Já jí předsedám. To víte, úkoláři nemají ve fabrikách ustláno na růžích. Normy – to jsou prachy. Na tu funkci musí bejt zvláštní nátura…“

„Jako má Honza Chaloupka!“ vskočil mu do řeči Svozil. „Ten když přijde na dílnu, tak myslí. Ví, kde je měkkota, promluví s ženskejma a vždycky se s nimi dohodne po dobrým. Ale Zavázal? Bum bác, zpevňuju vám normy o pět procent a basta fidli. A výsledek? Kde to jde, jako na montáži, tam ženský přidají a nic se neděje. Ale u mašin? Ty se točej furt stejně a báby si chtějí zachovat vejdělky. Tak berou větší sponu a trpí tím kvalita. Potom se direktor diví, že máme reklamace. A když k tomu přičtete Zavázalovo fízlování…“ rozpačitě se podíval na Říhu. Věděl, že řekl víc, než měl a než vůbec říci chtěl.

Nastala trapná pauza. Vávra mlčel, čekal na pokračování, ale oba kaliči nevěděli, jak dál.

„Nedopovíte to?“ zeptal se po chvilce kapitán s úsměvem.

Svozil vstal. „Jdu se podívat na teplotu.“

Říha ho chytil za montérky a nešetrně ho stáhl zpět na židli. „Času dost! Jen pěkně seď a dožvejkni, cos nakousl.“ Obrátil se k Vávrovi. „Lidi všechno rádi nafukujou.“

„U Vondrušky to byla jasná pomsta!“ řekl kategoricky Svozil. „Ale mluv ty, seš parťák.“

Říha jedním lokem dopil zbytek piva. Daněk uznale kroutil hlavou, nemohl pochopit, jak někomu může protékat pivo hrdlem, aniž by polykal.

„Vondruškův švagr stavěl loni barák,“ vysvětloval Říha. „Tehdy byl ještě Vondruška vedoucím zásobování a měl k dispozici podnikovou škodovku. Dodávku. Víte, jak to chodí, příležitost dělá zloděje. Ne že by Vondruška kradl podnikovej materiál, to jsme důkladně prošetřili, ale občas něco na služebních cestách sehnal a odvezl ke švagrovi na stavbu…“

„A Zavázal ho prásknul,“ dodal Svozil umíněně.

Vávra s Daňkem se na sebe rozpačitě podívali.

„Proto se na něj zlobíte?“ divil se Vávra. „To snad bylo v pořádku, ne?“

„Proto ne! Podnikový auťáky nejsou na melouchy! Ale on jel po Vondruškovi proto, že ho Vondruška nevzal do abtajlunku. A to bylo podle mýho nefér.“

Vávra se otočil na Říhu. „Jestli tomu dobře rozumím, tak případ projednávala vaše rozhodčí komise…“

Říha přitakal. „Prokurátor nám případ předal. Škoda byla nepatrná, ale Vondruška ve funkci zůstat nemohl.“

Vávra přivřel oči. Usilovně si vybavoval v paměti stránku v Zavázalově zápisníku, na níž byla napsána jména Šípové, Vondrušky a inženýra Švarce. U prvních dvou byla připsána nějaká data a křížky, podobné těm, jaké vídáme na smutečních oznámeních.

„Nepamatujete si, kdy byl Vondruška odvolán z funkce?“

„To vám povím přesně, mám tady zápisy z komise,“ řekl Říha, vytáhl z hořejší zásuvky plechového šatníku tenký šanon a zalistoval v něm. „Třetího září loňskýho roku jsme zasedali a příští den ředitel Vondrušku odvolal.“

Vávra si datum zapsal.

Říha se vrátil ke stolu. „Minulý měsíc se závodní výbor za Vondrušku zaručil, je to skutečně schopnej chlap, a naše komise doporučila řediteli Vondruškův návrat do původní funkce. Všichni byli pro, ale…“

„Zavázal zase zapracoval,“ neudržel se Svozil a vskočil Říhovi do řeči. „Hezky inkognito, zezadu, anonymkem na generální ředitelství.“

Říha se rozčilil. „Krucifix, Lojzo, jak to můžeš tvrdit?“ „Tak proč jsi poslal Vondrušku za Zavázalem, no? Nikdo jinej ten anonym napsat nemohl a ty to dobře víš!“

Říha se zamračil a mlčel. Kapituloval.

„Byl Vondruška za Zavázalem?“ zeptal se Vávra. „Nevím. Ještě jsem s ním nemluvil. Ale zřejmě se dohodli s ředitelem na schůdnější cestě.“

Svozil otráveně mávl rukou. „Tomu říkáš schůdná cesta, Vládo? Jakmile by starej jmenoval Zavázala vedoucím plánovacího oddělení, do půl roku by tam nezůstala ani noha!“

„Cože?“ vyhrkl Daněk. „Ředitel chtěl Zavázala povýšit?“

„Kvůli tomu za mnou včera v noci přišel,“ vysvětloval Říha. „Zavázalovi bylo padesát, běží mu posledních deset let, potřeboval by pro důchod co největší průměr. Ředitel chtěl slyšet můj názor, spíš přišel vysondovat, jestli by Zavázalovo jmenování prošlo ve složkách.“

„Prošlo by?“

„Předpokládám, že ano. Plánovač musí v první řadě dokonale znát fabriku a její problémy. A tuhle podmínku Zavázal splňoval, pracuje tady už patnáct let.“

Nad kalicí pecí se rozsvítilo červené světlo. Teplota v ní dostoupila ke zvolené hranici. Oba kaliči šli po své‘práci.

Vávra s Daňkem vyrazili na čerstvý vzduch.

„Václave, rozumíš tomu?“

„Pěkně se nám to zamotává.“

„Vondruška měl motiv jako hrom. Zavázal mu stál v existenční dráze.“

„Jenže byl na Moravě,“ podotkl kapitán suše.

Před administrativní budovou zastavila červená škodovka. Vystoupili z ní Heler a Doušek. Doušek si všiml přicházejících kriminalistů a upozornil na ně ředitele. Oba se zastavili a čekali, až k nim Daněk s Vávrou dojdou.

„Mám sice poradu, ale pět minut vám mohu věnovat, soudruzi,“ řekl Heler odměřeně, čímž chtěl dát jasně najevo, kdo je na území závodu pánem.

„Na něco jste si ještě vzpomněl?“ zeptal se Vávra.

„Všechno jsem vám včera řekl.“

„Pak vás nebudeme zdržovat.“

„Potom nechápu, co pohledáváte v podniku,“ řekl dotčeně. „Podle organizačního řádu…“

„Jenže vy jste tady nebyl a nemohli jsme tušit, že budete mít v neděli dopoledne výrobní poradu,“ přerušil ho Vávra s milým úsměvem.

„Utonutí Zavázala je naprosto jasné.“

„Jistě. Na shledanou.“

„Na shledanou,“ zavrčel Heler a vešel do budovy. Doušek poslušně pospíchal za ním.

Kriminalisté zamířili k vrátnici.

„Ten je tak namyšlenej, že to až bolí,“ prohlásil Daněk.

„Kouzlo moci často oslepuje.“

„Ale neopravňuje ho z nás dělat idioty. Nebo je tak omezenej a myslí si, že si ty jeho báchorky neprověříme?“

„Nechme ho při tom. Někdy se vyplácí vystupovat v roli hlupáků. Když si to může na obrazovce dovolit poručík Colombo, proč bychom to nevyzkoušeli i my?“

Nasedli do volhy a Vávra okamžitě sáhl po aktovce. Vytáhl z ní Zavázalův zápisník, položil si ho na kolena a nalistoval příslušnou stránku. U Vondruškova jména bylo za křížkem datum 4. září minulého roku. Byl to den Vondruškova odvolání z funkce.

Inženýra Švarce zastihli doma. Přišel jim otevřít v bílém plášti s rýsovacím perem v ruce. Na nic se nevyptával, ustoupil od dveří a ukázal na obývací pokoj.

Místnost byla vybavena jednoduchým sektorovým nábytkem, na stolku stál barevný televizor a u okna velká rýsovací deska na stojanu.

„V práci se k malování nedostanu,“ řekl na vysvětlenou Švarc.

„Proč nejste na poradě vedení?“ zeptal se Vávra. „Nikdo mě nepozval,“ řekl s úsměškem.

„A není vám to divné?“

„Vůbec ne. Nenormální by bylo, kdyby mě ředitel pozval. Patřím totiž mezi zavržené.“

Švarc ukázal na dvě nízká nepohodlná křesílka a sám zůstal stát u rýsovací desky.

„V kavárně jste pronesl jednu hezkou větu, pane inženýre,“ začal Vávra. „Řekl jste, že šachy jsou královská hra a že se králové vždy znali. To je možné. Ale povězte mi, jestli si také lhali.“

Zbystřil pozornost. „Nerozumím.“

„Proč jste nám neřekl, že jste se předevčírem večer vrátil do kotviště?“

„Neptali jste se.“

„Tak se ptáme teď,“ řekl nabručeně Vávra a marně se snažil najít pohodlnou a slušnou polohu pro své nohy. Když se podíval na Daňka, viděl, že si nedělá žádné násilí. Docela spokojeně se rozvalil po křesle, nohy natáhl před sebe. V duchu nad ním káravě potřásal hlavou.

„Chtěl jsem se řediteli omluvit. O hádce mezi námi jsem vás informoval, cestou domů se mi všechno rozleželo v hlavě a rozhodl jsem se to napravit.“

„Uznal jste, že měl pravdu ředitel?“

„To v žádném případě,“ řekl Švarc pevně. „Ale je nutno zachovávat pravidla hry. Heler je ředitel a já jeho podřízený. Měl jsem se krotit.“

Časové údaje, které si Vávra u jeho osoby prověřil, souhlasily.

„Proč jste nezaklepal na dveře hausbótu paní Šípové?“ „Nic jsem od ní nepotřeboval. Přijel jsem pouze za ředitelem.“

„Vondruškův hausbót byl na místě?“

„To nevím, nedíval jsem se tam.“

Vávra ho bedlivě pozoroval, inženýr byl klidný, nejevil sebemenší známky nervozity.

„Včera jste mi řekl, že neúspěch na veletrhu zavinil spěch,“ řekl Vávra. „Slyšel jsem názor, že to byla vina vývoje.“

„Nemám ve zvyku hodnotit práci jiných středisek.“

„Ale Doušek je váš podřízený, ne?“

„Býval. Jakmile jsme spolu přestali vycházet, ředitel mu zařídil vlastní vývojové oddělení a od té doby podléhá Doušek výhradně jemu.“

Další dva protipóly, usoudil Vávra. „Prozradíte mi, proč jste spolu přestali vycházet?“

Švarc si došel do kuchyně pro židli a posadil se proti kapitánovi. „Vyjádřil jsem se nepřesně. Osobně proti kolegovi Douškovi nic nemám. Je to schopný slaboproudař, určitě by se uplatnil v kolektivu zkušených vývojových pracovníků. Ale svěřit mu vývoj číslicově řízených jednotek bylo od ředitele neuvážené a nerozumné. Je to úkol pro výzkumný ústav a nikoliv pro podnikový vývoj.“ Máchl rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu. „Nemá smysl o tom mluvit. Po včerejšku jsem se rozhodl, že se přestanu rozčilovat nad problémy, které nemohu ovlivnit.“

Kapitán tedy změnil téma. „Slyšel jsem, že máte reklamace.“

„Slyšel jste dobře. Příčiny jsem vám objasnil v kavárně: šturmování, nedůslednost, špatná výstupní kontrola. Mezi tuzemskými partnery se to jakžtakž uhádá, zahraničním odběratelům musíme poskytovat slevu. Sto tisíc, dvě stě tisíc, navíc šmouhu na jméně a ta nás stojí nejvíc.“ Povzdychl si. „Já si někdy říkám, kam tenhle věčný shon povede. Kupte si dneska nový nábytek. Co myslíte – přežije vás? Auta! Za dva roky máte zrezivělou karosérii. Tomu já neříkám výrobky, ale okrádání spotřebitele. Pamatuji doby, kdy jsme v téhle fabrice kabiny na důlní lokomotivy před stříkáním základní barvou cínovali. A nikdo k tomu ředitele Vágnera nenutil. Ale šlo mu o dobré jméno podniku.“

„Vy jste pracoval v lokomotivce?“

Zasmál se a celý obličej mu zjasněl. „Nastupoval jsem tam rovnou z techniky. Mladý a s touhou předělat svět. A víte kam? Do výstupní kontroly. Teprve až jsem si osahal všechny součástky lokomotivy, posadil mě ředitel k rýsovacímu prknu.“

Vávra ho požádal, aby mu řekl něco bližšího o rodině Vágnerů. „Rád bych se v tom vyznal,“ podotkl.

„Proč ne?“ pokrčil rameny Švarc. „Starého pána, radu Vágnera, jsem nepoznal. Zemřel před druhou světovou válkou a byl v podstatě prvním českým ředitelem v rakousko-uherském mocnářství. To byla tehdy velká čest. Prušáci si mezi sebe hned tak někoho nepustili a zvlášť ne Čecha. O Vágnerovi kolovaly různé zvěsti. Ať byl jaký byl, fabrice rozuměl. V dobách krize se v lokomotivce jelo naplno a tím se mohla tehdy pochlubit málokterá firma. Znal jsem ale oba jeho syny Richarda a Jana. Richard byl o tři roky starší než Jan a oba vystudovali strojní inženýrství. Richard nastoupil na otcovo místo a mladší Jan vedl konstrukci. Těsně před vpádem nacistů se Richard oženil. Nejdříve se jim narodila dcera Jiřina, to je manželka našeho ředitele Helera, a za tři roky Hedvika. Také ji znáte. Vezl jsem ji v pátek z kotviště domů. Já jsem nastoupil do lokomotivky ve čtyřiapadesátém…“

„Přeskočil jste válku, pane inženýre,“ upozornil ho Daněk.

„V lokomotivce se nic zvláštního nedělo. Richard dál řediteloval a zřejmě neměl žádné techtle s fašisty, protože po osvobození zůstal ve funkci. Ale Jan za války utekl za hranice a vrátil se s Rudou armádou. Po Únoru Richarda vyhodili z fabriky a na jeho místo nastoupil Jan.“

Vávra nevěřícně potřásl hlavou.

„Zní to divně, co?“ usmál se inženýr. „Ale je to tak. Sami dělníci si ho vynutili. Zeptejte se dědy Macha, nástrojaře, ten vám řekne podrobnosti. Já to vím taky od něho. Richarda dělníci neměli rádi, byl hrubý a nepřístupný. Jan byl jeho opakem. Ale ředitelé prý byli dobří. Jan určitě. Dobrý ředitel je něco jako vynikající dirigent. Člověk se s tím nadáním musí narodit.“

„Takže vy jste pracoval pod Janem Vágnerem,“ upřesnil si kapitán.

„Až do sedmdesátýho roku.“

„Stále v konstrukci?“

„Ano,“ natáhl se a pohladil roh rýsovací desky, „a bylo nám spolu vždycky dobře. Jestlipak víte, kdo stál u sousedního prkna?“

Vávra vyčkávavě zvedl obočí.

„Tonda Heler.“

„Dnešní ředitel?“

„Byli jsme velcí kamarádi. Dokonce si mě vybral za svědka, když se ženil s Jiřinou. To bylo v osmapadesátém roce. Na jaře, v květnu.“ Lítostivě se usmál. „Práce nás dala dohromady, práce nás rozvedla. Takový už je život.“ „Bratři Vágnerové ještě žijí?“

„Richard zemřel rok po mém nástupu a Jan tuším v třiasedmdesátém, možná o rok později.“

„A matka paní Helerové?“

Trhl sebou. Cípy pláště se mu svezly na podlahu. Přitáhl si je a přehodil je křížem přes kolena. „Také zemřela,“ řekl rychle.

„Před dvěma roky?“

„Asi tak. Nevím přesně.“

Vávra vstal a ulehčeně se narovnal. Podal inženýrovi ruku. „Nemáte naplánovanou nějakou služební cestu?“ Zavrtěl hlavou. „Proč?“

„Budeme vás ještě potřebovat. Neopouštějte, prosím, Bystřici, ano?“

Přikývl.

V ředitelově pracovně bylo dusno a nakouřeno. Kolem dlouhého stolu seděli tři náměstkové, podnikový právník Souček a vedoucí oddělení práce a mzdy. Židle inženýra Švarce byla prázdná. Heler seděl v čele stolu a hovořil.

„Žádám ode všech naprostou diskrétnost! Problémy v podniku jsou výlučně naší interní záležitostí, do které nikomu nic není. Doufám, že mi všichni rozumíte.“ Počkal, až několik hlav přikývlo, a pokračoval. „Zavázalova smrt nikterak nesouvisí s naším podnikem a nepřeji si, aby ji někdo s ním spojoval. Podle mého názoru odstrčili Vondruškův hausbót chuligáni nebo ho při bouřce uvolnilo vlnobití.“

„Ti dva, co tu chodí, jsou z kriminálky,“ poznamenal výrobní náměstek.

„Proto pořád mluví o vraždě. Znovu opakuji, že i kdyby tomu tak bylo, čemuž osobně nevěřím, s naší prací to nemá nic společného. Tak je nutno zítra hovořit před zaměstnanci.“

„Soudruh ředitel má pravdu,“ podpořil Helera Doušek. „Ať si vyšetřují smrt Zavázala a nestrkají nos do našich problémů. Z nás nikdo v kotvišti nebyl.“

Začali se dohadovat a mluvit jeden přes druhého. Heler je umlčel důrazným úderem dlaně do desky stolu.

„Dost! Pozval jsem vás hlavně z jiného důvodu. Jedná se o inženýra Švarce. Navrhuji jeho odvolání z funkce!“

V místnosti zavládlo tíživé ticho.

„Přeřazení?“ ozval se nesmělý hlas obchodního náměstka.

„Nejraději bych mu dal výpověď pro ztrátu důvěry,“ řekl nerudné Heler.

Oči všech přítomných spočinuly na podnikovém právníkovi.

„A důvod?“ zeptal se Souček.

„Ty nechodíš na vedení, doktore?“ obořil se na něj ředitel. „Je to pátá kolona v podniku. Nerespektuje příkazy, je stále v opozici, takového člověka tady přece nepotřebujeme.“

„To neobstojí, soudruhu řediteli,“ namítl právník. „Když se odvolá, budeme muset prokázat předcházející kárné postihy. Důtky, krácené prémie…“

Několik hlav přikývlo.

„Nikdo se nevyzná v provozu líp než on,“ namítl výrobní náměstek, který si uvědomil, že odvoláním Švarce z funkce vedoucího provozu by mu přibylo nepřeberné množství starostí.

„Žádný zázrak není,“ ujal se slova Doušek. „Těží z toho, že za těch pětadvacet let v podniku ví, kudy vede kdejaký kabel. Ale po odborné stránce by ho zastal každý vrchní mistr.“

Heler pozorně sledoval výrazy ve tvářích lidí. Na většině jich viděl, že s Douškovým názorem nesouhlasí.

„Tak jinak,“ řekl pomalu a na každém slově si dal záležet. „Ze zaručených pramenů jsem se dozvěděl, že Švarc se zapletl do určitých machinací nebo spolupráce s jistými zahraničními firmami. Víc zatím prozradit nemohu, ale jsem přesvědčen, že se to stane předmětem vyšetřování. Se Schneiderem je jedna ruka, to víme všichni. Rok co rok jezdí na dovolenou za hranice a nevynechá jediný mezinárodní veletrh. Chci tím říct, že příležitostí ke schůzkám má habaděj. Na nás je, abychom byli rychlejší. Abychom mohli dokázat nadřízeným orgánům, že jsme se jím nenechali vodit za nos.“

V místnosti nastalo takové ticho, že bylo slyšet bzučení mouchy na skle okna.

„Spojuješ to s nezdarem na veletrhu?“ chtěl vědět ekonomický náměstek.

„Já bych za to nic nedal,“ předběhl ředitele Doušek. „Konkurenční firmy musely znát náš systém číslicového řízení jednotek. Proto přišly s jiným principem.“

Rozpředla se živá diskuse, ale Heler další podrobnosti neprozradil. Konečné slovo dostal doktor Souček. Sáhodlouze rozebral všechna možná úskalí v rámci paragrafů a v závěru doporučil řediteli, že nejjednodušší by bylo naznačit Švarcovi, aby výpověď podal sám. Vedení souhlasilo a Heler ani víc neočekával. Byl spokojen.

Porada skončila.

Volha uháněla k přehradě. Vávra měl před sebou rozevřený Zavázalův zápisník a listoval v něm.

„Ten křížek u Vondruškova jména znamená jeho sesazení a datum čtvrtého září, den, kdy k tomu došlo,“ zamumlal si zamyšleně a podtrhl na stránce Vondruškovo jméno. „Jakpak se asi svezl po kůži Šípové?“ Objel koncem propisovačky datum 10, března, které bylo připsáno k jejímu jménu.

„Záležet to na mně, tak balím a jedu domů,“ řekl Daněk nevrle. „S kýmkoliv mluvíme, slyšíme, že to byl křivák.“

Vávra se naklonil k řidiči. „Slyšels ho, Mirku?“

Řidič se zasmál a přikývl.

„Copak nemám pravdu?“ bránil se poručík.

„Samozřejmě že nemáš! Co když je všechno zrovna obráceně? Co když Zavázal šlapal ve fabrice různým podvodníčkům na paty a ti ho teď očerňují? Kdo z lidí, s nimiž jsme dosud hovořili, k nám byl upřímný? Nikdo!“ „Ten inženýr je náramnej sympaťák.“

„Ale nic víc!“ rozohnil se kapitán. „Pepku, ty mu věříš, že se jel Helerovi omluvit? Já ne. Ti dva se mají rádi jako kočka s myší. Zakopaný pes je v Bystřických strojírnách. Tam před námi něco tají. Něco, odkud vede stopa k Zavázalovi. Podle toho, co dosud víme, byl Zavázal puntičkář. Systematický člověk. Když se do něčeho zakousl, nepustil. Netvrdím, že se mi jeho způsoby líbí, ale zase: měl jinou možnost?“

Daněk zaprotestoval. „Když mě někdo nechce do oddělení, tak mu to nebudu vracet přes jeho šváru, nemyslíš?“ „To říkají zase jen oni, Pepku. Může v tom být něco úplně jiného. Helerovi vyčítáš, že nám napovídal pohádky a domnívá se, že si je neprověříme, ale ty také hned každému věříš.“

Probrali příjezdy aut do kotviště. Nevěděli nic o vozidle, které přijelo před půlnocí a po čtvrt hodině odjíždělo. „Hausbót už byl na dně,“ připomněl Daněk.

„Ale ve voze mohl být společník, který přijel pro vraha,“ odpověděl kapitán. „Třebaže mi tam nesedí ta baterka, ale pachatel mohl zapomenout v kotvišti něco důležitého a vrátil se pro to.“

„Opil se Zavázal sám, nebo ho namazali?“

„Heler tvrdí, že sám, že ho mírnili, ale že to nebylo nic platné.“

„Václave,“ řekl Daněk vyčítavě, „Heler lže, jako když tiskne. Nepamatuje se, že chtěl Zavázala povýšit, a přitom si jeho jmenování za šéfa plánovacího oddělení ošlapával v půlnoci u členů celozávodního výboru ROH a strany. Vtrhne k Šípové do bytu a snaží se ti namluvit, že jí přišel připomenout termín přihlášky na. veletrh, na kterou je jednak půl roku čas a pak s ní Šípová nemá vůbec nic společnýho. Mám pokračovat?“

„Nechme zatím Helera a věnujme se ostatním podezřelým. Co jsi o nich zjistil?“

Daněk vytáhl poznámkový blok.

„Alimenty neplatí žádný, trestní rejstřík mají všichni čistej, dluhy jsem nezjistil. Šípová je rozvedená, Doušek, Švarc, Vágnerová, mladá Helerová svobodní, Helerovi a Vondruškovi jsou jasní. Vondrušková pracuje taky v Bystřických strojírnách, Vágnerová má invalidní důchod, Věra Helerová teď končí v Praze práva, svatbu budou mít třiadvacátého října v půl jedenácté na Karlštejně, stará Helerová je doma…“

„Helerová je zaměstnaná na okrese, ne?“

„Pouze v komisi sociálního zabezpečení. Funkce je neplacená, má na starosti odvolání občanů proti výměře důchodů.“

„Co ta jména v Zavázalově notýsku?“ v

„To je práce na půl roku,“ máchl rukou Daněk. „Kdyby u nich byla alespoň celá jména, jméno a příjmení. Jsou tam například dva Nováci a tři Svobodové. Víš, kolik Nováků je jen v pražském telefonním seznamu? Čtrnáct set čtyřicet! Kluci si zatím opisují telefonní čísla. Ale nehraje jim to. Jen aby si Zavázal nezapisoval tažená čísla v Matesu a my tím nezaměstnávali celý náš aparát.“

„Zkusit se to musí!“

Sjížděli ostrými serpentinami k přehradě. Vávra nařídil zastavit před hotelem.

Vešli do restaurace a posadili se k oknu. Měli před sebou pohled na stříbrnou plochu jezera a barevné skvrny podzimního listí na protějším svahu. Na pláži podél břehu se opalovalo asi padesát naháčů, do vody se odvážili jen dva mladíci.

Číšník jim přinesl kávu a kapitán ho vybídl, aby si přisedl. Byl zvědav na průběh čtvrtečního večírku.

„Byla to slabota,“ řekl číšník. „Nálada žádná, vyinkasoval jsem jen tři stovky. Špatný kšeft.“ Ztišil hlas. „Už víte, kdo mu to udělal?“

„Vy jste znal pana Zavázala?“ vyhnul se odpovědi Vávra.

„Často sem jezdil na ryby. Chytával vždycky pod skálou naproti kotvišti Bystřických strojíren. Přijížděl na mopedu, dal si pokaždé čaj a tlačenku s cibulí. Neměl jsem tušení, že je zaměstnán v Bystřických strojírnách. Až minulý týden jsem ho viděl na školení.“

„Na večírku prý přebral,“ nadhodil Vávra.

Číšník chvíli přemýšlel. „Pokud si pamatuji, tak jsem mu nesl jen dvojitý koňak. Jinak pil pivo, desítku. Dvanáctka nám došla. Já bych řekl, že byl střízlivý.“

Kdo tvrdil, že se Zavázal na večírku opil? přemýšlel Vávra. Heler a inženýr Švarc.

„Nevím, jestli je to důležité, ale někdo sem dvakrát volal. Jednou se vydával za ústřednu v Praze. Náhodou jsem vždycky zvedl telefon. Byl to týž hlas, ženský, drsný, trochu zadrhával, pletl se, určitě to nebylo děvče z ústředny,“ mínil číšník. „Prvně volal ve čtvrtek večer, to už probíhal ve velkém sále večírek. Ohlásil se jako pražská ústředna a chtěl k telefonu pana Schneidera a jeho syna…“

„Koho?“ nadskočil Daněk, který měl vynikající paměť na jména a právě tohle jméno dnes ráno viděl v Zavázalově zápisníku.

„Schneidera a jeho syna,“ opakoval číšník a pokračoval: „Protože jsem měl přes den volno, nevěděl jsem, jestli se během mé nepřítomnosti jmenovaný pán se synem u nás neubytovali. Většinu našich hostů totiž tvoří zahraniční turisté. Podíval jsem se do knihy hostů, ale zapsáni nebyli. Šel jsem tedy do sálu a vyvolal jsem je. Zapomněl jsem vám říci, soudruzi, že polovina místnosti byla vyhrazena účastníkům školení a druhá fungovala jako normální restaurace pro hosty. K tomu jménu se nikdo nehlásil. Ptal jsem se pak recepčního, ale ani on žádné Schneidery neubytoval. Pak volal ten hlas druhý den dopoledne, nevím přesně, kolik bylo hodin, ale na školení se ještě přednášelo. Tentokrát se představil jako Markéta Mužíková z Vysočan a přál si mluvit s panem Vondruškou. Požádal jsem, aby zavolala za hodinu. Tvrdila, že je to naléhavé a že se jedná o dodávku nějakého elektromateriálu. Vyvolal jsem tedy pana Vondrušku ze sálu…“

„Mužíková… Mužíková,“ usilovně přemýšlel Vávra. „To jméno jsem někde četl.“

„Je v tom notesu,“ podotkl Daněk. „I s telefonním číslem.“

Vávra mu mlčky podal Zavázalův zápisník a požádal číšníka, aby pokračoval.

„To je všechno, soudruhu kapitáne. Byl to omyl. Slyšel jsem pana Vondrušku, jak říká do sluchátka, že jejich podnik si žádný elektromateriál z Tesly neobjednal.“ Jméno Markéty Mužíkové bylo skutečně ve sloupci jmen i s pražským telefonním číslem. Za čtvrt hodiny si zjistili přesnou adresu.

Vávra zaplatil a namířil si to s Daňkem do recepce. Za pultem stál asi padesátiletý muž a plýtval úsměvy na starší paní s bílým pinčlem v náručí. Na moment se střetl s Vávrovým pohledem a v tomtéž okamžiku ztratil zájem o svého hosta.

Po odchodu ženy přistoupil kapitán k pultu a zakýval na recepčního.

„Jestli se nemýlím, pane Vomáčko, máte na pět let zakázanou činnost.“

„Živnost je pod manželkou, pane kapitáne. Já jen jaksi vypomáhám.“

Vávra ukázal na blok. „Ale inkasujete.“

„Jen v nouzi. Když je fofr. Jinak jsem vedený jako řidič. Jezdím s dodávkou, chleba, mouka, zelenina… co je potřeba. Já už sekám latinu, pane kapitáne,“ řekl prosebně. „Chtěl bych tady zakotvit. Za rok mi vyprší trest, je tady hezky, dobré spojení s Prahou…“

„Pan Schneider. Co vám říká to jméno?“

„Někdo ho minulej tejden sháněl, že?“

„Paměť vám slouží stále dobře,“ usmál se kapitán.

„Vám taky,“ ujišťoval ho smutně Vomáčka.

„Už to není jako dřív. Občas mi vynechává.“

Oživl. „Mám tomu rozumět, že byste případně…“

„Ptal jsem se na Schneidera.“

„Znám ho osobně,“ řekl snaživě. „Helmuth Schneider z Frankfurtu nad Mohanem, obchodní zástupce švýcarské firmy GENERAL. Vysoký blonďák, zlaté zuby, brejličky, výborný plavec.“ Rozevřel knihu hostů a otočil několik listů. „Bydlel u nás od desátého do dvanáctého srpna minulého roku.“

„Se synem?“

„S paní. Ingrid Schneiderová, štíhlá blondýnka, může být o patnáct let mladší než manžel. To víte, u nich se na nějaký ten roček nekouká, hlavně když on má fiňáry.“

„Kdo ho tady navštěvoval?“

„Znáte inženýra Švarce z Bystřice?“

Vávra přisvědčil.

„Tak ten. Zamluvil mu u nás pokoj. A pana Douška?“ Vávra přikývl.

„Ten taky.“

„Navštěvovali ho společné?“ zeptal se Daněk.

„Zásadně sólo. Pan inženýr za ním chodil do hotelu, pana Douška jsem s ním zahlédl jen jednou na pláži. Včera se na něj pan inženýr Švarc taky ptal. O přestávce. Ale nejdřív sháněla pana Schneidera nějaká ženská.“

Vávra ukázal na telefonní přístroj. „V hotelu jediný?“ „Druhou linku má vedoucí v kanceláři.“

„Zajímají mě zaměstnanci Bystřických strojíren. Pamatujete si, kdo z nich telefonoval?“

„Skoro každý. Přes den si vyřizovali služební záležitosti, večer volali domů a hodně hovorů bylo s podnikem.“ „Petra Zavázala jste znak? Toho, co se utopil?“

„Jen ze školení. Ani jsem nevěděl, že se tak jmenuje.“ „Co mi o něm povíte?“

„Nesympatický člověk.“

„Proč?“

„Předevčírem po tom večírku šel ven. Mohlo být kolem desáté. Prosím, proti tomu nikdo nemůže nic namítat, nejsme dívčí internát. Ale nemůže čekat, že kvůli němu budu do jedenácti stát u vchodu. Zamkl jsem a on si musel zazvonit. Vynadal mi za to.“

Kapitán požádal Vomáčku, aby mu nakreslil, jak byli zaměstnanci Bystřických strojíren ubytováni, a vrátil se s Daňkem do vestibulu.

U malého stolku seděli dva cizinci a pili visku. V rohu dojídala odbarvená blondýna zmrzlinový pohár a přikusovala k němu šáteček se šlehačkou.

„Ty si dávají,“ utrousil Daněk závistivě.

„Ty nemáš na zmrzlinu?“

„Tady bych si ji rozhodně nedal. V jedničce, to tak. U stánku dostanu za ty prachy trojnásobnou porci.“

Vávra se od srdce zasmál. „Tak co závidíš? Ale já jsem také takový. To už je naše povaha. Než se nechat v klidu obsloužit v restauraci a zaplatit o deset korun víc, tak člověk raději shltne v bufetu vestoje segedínský guláš. Pořád se někam pospíchá. Pak se divíme, že máme žaludeční vředy a umíráme na infarkty. Víš, jaký je můj dávný sen? A neuskutečnitelný?“

„Pokud vím, tak kdykoliv tě rozčilí náčelník, chceš s tím u nás praštit a jít do zoo krmit opice.“

„V mých letech by si na mě už nezvykly. Ale chtěl bych jet o vánocích s manželkou na hory. Do Krkonoš na Luční boudu. A mohlo by třeba celou dobu chumelit a řádit vánice. Ráno vstát, zazvonit na vrchního, poručit si k snídani čokoládu, ke svačince uheráček bez chleba, k obědu ražniči s oblohou, na to džbánek bílého, k večeři si objednat něco, co ti přivezou na vozíku, poleji slivovicí a před tebou zapálí, zapít to plzeňským, dáchnout si a večer vyrazit do baru, poručit si nějaký mišmaš ze šejkru a druhý den si všechno zopáknout.“

„To abys vyhrál ve sportce.“

Vávra se znovu vesele rozesmál a plácl Daňka po zádech. „A v tom je ta neskutečnost, Pepíku. I kdybych vyhrál, tak bych si řekl: není to zbytečný přepych, blázne starý? Mladí touží po barevném televizoru, druhý zeťák shání peníze na nový auťák, na chalupě je potřeba přeložit střechu… drž se při zemi, Venco, třeba tady o vánocích taky napadne sníh a tu láhev šampusu si můžeš koupit v Pramenu.“

Vyšli na terasu a kouzlo zasněžených Krkonoš odfoukla šedá skutečnost.

„Na toho Schneidera se zítra podívej, Josefe. Zjisti, co je zač, s kým u nás obchoduje. Ale diskrétně!“ řekl kapitán důrazně.

Daněk přikývl a ukázal na lavičku. Dřímal na ní Procházka. Poručík si dal prst na ústa a tiše došel k lavičce. Popadl ho za rameno a vykřikl: „Budíček! Bude poledne, mladej.“

Procházka sebou polekaně škubl. Vyskočil a upřel vyděšené oči na Vávru. „Čekám na vás,“ zakoktal a prohrábl si vlasy.

„Byl jsi u těch trampů na skále?“

Podporučík vytáhl z kapsy tři složené listy. „Já vám to přepíšu na stroji, soudruhu kapitáne. Ten kluk škrábe jako kocour. Ještě jsem zjistil, že Zavázal ve čtvrtek večer někomu telefonoval, kolem půl jedenácté z hostince v osadě Hojná. To je těch několik stavení na vršku. Volačkou, číslo znal zpaměti.“

Podle recepčního odešel Zavázal z hotelu krátce po desáté a vrátil se v jedenáct. To by souhlasilo. Ale proč si nezavolal z recepce? uvažoval Vávra.

„Kde mají v tom hostinci telefon?“

„Na chodbě před kuchyní. Je to automat, veřejná telefonní stanice,“ odpověděl podporučík a pokračoval: „Pak jsem prohlédl obě parkoviště na druhém břehu, jak jste mi nařídil. Na spodním nejsou žádné stopy po pneumatikách, déšť je smyl, to znamená, že po nočním lijáku tam nikdo neparkoval. Ale na druhém parkovišti někdo v noci uvízl. Je tam taková jedna geologická zvláštnost. Po celé ploše parkoviště je vrstva tvrdé břidlice s nánosem jehličí. Jen v horním cípu, skoro u silnice, se táhne pětimetrový pruh žlutého jílu. V něm je vymletá stopa po levém zadním kole, které se v jílu protáčelo. Řidič musel několikrát řadit zpátečku a rozhoupávat vůz, než se mu podařilo se vyprostit. Teď je jíl zase tvrdý, okolní vrstvy propustné břidlice z něho rychle odvedou vodu. Ptal jsem se chatařů nad parkovištěm, o pásu jílu vědí a dělají si z. něj nádoby a sošky.“ Sáhl do kapsy a podal Vávrovi igelitový sáček s hrudkou jílu. „Vzal jsem si vzorek. Mokrý totiž tvrdí, že slyšel, jak někdo túroval nahoře o půlnoci auťák.“

Brčálově zelený žigulík sjížděl pomalu ke kotvišti Bystřických strojíren. Za volantem seděl mladý muž a vedle něho Zavázalová. Byla ve smutku, hustý závoj jí zakrýval celou tvář.

„Sem teď nemůžete,“ zastavil je mladý příslušník. „Vraťte se.“

„Chci vidět, kde zemřel můj manžel,“ řekla umíněně a vystoupila. „Mám na to právo.“

Bezradný příslušník zavolal Vávru. Zavázalová stála na břehu jako socha a dívala se na hladinu.

„Dobrý den, paní Zavázalová,“ pozdravil tiše kapitán a ukázal směrem k mostu. „Tam.“

„Petr neuměl plavat,“ otřásla se hrůzou. „Muselo to být strašné. Být zavřený v místnosti a dívat se, jak voda stoupá.“

Vávra neodpověděl. Měl by jí říct pravdu, ale co by jí to pomohlo? Smrt utopením nebo uškrcením – jaký je v tom rozdíl? Žádný. Proto raději mlčel.

„Petra utopil inženýr Švarc a jeho společník,“ řekla znenadání. Oběma rukama zvedla závoj a přehodila ho přes klobouk. Pláčem naběhlé oči se pevně zachytily mžikajících očí Vávrových. „Šlo o velké peníze. O podvody. Petr je odhalil a ohlásil to řediteli. Jednou mi doma řekl, že zavřou polovičku podniku i s ředitelem. Byli rychlejší, než si myslel. Spravedlnost je pomalá. Přeje silnějším a mocnějším.“ Rozhlížela se, kam by se posadila a neumazala si šaty. Nohy se jí únavou a vyčerpáním chvěly. Vávra neměl jinou možnost než vytáhnout z kapsy složený kapesník, vytřepat ho a rozložit na zemi. Poděkovala a posadila se.

„Ty šaty mi koupil Petr na tatínkův pohřeb. Určitě se na mě dívá a zlobil by se, kdybych si je zašpinila. Ještě hledáte vraha?“

Vávra pokýval hlavou.

„Neřekla jsem vám včera všechno. Byla jsem rozrušená, ani nevím, co jsem vám říkala. Považujete mě za blázna?“

Zavrtěl hlavou.

„Napovídali vám o Petrovi hodně špatností?“

„Dost.“

„Věříte jim?“

„My nesmíme věřit nikomu, paní Zavázalová. Pachatel má podle zákona právo lhát.“

„Jsou to špatné zákony,“ povzdychla si. Otevřela kabelku a vytáhla z ní malou cestovní lahvičku s pradědem. Odšroubovala zátku a napila se. Utřela si ústa hřbetem ruky, a aniž pohlédla na kapitána, prohlásila: „Švarc měl společníka v továrně.“

„Víte koho?“

Podívala se na něj a pokrčila rameny. „Petr mluvil jen o Švarcovi.“

„Paní Zavázalová, řekla jste, že váš manžel mluvil o těch podvodech s ředitelem Helerem. Slyšel jsem dobře?“

„Slyšel.“

„Kdy s ním mluvil?“

„Na školení. Proto ho přece ředitel pozval sem.“

„A jak jste se to dověděla vy?“

„Petr mi volal.“

„Ve čtvrtek večer?“

„Ne. V pátek v poledne. Řekl mi, že nepřijede domů, protože ho ředitel pozval na hausbót, a pochválil mě, že jsem všechno dobře zařídila. Měla jsem z toho velkou radost. Dovolil mi dívat se na televizi a nakonec mi řekl, že všechno proběhlo podle plánu, že mluvil s ředitelem a že ho čeká velké povýšeni.“

Vávra z toho měl v hlavě zmatek. Zavázal přece telefonoval ve čtvrtek. Znovu se na to opatrně zeptal.

„Volal ve středu a v pátek,“ řekla s určitostí. „Ve středu přesně v šest hodin, jak jsme měli domluveno. Oznámil mi, že se má dobře a abych zítra šla na poštu zaplatit účet. To znamenalo, že mám ve čtvrtek večer přesně v osm hodin zavolat do hotelu a chtít k telefonu pana Schneidera a syna.“ „Cože?“ vyhrkl kapitán překvapeně. „To vy jste telefonovala do hotelu?“

Přikývla.

„Vy znáte pana Schneidera?“

„Ne.“

„Manžel ho znal?“

„Také ne.“

„Pan Schneider měl být v hotelu?“

„Ne.“

„Tak proč jste ho tam, proboha, volala?“

„Petr mi napsal na lísteček jen jeho jméno. Měla jsem Schneidera a jeho syna vyvolat.“ Sáhla do kabelky a podala Vávrovi osminku papíru. Byla rozdělena silnou čarou na dvě poloviny. V horní části bylo jméno Schneider a syn, pod ním čas 20.00 a telefonní číslo hotelu. Pod čarou uviděl Vávra jméno Markéty Mužíkové z Vysočan, čas 11.00 a jméno Vondrušky.

„Vondrušku jste také volala vy?“

„Já. Ale až druhý den.“

„Co jste mu měla říci?“

„Aby si odvezl ze skladu kabely.“

„Jaké kabely?“

„Nevím. To mi Petr neřekl.“

„A z jakého skladu?“

„Z Tesly.“

„Co vám odpověděl Vondruška?“

„Že si žádné kabely neobjednal. Bylo to heslo.“

„Jak to víte?“

„Petr mi řekl, že mi tak odpoví. Pak jsem měla zavěsit.“ „Ale proč jste se vydávala za Mužíkovou?“

„Petr mi to nařídil, musela jsem přece poslechnout.“ „Znáte tu ženu?“

„Nikdy jsem ji neviděla, ale vím, že je členem té bandy. Petr mi to řekl.“

„A pan Vondruška?“

„Taky krade. Už jednou ho soudili. Neměl Petra rád, protože Petr chtěl spravedlnost. Neztratil jste ten zápisník?“ „Ne.“

„Dejte na něj pozor. Jsou v něm důkazy. Ať vám ho neukradnou.“

„Kdo?“

„Petrovi nepřátelé. Švarc, Doušek, Šípová, ředitel, Vondruška a ti ostatní.“

Vávra vytáhl z kapsy zápisník. „Prohlížela jste ho někdy?“

„Nikdy. Bála jsem se, že by to Petr poznal.“

„Ani jste do něj nenahlédla?“

„Jednou, když jsem vytírala v pokoji prach. Ničemu jsem nerozuměla.“

„Nemluvil manžel o nějakém Kirchnerovi a Moravcovi?“ Pokrčila rameny. „Možná. Už si nepamatují.“

„Co vám říkal o Schneiderovi?“

„Že to nikdo není.“

„Jak to? Jako že neexistuje?“

„Ano.“

„A jeho syn?“

„To nevím. O něm nikdy nemluvil.“

„Ale přesto jste jim měla zatelefonovat do hotelu?“

„Je to tam napsaný,“ řekla a ukázala na lísteček ve Vávrově ruce. „Kde máte tu žárovku?“

„V laboratoři.“

„Ať vám ji někam nezašantročil.“

„Je tak důležitá?“

„Samozřejmě. Jsou dvě. Jedna pravá a druhá falešná. Petr říkal, že je to hlavní důkaz proti ní.“

„Proti Mužíkové?“

„Proti Šípové.“

Vávra si otřel dlaní čelo. Nejraději by si do ní nabral vodu a vchrstl si ji do obličeje, aby se vzpamatoval. Připadal si jako v začarovaném kruhu. Stále chodil kolem dokola a vůbec z toho nebyl moudrý.

„Šípová je také členem bandy?“

„Kryje je. Proto si ji Švarc i Doušek vzali k sobě do výzkumu.“ Ztišila hlas. „Museli, aby mlčela. Je to zlá ženská.“ Ušklíbla se. „Co může účetní vědět o strojích? Nic. Ale Petr měl maturitu. Šípová je mstivá a manželovi moc ublížila. Milovala se s každým, kdo jí pomohl nahoru. S Douškem a s dalšími. Petra taky sváděla, ale marně. Proto se mu mstila. Dejte si na ni pozor.“

„Jak se váš manžel dověděl o těch milostných pletkách?“ zeptal se Vávra nedůvěřivě.

„Jezdil sem na ryby. Měl s sebou dalekohled. Viděl je. Petr nikdy nelhal. Napsal si to do notýsku. Nikomu ho nepůjčujte. A nechoďte sám. Zabili by vás jako Petra.“ Vávra kývl na mladého příslušníka. Společně odvedli Zavázalovou k žigulíku. Kráčela toporně jako natažená figurka a cestou už nepromluvila.

„Jsem její zeť,“ představil se řidič. „Odpusťte, nedala si říct…“

„To je v pořádku. Hlavně ji nenechávejte samotnou.“ „Odvezeme ji s sebou do Domažlic.“

„Ano, tak to bude nejlepší.“

Mladý muž se ohlédl, jestli ho Zavázalová neslyší, a naklonil se ke kapitánovi. „Je to pro ni vysvobození. Byl to tyran, sadista, soudruhu kapitáne.“

„Znáte ji dobře?“

„Potřebuje si léčit nervy. Být mezi lidmi, žít beze strachu, že něco opomněla. Pro každou maličkost jí dělal ošklivé scény. Děkuju vám, že se k ní chováte tak ohleduplně. Pořád o vás mluví.“

Vávra se pousmál. „Zdvořilost není zásluha.“

„Jenže ona moc slušnosti nepoznala.“ Podal Vávrovi ruku a sedí si za volant. Jeli pomalu, téměř krokem. Kapitán se za nimi díval. Uprostřed mostu se auto na okamžik zastavilo. Přesně nad místem, odkud vytáhli Vondruškův hausbót.

„Co říkala?“ ozval se mu za zády Daněk.

„Jsem z toho jelen,“ přiznal se upřímně Vávra.

„Tak já tě dojelením. Na tý elektronce nejsou Zavázalovy otisky prstů.“

„To jsem předpokládal,“ odpověděl klidně Vávra. „Ještě něco?“

Daněk se zazubil. „Už jen takovou malou prkotinku. Procházka je zalezlej mezi popelnicema před Vondruškovým barákem a mocně po nás touží. Lépe řečeno – po tobě, já se v jeho očích vedle tebe úplně ztrácím.“

„Co dělá mezi popelnicemi?“

„Modeluje panáčky ze žlutýho jílu. Když mu dojde jíl, vleze si pod Vondruškův auťák a odloupne si další hrudku z levýho blatníku.“

Vondruška nervózně přecházel po pokoji, Vondrušková se opírala o lenošku a provázela manžela starostlivým pohledem. Černobílý foxteriér ležel na gauči a otáčel hlavu za pánem.

„Teď máš příležitost, Karle,“ naléhala osmatřicetiletá Vondrušková.

O pět let starší Vondruška se zastavil u tří velkých akvárií a bezmyšlenkovitě ťukal prstem na sklo. Potom bezradně rozhodil ruce. Měl malou postavu, kulatý obličej rámovaly husté černé vlasy, mroži kníry, jindy bujné a načechrané, mu dnes schlíple lnuly ke tváři a ústům. Za brýlemi s tmavou obroučkou neklidně pomrkávaly hnědé oči. „Dva dny jsme nebyli doma,“ namítl, „kdoví, co se tady dělo.“

„Někdo potopil náš hausbót. Vyšetřuje to kriminálka. Když nám to sousedka oznamovala, tvářili jsme se oba dokonale vyděšeně, určitě nám to dosvědčí. Já jsem myslela, že jsme si u našich všechno vyříkali,“ řekla důrazně.

„To jsme ještě nevěděli, že byl uvnitř Zavázal.“

„No dobrá, ale co se na tom změnilo?“

„Potopený hausbót by vyšetřoval strážmistr Kubát, takhle se do kotviště nastěhoval štáb kriminalistů. Víš dobře, že neumím lhát,“ bránil se Vondruška.

„Co myslíš, že před nimi utajíš? Odvolání z funkce? To jim vyzvonil první člověk, s kterým se pustili do řeči. A proč tě Heler odvolal – to taky. Tak z čeho máš strach? Určitě už taky vědí, že rozhodčí komise doporučila řediteli tvůj návrat do funkce. Jde jen o to, aby Heler tvoje jmenování rychle podepsal.“

„Bude se teď bát…“

„Stále je ředitelem!“

Vondruška prudce zagestikuloval. „Už ho odepsali. Je to politická mrtvola. Dříve byl na okresu pečený vařený, dnes ho nezvou ani na porady, které se týkají Bystřických strojíren.“

Zaváhala. „Ty myslíš, že Zavázala utopil on?“

„Co by tam jinak v noci dělal? Plavec je dobrý. Dokáže přeplavat přehradu bez odpočinku tam i zpět.“

„Bál se Zavázala?“

„To určitě. Zavázal na něj něco věděl. Víš dobře, jaký to byl šťoural. Na školení spolu museli mluvit. Jinak by ho Heler do kotviště nepozval.“

„Čeho se to mohlo týkat?“

Pokrčil rameny. „Co já vím? Třeba té slevy západním Němcům. Jel do Spolkové republiky jen s inženýrem Vetiškou z pézetky. Přistoupit na slevu výrobků není legrace. Je to škoda způsobená podniku a ta může zajímat i prokurátora.“

Vondrušková šla zamyšleně k oknu a mechanicky urovnávala záhyby záclon.

„Jseš si jistý, že tě nikdo neviděl, když jsi povoloval zátky v plovácích?“

„Všichni byli na hřišti.“

Rázně se otočila. „Tak za ním zajeď! Hraj si na hlupáka. Jeli jsme na Moravu, cestou jsme píchli, zapomněli jsme si v hausbótu sušené houby pro naše a tak…“ Zmlkla, jako když utne. Oba pohlédli na foxteriéra. Pes se posadil, nastražil uši a upřeně hleděl ke dveřím. Najednou seskočil a s ohlušujícím štěkotem se hnal do předsíně.

Nad dveřmi zadrnčel zvonek.

Vondruška zbledl a namáhavě polkl. Vondrušková se shýbla pro psa, vzala ho do náruče a otevřela dveře. Za nimi stáli Vávra s Daňkem.

„Co si přejete?“ zeptala se poplašeně a přitiskla zmítajícího se psa pevně k hrudi.

Daněk zamračeně hleděl na vyceněné tesáky běsnícího foxteriéra a nevrle řekl: „Až ráčíte zavřít pejsánka do koupelny. Bezpečnost.“

Za stálého štěkotu a vrčení byl pes poslán do vyhnanství. Když za ním zaklaply dveře, podal Vávra Vondruškovi dva igelitové sáčky. V každém byla hrudka žlutého jílu.

„Zapomněli jste při umývání auta vystříkat levý blatník, pane Vondruško,“ řekl stroze. „Vysvětlíme si to tady, nebo u nás?“

Vondruška se bezradně ohlédl na ženu. Stála za ním jako zkamenělá, na zbledlých tvářích jí naskočily dvě rudé skvrny. Sáhl si na hrdlo a přiškrceně přiznával: „Já bych byl ten hausbót nepotopil, soudruhu kapitáne. Chtěl jsem, ale pak jsem si to rozmyslel, viď, Květo?“

Vondrušková mlčky přikývla.

„A proto místo do kotviště jste jeli na hořejší parkoviště a plížili se k vlastnímu hausbótu lesem jako zloději, co? O půlnoci?“ zvýšil hlas Vávra. „Tak se oblékněte a půjdeme. Oba!“

„Soudruzi, posaďte se, já vám všechno vysvětlím, jenom nám nedělejte v baráku ostudu,“ prosil úpěnlivě Vondruška. „Chtěl jsem hausbót potopit, já se přiznávám, ale provedl to za mě někdo jiný.“

Vondruška podrobně vylíčil, jak před čtrnácti dny povolil hasákem zátky v plovácích, aby šly volně vytočit prsty, jak uvolnil trubky zaražené do břehu a jak postupně odnesl z hausbótu vše potřebné.

„Nechtěli jsme, aby nás v pátek někdo v kotvišti viděl. Proto jsme zaparkovali nahoře a k hausbótu jsme šli pěšky. Jenže – on už byl pryč.“

„Odjeli jste z domova ve čtyři hodiny. Kde jste byli do půlnoci?“

„U bratra v Praze. Do deseti hodin. Odtamtud jsme jeli na přehradu a pak na Moravu. Můžete bratrovi zavolat, má telefon.“

„To je slabé alibi, nezdá se vám?“ poznamenal Daněk. „Ale on nás nikdo jiný než bratr a švagrová neviděl,“ řekl nešťastně Vondruška. „Musíte nám věřit, soudruhu kapitáne, bylo to tak!“

„Všechno se to taky mohlo odehrát jinak. Hovořili jsme s kaličem Říhou, předsedou rozhodčí a smírčí komise ve vašem podniku. Zavázal vám stál v cestě. Jeho odstranění by mnohé vyřešilo, že?“ pravil Vávra.

Vondruška zoufale rozhodil ruce. „Proboha, odkud bych měl vědět, že Zavázal spí v mém hausbótu? To mi řekla právě před hodinou sousedka.“

Znělo to logicky. Vondruška o tom vědět nemohl, ledaže by se odpoledne schoval někde v lese a pozoroval dění v kotvišti. Ale to bylo nepravděpodobné, nemohl tušit, že se Zavázal tak opije.

„Vzpomínejte,“ vyzval manžele kapitán. „Když ne vy, tak někdo vás pozoroval, jak uvolňujete zátky a cloumáte s trubkami, a další si domýšlel.“

„Na hřišti hráli nohejbal,“ ozvala se Vondrušková. „Kdokoliv se mohl podívat k našemu hausbótu a viděl, co manžel dělá.“

„Já jsem přesvědčen, že mě nikdo neviděl,“ tvrdil Vondruška.

„Co jste měl se Zavázalem?“

„Zavázal na mě poslal na generální ředitelství anonym. Na kádrové oddělení. Očerňoval mě v něm, to je pravda, dopis jsem četl. Ale náš podnik stál za mnou.“

„Proč vás tedy Říha poslal za Zavázalem?“

„Nikdo nechce mít zbytečné problémy. Říha by kvůli tomu musel jet do Prahy, vysvětlovat, psát posudky, pracovní hodnocení a já nevím, co ještě.“

„A ředitel by asi taky váhal, ne?“ poznamenal Daněk. „Jak jste uspěl u Zavázala?“

„Zapřel, že anonym psal. Ale…“

„Jen to dopověz!“ prudce mu vskočila do řeči žena. „Vysmál se ti a do očí ti řekl, že to vedoucí místo nikdy nedostaneš. Že on se o to postará. My jsme mu to neudělali, ale já mu to ze srdce přeju.“

„Ale Květuško…“ zrozpačitěl Vondruška.

Pohodila hlavou. „Nebudu pokrytecky litovat takového člověka.“ řekla rozčileně.

„Kdo měl klíče od vašeho hausbótu?“ pokračoval ve výslechu Daněk.

„Doušek.“

„Znáte Mužíkovou?“

„Kdo je to?“

„Žena, která vám v pátek telefonovala do hotelu. Ohledně odvozu kabelů z Tesly.“

„To byl omyl. Žádnou Mužíkovou neznám.“

„Proč jste nechtěl Zavázala do oddělení?“ zeptal se kapitán.

„Takhle to nebylo. Zavázal se mi sám nabídl. Potřeboval jsem obsadit resort hutního materiálu. Řekl jsem mu na rovinu, že jestli neseženu nikoho kvalifikovaného, tak ho vezmu. Ale přihlásil se hotový zásobovač, jestli mi rozumíte. Zásobovač, který má u hozek – tedy hutních odbytových základen – navázané kontakty. Víte, jak to ve výrobě chodí: bum, nutně potřebujeme sto tun kulatiny, jinak stojíme. Bez známostí žádnou kvaltovku neseženete. A Zavázal by začínal.“

Vávra vstal.

„Budeme si muset vaše výpovědi ověřit. Zítra v deset hodin přijďte oba na zdejší oddělení. Sepíšeme s vámi protokol. Kdybyste si vzpomněli na někoho, kdo vás viděl v Praze, ulehčili byste nám práci. Bez našeho svolení neopouštějte město.“

Zaraženě se po sobě dívali.

Vávra kývl na Daňka a zamířil do předsíně. Kapitán už otevíral dveře, když na ně Vondrušková zavolala: „Počkejte!“

Zastavili se.

„Máme svědka na to, že hausbót už nebyl u břehu, když jsme došli o půlnoci na místo.“

„Jméno?“

„Ředitel Heler. Stáli jsme tři kroky od jeho auta, vracel se od kotviště a svítil si na cestu baterkou.“

„Viděl vás?“

„Ne. Pojďte si ještě na chvilku sednout, prosím vás, probereme to podrobněji.“

„Takže Heler je ten človrdík, co přijel do kotviště před půlnocí s rozsvícenými světly a motal se mezi hausbóty s baterkou,“ řekl Daněk, sotva sestoupili do spodního patra. Zamnul si spokojeně ruce. „Záhada tajemného auta vyřešena, jedeme si pro pana šiditele.“

„Ten nám neuteče,“ odmítl Vávra.

„Prosím tě, co chceš ještě podnikat? Vždyť je všechno jasný? Zavázal objevil ředitelovy čachry se západními Němci. Heler jel podle známého úsloví: já na bráchu, brácha na mě. My vám slevíme na hydraulických jednotkách deset procent a jedno procentíčko z toho půjde do mé kapsičky. Slevili jim dvakrát po sto tisících, dvacet táců v markách putovalo k Helerovi…“

„Snad jen deset, ne?“

„Myslíš, že je to moc?“

„Polovičku musel ředitel dát inženýru Vetiškovi z podniku zahraničního obchodu, ne?“ zasmál se Vávra. „Ale pokračuj, pěkně se to poslouchá.“

„Co je na tom blbýho?“ ježil se Daněk. „Ten Schneider mezi nima funguje jako prostředník. Zavázal to na školení řekl řediteli, možná že ho nějak přitlačil ke zdi a Heler ho vylákal do kotviště. Namazali ho tam…“ zarazil se. „To pitomý povýšení mi tam falíruje. Ale jinak to do sebe zapadá.“

„Téměř. Až na celkem zanedbatelné detaily,“ řekl Vávra ironicky.

Vyšli před panelák. Mezi zaparkovanými vozy stála volha. Procházka seděl vedle řidiče a honil vysílačkou nadporučíka Žáčka z oddělení daktyloskopie.

„Nemůžu ho nikde zastihnout, soudruhu kapitáne,“ posteskl si.

„Máš ty fotografie?“

Přikývl a podal kapitánovi pět zvětšenin. Byli na nich Doušek, Heler, Švarc, Šípová a Vondruška.

„Praha!“ přikázal Vávra řidiči. „Jedeme za Markétou Mužíkovou.“

Procházka radostně zamžikal, Daněk protáhl otráveně obličej. Předpokládal, že pojedou domů, na večer měl dva lístečky do kina, pro sebe a pro zcela nový objev s vlasy černými jako havran, a zatím…

„Mohl bys mi vysvětlit, proč necháváš na svobodě Helera?“ zaútočil na Vávru rozmrzele.

„Protože nemohl za čtvrt hodiny potopit hausbót.“

„Říkals, že u toho mohl být společník. Že vrah něco u hausbótu ztratil a náš neznámý, teď už známý, to šel hledat.“

„Na tom se nic nemění. Na základě čeho chceš na Helera uvalit vazbu? Přijel v noci na kotviště. No a co? Řekne ti, že tam manželka odpoledne ztratila prstýnek a že ho šel hledat.“

„Vždyť lže, jako když tiskne!“ čertil se poručík.

„No vidíš. Ředitel podniku, vážená osoba, člověk v letech a chová se jako nezbedný školák. Má to logiku? Ani za mák. Musí k tomu tedy mít důvod, velice pádný důvod. Začínáš být na Helera alergický a to není dobré. Držme se osvědčené metody: komu Zavázalova smrt prospěla? Nebruč a začni!“

„Vondruškovi,“ zavrčel Daněk.

„Zbavil se úhlavního nepřítele,“ souhlasil Vávra. „Komu ještě?“

„Záleží na tom, jestli bereš manžele Zavázalovy vážně.“

„S rezervou.“

„Pak všem. Snad kromě Helerové a Vágnerové.“

„A jejich dcery Věry,“ doplnil poručíka Procházka. „Já nerozumím tomu Schneiderovi. Jak to, že podle Zavázalové neexistuje, když loni byl u nás na rekreaci? A kdo je ten Moravec a Kirchner?“

Daněk se zazubil jako měsíček v úplňku. „Právě jste vyčerpal všechny otázky, na které neznám odpovědi, soudruhu podporučíku. O jednom Moravcovi často mluvíval můj strejda, jmenoval se Emanuel, šišku měl prej holou jako koleno a byl to největší blbec mezi ministry za protektorátu. Ale toho měl Zavázal sotva na mysli.“

„Kuš!“ okřikl ho Vávra. „Probereme, kdo z podezřelých měl reálnou možnost potopit hausbót. Bez ohledu na výpověď Mokrého a Borůvkové. Šípová. Měla?“

„Měla,“ ozvalo se ze zadního sedadla dvojhlasně.

„Teoreticky.“

„Já myslím, že i prakticky, soudruhu kapitáne,“ osmělil se Procházka oponovat. „Zjistil jsem si hmotnost hausbótu, a když vezmeme v úvahu, že Šípová je statná žena a výborná plavkyně.“

„Dobrá, ať je po tvém. Souhlasím, že Šípová by dokázala odstrčit hausbót do proudu.“

„Ale podle toho chuligouše na skále je to blbost,“ poznamenal Daněk. „Nahá prdýlka na střeše hausbótu v zátoce a potápějící se hausbót u mostu. To jaksi neladí, pánové.“

„Řekli jsme si, že nebudeme brát zřetel na výpovědi,“ zavrčel Vávra dopáleně. „Duševní rozcvička ještě nikomu neuškodila.“

„V tom případě mi dovol jedinou otázku: proč nehledáme škrtiče nebo dusiče, kterej připlácl Zavázalovi polštář na ciferník, ale ničíš naše mozkový závity pátráním po chlapovi, kterej poslal ke dnu Vondruškovu archu?“

„Domníváš se, že potopení hausbótu s vraždou Zavázala souvisí?“

„Nemusí.“

„Takže mám věřit teorii, že někdo potopil hausbót jen proto, aby usnadnil Vondruškovi práci?“

Proti tomuto argumentu poručík nenašel obranu a kapituloval.

„Inženýr Švarc,“ pokračoval Vávra. „Zdržel se v kotvišti čtvrt hodiny. V devět večer, hodinu před spuštěním turbín.“

„Technicky nemožné,“ prohlásil Procházka s určitostí.

„Ale zpívá velice nerad,“ připomněl Daněk. „Přizná, jen co už víme. O tom Schneiderovi ani nepíp. Taky nám mohl říci, že mu na přehradě zajistil pokoj v hotelu a jezdil ho navštěvovat.“

Na řadu přišel Dousek.

„Má stoprocentní alibi, byl v podniku.“

„Vondruškovi?“

„Jestli neblufují a skutečně byli v té Praze, tak jsou taky z obliga,“ řekl Daněk.

„Škrtněme je,“ navrhl kapitán. „Vondruška nemohl vědět, že se Zavázal opije a Heler s Douškem ho uloží právě do jeho hausbótu.“

„Já říkám, že místo týhle jízdy jsme měli zabásnout Helera a vzít ho do křížovýho výslechu,“ opakoval Daněk. „Přiznávám, že jsem na něj alergickej, ale mám pro to opodstatněné důvody.“

„Já vím, že lže, Pepíku, ale musím brát ohled na jeho postavení. Uvalit na ředitele podniku vyšetřovací vazbu není maličkost. Dovedeš si představit, jak by se na něj zaměstnanci dívali, až by se vrátil? Kromě toho, on Zavázala neudusil.“

„Jak to můžeš s takovou určitostí tvrdit?“

„Kdyby ho zavraždil, přece by nešel za Říhou a Machem, aby vysondoval jejich názor na Zavázalovo povýšení, ne?“

Tím polemika skončila, dál jeli mlčky.

Čtyřpatrový činžák, místy opadaná omítka, klenutý průchod. Nad průchodem ve výklenku nějaký svatý, jehož pravá ruka žehnala příchozím. O druhou ruku ho připravilo čelo korby nákladního auta.

V průchodu ucítili silný průvan. Po několika krocích objevili po levé straně vchod do domu. Tentokrát přicházel průvan ze suterénu. Na prvním kamenném a prošlapaném schodu seděl černý kocour. Nehnutě je pozoroval. Daněk na něj zadupal. Kocour prsknul a zmizel mezi bariérou krabic s adresou stavebního bytového družstva.

Vystoupili do třetího patra. Daněk zazvonil u dveří s jmenovkou Alois Mužík.

Ticho.

Poručík se dlouze opřel o tlačítko. Ani teď neměl úspěch, a proto zazvonil u sousedních dveří. Nejdříve zamrkalo ve špehýrce oko, pak se pootevřely dveře zajištěné řetízkem. Ve škvíře se objevila část obličeje a cípy šátku uvázaného pod bradou.

„Hledáme pana Mužíka,“ řekl poručík.

„Umřel.“

„A paní Mužíková?“

„Nevím. Nestarám se o sousedy!“ odsekla babka a chtěla přirazit dveře.

Daněk rychle vsunul špičku boty do skuliny. „Bezpečnost!“ ohlásil a čekal změnu sousedčina hlasu. Nedostavila se.

„Nic jsem neprovedla!“ vyštěkla babka a vší silou mu dupla na špičku nohy. Poručík vyjekl.

Dveře zaklaply a zarachotil klíč.

„Bába princmetálová!“ lamentoval poručík. „Tady ale bydlí odporné partaje!“

U protějšího rohového bytu se otevřely dveře dokořán.

„Co se stalo paní Mužíkové?“ zeptala se ustaraným hlasem starší žena a popošla ke skupince.

„Ona se pohřešuje?“

„Od pátku není doma. Ráno šla nakoupit a od té doby jsem ji neviděla.“

„Neodjela k příbuzným?“

„To by mi řekla. Vycházíme spolu dobře. Jsem také vdova, to víte, večery jsou dlouhé, často se společně díváme na televizi…“

Za zády jim cvakl zámek a skulinou k nim pronikl skřípavý hlas: „Uštvala ho! Pro peníze! Držgrešle!“ A dveře se zase zaklaply.

„Toho si nevšímejte. On s ní nikdo v baráku nemluví,“ řekla žena. „To jsou pomluvy. Mužík byl na roztrhání, to je pravda, jako každý televizní opravář. Moc šikovný člověk. Dovedl spravit, na co se podíval.“

„Kšeftovala, šmelinářka!“ Vyštěknuté obvinění se propasírovalo otvorem ve schránce na dopisy. „Dobře že jste si pro ni přišli. Snad teď přestane ten svinčík na chodbě.“

„Nechcete jít dovnitř?“ zvala je známá Mužíkové. „Poslouchá za dveřmi.“

Vávra s Daňkem rádi souhlasili, ale Procházka se chtěl porozhlédnout po domě.

„Chodilo k paní Mužíkové hodně lidí?“ ptal se Vávra.

„Sousedka dělá z komára velblouda. Občas za ní přišel nějaký radioamatér, to je pravda. Po nebožtíkovi zbyly různé součástky do televizorů, jí nebyly k ničemu, tak se jich zbavovala. Někdy taky zašel na kus řeči některý z bývalých přátel z práce, byla to dobrá parta a Mužíka měli všude rádi. V baráku jsme si ho zvolili za domovního důvěrníka. Pak přišel ten nešťastný infarkt. Ráno šel normálně do práce a v poledne byl konec.“

Vávra jí podal zvětšeniny, které přinesl Procházka. „Poznáváte někoho z nich?“

„Proč ji hledáte? Co se stalo?“

„Potřebujeme se jí na něco zeptat. Hledáme někoho jiného,“ bez uzardění zalhal Vávra.

Žena si nasadila brýle. Pozorně prohlížela jednu fotografii za druhou. Zavázalovu podobenku držela nejdéle.

„Jo. Tenhle člověk tady byl asi před čtrnácti dny,“ řekla s určitostí. „Odcházel od Mužíkové a dohonil mě v prvním patře. Byl moc zvědavej. Vyptával se, kolik lidí chodí k Mužíkové, jestli má telefon, zač prodává elektronky – myslela jsem, že je od tajných, tak jsem od něho utekla.“ „Víckrát se tady neobjevil?“

„Já ho neviděla.“

„Ale paní Mužíkové jste to řekla, že?“ usmál se Vávra. „Ne,“ potřásla hlavou. „Mlčela jsem, nechtěla jsem jí přidělávat starosti. Už kvůli Mužíkovi. Opravoval mi zdarma televizi, ale před Mužíkovou to neříkejte.“

„Tedy přece jen měla ráda peníze.“

Zasmála se. „Vaše paní je nemá ráda?“

„Po každé výplatě musím udělat stojku.“

„Tak vidíte.“

Žena se podívala na kuchyňské hodiny.

„Někam spěcháte?“

„Ale kdeže! Je neděle a za chvíli budou dávat film pro pamětníky. S Plachtou a Marvanem. To víte, to už je naše mládí.“

Vávra vstal. „Ještě poslední otázku: paní Mužíková často odjíždí?“

„Dokud žila její starší sestra, tak k ní občas zajela. Neměli se rádi se švagrem, a proto se hned druhý den vracela. A taky kvůli kanárovi.“

„A nějaké známosti?“

„Pochybuji.“

Když opouštěli byt, sledovalo je ze špehýrky sousedních dveří oko. O patro níž potkali Procházku. V každé ruce nesl plný uhlák. Za ním se pomalu soukal do schodů starší muž.

„To je pan Eberle,“ představil ho Procházka. „Ve čtvrtek v jedenáct hodin večer potkal na schodech paní Mužíkovou. Šla do sklepa a nesla dvě velké tašky.“

„Plné?“

Muž přikývl a přidržel se zábradlí. Zhluboka oddychoval. „Jedna byla od vysavače a druhá nákupní. Setsakramentský měchy! A to je léto. Až přijdou mlhy, vůbec nahoru nevylezu.“

„Mluvili jste spolu?“

Zavrtěl hlavou. „Jen jsem ji pozdravil. Byla divná.“ „Copak se vám na ní nezdálo?“

„Vypadala vyplašeně. Když mě potkala, málem vykřikla. Ono se není co divit, mně samotnýmu se do sklepa večer taky dvakrát nechce. Ty dva průchody nám byl čert dlužnej. Já například jsem tam jednou šlápl na ožralýho chlapa. Myslel jsem, že mě raní mrtvice.“

„Paní Mužíkovou znáte dobře?“

Zakroutil hlavou.

„S Lojzou jsme kamarádili. Já jsem taky od fochu, strojní zámečník, a když byla v baráku větší oprava, tak jsem mu helfnul. On měl trvalou smlouvu s bytovou správou, platili mu paušál asi tři stovky měsíčně. Ve dvou jsme šli na holport. Žádná černota, deset procent daní šlo na oltář vlasti. Ale jeho starou znám jen od vidění. Stalo se jí něco?“ „Nevíte, kam mohla odjet?“

Udělal bezradný pohyb.

„Třeba měla v těch taškách osobní věci a jela na dovolenou,“ nadhodil Vávra.

„Dyť šla v bačkorách a v zástěře,“ odpověděl Eberle. „Spíš nesla nějaký krámy do sklepa.“

„Chodilo prý za ní hodně lidí.“

„Od tý doby, co se sem nastěhovalo to družstvo, tady furt někdo courá. Ale jestli chodí k Mužíkové – to nevím.“

I jemu Vávra ukázal fotografie. Nikoho na nich nepoznal. Pomalu scházeli do přízemí.

„V suterénu je prádelna, dvanáct sklepů a místnost, kterou zabralo stavební bytové družstvo. Jinak mají kanceláře ve čtvrtém patře. Sklep Mužíkových je pátý v pořadí, ale není do něho vidět, dveře jsou zevnitř pobité papundeklem,“ informoval je Procházka.

Vyšli na ulici.

„Barabizna jako stvořená pro masový mord,“ poznamenal Daněk a šťouchl loktem do Procházky. „Co se ti tady nelíbí?“

„Že ta ženská odnáší krámy do sklepa hodinu před půlnocí,“ odpověděl bleskurychle podporučík. „To nemohlo počkat do rána?“

„Třeba byl v taškách koks a marijánka,“ rýpl si Daněk.

Podporučík se na něj bezelstně usmál. „Spíš něco, co muselo rychle zmizet z bytu, soudruhu poručíku.“

„Beru a jdi už do háje s tím soudruhem poručíkem,“ řekl Daněk a napřáhl k němu pravici. „Pepík.“

„Milán,“ usmál se Procházka a stiskl nabízenou ruku. Vávra dělal, že nic nevidí, ale zhluboka si oddechl.

Na zpáteční cestě se zastavili na Krajské správě SNB v Bartolomějské ulici. Mužíkovou nikdo nepohřešoval a žádná mrtvola starší ženy se nenašla.

„Aby nám ji tak před nosem podřezali,“ řekl Daněk. „Ráno Mužíková, v noci Zavázal, teď bysme mohli objevit studenýho Helera a starej nás šupem pošle do Kotěhůlek chytat zloděje slepic.“

„Dobře si rozmyslete, co mi teď odpovíte, paní Šípová,“ hřímal Vávra. „Ještě jedna lež a přestěhujete se k nám. Na vás padá největší podezření, že jste Zavázala po odjezdu Helerových udusila a v noci potopila Vondruškův hausbót.“

Obvinění bylo přitažené za vlasy, Vávra to věděl, ale účel splnilo. Šípová vytřeštila oči a vysokým hlasem zavřeštěla. „Vám přeskočilo! Jaké udušení? Já jsem se ho ani nedotkla!“

„To říkáte vy.“

„A je to pravda.“

Procházka, kterého vzal Vávra s sebou k Šípové, se přikrčil. Nikdy si nemyslel, že by kapitán dovedl takhle pouštět hrůzu. Jenže jak se vzápětí ukázalo, tahle taktika na Šípovou neplatila. Rychle se vzpamatovala z prvního úleku, semkla rty do úzkých čárek a bojovně se postavila proti Vávrovi.

„Znám také zákony. Dokazovat musíte vy,“ prohlásila pevným hlasem. „Co jsem dělala to odpoledne a večer, to jste si zapsali a já protokol podepsala. Na své výpovědi nezměním ani slovo.“

„Ale budete ji muset doplnit.“

„Nevím o co!“

„O špionáži ve spojitosti s inženýrem Švarcem hovořil ředitel Heler na mimořádné nedělní poradě. Ale vy, paní Šípová, jste o tom mluvila s námi o den dřív, v sobotu. Ptám se vás naposled: kde a kdy vám to Zavázal řekl?“

Zaváhala. Probodávala Vávru nenávistným pohledem. „Mně nic neřekl!“ odsekla.

„Komu tedy?“

Opět zaváhání, tentokrát delší. Odhadovala svoje postavení. Nebylo záviděníhodné.

„Zaslechla jsem to,“ řekla posléze.

„To není odpověď. Nebo snad Zavázal vedl samomluvu?“

Zapálila si cigaretu. Snažila se získat čas.

„Řekl to řediteli,“ pravila a vyfoukla kouř.

„Před vámi?“

Zavrtěla hlavou. „V jeho pokoji. V hotelu. Byla jsem náhodou vedle.“

Vávra si vybavil v paměti plánek, který mu nakreslil recepční Vomáčka. Heler spal s Douškem a y sousedním pokoji bydlely Šípová s Konrádovou. Tyto dva pokoje tvořily menší apartmá pro náročné cizince a byly propojeny dveřmi, které po sezóně zakrývala skříň. „Opakujte přesně, co řekl Zavázal řediteli.“

Šípová vztekle zapíchla hořící cigaretu do popelníku a obořila se na kapitána. „Já se přece nenechám kvůli vám zničit! Vy odjedete z Bystřice a já budu mít ve fabrice peklo! Už vám nic neřeknu. Zavřete si mě. Nic jsem neprovedla. Já se nemám čeho obávat.“

„Ani ostudy?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla nejistým hlasem. „Například o vašem milostném dobrodružství s panem Douškem. Budeme se muset na to zeptat jeho, možná i ředitele…“

Stiskla zuby.

„Jste odporný vyděrač!“ zasyčela. „Stejný jako Zavázal.“ „Donutila jste mě.“

Sáhla po další cigaretě.

„Omlouvám se vám,“ řekl Vávra smířlivě. „Buďte k nám upřímná a přeskočíme tuto záležitost.“

Přešla k oknu a pozorovala klubko dětí.

„Kde nás to prase Zavázalů špehovalo?“

„Pozoroval vás z druhého břehu dalekohledem.“ „Sviňák.“

„Takže jste si ulevila a teď bychom mohli v klidu pokračovat, co říkáte?“

Už neváhala. Vrátila se ke stolu a posadila se.

„Slyšela jsem jen každé druhé slovo. Zavázal blekotal, že má důkazy o určitých zaměstnancích, kteří provádějí finanční podvody.“

„Kteří zaměstnanci?“

„Kromě Schneidera nikoho nejmenoval.“

„A inženýra Švarce,“ doplnil ji Vávra.

„Ne. Jen Schneidera.“

„Ale vy jste hovořila o inženýru Švarcovi.“

„O něm mluvil ředitel. V pokoji. Ptal se, jestli se jedná o inženýra. A jestli mu to Zavázal odkýval nebo ne, to nevím. Skrz stěnu není vidět.“

Vávra stále nebyl spokojen. Nevěřil Šípové, zdálo se mu, že opět něco zamlčuje nebo si vymýšlí.

„Paní Šípová, posledně jste se zmínila o špionáži,“ připomněl jí. „To slovo tam také padlo?“

„Ano. Ale kdo o ní začal, to opravdu nevím.“

„Ředitel ví, že jste je vyslechla?“

„Ještě to tak!“ zhrozila se. „Doufám, že mu to nepovíte. Dopadla bych jako Švarc.“

„Co je s ním?“

„Dostane kopačky.“

„Za co?“

„Vy vždycky víte, za co vás náčelník sejme?“ „Samozřejmě.“

„Tak si gratulujte a chraňte takového šéfa jako oko v hlavě. U nás nepřijdou chlapi vyložit v sobotu vagóny a odnese to vedoucí dopravy, že nedokázal vykolejit před vjezdem do fabriky vlak.“

„Co bylo dál.“

„Kde?“

„V ředitelově pokoji. Nebo už Zavázal odešel?“

Šípová se zatvářila, jako by kousla do citrónu. Povzdychla si. „Vy jste nemožný člověk.“

„Nemoc z povolání.“

„Měl byste nastoupit na rok do Bystřických strojíren. Heler a jeho vrtichvosti by vás rychle odnaučili strkat nos do cizích záležitostí.“

„Bystřické strojírny jsou majetkem občanů naší republiky, nemyslíte?“

„To jsou kacířské myšlenky, za které se upaluje.“ „Nebo propouští,“ dodal Vávra s úsměvem.

„Vyhazuje na dlažbu,“ opravila ho. „Protože inženýr Švarc nesežene zaměstnání na celém okresu. O to se ředitel postará.“ Mávla rukou. „Na co jste se ptal?“

„Jsme stále v pokoji ředitele Helera. Jak jsem pochopil, Zavázal ještě neodešel.“

Znovu si povzdychla.

„Zavázal začal ředitele vydírat. Chtěl, aby ho jmenoval vedoucím plánovacího oddělení, požadoval strop dvanácté třídy a třicet procent prémií. Tohle všechno si přál mít ve smlouvě, jinak že půjde v pondělí za vámi a všechno ohlásí.“ „Co ředitel?“

„Chtěl ho vyhodit. Jenže Zavázal… mizera, prasák, chlípník… měl v záloze to… no víte co, ne?“

„Tu záležitost, o které už nebudeme mluvit?“

Přikývla. „Já původně myslela, že si vlezl na můj hausbót a díval se dovnitř okénkem. Vědět, že byl jen na druhém břehu, vlastníma rukama bych ho zaškrtila.“ Zarazila se a zděšeně vyjekla. „Já ho nezaškrtila. To jsem řekla jen tak.“

„Já jsem tomu také tak rozuměl. Pokračujte, prosím.“ „Já vám řeknu pravdu. Stalo se to v době, kdy už Doušek chodil s Věrou Helerovou. Ani nevím, jak k tomu došlo. Zůstali jsme v kotvišti sami …prostě se to stalo. Byli jsme si sympatičtí, přišel za mnou do hausbótu víckrát. Věrka má před státnicí a před svatbou a Zavázal vyhrožoval Helerovi, že jí to řekne. Ředitel nakonec couvl a pozval ho do kotviště.“

„A vás nezajímalo, jak to dopadne se Zavázalovým povýšením? Já bych se asi nedokázal zavřít v hausbótu a neposlouchat. Zvláště když by se mohlo mluvit i o mně.“ Provinile sklopila oči. „O Zavázalově povýšení se nemluvilo. Alespoň ne u stolu.“

„A o Zavázalově nařčení?“

„Také ne.“

„Zavázal také nezačal? Alespoň v narážkách?“

„Ne. Jen chlastal. Oči se mu blýskaly a pletl se mu jazyk.“ „Postrádá to logiku, paní Šípová.“

„Uznávám, ale bylo to tak. Třeba se dohodli před mým příchodem a Zavázal pak už jen oslavoval své povýšeni.“ „Dejme tomu,“ připustil kapitán. „Jak reagovala paní Helerová na Zavázalovo chování?“

„Zpočátku klidně, čemuž jsem se strašně divila. Seděly se sestrou u stolu a poslouchaly. Rodeo začalo po Švarcově odjezdu. Zavázal si okamžitě přesedl na volné místo po slečně Vágnerové a začal vykládat Helerové vtipy. On se jí dokonce i dvořil, snad se mu líbila – nevím.“ Škodolibě se zasmála. „Musela mít z něho radost. Utekla před ním až na zád hausbótu.“

„Ředitel nezakročil?“

„Poslal pro něj Douška. Byl to dokonalý trapas.“

„O nějakém Moravcovi a Kirchnerovi se nemluvilo?“ „Ne.“

„Slyšela jste někdy ta jména?“

„Prvně od vás.“

„Čím jste Zavázalovi ublížila?“

Obočí jí vylétlo údivem do výše. „Já jemu?“

„Nebo on vám?“

„To už zní lépe. Rozvedl nás s manželem.“

„Prozradíte mi jak?“

Šípová nechtěla vzpomínat na staré události. Ale pochopila, že Vávra se nespokojí s polovičatou odpovědí.

„Manžel byl žárlivý,“ řekla neochotně. „Často mě kontroloval, ale jinak byl hodný. Scény doma nedělal, pomáhal mi v domácnosti, nepil – až na tu žárlivost. Každý jsme nějaký, manželé musí být k sobě tolerantní. Já mu ty kontroly promíjela, dělala jsem, že o nich nevím. Léta se mi to dařilo. Až do doby, kdy k nám začal někdo telefonovat.

Zazvonil telefon, manžel zvedl sluchátko a volající zavěsil. To se opakovalo každý večer. Naše vztahy se rapidně horšily. Den ze dne. Hádka střídala hádku. Manžel mě sledoval i při nákupech, hodiny prostál za telefonní budkou proti závodu. Já se bála vyjít na ulici, abych náhodou nepotkala známého, který by mě oslovil. Bylo to peklo…“

„Telefonáty pokračovaly?“

„S pravidelnou přesností. Byla jsem z toho nervově vyřízená a manžel si nenechal nic vysvětlit. Jednou jsem měla jet na služební cestu, ale protože mi nebylo dobře, zůstala jsem doma. V devět hodin dopoledne zazvonil telefon. Zvedla jsem sluchátko, ale nepředstavila jsem se. Prvně jsem slyšela jeho hlas. Hluboký, nakřáplý, s francouzským přízvukem. Určitě si tiskl nosní dírky. Oznamoval manželovi, že jsem odjela s vedoucím odbytu do jeho chaty na Sázavě.“

„Měla jste s ním jet na služební cestu?“

Přikývla.

„A chata na Sázavě?“

„Jezdil do ní už patnáct let.“

„Proč volal dopoledne? Manžel měl být doma?“

„Ano. Bohužel jsem měla smůlu. Pracoval na směny a právě na ten den si vyměnil službu.“

„Řekla jste mu to?“

„Samozřejmě. Sedla jsem na trolejbus a jela za ním do práce. Ale nevěřil mně. Zavázal mu totiž nevolal prvně.“ „Vy jste poznala jeho hlas?“

„Až v pátek, když předváděl v kotvišti cizince. Takže máte další motiv: Až dopadnete Zavázalova vraha, zaplatím mu nejlepšího advokáta. Zbavil svět lidské bestie.“

Vávra si ji představil ve dvířkách Vondruškova hausbótu. Naplněna zlobou a nenávistí, úhlavní nepřítel není schopen pohybu, daleko široko není živé duše, stačily čtyři kroky, uchopit polštář…

„Kdy vás rozvedli?“

„Tři měsíce po tom.“

„Nebylo náhodou desátého března?“

Náznak ochoty okamžitě zmizel. „Proč se ptáte, když jste si to zjistili?“

Kapitán vytáhl Zavázalův zápisník a otevřel ho na druhé stránce. U jména Šípové byl křížek a vedle něho datum desátého března minulého roku. „Zavázal si to datum zapsal do notýsku.“

„To je mu podobné.“

„Každý čin má svou podstatu. Musela jste dát Zavázalovi impuls.“

„Nechtěla jsem se s ním vyspat ve vypůjčené chatě. Mám na to svědka. Kolegyni z fakturačního oddělení. Seděly jsme v jedné kanceláři.“

Kapitán otočil dva listy v zápisníku a našel zkratku Ší s dvěma daty.

„Co se stalo patnáctého května a prvního června tohoto roku?“ zeptal se.

Ušklíbla se.

„Patnáctého května jsme prožívali s Douškem příjemnou noc v mém hausbótu. Samozřejmě jsem si to datum nezapsala do památníčku, ale ten grázl o něm mluvil v ředitelově pokoji v hotelu. Proto si ho pamatuji.“

Co se událo prvního června se kapitán nedověděl.

Stmívalo se. Bystřické náměstí protínala šňůra aut vracejících se do Prahy.

Vávra s Procházkou se zastavili před brankou Helerovy vily. Zahrada tonula ve tmě, ale v celém přízemí se svítilo. Kapitán se chystal stisknout zvonek, když podporučík zjistil, že dvířka jsou pootevřená. Tázavě pohlédl na Vávru. Kapitán šťouchl do vrátek.

Vykročili přímo k průčelí vily. Vávra napřed, podporučík o půl kroku za ním. Najednou mu Vávra stiskl rameno. „Zvolní!“

Oknem k nim pronikal rozčilený hlas Helerové:

„Jak si to představuješ? Co si to vůbec dovoluješ?“ křičela. „Pojď sem a sedni si!“

„Ale Jiřinko…“ mírnil ji Heler.

„Ty mlč! Já nedovolím, aby si tady dělala, co si zamane! Kdes byla?“

V odpověď slyšel Vávra jen hlasité vzlykání.

„Nelži! Je to její šátek a blůza! Jak ses tam dostala?“

Vávra se otočil na Procházku. Podporučík zavrtěl hlavou. Ani on nerozuměl slovům, proneseným v pláči.

„Kdes vzala peníze na vlak? Myslíš snad, že krademe? Jestli tě pálí dobré bydlo, jen to řekni! Klidně si sbal svých pět švestek a vypadni! Já tě tu držet nebudu!“

„Je to taky můj domov.“

Vávra se naklonil k podporučíkovi. „To byla Hedvika Vágnerová.“

Helerové rozčilením přeskočil hlas. „No dovol, to přece nemyslíš vážně. Tady ti nepatří ani postel!“ křičela. „Slyšíš? Ani postel!“

„Ale Jiřinko, Hedvička je přece…“

„Řekla jsem ti, aby ses do toho nepletl! Ty se starej o fabriku, ale do záležitostí naší rodiny se nepleť. Nemysli si, že jsem slepá!“

„Jak to myslíš?“ uraženě se ozval Heler.

„Jak to říkám!“ odsekla. „Viděla jsem, jak se k tobě chovali tvoji podřízení. Za setinu toho, co ti řekl Švarc, by ho můj otec na hodinu vyhodil!“

„Já ho taky vyhodím!“ zvýšil hlas Heler.

Hystericky se zasmála. „Ubožáku! Ty budeš tak dlouho váhat, až tě Švarc zničí.“ Znovu se rozkřikla: „Kam jdeš, Hedviko?“

„Do svého pokoje.“

„Nemáš žádný svůj pokoj!“ vyrážela vztekle. „A zůstaň sedět! Ještě jsem neskončila. Ty hadry okamžitě spálíš a dobře si pamatuj, co ti teď řeknu: ještě jednou se to bude opakovat a najdeš zamčené dveře. Navždy!“ Zhluboka vydechla a přikázala panovačně: „A teď můžeš připravit večeři!“

„To je pěkná semetrika,“ řekl zaraženě Procházka.

„Jo, kamaráde, znáš to přísloví o červeném jablíčku? Rozřízneš ho a pod zářící slupkou je shnilý vnitřek. Půjdeme. O tom, že jsme něco slyšeli, ani muk!“

Zaklepali na skleněné dveře. Nikdo jim nepřišel otevřít, a (ak Vávra stiskl kliku. Vstoupili do předsíně, právě když z bočních dveří vycházela uplakaná Hedvika. Polekaně vykřikla.

„Klepali jsme…“ řekl s omluvným úsměvem kapitán.

Ve dveřích se objevil Heler. Vávra opakoval omluvu. Vzápětí přispěchala Helerová a líbezně se na Vávru usmívala.

„Jdete za mou?“ zeptal se Heler.

„Ano,“ přisvědčil Vávra.

Heler ukázal do haly. Helerová se s naprostou samozřejmostí posadila do klubovky. Vávra s Procházkou zůstali stát.

Zrudla. Pochopila, že čekají, až odejde. Prudce k nim zdvihla tvář a podrážděně řekla: „Jste v mém domě!“

Můj dům, můj hrad, řekl si Vávra a usmál se pro sebe. Vida, jak z nás oprýskává ušlechtilý nátěr, když jde do tuhého. Nehnul ani brvou, dál se upřeně díval na Helera a byl upřímně zvědav, jak situaci vyřeší. Ten očividně váhal, přebíhal očima sem a tam, ale důsledně se vyhýbal pohledu své ženy.

Konečně se Heler pohnul. Otevřel dveře své pracovny a rozmáchlým gestem je pozval dál.

Celá čelní stěna pracovny od podlahy až k vysokému stropu byla zaplněna knihami. U okna stál mohutný psací stůl, v rohu válenda s tmavomodrými manšestrovými polštáři, uprostřed nízký obdélníkový stolek a dvě klubovky, potažené světle šedou kůží.

„Zjistili jste, že jsem byl v pátek v noci v továrně?“ zeptal se Heler a proti svému zvyku si zapálil cigaretu.

Vávra měl ruce za zády, hlavu vybočenou do strany, aby rozeznal písmena na hřbetech knih, a pomalým krokem se sunul kolem knihovny, zdánlivě zcela zaujat nepřeberným množstvím titulů i autorů zvučných světových jmen.

„Nejen to. Víme, že jste se vrátil do kotviště,“ pronesl ledabyle.

„Chtěl jsem se podívat na Zavázala,“ ohradil se Heler.

Vávra se zastavil a letmo se na něj ohlédl.

„A když jste tam nenašel Vondruškův hausbót, telefonoval jste k Zavázalovům, že?“

„Ano.“

„A druhý den ráno znovu?“

„Ano. Byl to pro mě šok,“ řekl Heler omluvně. Zvedl cigaretu k ústům, ale protože si všiml, jak se mu chvěje ruka, spustil ji zase dolů.

„Co kdybychom si přestali hrát na slepou bábu a pro jednou jste mluvil pravdu? Vy jste vůbec neměl strach o Zavázalovo zdraví, ale jel jste za ním, abyste mu oznámil, že přistupujete na jeho podmínky: místo vedoucího plánovacího oddělení, strop dvanácté kvalifikační třídy a třicet procent prémií.“

Vávra přešel kolem válendy a opřel se bokem o klubovku. Pomalu přejížděl prsty po měkké kůži opěradla. Náhle se napřímil a s pohledem upřeným do Helerových očí řekl: „Předpokládal jste, že se za tu dobu už vyspal z opice a bude s ním rozumná řeč?“

„Je od vás neseriózní, že místo abyste přišli za mnou, zpovídáte za mými zády moje zaměstnance.“

„A vy se k nám chováte seriózně?“

„O jistých problémech smím hovořit pouze s generálním ředitelem.“

„Milostný poměr mezi Douškem a Šípovou mezi ně také patří?“

Polekaně sebou škubl.

„Zavázal žije?“ vyjekl překvapeně.

„Bylo by vám to nepříjemné?“

„Mně nepřekážel. Já ho měl docela rád. Byl svědomitý a obětavý pracovník. Jako každý z nás měl i chyby.“ „Domníval jsem se, že jste pochopil, že hra na schovávanou skončila.“

„Nemáte právo rozbíjet rodiny!“ rozkřikl se. „Na to je zákon.“

„Svatba teprve bude.“

„Jaký je v tom rozdíl? Na schovávanou si hrajete vy. Co je se Zavázalém? Jste povinni mi říct pravdu. Jsem jeho nadřízený.“

„Proto jsme přišli.“

„Poslouchám.“

„Zavázal byl zavražděn.“

„Cože?“ vyhrkl. „Zavražděn?“

Zdálo se, že údiv nepředstírá.

„To je zatím vše, co vám mohu říct, a teď je řada na vás. V pátek jste se dověděl o poměru vašeho nastávajícího zetě s Šípovou. Nebo jste na to přišel už dřív?“

Heler několika dlouhými tahy dokouřil cigaretu. Rozkašlal se, dlaní si zakryl ústa a druhou rukou hledal v kapse kapesník.

„Ne, dřív ne,“ řekl tichým hlasem a bázlivě pohlédl ke dveřím. „Věruška je moje jediná dcera, pochopte mě. Jednal jsem nesprávně, ze Zavázalova vydírání jsem měl vyvodit přísné závěry, ale jsem otec. Věra je do Douška slepě zamilovaná. Kdyby jí to Zavázal řekl, zlomilo by ji to. Svatba se už nedá odložit. Dřela se s učením a teď by nesložila ani státnici. Nemohl jsem jednat jinak.“

„Vaše paní to také ví?“

Šel ke dveřím a dotkl se jich prsty. Byly zavřené.

„Nemá o tom ani tušení,“ zašeptal, když se zase posadil. „Ta by mně dala! Víckrát by k nám Doušek nesměl. Manželka má v tomto směru přísné zásady.“

„Douškovi jste to řekl?“

„Mezi čtyřma očima, v pátek na kotvišti. Dal mi čestné slovo, že se už nic podobného nebude opakovat. Šípová ho svedla.“

„To vám řekl?“ zeptal se Vávra jízlivě.

„Ne, ale jsem o tom přesvědčen. Nebyl by to první případ. Neznám zákulisí jejich rozvodu, ale podobná nechutná aféra s mistrem z nástrojárny se řešila před dvěma roky dokonce až na závodním výboru.“

Vida, vida, s tím ses, holčičko, nepochlubila, pomyslel si kapitán. Zapadlo do sebe další kolečko: Mokrý tvrdil, že Heler a Doušek poodešli stranou a o něčem se domlouvali. Doušek pak zůstal a Heler se vrátil k hausbótu. To by souhlasilo, Heler ho zřejmě nepříjemně překvapil a Doušek momentálně nevěděl kudy kam. V takovém případě lidé většinou zůstanou stát na místě a nepohnou se do té doby, dokud se jejich mozek s tou novinkou nevypořádá. A teď přijde na řadu Zavázal!

„Proč jste Zavázala pozval do kotviště? Agregáty B 20 vynechte!“

„Původně jsem měl v úmyslu…“

„Pane Helere!“ přerušil ho Vávra varovným hlasem, „uvědomte si, že i vy jste podezřelý z vraždy. Zjistili jsme, že jste dobrý plavec a do kotviště jste mohl přijet dřív, než nám tvrdíte.“

Heler zrudl, vyskočil z klubovky a zašermoval rukama Vávrovi před obličejem. „Vy víte dobře, že jsem to neudělal. Sám jsem vám posledně řekl, že jsem to byl já, kdo Zavázala pozval. Opravdu jsem chtěl udělat v kotvišti takovou malou poradu o výrobních problémech. V přátelském ovzduší, popít, posedět, zchladit horké hlavy. Přiznávám, že se mi to nepodařilo. Problematika má hlubší kořeny.“

„Stále uhýbáte od položené otázky,“ vyčetl mu kapitán.

„Vždyť to říkám. Zavázala mezi ty horké hlavy také počítám.“

Vávra mu zopakoval jejich poslední rozhovor, bylo jasné, že Heler lhal. Teď stál před kapitánem a nejraději by se obrátil a utekl. Svíral v zaťaté pěsti kapesník a ztrácel klid. Stále víc se ve svých výpovědích zamotával.

„Bylo to jinak, pane Helere,“ řekl nakonec Vávra znechuceně. „Zavázal vám neřekl jen o milostném intermezzu mezi vaším nastávajícím zetěm a paní Šípovou, ale obvinil vaše spolupracovníky z protizákonných machinací.“

„To není pravda! Já mám v podniku pořádek! Kdo vám to řekl?“

„To není rozhodující.“

„Já to musím vědět a vy jste povinni mi to jako řediteli podniku sdělit,“ čertil se.

„My jsme povinni vypátrat vraha!“ řekl Vávra a přidal na důrazu. „O jakých krádežích mluvil Zavázal?“

„Všechno byl nesmysl! Výplod jeho fantazie,“ řekl ředitel už klidněji a sáhl po další cigaretě.

„To není odpověď.“

„Nic konkrétního mi neřekl!“ znovu vybuchl. „V podniku se prý krade a on má důkazy. Co já vím, jestli si nějaký zaměstnanec neodnesl z dílny ruční vrtačku nebo kus trubky? To je věc mistrů a vrátných.“

„Pak nechápu, proč chcete propustit inženýra Švarce.“

Zalapal po vzduchu.

„Kategoricky trvám na sdělení jména člověka, který vynáší důvěrné zprávy z vedení!“

„Proč má odejít inženýr Švarc?“

„Ze zcela jiných důvodů! Nekázeň, špatné plnění povinností. Kdo vám to řekl? Já to přece musím vědět!“

„Asi někdo, kdo s vaším rozhodnutím nesouhlasí.“ „Bylo přijato jednomyslně! Všemi členy vedení!“

Vávra se podíval na hodinky. „Čas letí. Hovořili jste se Zavázalem o nějaké špionáži. Chci vědět podrobnosti. Bez vytáček! Začněte Helmuthem Schneiderem.“

Heler se posadil a zarytě mlčel.

„Odmítáte odpovídat?“

„Spojujete věci, které spolu nesouvisí. Chod strojíren je jedna věc, smrt Zavázala druhá. Já si od vás nenechám rozvrtat podnik! Na to nemáte právo! Zasahujete do mé kompetence. Opakuji vám, že inženýr Švarc má odejít jen pro neplnění svých služebních povinností. Jeho odchod nespojujte s ničím jiným, tedy ani s Helmuthem Schneiderem.“

„Mám tomu rozumět tak, že Zavázal o Schneiderovi nemluvil?“

Dlouho váhal s odpovědí. „Dvakrát opakoval to jméno,“ řekl nakonec.

„Nerozumím.“

„Schneider! Schneider!“ odsekl dopáleně.

„Žádné vysvětlení nepodal?“

„Ne. Pouze dvakrát za sebou vyslovil totéž jméno a díval se mi upřeně do očí. Myslel jsem, že mu přeskočilo.“ „Mluvil o Moravcovi a Kirchnerovi?“

Přikývl. „Tahle jména na mě taky vybafl.“

„Zase bez vysvětlení?“

„Ano. I když jsem se ho na to ptal. A taky mlel něco o synovi pana Schneidera. Víc už ze mě nevypáčíte, protože už víc nevím.“

„Víte, pane Helere, ale zapíráte. Je to ovšem vaše chyba. Zjistíme si to sami. Zavázal vám sdělil mnohem závažnější obvinění, třebaže je jen naznačil. Proto jste ho pozval do kotviště. Chtěl jste ho s Douškem opít a vylákat z něj konkrétní podrobnosti, zvláště jména. Ale přání se vám splnilo jen zpola. Zavázal padl dřív, než něco prozradil. Proto jste kapituloval a přistoupil na jeho podmínky.“ „Mám zodpovědnost za celý podnik!“ rozkřikl se Heler. Třesoucí se rukou nahmatal opěradlo klubovky a ztěžka se posadil. „Pochopte to konečně,“ pronesl už tiše.

„Za to jste placený,“ nemilosrdně ho usadil Vávra. „Jako já za potírání zločinu.“

Vávra vstal a očima vyzval podporučíka, aby ho následoval. Prošli prázdnou halou. Nikdo je nezdržoval, s nikým se nerozloučili.

„Myslíte, že mluvil pravdu?“ zeptal se podporučík, když docházeli k vrátkům.

„Řekl nám jen to, co chtěl. Respektive, co musel přiznat. Ale něco před námi stále tají. Nevyznám se v něm. Občas mi připomíná štvance. Člověka, kterému hrozí nebezpečí a on před ním stále utíká. My tím nebezpečím nejsme. Kly se mu jen pleteme do cesty, zdržujeme ho, odvádíme jeho pozornost od závažnějších problémů, než je pro něj Zavázalova smrt. Tu vzal s uspokojením na vědomí jako jednu odvrácenou pohromu.“

„Všiml jste si, soudruhu kapitáne, toho vyšisovaného obdélníku nad krbem? Tam léta visel nějaký obraz.“

„Patřil Richardovu bratru – Janovi.“

„To je divné, proč ho sundali?“

„Asi upadl v nemilost. To se mrtvým stává.“

Pomalu došli k volze, kde na zadním sedadle podřimoval Daněk.

„Kde máte Helera?“ přivítal je rozespale.

„Jestli víš něco nového, můžeme se pro něj vrátit,“ odpověděl kapitán.

„Dvě prkotiny. Zjistil jsem ti, proč si Zavázal připsal k Šípové datum prvního června tohoto roku. Ten den přešla Blanka Šípová z fakturace k Douškovi do vývoje. Škoda že nejsem ženská,“ zalitoval hned. „Mají výhodu. Šípová patnáctého května podlehla pokušení v podobě pana Douška a za čtrnáct dní na tom vydělá měsíčně čtyři stovky. To se mně stát nemůže.“

Vávra Daňkovo vtipkování nekomentoval. Nalistoval patřičnou stránku v Zavázalově zápisníku a zjistil, že datum skutečně souhlasí.

„A druhá zvěst?“

„Poctil jsem svou návštěvou kolegu Douška. Zeptal jsem se ho na pár prkotin, nic nového jsem se nedověděl. Zbožňuje Helera a inženýr Švarc je podle něho největší idiot v Evropě. Při té příležitosti jsem mu pochválil jeho novou cortinu a projevil uznání nad prvotřídně zařízeným bejvákem. Prý dědil na Moravě barák po rodičích a střelil ho. Adresu jsem si zjistil, až mě necháš vydechnout, procvaknu ho. Kam pojedeme teď?“

„Domů.“

„Neříkej, vždyť je teprve devět,“ zhrozil se na oko Daněk.

3

Pondělí ráno, osm hodin.

V náčelníkově pracovně seděli kapitán Vávra, doktor Křížovský, nadporučík Žáček z oddělení daktyloskopie a poručík Pípl z laboratoře.

Žáček podal Vávrovi elektronku.

„Jsou na ní otisky Markéty Mužíkové. A jsou to jediné otisky. Zavázal musel elektronku nejdřív otřít hadrem, smazat z baňky všechny otisky a pak ji podat Mužíkové.“ „Elektronku jsme měřili, je nová, dá se použít jen do barevných televizorů,“ doplnil Žáčka Pípl.

„Zavázalovi mají barevný televizor?“ zeptal se náčelník. Vávra zavrtěl hlavou. „Černobílou Oravu.“

„Tak. Tím tedy odpadá možnost, že si Zavázal elektronku koupil pro svou potřebu.“ Náčelník se naklonil k Vávrovi a podal mu lísteček. „Mužíkové leží v nemocnici. V pátek o půl desáté se zhroutila před samoobsluhou. Je to infarkt nebo srdeční nevolnost, ošetřující lékař ti řekne víc.“ „Dostanu souhlas k domovní prohlídce?“

„Na základě čeho?“ naježil se náčelník. „Jejího jména a telefonního čísla v Zavázalově zápisníku? Nebo otisků prstů na elektronce? Pokusím se, ale pochybuji. Pokračujme! Poručík Pípl!“

Pípl se nadýchl, přitiskl si brýle ukazováčkem ke kořeni nosu a rozevřel tenkou složku.

„Zavázalovo sako a cestovní taška se nenašly. Buď je vzal pachatel, nebo je odnesl spodní proud, který je v těch místech velmi silný. Obsah náprsní tašky: občanský průkaz, řidičský průkaz, legitimace ROH, průkazka na autobus, týdenní dělnická jízdenka, tovární průkaz a tři lístečky. Na jednom se nám podařilo rozluštit slova jako brambory a ocet, dva lístečky jsou nečitelné. V boční přihrádce byl ještě předtištěný formulář, jaký dávají opravny nebo čistírny. Na něm jsme rozluštili pouze datum čtrnáctého září tohoto roku a písmena A 4.“

Náčelník natáhl k Píplovi ruku. „Nech mi to tady, s tím se nezdržujte. Co dál?“

„To je vše,“ zakončil Pípl a mírnou úklonu hlavy použil jako definitivní tečku za poslední větou.

Náčelník se rozhlédl po přítomných. „Má někdo dotazy k předneseným zprávám?“

Nikdo se nepřihlásil, a proto pokračoval: „Helmuth Schneider. Je zástupcem švýcarské firmy GENERAL se sídlem v Curychu, ale pracuje i pro jiné zahraniční firmy, které nemají u nás zastoupení. Není tedy vyloučeno, že i pro konkurenční firmy Bystřických strojíren. Diskrétně prověřit, začněte u inženýra Vetišky z podniku zahraničního obchodu.“ Pohlédl na Vávru, ten přikývl. „Dále! Veletrh! Jak jsem byl informován, pro Bystřické strojírny skončil katastrofálně. Nabízená hydraulická jednotka se při předvádění zastavila, číslicový programátor zcela vypověděl službu a nakonec se z něho zakouřilo. Konkurenční firmy mají na svých jednotkách do stavebnicových strojů obdobné řešení. Okopírování principu je možné. Záleží teď, kdo od koho opisoval. Odborníci tvrdí, že to byly Bystřické strojírny.“ Ukázal na desky. „Tady jsou o tom posudky, potom si je přečtěte. Vraťme se ale k vraždě. Motiv dosud neznáme a to je zlé. Z dosavadního průběhu vyšetřování všechno nasvědčuje tomu, že vrah je zaměstnán v Bystřických strojírnách. Zajímal jsem se o ten podnik, mezi zaměstnanci je nespokojenost, množí se výpovědi a to je vždy předzvěst, že něco není v pořádku. Hovořil jsem s okresními orgány, ani ony nejsou spokojeny s hospodářskými výsledky podniku. Někteří funkcionáři dokonce mluvili o blížícím se krachu. Proto 1 by se motiv vraždy měl hledat tam, uvnitř Bystřických strojíren. Končím poradu, zůstane tady kapitán Vávra.“

Přítomní vstali a odcházeli z místnosti. Náčelník šel k oknu a otevřel ho dokořán.

„Tys vyslýchal Helera v podniku?“ zeptal se major.

„Ne. Byl jsem za ním v jeho vile.“

„A Daněk?“

„Jednou tam byl se mnou, včera se mnou byl Procházka. Stalo se něco?“

Major přivřel okno a usedl za stůl.

„Nic, s čím by sis měl zatěžovat hlavu. Hlavně nezapomínej, že Heler je ředitel.“

„Kdyby nebyl, dávno bych ho už dal předvolat. Lže, jako když tiskne. Někdo si na mě stěžoval?“

„Nelam si tím hlavu.“

Obloha nad Prahou byla jasně modrá, léto jako by se rozhodlo neustoupit podzimu, rtuť teploměru se zase vyšplhala k šestadvacítce. Bylo dusno, vzduch byl prosycen výpary benzínu a rozpáleného asfaltu.

Služební volha zastavila před Národním divadlem. Vystoupili z ní Daněk s Procházkou, kapitán Vávra pokračoval za Mužíkovou do nemocnice.

Daněk s podporučíkem vstoupili do prodejny součástek pro radioamatéry.

Mezi regály nejdříve vykoukla rozježená hlava a pak se objevil vysoký štíhlý mladík v modrém plášti.

„Kdo po mně touží?“ zeptal se zvesela.

„Bezpečnost,“ řekl Daněk. Předložili průkazky, které si vedoucí prodejny pečlivě prohlédl, zavolal prodavačku a odvedl je do kanceláře, vlastně do skladiště krabic a kabelů.

„Právě mi přišlo zboží,“ řekl na vysvětlenou a ukázal na krabice. „O co kráčí?“

Daněk mu podal Zavázalovu elektronku. Vedoucí hbitě otevřel krabičku, vytáhl elektronku, Zkontroloval čísla a vrátil ji poručíkovi.

„Ta není od nás,“ prohlásil s jistotou. „Naposledy jsme dostali od toho typu padesát kousků před půl rokem a ty byly během dvou dnů pryč.“

„Ale na rubu víčka je vaše razítko.“

Beze slov otevřel zásuvku, vytáhl razítko a polštářek, obtiskl ho na zadní stranu starého dodacího listu a přistrčil ho k Daňkovi. „Tohle je naše razítko.“

Puntičkář Procházka pečlivě přiložil orazítkované víčko na předtištěné razítko. Razítka se přesně kryla. Tázavě pohlédl na prodavače. Ten však trval na svém.

„Máte od elektronky paragon?“ zeptal se. „Na něm je ještě jedno razítko.“

Daněk zavrtěl hlavou. „Nám tohle stačí.“

„Tak proč mě zdržujete?“

„Slušně se ptáme a čekáme slušnou odpověď,“ naježil se Daněk.

„Přece ode mne nechcete, abych vám pro vaše krásný oči odkejval, že je to štempl naší prodejny?“ rozčilil se vedoucí. „Co vlastně hledáte?“

„Vraha,“ řekl stručně Daněk.

Vytřeštil na něj oči. „To jste při pondělku vždycky tak veselí, nebo to myslíte vážné?“

„Je s vámi příjemné poklábosení, pane vedoucí, ale my spěcháme. Přesvědčte nás, že to razítko není vaše, a my odejdeme.“

„Copak nevidíte ten tmavší odstín barvy?“

„Tomu říkáte argument?“

„Mohli byste mi důvěrně prozradit, proč jste poctili svou vzácnou návštěvou právě naši prodejnu?“

„Od vás pojedeme do Dejvic. Víc prodejen pro radioamatéry v Praze není.“

Pobaveně se zasmál. „Drahý soudruhu,“ zašvejkoval a objel špičkou tužky víčko krabičky od elektronky, „na víčku máte sotva třetinu razítka. To nejdůležitější – číslo prodejny – to tam chybí. My nejsme žádní hokynáři, my máme stejně rozbujelý správní aparát jako ostatní kšefty: ředitelství, správu, odštěpné závody, provozovny, dílny, sklady, rozdělovny a dokonce si platíme i vlastního výtvarníka a šest aranžérů. Ti všichni mají navlas stejný štempl, jen vnitřnosti a čísla se liší.“

„Takže připouštíte, že to eventuálně může být i vaše razítko,“ poznamenal Procházka.

„Nepřipouštím, protože na krabičce chybí parafa prodavače.“

Daněk zasunul krabičku s elektronkou do kapsy.

„Kde ještě – kromě vás a v Dejvicích – je možno koupit podobnou elektronku?“

„V našem podniku nikde.“

„Jak si to tedy vysvětlujete?“

„Úplně jednoduše: v revíru řádí škodná.“

„Kde bychom ji podle vás měli hledat?“

„Na trati mezi Prahou a Varšavou. Tam se totiž tenhle typ elektronky vyrábí.“

„To je tedy úplná maličkost,“ ušklíbl se Daněk. „Odpoledne tu trasu prošlápneme. Znal jste pana Mužíka?“ „Lojzu?“

„Jo. Televizního opraváře.“

„Ten už před dvěma roky pověsil brašnu na hřebík. Měl něco se srdíčkem a pracoval v rozdělovně. Škoda. Byl to bezvadnej chlap a machr.“

Na refýži, kde museli chvíli čekat, poznamenal Procházka k Daňkovi: „Moc jsme se toho nedověděli, co?“

Daněk nespouštěl oči z křižovatky, k níž se blížila očekávaná tramvaj, a tak jen mrzutě ucedil: „To tedy ne. Ale jinak byl řečnej.“ Vytáhl z kapsy dva lístky a plácl Procházku do zad. „Tak jedem, mladej, čeká nás ještě Vetiška ze zahraničního obchodu.“

Drobný rtuťovitý muž je vřele uvítal a důkladně si oba prohlédl. Pohladil si pleš, kolem níž měl zahrádku krátkých, ale hustých vlasů, a radostně řekl: „Je to na dobré cestě, pánové. Já zařídil, Strojimport dodá, a když získáte další devizový příslib, budou i náhradní díly s příslušenstvím. Dáte si kafíčko?“

„Velmi rádi,“ zazubil se Daněk a šťouchl loktem do rozpačitého Procházky, aby se také usmíval.

Vetiška objednal tři kávy, a když položil telefon, Daněk mu podal průkaz.

„Vy nejste z obráběcích strojů?“ vyděsil se.

„Moc nás to mrzí, pane inženýre, ale o stroje se také zajímáme. Konkrétně o slevu, kterou jste poskytli jisté zahraniční firmě za jednotky do stavebnicových strojů, výrobků národního podniku Bystřických strojíren. A nebylo to jednou, ale dvakrát. Republika tak přišla o dvě stě tisíc korun, samozřejmě devizových. Dohodu jste podepsal vy a ředitel Heler,“ vychrlil Daněk a vytáhl z kapsy zápisník.

„Jak tomu mám rozumět?“ rozčilil se Vetiška. „Vy mě podezíráte z něčeho nekalého?“

„Chraň bůh! My se jen ptáme a odpovědi si zapíšeme. S vaším dovolením.“

Z Vetiškovy tváře se vytratila vlídnost.

„Bylo to jediné řešení,“ řekl odměřeně.

„To nám nic neříká. Sleva se poskytuje jen na vadné zboží.“

„Vždyť ty jednotky byly vadné!“ podotkl mrazivě inženýr, rozběhl se ke skříni, vytáhl z ní objemný zakladač a začal v něm horečně listovat. „Tady je to černé na bílém. Házivost pinol nad sjednanou toleranci, špatná jakost povrchu, nedokonalý lak a nadměrná hlučnost. Račte si to přečíst, soudruzi.“

Dvoustránkový protokol, dolé dva podpisy odběratele, vedle nich podpis Helera a Vetišky.

„Dělal jsem, co bylo v mých silách,“ pokračoval inženýr. „Kdyby nám zakázku vrátili, platili bychom mnohem větší penále, úhradu nákladů za dopravu a ještě by musely Bystřické strojírny vadné jednotky zdarma opravit a znovu je zmíněné firmě dodat. Tohle byla výhodná dohoda!“

Kamaráde, ty máš kliku, že tu není Vávra, pomyslel si Daněk. Ten by ti dal výhodnou dohodu! Prošustruješ skoro čtvrt miliónu devizových korun a ještě to považuješ za zásluhu.

Procházka, který zvědavě nakukoval Daňkovi přes rameno, pohlédl udiveně na Vetišku. „Jak je možné, soudruhu inženýre, že tak nekvalitní výrobky mohly opustit závod?“

Vetiška zamával rukama, jako by se chystal vzlétnout. Na čele se mu udělaly hluboké vrásky. „Stejnou otázku jsem položil řediteli Helerovi. Nedovedl uspokojivě odpovědět. Bylo to trapné jednání, soudruzi, to mi věřte. Vadné jednotky srovnali do řady na stole, drápance a světlejší místa na lakovaných částech zakroužkovali červenou pastelkou – příšerná ostuda!“

Kávu jim přinesla krásná děva. Daněk si ji zálibně prohlížel. Vetiška se už uklidnil a přisedl si ke kriminalistům.

„Nechápu, co se v Bystřických strojírnách děje,“ pokračoval. „Ještě před dvěma roky vyráběli vynikající jednotky. Dnes pomýšlíme pověřit exportem jiný podnik.“

„Jejich generální ředitel to ví?“

„Osobně jsem ho informoval, soudruhu poručíku. Našimi partnery, zodpovědnými za včasné dodávky a kvalitu výrobků podle kritérií zakotvených v kontraktu, jsou výrobně hospodářské jednotky, v našem případě generální ředitelství obráběcích strojů a jim nadřízené ministerstvo. Obchod, vážení, to není humanita, ale tvrdý boj o existenci.“ „Znáte pana Helmutha Schneidera?“

„Muž tisíce tváří, ale úspěšný obchodník. Zrovna je v Praze, soudruhu poručíku.“

„Prý pracuje i pro jiné firmy, než je společnost GENERAL.“

Vetiška se zasmál, jako by vyslechl dobrý vtip.

„Většina byznysmanů pracuje pro více firem, soudruzi. Svět je rozdělený, zbrojí se, stoupají daně, energie ubývá, roste konkurence. Kdo chce udržet krok, musí se s těmito nepříjemnými vlivy vyrovnat. Pozice se získávají stále obtížněji. Kdo je má, je vyhledávaný a vážený.“

„Jako pan Schneider?“

„Bezesporu.“ Vetiška vyjmenoval řadu podniků, kterým Schneider dodal výrobky své firmy. Daněk si je zapsal. „Máte přehled o investicích firmy GENERAL?“ Zatvářil se dotčeně. „O každé dodávce, vážený. I o těch, které nemají investiční charakter. Co vás zajímá?“

„Pouze Bystřické strojírny.“

„Od kterého roku?“

„Dejme tomu od předminulého.“

Vetiška došel k druhé registratuře a bez dlouhého hledání vytáhl desky s nápisem Bystřické strojírny.

„Souřadnicová vrtačka, vyjiskřovačka, kopírovací frézka, kopírovací hoblík, lis na přesné stříhání, elektronkový osciloskop, dva milivoltmetry, měřiče diod.“

Daněk ho přerušil. „Kdyby to šlo pomaleji, prosím vás. Nestačím psát. A ještě bych potřeboval vědět, kdo z Bystřických strojíren objednával ty stroje.“

„Zcela jednoduché. Ty, které jsem jmenoval, inženýr Švarc, měřič diod, zkoušečky elektronek, tyristorů, tranzistorů, tyristorové regulátory a aparatury ke změně otáček servomotorů objednával soudruh Doušek. Všechno jsou loňské a letošní dodávky.“

„A všechny zajišťoval pan Schneider.“

„Pochopitelně.“

Daněk zavedl řeč na poslední veletrh. Vetiška vypadal, jako by v tu chvíli polkl živou ropuchu.

„Tragédie, katastrofa, fiasko, vyberte si,“ vykřikoval jako jarmareční vyvolávač. „Na příští veletrh Bystřické strojírny nepustím.“ Oběma rukama se chytil za hlavu. „Získali jsme tam dvě zlaté a tři stříbrné medaile, soudruzi. A další řadu významných uznaní. Víte, co je to v dnešní tvrdé konkurenci za úspěch? Tkalcovské stroje, mamutí ventily, umělá vlákna, lékařské přístroje, měřidla! – všechno prvotřídní výrobky světových parametrů. Na veletrh přijeli i ministři, šéfové zahraničních akciových-společností, naši nejvyšší funkcionáři. To byla ostuda!“ zaúpěl. „Jednotka jim běžela čtvrt hodiny, pak začalo vynechávat mazání. Sotva opravili pumpu, přestal fungovat posuv. Pak vypověděl programátor a nakonec se stroj úplně zastavil. Víte, co udělal náměstek ministra? Dal si v bufetu slivovici na uklidněnou. A já taky.“

Poděkovali za informace a Vetiška je doprovodil až do vrátnice. Celou cestu hořekoval nad ostudou, kterou na veletrhu zapříčinily Bystřické strojírny.

Rozmrzele zůstali stát ve stínu, který vrhala do slunečného dne stříška nad dveřmi.

„Nula od nuly pojde,“ zabručel Daněk. „O elektronice nevím nic, o Schneiderovi, že je muž tisíce tváří, a o čurbesu v Bystřických strojírnách už ví i náčelník.“

„Pepo, včera se kapitán zmínil, že Helerovi hrozí nějaké velké nebezpečí,“ řekl Procházka zamyšleně. „A já už asi vím jaké.“

„Kopačky?“

„Jak jsi k tomu dospěl?“ zeptal se Procházka překvapeně.

„Z historických pramenů, Milane. Jestli to nevíš, tak zbožňuju romány o pirátech, korzárech a námořních kapitánech. Vždycky, když hrozí na lodi vzpoura, kapitán buď i nechá kolegu důstojníka oběsit na ráhně, nebo ho hodí žralokům jako přesnídávku.“

„Tou žraločí pochoutkou má být inženýr Švarc?“

Daněk ho plácl přátelsky do zad. „Pálí ti to, kamaráde. Jdeme prošmejdit podniky, kterým Schneider dodal stroje. Jede nám zrovna devatenáctka.“

Rozběhli se k refýži.

Vávra přišel do nemocnice právě po skončené vizitě. Usměvavá sestřička ho zavedla k bílým dveřím na konci chodby, zaklepala na ně a odešla. Kapitánovi nezbylo nic jiného, než aby stiskl kliku a vstoupil. Od psacího stolu k němu vzhlédly přísné černé oči a vyčkávavě na něm spočinuly.

Kapitán udělal několik kroků a ocitl se před lékařem. „Kapitán Vávra, dobrý den,“ řekl zdvořile. „Z Bezpečnosti.“

„Doktor Malina,“ odpověděl lékař, naklonil se nad stůl a podal Vávrovi úzkou ruku se štíhlými prsty. „Co si přejete?“

„Na vašem oddělení leží paní Markéta Mužíková, pane doktore.“

Malina odsunul vrstvu chorobopisů na konec stolu a ukázal na obyčejnou bílou židli, která stála u stěny.

„Posaďte se, pane kapitáne,“ řekl nepříliš nadšeně.

Vávra přeměřil vzdálenost mezi židlí a stolem. Na okamžik zaváhal, ale pak vzal židli za opěradlo a přenesl ji ke stolu. Než se stačil posadit, doktor Malina vyhledal mezi kupou chorobopisů tenké desky a rozevřel je.

„Paní Mužíková leží na resuscitačním oddělení. Návštěvy tam jsou přísně zakázány. Byla k nám přivezena koronární jednotkou, protože se jí udělalo nevolno před obchodem a bylo podezření na selhání srdeční činnosti. Nezanedbali jsme nic z našich povinností,“ řekl doktor Malina odměřeně.

Vávra si pospíšil zahladit nepříjemné napětí, které mezi nimi náhle vzniklo. Usmál se a energicky zavrtěl hlavou. „Proto jsem k vám nepřišel, pane doktore. Vyšetřujeme vraždu a jméno paní Mužíkové se ocitlo v blízkosti zavražděného. Chtěl bych vědět, jestli se vám – jako lékaři – s něčím nesvěřila.“

„Ne, nesvěřila. Pacientka je po EKG, srdeční činnost je zatím normální. Zdá se mi však vyčerpaná, myslím duševně, rozumíte mi? Snad má z něčeho obavy, možná strach. Přivedl jsem k ní neurologa, ale ani jemu si na nic nestěžovala.“

„Měl někdo zájem ji navštívit?“

„Navštívit, to ne,“ zaváhal Malina, „ale dvakrát sem telefonoval její Švagr.“

„Kdy?“ zpozorněl Vávra a sáhl si do náprsní kapsy pro zápisník.

„V sobotu dopoledne, tak asi kolem desáté a včera po obědě. Měl jsem službu. Jméno nevím, nepředstavil se. Chtěl jen informace o jejím zdravotním stavu.“

„Vyhověl jste mu?“

„Samozřejmě. Doporučil jsem mu, aby se dostavil ve středu v době návštěv, to už budeme vědět víc.“

„Nemohl bych s ní mluvit?“

„To je vyloučené!“ řekl okamžitě, ale najednou se zarazil a v rozpacích si třel hřbetem ruky hladce vyholenou tvář. „Teď jsem si na něco vzpomněl, třeba je to zcela nepodstatné. Sestra se pacientky ptala, komu z příbuzenstva má podat zprávu o jejím pobytu v nemocnici. Paní Mužíková si to však výslovně zakázala. Nepřikládejte tomu velký význam. Mnoho pacientů se chová podobně: chtějí se vlastními silami vyrovnat se změněnou situací. O ostatní svět se začnou zajímat až po krizi, zpravidla druhý třetí den.“

„Paní Mužíková má švagra, ale jak jsme zjistili, nevycházeli spolu dobře,“ podotkl Vávra.

„Potom je její chování zcela logické.“

Vávra Malinovi nechal svoje telefonní číslo a seběhl před nemocnici. Venku ho opustil skličující pocit, který ho přepadal vždy, kdykoliv musel vstoupit do nemocničních prostor a čichat dezinfekční pach. Zhluboka se nadechl, a sotva otevřel dvířka volhy, dal povel k odjezdu. „K centrální evidenci!“

Adresu doktora Albína Šebesty zjistil snadno. Bydlel v Kolíně a byl zaměstnancem tamější advokátní poradny.

Tak si tedy popovídám se švagrem, řekl si pro sebe. Uvidím, jak se zatváří.

Když přijel do Kolína, měl Vávra štěstí. Advokáta zastihl doma. O pobytu Markéty Mužíkové neměl ani tušení. „Jiného švagra nemá?“ zeptal se Vávra.

„Měla jen sestru, mou zesnulou manželku.“

„Nemáte tušení, kdo by volal do nemocnice?“

Zavrtěl hlavou. Přešel k oknu, poodhrnul záclonu a zamyšleně hleděl do tiché ulice. „Chudák Markéta. Moje žena také zemřela na infarkt. Představte si, že vedle mě v posteli, snad ve spánku a já to nevěděl. Dodnes si vyčítám, že jsem se neprobudil.“

„Prý jste se s paní Mužíkovou neměli rádi…“

Zatvářil se odmítavě. „Tak bych to neřekl… Byla to sestra mé ženy a měly se spolu velice rády. Markéta není zlá žena. Má jen odlišnou povahu než její sestra. My jsme se doma nikdy nehádali o peníze. Ležely v krabičce, kdo potřeboval, vzal si. Lojzík musel Markétě s výplatou odevzdat i pásku.“ Šebesta odemkl skříň a otevřel dokořán jedno křídlo. V regálech ležela pečlivě vyrovnaná alba. Něžnými doteky prstů přejížděl jejich hřbety. Ohlédl se po Vávrovi a na vysvětlenou dodal: „Od klukovských let sbírám známky. Žena měla pro mou zálibu pochopení, Markéta ji považovala za zbytečně utrácení peněz. Jinak jsme si rozuměli.“

Zavřel skříň a sáhl po saku. „Zajedu do nemocnice. Třeba něco potřebuje, a pak, má doma kanára.“

Vávrovi bleskl hlavou nápad. „Nevzal byste mě s sebou, pane doktore? Ušetříte za benzín. Odvezeme vás i zpátky.“ Zarazil se. „Vy chcete udělat domovní prohlídku a nemáte k ní povolení od prokurátora, co?“

„Domovní prohlídku ne. Jen se podívat do bytu.“ „Právnicky táž podstata. Z čeho švagrovou podezíráte?“ „Ošetřující lékař tvrdí, že se čehosi obává. Může jít o vydírání.“

„Kapitáne,“ řekl Šebesta vyčítavým hlasem, „jsme z jedné branže. Špatně se vám bude hrát na schovávanou.“ „Jestliže jste do nemocnice netelefonoval vy, kdo tedy?“ „To nebyla záminka k návštěvě?“

Vávra zavrtěl hlavou. „Vždyť já od vás nic jiného nechtěl, pane doktore.“

„Kdo by to tedy mohl být?“ řekl zamyšleně Šebesta.

„Člověk, kterého se vaše švagrová bojí.“

„Jak ale mohl zjistit, co se jí stalo?“

Kapitán pokrčil rameny. „To zatím nevíme. Ale není těžké podle bydliště uhodnout, do které nemocnice ji odvezli.“

Šebesta se posadil a Vávra mu několika větami pověděl o vraždě a nalezené elektronce.

„Snad nepodezíráte Markétu z té vraždy?“ zhrozil se Šebesta.

„V žádném případě. Ale číslo jejího telefonu v zápisníku mrtvého, jeho návštěva u ní…“

„Chápu. Po Lojzíkovi jistě zůstalo dost součástek a měřicích přístrojů, za něž by náruživí radioamatéři platili zlatem. Švagr byl do slaboproudařiny stejný fanda jako já do známek. Pokud vím – důvěrně od něho – objednával si součástky i ze zahraničí. Švagrová je teď určitě rozprodává. Dotyčný Zavázal byl zřejmě jedním z kupců. Přijímám vaši nabídku, pojďme.“

S vysvětlením kapitán nesouhlasil. Zavázal nebyl žádný fanda do radiotechniky, ale raději mlčel.

Vrátili se tedy do nemocnice. Ani Šebestu k Mužíkové nepustili, ale s jejím souhlasem mu vydali klíče od bytu, aby jí přinesl nejnutnější osobní věci.

V bytě všechno svědčilo o tom, že si Mužíková opravdu jen odskočila na nákup. Na stole stál hrnek od bílé kávy a na talířku ležela tvrdá chlebová kůrka.

Šebesta natočil do mističky vodu pro kanára a nasypal mu do krmítka ptačí zob. Pak otevřel prádelník a složil do tašky vyžádané věci. Vávra stál u dveří a pomalu se rozhlížel.

„Tak o co máte zájem?“ vyzval ho advokát a postupně před ním otevřel zásuvky a dveře skříní.

Všude byl pořádek, každé místečko bylo využité. Jen v pokoji v příborníku byly dva regály prázdné.

„Smím si prohlédnout telefonní seznam?“

„Beze všeho.“

Na zadní straně seznamu bylo napsáno několik adres s telefonními čísly. Číslo do Zavázalova bytu ani do Bystřických strojíren mezi nimi nebylo.

„Ještě přání?“ zeptal se Šebesta.

„Rád bych se podíval do sklepa.“

Šebesta sňal beze slova malý klíček z destičky u dveří a podal ho Vávrovi. „Čtvrtý nebo pátý sklep od kraje.“

„Vy tam se mnou nepůjdete?“

„Jeden výstup do třetího patra mi stačí. Hlavně zase dobře zamkněte.“

Vávra seběhl do sklepa. Zámek v petlici na pátých dveřích povolil. Kapitán rozsvítil. Byla to podlouhlá místnost v polovině přepažená prkny. Za přepážkou bylo uhlí, před ní malý dílenský stolek, nad ním pertinaxová deska se zásuvkami a po straně poloprázdný regál.

Po dvou objemných taškách se Vávra rozhlížel marně.

Ani Daněk s Procházkou nebyli ve svém putování po Schneiderových stopách úspěšní. Schneider dodal pražským lihovarům tři destilační přístroje, mlékárenskému průmyslu velkoobjemové odstředivky, dvěma výrobním družstvům kopírovací frézky a Tesle univerzální měřiče diod. Vždy regulérním způsobem přes podnik zahraničního obchodu, stroje byly dobré, nikdo si nestěžoval. Kromě toho doporučil výrobky jiných západních firem, obchod zprostředkoval, kontrakt však podepsali zástupci výrobce. Jakoukoliv provizi od nás odmítal, všude ho hodnotili jako seriózního obchodníka.

A tak znovu seděli všichni tři ve volze a vraceli se do Bystřice. Mlčky probírali v mysli události posledních hodin a sporné výsledky vyšetřování.

Před okresním oddělením VB v Bystřici Daněk a Procházka vystoupili. Vávra se nechal dovézt před vrátnici strojíren.

Oba strážní ho přivítali nevlídnými pohledy. Nerudný děda okamžitě zvedl telefon a vytočil třímístné číslo.

„Jdu do nástrojárny,“ ohlásil Vávra.

„Doprovodím vás,“ řekl mladý strážný a nasadil si čepici.

„Není třeba, trefím sám.“

„Vyloučeno. Soudruh ředitel to zakázal.“

Vávrovi se nahrnula krev do obličeje. „Co zakázal?“

„Že… Pouštět vás samotného do závodu…“ zakoktal a rozpačitě dodal: „Bez dozoru… a bez jeho povolení.“

„A pak podáte písemné hlášení, ne?“ řekl Vávra ostře, rázně otevřel dveře a vyšel na nádvoří.

Strážný zůstal nerozhodně stát mezi dveřmi a po chvilce se rozběhl ke dveřím administrativní budovy.

Vávra šel rovnou do nástrojárny za Josefem Machem. Sedmdesátiletého důchodce zastihl u dílenského stolu, jak leští jemným smirkovým plátnem vodicí sloupky lisovacího přípravku.

„Vláďa Říha mi řekl, že jste za ním byl.“ Mach si otřel do hadru žilnaté ruce s vypouklými nehty. „Nepovím vám víc než on,“ řekl chraplavým hlasem a upřeně hleděl na kapitána.

„Rád bych věděl, co vy si myslíte o Zavázalovi.“

Mach se ušklíbl. „Udělali z něj syčáka, co?“

„Moc chvály jsem na něj neslyšel.“

„Jo, Petr šel mnoha lidem na nervy. Říkali mu práskač, fízl, donašeč. Byla to divná povaha, prase aby se v něm někdy vyznalo. Oni ho neměli rádi ani poctiví zaměstnanci. To už je holt taková mentalita lidí. U piva nadávají, kritizujou, ale když jde do tuhýho a mají otevřít zobák, tak mlčí. Petr holt nemlčel, a proto byl jako bílá vrána v černým hejnu.“

„Moc vám nerozumím,“ přiznal se kapitán.

„Dyť je to jasný. Petr si hlídal normy, a jak viděl někde tvaroh, hned je zpevnil. Od toho byl úkolář, že jo, a ten musí hlídat korunky. Jenže on je hlídal i jinde a to se mnohým nelíbilo. Vloni například přivezli do dílen nový plechy a majstr je nechal venku na placu. Lilo na ně a za pár dní byly rezavý jako liška. To víte, rez huntuje na lisech vercajky, ženský to musej ošmirglovávat a ječej, že si nevydělají, že to pucování nemají v normě. Petr si na plenárce vzal slovo a hodil to do placu. Bez servítků, i s vejpočtem, kolik ta majstrova lajdáckost stála. Ten musel část zacvaknout z vejplaty. Jindy zase buldozerista zahrnul do vejkopu dvacet metrů novýho kabelu. Byl línej vylézt z mašiny a kabel odtáhnout. Myslel si, že to nikdo nevidí, ale měl smůlu. Koukal se na něj Zavázal. Pohádali se spolu, buldozerista byl na něj sprostej a Petr to pak napsal na vejbor lidový kontroly. Takovejch případů bylo víc. Vondruškovi se svezl po kůži, to je pravda. Ale proč o něm Vondruška roztrušoval, že je neschopnej hlupák? To zase nebyla pravda. Zavázalovi nikdo z vedení podniku nerozuměl. On potřeboval dostat příležitost. Za ta léta ve fabrice si vedoucí funkci zasloužil. Jsem přesvědčenej, že by ji zvládl. Proto jsem v pátek v noci řediteli jeho jmenování doporučil.“

Konečně odlišný názor na Zavázala, pomyslel si kapitán.

„Co jste říkal neúspěchu na veletrhu?“

Mach mlčel. Posadil se na stůl a z otlučené tabatěrky si ubalil cigaretu. Olízl ji a otráveně řekl: „Zeptejte se Vládi Říhy, já byl první, kdo ředitele varoval, že na veletrhu vybouchneme. Díváte se na televizi? Myslím na ty besedy u stolu.“

„Když mám čas. Proč?“

„Protože tam vždycky někdo něco plácne a všichni začnou jančit. Inovace. Bum! Budeme inovovat, ať je to potřeba, nebo ne. Mikroelektronika. Bum! Na všech mašinách musí bejt mikroelektronika a řídit je bude počítač. Já nejsem proti pokroku, ale ne za každou cenu. Musí bejt na místě.“ Svezl se ze stolu a šel k rozebrané vrtací jednotce. „Tohle je ona. Ta z veletrhu. Jen se na ni podívejte. Skvělej pracant! Spolehlivá, přesná, za deset let výroby jsme na ní vychytali všechny mouchy. Najdete ji v Sajúzu, v Bejrútu, v Austrálii a možná i v Africe. Má dobrý jméno, a to je dneska nejcennější devíza. Je sice trošku těžší a taky dost hlučná, ale kdyby se litinová skříň odlila z hliníku a některá ozubená kola se vylisovala z umělý hmoty, byl by to výrobek, kterej by nám na celým světě trhali z ruky. To by byla podle mýho selskýho rozumu správná a účelná inovace, na který by vydělaly obě strany: zákazník by měl kvalitnější výrobek a my v kapse tuny jakostní oceli. Jenže to nešlo! V televizi se mluvilo o mikroelektronice jako o šlágru století. Všichni hned chtěli bejt moderní, ukázat, jak jsou pružní, a tak se odmontovaly ovládací kolečka a přidala se bedna s programátorem. Sešilo se to horkou jehlou a hurá s tím na veletrh. Jak to dopadlo, už víte.“

Nástrojárnou prošel inženýr Švarc. Kývl hlavou na pozdrav.

„Tohle je machr,“ řekl o něm uznale Mach. „Ten odejít z fabriky, v tu ránu stojíme. Taky není moc oblíbenej.“

„Proč?“

Zasmál se. „Myslí mu to, a proto ho řada lidí nemá ráda. Co ten se kvůli týhle potvoře nahádal s direktorem a s Douškem!“ řekl a poplácal skříň jednotky, jakoby to byl kůň. „Prohrál. Vlastně vyhrál, protože veletrh ukázal, že měl pravdu. Ale ve skutečnosti jsme prohráli všichni. Tohle je můj poslední vercajk,“ ukázal na lisovací nástroj. „Sesadím ho, odzkouším a zůstanu už doma. U králíků. Pěstuju angoráky.“ Hlasitě si povzdychl: „Tenhle fofr už není na moje léta. Flikování mi jde na nervy. Nástrojařina je královna černýho řemesla. Na ni se nesmí kvaltovat. Stačí přehlídnout na nóniu díleček a nástroj za dvě stě tisíc jde do šmelce. Za starýho Vágnera byl přístup do nástrojárny přísně zakázán. Abysme měli na práci klid a nikdo nás nerušil. Ale dneska? Mám rozdělanej nástroj, přilítne mistr, shoďte to ze stolu, pojedeme zakázku pro Rakušany a do tejdna potřebujeme dva tahy. Tak se šrotí na lisovacích nástrojích. Ještě nejsou ani vyzkoušený a už si je odnáší mistr do výroby. A jak tenhle kvalt končí? Vždycky stejně: nástroje se zraubujou a výrobky nestojí za nic. A stačila by maličkost, myslet trošku dopředu. Rozeslat včas nabídky, a až dojdou odpovědi, sednout si, dodávky pěkně naplánovat a my bysme si s nástroji už poradili. To ale nejde. Odbytář čeká, až se někdo ozve, a pak začne blázinec. To je špatný. Starej Vágner říkával – náš zákazník, náš pán. A běda tomu, kdo se na kunšafta špatně podíval.“

„Vy jste znal radu Vágnera?“

„Znal jsem všechny Vágnery. Za starýho pána jsem nastupoval do lokomotivky do učení, když jsem si odkroutil vojnu, byl už direktorem jeho syn Richard. Ten den, co jsem svlékal zelený sukno, se Richard zrovna ženil. Bral si nějakou Ťoupalíkovou. Márinku Ťoupalíkovou.“

„Bohatá nevěsta?“

„Víte, že ne? Ale hezká jako obrázek. Pocházela odněkud z Jizerských hor a sem nastoupila jako učitelka na obecnou školu. Jak říkám, moc hezká a hodná holka. Tak jako teď vy, tak jsme se tomu sňatku všichni divili. Kantorka a bohatej fabrikant! Kdo to jakživ slyšel? Ale pár měsíců po svatbě bylo všechno jasný. Starej Ťoupalík, jako Márinčin otec, se stal ředitelem zdejší banky.“

„Rada Vágner zařídil?“

„Ťoupalíkův bratranec. Ve volbách získal poslanecký křeslo, jeho kluk se oženil s dcerou šéfa agrárnický banky a už se to točilo: já na bráchu, brácha na mě. Co vám budu povídat. Vždyť to znáte. No řekněte sám: mohla by se v takovým prdítku, jako byla tenkrát Bystřice, uživit banka? A jak vidíte – udržela se a prej i prosperovala. Zásluhou Vágnerů, kteří z ní pochopitelně měli.“

Vávra si vzpomněl na vyprávění inženýra Švarce. „Druhý Vágnerův syn prý bojoval za války v Rudé armádě. Je to pravda?“

„Pravda pravdoucí,“ přikývl děda a podrbal se v hustém i strnisku. „Utekl za hranice hned po obsazení Československa.“

„Ale?“

„Co ale?“

„Zdálo se mi, že chcete ještě něco dodat.“

Popotáhl, vytáhl z kapsy kapesník, vytřepal ho a hlučně do něho zatroubil. „O rodině Vágnerů se šuškalo ledacos. Jako o Richardovi a jeho bráchovi, i o Márince. Ona Márinka s Janem chodila, ale Richard byl starší, a tak dostal přednost. Podle mýho – Richard a Márinka se k sobě vůbec nehodili. Ona dobrácká a Richard namyšlenej frajer až na půdu. Líp by se k ní hodil Jan. Nepotatil se, snad jen hlavou, všichni Vágnerové byli chytří. Říká se, že Jiřina, jako Helerová, je Richardova a Hedvika Janova. To víte, do postele nikdo nevidí, ale na každým šprochu pravdy trochu. Hedvička je celej Jan. I povahou. Narodila se a za krátkej čas Jan zmizel. Vrátil se až po revoluci. Byl z něj oficír, měl několik frontovejch vyznamenání, moc toho o sobě nenapovídal, svlíknul mundúr a druhej den už zase stál v konstrukci u fošny. V osmačtyřicátým jsme si ho zvolili za direktora.“ „Prý to byla vaše zásluha.“

Ledabyle mávl rukou. „Jakápak zásluha? Byl dobrej, všichni ho znali, fabrice rozuměl a měl ji rád. No, zase tak jednoduchý to nebylo. Pětkrát jsem byl kvůli němu v Praze. Já byl po Únoru předsedou první závodní rady. Říkali mi: je to buržoust, zazobanec a vy ho chcete udělat ředitelem? Ven! Víte, co bylo největší překvapení? Janovi z majetku Vágnerů nepatřilo vůbec nic. Byl chudej jako kostelní myš.“ „Jak to?“

„Zjistil jsem to na notářství. Starej Vágner přepsal všechen majetek na Richarda. I ta vila mu patřila.“ „Vydědil ho? Co ho k tomu vedlo?“

„Šuškalo se, že to byl trest za Hedvičku.“

„Co bylo dál s Richardem?“

„Nějakej rok jezdil do Budějovic a v pětapadesátým ho ranila mrtvice. Nikdo ho nelitoval. Byl to samolibej prevít.“ „Takže Márince Vágnerové a Janovi už nic nebránilo…“

„Nevzali se. Jak žili potom ve vile, to už nevím. Oba už to mají za sebou, nás to teprve čeká,“ řekl Mach prorocky a podal Vávrovi ruku. „Musím dorazit ten nástroj, nebo se k těm angorákům nedostanu.“

Vávra opustil nástrojárnu a vešel bočními dveřmi do obrobny. Byla to dlouhá hala, kde stály ve čtyřech řadách soustruhy, revolvery, automaty, frézky a brusky. U většiny strojů pracovaly ženy v montérkách a s šátky na hlavách. Žádná z nich mu nevěnovala pozornost, každá stála předkloněna nad strojem a sledovala otáčející se součástku. Kapitán chvíli pozoroval jejich pohyby, přesné jak stroj, a pak vyšel před halu.

U šrotiště zahlédl inženýra Švarce. Zamířil k němu. Jestlipak už ví, jaký osud mu přichystalo vedení podniku, pomyslel si.

„To by se člověk uzlobil,“ lamentoval Švarc. „Mají tady cedule jako vrata, aby věděli, kam se skládají špony a kam železo, ale není to nic platný. Máte nějaké přání?“

Asi ještě nic neví, usoudil Vávra a hlasitě řekl: „Znáte pana Helmutha Schneidera?“

Zasmál se. „Přece dobře víte, že ano. Dokonce jsem mu na přehradě zajistil v hotelu pokoj a několikrát jsem ho tam navštívil. Chcete vědět, proč se o něj tak starám?“

„Zvědavost je mým povoláním.“

„Nic tajného. Schneider mi vozí zahraniční katalogy a má dobré tipy na nové stroje. Je to seriózní obchodník. Řekne vám to každý, kdo s ním jednal.“

„Pana Kirchnera znáte také?“

„Kdo je to?“

„Pravděpodobně Schneiderův kolega.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„O Moravcovi jste také neslyšel?“

„Ne. Alespoň si nevzpomínám.“

Švarc se ohlédl a náhle se otočil ke kapitánovi zády a vykřikl: „Hej, Petráčku! Okamžitě se vrať!“

Vávra zahlédl nejdříve rozježenou hlavu a teprve za ní mládence, který se protáhl dírou v plotě a přikrčený utíkal podle hromady šrotu k dílnám.

„Chodí tudy do Pramenu pro pivo,“ vysvětloval Švarc. „V kantýně mají jen sedmičku, ale ta pánům údržbářům nejede. Lidi jsou někdy troubové. Když se někomu stane úraz a v nemocnici mu najdou alkohol v krvi, přijde o nemocenskou a ještě musí platit špitálu regres. Vědí to, a přesto riskují.“

Vtom utichly stroje.

„To je dneska potřetí,“ zlobil se Švarc. „Zase vypli proud.“

Vzduchem proletěl ječivý zvuk sirény.

„Nastartovali náš dieselagregát. Máme vlastní elektrárničku. Siréna oznamuje, že za minutu začne dodávat proud.“

Stroje se znovu rozběhly.

„Mluvil jste dneska s ředitelem?“ zeptal se Vávra.

„Od pátku jsem ho neviděl. Proč?“

„Jen tak. Jestli jste se usmířili.“

„Zajdu k němu, než půjdu domů.“

„Nedoprovodil byste mě k Douškovi?“

Zatvářil se odmítavě. „Je to nutné? V mé přítomnosti se mu bude špatně hovořit.“

„Alespoň mi ukažte, kudy se tam dostanu.“

Švarc ukázal na červenou střechu vykukující za halou. „Obejdete dílny a uvidíte žlutě nahozenou budovu. Laboratoře jsou v přízemí. Ale dejte pozor, ať si v chodbě nezlomíte nohu. Jsou tam dva schody a je tam tma jako v pytli. Budova bývalého ředitelství není napojena na naši elektrárničku, agregát sotva stačí dodávat proud do administrativní budovy a nejdůležitějším provozům.“

Vávra stál před žlutou budovou a díval se na štíhlou věžičku. Tak tady úřadoval rada Vágner, pomyslel si. Kde asi seděl? Rodina Vágnerů ho svým způsobem přitahovala. Byla plná protikladů, které se zřejmě dědily z generace na generaci, neboť Helerová a její sestra měly rozdílné povahy jako bratři Richard a Jan.

Vešel do budovy. Švarc měl pravdu, v chodbě byla tma. Na chvíli zavřel oči, aby přivykl tmě. Pomalu se šoural při stěně a špičkou boty hledal schody. Konečně je našel, sestoupil po nich a zaklepal na první dveře. Nikdo ho nevyzval, aby vstoupil, proto stiskl kliku. V úzké místnosti spatřil jen stolek a na něm plynový vařič s konvičkou.

Ze sousední kanceláře se ozývalo ťukání na stroji. Dveře byly otevřené. U psacího stolku seděla Šípová. Když na ni padl Vávrův stín, rychle vzhlédla.

„Jak se vám tady líbí?“ zeptal se.

„Jsem spokojena.“

„Víc než ve fakturaci?“

Znejistěla. „Je tady vyšší plat a zajímavější práce. Proč se ptáte?“

Usmál se. „Podařilo se nám rozluštit, co se přihodilo prvního června tohoto roku. Ten den jste nastoupila k panu Douškovi.“

Nasupeně zvedla obočí. „Proč mi to říkáte?“

„Abyste si tím už nelámala hlavu. Kde najdu vašeho vedoucího?“

Ukázala na další dveře. „Vedle.“

Poděkoval a zaklepal. Ocitl se v prostorné laboratoři. Pod čtyřmi okny se táhl dlouhý stůl a na něm stála řada různých přístrojů.

Doušek seděl na židli a kouřil. „Když je nejvíc práce, tak si páni dráteníci vypnou proud,“ čertil se a cípem bílého pláště otřel židli, kterou nabídl kapitánovi.

„Na čem pracujete?“ zeptal se Vávra.

„Zachraňuji, co Švarc zkazil.“

„Máte na mysli veletrh?“

„Samozřejmě. Páni provozáři si myslí, že jim ve vývoji vymyslíme i nástroje.“

„Vy se nemáte se Švarcem příliš rádi, že?“

„Nesnáším zkostnatělé byrokraty. Dnešní svět vyžaduje odvážné lidi, kteří se nebojí riskovat. Takové, jako je náš ředitel.“

„Daří se mu to?“

„Kdyby neměl okolo sebe namyšlené Švarce, už bysme byli mnohem dál.“ Ušklíbl se. „Titul si dovede v lavici vysedět každý trouba. Ale ve výrobě rozhodují jiné vlastnosti.“

„Například?“

„Nebát se nových metod práce, umět jednat s lidmi a praxe.“

Donekonečna obehraná písnička, řekl si kapitán. Někteří pracovníci si z pohodlnosti nechtějí doplnit vzdělání, ohánějí se praxí a letitými zkušenostmi.

„Ukázal byste mi, na kterém přístroji jste v pátek v noci cejchoval termistory?“

„Beze všeho,“ odpověděl Doušek a přistoupil k plochému přístroji s miliampérmetrem a voltmetrem. „Je to speciální měřák, sám jsem si ho zhotovil. Aparatura na dálkové ovládání jednotek je osazena kromě jiných prvků i termistory. To jsou polovodiče využívající závislosti odporu na teplotě. Když termistor správně nefunguje, to znamená, že se neřídí předepsanou charakteristikou, dodává programátoru falešné Údaje. Někdy se to stane hned, jindy až po několika hodinách. Proto na tomto přístroji každý termistor zkoušíme dlouhodobě a cejchujeme ho. Tu noc jsem si zapojil čtyři nové termistory a testoval je. Chcete vidět záznam?“

Vávra odmítl. U stropu se rozblikala řada zářivek. Na několika přístrojích se rozsvítily červené kontrolky. Zapli proud.

„Znáte pana Schneidera?“ zeptal se kapitán mezi dveřmi.

„Zajisté. Kupujeme od firmy GENERAL měřicí přístroje. Ale dostáváme málo deviz. Všude sedí byrokraté, kteří podceňují výzkum.“

Vávra si vzpomněl na přítele, který mu jednou řekl, že za dob našich dědečků platilo: co Čech, to muzikant. Dnes by se mělo říkat: co Čech, to výzkumník.

Zeptal se Douška na Kirchnera a Moravce. Nic o nich nevěděl. Vyšel do chodby. Nad zrádnými schody svítila zářivka. Cestou na vrátnici se zastavil v Zavázalově kanceláři, kde pracovali dva technici z. Píplovy skupiny. Blízko dveří stála dívka a zamračeně je sledovala.

„Vyřiďte si to se soudruhem kapitánem,“ řekl jí jeden z techniků, když uviděl Vávru.

„Copak?“ zeptal se kapitán.

„Nechtějí mi dát moje faktury,“ řekla pohoršeně. Nevraživě pohodila hlavou k technikům.

„Jaké faktury?“

„Támhle ty,“ ukázala rukou na okraj stolu, kde leželo několik listin. „Půjčila jsem je panu Zavázalovi a dneska je musím odevzdat vedoucí.“

„Co je to za faktury?“

„Na přístroje a materiál do laborky.“

„K čemu je pan Zavázal potřeboval?“

„Prováděl v laboratoři inventuru. To je normálka.“

„Co je normálka?“

„Že pracovníci, kteří provádějí na provozech inventury, si od nás půjčují faktury a srovnávají podle nich výrobní čísla strojů na kartách mistrů.“ Sáhla do kapsy a podala Vávrovi lístek. „Mám od pana Zavázala potvrzení, že jsem mu je půjčila. Ať mi je dají,“ zaprosila, „stejně jim k ničemu nebudou a ještě je někam zašantročí. Já vám je zítra zase půjčím. Proti podpisu.“

Vávra vzal do ruky faktury. Obsahovaly dodávky transformátorů, polovodičů a dalšího elektromateriálu.

„Platí. Zítra si pro ně pošlu, ano?“

Přikývla a chňapla po fakturách. Hned na místě je přepočítala.

„Tři mi tu chybí!“ vyjekla zděšeně. „Vedoucí mě přetrhne jako hada.“

Prohledali celý stůl i skříň, ale po chybějících fakturách nebylo ani památky. Děvče odcházelo s pláčem na krajíčku, protože Vávra si vzal i ty faktury, které jí už jednou vrátil.

„Kdy jste zapečetili kancelář?“ zeptal se techniků.

„Hned jak jste nařídil. V sobotu odpoledne.“

„Plomba byla neporušená?“

„V úplném pořádku.“

„Kdo všechno má klíč od kanceláře?“

„Jen Zavázal, ale ten ho odevzdal minulé pondělí na vrátnici. Před odjezdem na školení. Od té doby si ho nikdo i nepůjčil.“

Do Vávry jako když střelí. Vyběhl o patro výš do pokladny. „Nebyl Zavázal čtrnáctého září na služební cestě?“

Starší žena zalistovala v cestovních účtech a kývla hlavou. „V Praze. S Peterkou a Dostálem z investičního.“

Schody dolů bral Vávra po třech. Fakturantka právě i vycházela z toalet. Měla zarudlý nos a pláčem zčervenalé oči!

„Neplačte, já to s vaší vedoucí zařídím. Řeknu jí, že jsem vám ty faktury zabavil z moci úřední,“ chlácholil ji Vávra. „Teď dobře vzpomínejte, je to důležité. Kdy jste půjčila panu Zavázalovi ty faktury?“

Sáhla do kapsy, rozevřela list a ukázala na datum vedle Zavázalova jména. „Dvanáctého září.“

„Jaký měly formát chybějící faktury?“

„Normálka. Á čtyřky.“

„Kde sedí Dostál s Peterkou?“

Zavedla ho před jedny dveře a ukázala na štítek. „Tady,“ řekla a konečně se usmála.

„Po příjezdu do Prahy jsme se rozdělili,“ řekl Vávrovi Dostál. „My seděli s Peterkou celý odpoledne v Armabetonu nad projektovým úkolem rekonstrukce slévárny a Petr si oběhával svoje záležitosti. Sešli jsme se ve dvě hodiny u auťáku na Malostranským náměstí.“

Vávra nasedal do volhy, když inženýr Švarc vstupoval do ředitelny.

„Posad se,“ řekl Heler odměřeně. „Tušíš, proč jsem tě pozval?“

„Já jsem se ti chtěl omluvit za ten pátek.“

„Nejde o výstup v kotvišti.“

„Pak nevím.“

Heler vstal a s rukama za zády několikrát přešel po místnosti. Pak se zastavil před Švarcem a pravil: „Domluvme se jako chlapi, Zdeňku. Je vyloučené, abys dál pracoval v Bystřických strojírnách.“

„Cože?“ vydechl Švarc překvapením.

„Vedení podniku se jednomyslně rozhodlo dát ti možnost čestného odchodu.“

Švarc se vzpamatoval z prvního šoku. „Ale proč?“

„Víš dobře, že nestrpím v podniku opozici.“

„Tedy ne vedení, ale ty mě vyhazuješ?“ pochopil inženýr. „Nechytej mě za slovíčka. Vedení nebo já. To je přece totéž. Podáš si žádost o rozvázání pracovního poměru k prvnímu příštího měsíce.“

„Kde tak rychle seženu nové zaměstnání?“ vyhrkl Švarc. „Textilka shání strojaře. Doporučím tě jejich řediteli a napíšu ti vynikající pracovní hodnocení.“

„To má být ta možnost čestného odchodu?“

„Nelíbí se ti? Bude to bez komplikací.“

„Pro tebe, samozřejmé,“ rozkřikl se Švarc. „Ani mě nenapadne! Nic jsem neprovedl.“

„A co výbuch na veletrhu? Kdo vyráběl vzorky? Ty! Kdo nedokázal aplikovat výsledky našeho vývoje do praxe? Zase ty! Je konec s výmluvami! Generálnímu řediteli jsem do hlášení napsal pravdu.“

Švarc vyskočil. „Nejsem kouzelník, abych dokázal uvést Douškovy pitomosti do života! Proboha, Tondo, uvědom si konečně, že balancujeme nad propastí. Že lítáme ode zdi ke zdi a že ty nevíš kudy kam!“

„Neříkej mi Tondo!“ zařval Heler. „S naším přátelstvím je konec! Chci slyšet tvou odpověď.“

„Ne!“

„Pak tedy čekej výpověď pro ztrátu důvěry.“

Švarcovi se nahrnula krev do hlavy. Zaťal pěsti. Heler o krok ustoupil.

„Nezapomeň v ní uvést konkrétní důkazy,“ řekl Švarc chvějícím se hlasem. „Odvolám se!“

„Celé vedení ti nedůvěřuje!“ křičel Heler. „Spolčil ses se Schneiderem na úkor podniku. Chci, aby tě zavřeli v jiné organizaci. Já se nenechám od tebe zničit! Dávám ti čtyřiadvacet hodin na rozmyšlení.“

Švarc se na něj díval s otevřenými ústy. „Tobě přeskočilo, Tondo. Kdo ti napovídal ty nesmysly?“

Heler se rozběhl ke dveřím a rázně je otevřel. „Zítra v tuto dobu tě očekávám, inženýre.“

Švarc ani nevěděl, jak se dostal ven. Ve spáncích mu bušila krev, špatně se mu dýchalo. Ztráta důvěry! Chtějí ho vyhnat jako zloděje, kterého chytli při rozkrádání národního majetku. Najednou si uvědomil, že mu někdo klepe na rameno a mluví na něj. Otočil se. Za ním stál mladý konstruktér a s obavami na něj hleděl.

„Není vám dobře, soudruhu inženýre?“

Švarc se rozpačitě usmál. „To nic, Vildo, to nic. Co Potřebuješ?“

„Já nic. Ale máte ihned volat generálního ředitele.“ „Takže Heler nic nenechal náhodě,“ řekl polohlasem Švarc, když konstruktér zmizel z dohledu. Procházel závodem, kde znal každé místečko. Věděl, kudy vedou pod zemí kabely, vodovodní trubky, kanalizace. Na jeho rýsovací desce se rodily všechny haly, rostly výrobní linky, technologické postupy a nové výrobky. Když něco nešlo, natáhl si montérky a neodešel od stroje, dokud neobjevil závadu. A teď má opustit lidi, s nimiž léta pracoval, jít do cizího prostředí, protože tady, v jeho továrně, které věnoval nejplodnější roky života, k němu ztratili důvěru.

Zaťal zuby do rtů, aby fyzická bolest alespoň na okamžik přehlušila bolest srdce.

„Tak jak se daří, paní Mužíková?“ zeptala se s úsměvem sestra a tiše za sebou zavřela dveře nemocničního pokoje.

„Chtěla bych už domů, sestřičko,“ řekla Mužíková unaveným hlasem.

„Všechno bude, ale ještě si musíte pár dní počkat. Víte, že jste utekla hrobníkovi z lopaty?“ Sestra zkontrolovala přístroje a pochvalné kývla hlavou. „Srdíčko šlape jako hodinky. Jo, málem bych zapomněla. Volal vás švagr, moc vás pozdravuje.“

Mužíková sebou trhla a posadila se. „To je zase on!“ vyhrkla. „Musím pryč, sestro! Kde jsou mé šaty?“ Vyděšená sestra ji silou zatlačila zpět na lůžko.

„Proboha, co vás to napadlo? Musíte ležet! Prudší pohyb by vás mohl zabít!“

Mužíková začala křičet. Sestra, která přiběhla z vedlejšího pokoje, viděla, jak její kolegyně zápasí s pacientkou. Přiskočila k telefonu a zavolala lékaře.

Společnými silami se jim podařilo udržet ji na lůžku.

„Já musím odtud, musím odtud…“ opakovala a odstrkovala ruce sester.

Lékař střídavě sledoval záblesky na obrazovce EKG a stoupající neklid pacientky. Její dech se zrychloval a krátil.

„Paní Mužíková,“ řekl měkce, „tady jste v bezpečí. Nikdo vám neublíží…“

„To není pravda. On o mně ví…“

„Ale my ho k vám nepustíme. Až se uzdravíte, odvezeme vás domů sanitkou, nikdo o tom nebude vědět. Teď ale pusťte všechny starosti z hlavy. Později se všechno v klidu vyřeší. Chcete-li žít, musíte mě poslechnout.“

Zavřela oči. „Já už nechci žít,“ zašeptala.

„Pane doktore!“ vykřikla sestra a ukazovala na obrazovku elektrokardiografu. Paprsek snižoval výchylku a blížil se k vodorovné ose. „Zástava!“

„Adrenalin!“ přikázal lékař a oběma rukama stlačil hrudník Mužíkové.

V 15.30 hodin Markéta Mužíková zemřela.

Vávra obešel plot kolem celého objektu Bystřických strojíren. Objevil na dvou místech prostřižené drátěné pletivo a velká vrata stažená jen drátem. Stačilo drát roztočit a kdokoliv mohl odejít ze závodu nebo projet nákladním vozem.

U volhy netrpělivě přešlapoval Daněk.

„No konečně,“ přivítal Vávru. „Touží po tobě náčelník. Máš k němu fofrem přijet. Shání tě vysílačkou a to vypadá na extrabombu. Já mám pro tebe taky dvě překvápka. Doušek na Moravě žádnou chalupu nezdědil. Jeho rodiče se těší pevnému zdraví, otec jezdí v JZD s traktorem a matka pracuje v drůbežárně.“

„A to druhé překvapení?“

„Že nejsme jediní, kdo se pídí po Douškově dědictví. Předešla nás žena. Chceš hádat její jméno?“

„Helerová.“

Daněk zklamaně protáhl obličej. „Tys tam volal?“

Vávra se zasmál. „Moje tchyně si také před svatbou zjišťovala, jestli neholduju alkoholu a nehraju karty. Takové už jsou maminky dcerušek. To tě všechno čeká, kamaráde. Tak se podle toho chovej. Jedeme!“

K náčelníkovi šel Vávra sám. Major seděl za stolem nehnutě jako Buddha, a kdyby jeho pohledy měly ostří, kapitán by byl okamžitě na onom světě.

„Vysvětlil bys mi laskavě, co si představuješ pod slovem diskrétně?“ procedil mezi zuby.

„Stalo se něco, soudruhu majore?“

„Neodpověděls mi na otázku.“

„No… v tichosti… nenápadně…“

„Správně, Václave! Nenápadně a v tichosti!“ zahřímal major a ukázal na dveře. „V Petrlíkově pracovně máš návštěvu, popíjí mou visku, kterou jste mi dali k narozeninám, a baví ho podporučice Bláhová, protože byla v budově jediná ženská, která na sobě neměla mundúr. Visku a čtyři obložené chlebíčky ti vyúčtuju, s Daňkem a Procházkou se vyrovnej sám. Odchod a pak se sem vrať!“

Vávra proletěl chodbou a vrazil do kanceláře kapitána Petrlíka, který byl mimo budovu. U konferenčního stolku seděl vysoký blonďák s účesem na pěšinku a výborně se bavil. Proti němu seděla smějící se Bláhová, oba kouřili a z baňatých odlivek pili visku.

Blondýn vstal a obřadně se uklonil. „Jsem Helmuth Schneider a bylo mi sděleno, že si přejete se mnou hovořit. Jestli jste ovšem kapitán Vávra.“

„To jsem,“ přikývl kapitán.

Bláhová se zvedla. Schneider jí galantně políbil ruku, otevřel jí dveře a s úklonou se s ní rozloučil. „Máte na komisařství půvabné ženy, pane kapitáne. Neposadíme se?“ „Prosím,“ souhlasil Vávra a přitáhl si židli. Mrkl na láhev zpola prázdnou a se zdvořilým úsměvem řekl: „Já s vámi nechtěl hovořit, pane Schneidere.“

„A to mě právě mrzí, proto jsem přijel za vámi.“ „Zřejmě jste byl mylně informován.“

„Jsem vždycky perfektně informován, pane kapitáne,“ široce se usmál a ukázal Vávrovi pečlivě udržovaný chrup. „Jsem vám k dispozici, ptejte se, prosím.“

„Nemám žádné dotazy.“

Schneider upil ze sklenky. „V tom případě vás prosím, abyste o mně nesháněli informace u mých zákazníků. Kazíte mi obchody. Zástupce firmy, o kterého projevuje zájem policie, se všichni obchodní partneři obávají. Já mám v Československu výbornou pověst a musím si ji pečlivě chránit. Nenapijete se?“

Vávra měl na jazyku, že je ve službě, ale lomcoval jím takový vztek, že přikývl. Schneider vypláchl skleničku, kterou tam zanechala Bláhová, a do jedné třetiny ji naplnil nahnědlou tekutinou.

„Na vaše zdraví, pane kapitáne!“ řekl a zvedl sklenku.

Také Vávra zvedl svou a symbolicky si připil.

„Podezíráte mě z něčeho? Nebo vám snad mohu v něčem pomoci?“ pokračoval Schneider.

Kdybys mi prozradil jméno toho prevíta, co ti vyžvanil, že jsme se na tebe ptali, řekl si v duchu Vávra a usilovně přemýšlel, o čem by měl mluvit, aby změnil trapnou scénu v přátelský rozhovor.

Schneider na něm visel očima. „Mohu vám povědět o každém svém hnutí při návštěvách v Československu,“ řekl a položil ruku na kufříkovou aktovku. „Vedu si přesné záznamy. Pro pořádek a také k oživení paměti.“

Schneider vyvedl Vávru dokonale z míry. Každého by čekal, jen jeho ne. Co s tebou? uvažoval. Přece nebudu před tebou vypadat jako trouba? Co vlastně máš za lubem? Zavadil o něj pohledem, Schneider ho soustředěně pozoroval a čekal. Tak si to rozdáme. Uvidíme, jak máš čisté svědomí.

„Vyšetřuji vraždu, pane Schneidere,“ řekl a čekal, co to s jeho protějškem udělá.

Schneider se zarazil. „Figuruje v ní snad moje osoba?“

„Manželka zavražděného vás den před vraždou volala do hotelu v rekreačním středisku Remízek na Lobenické přehradě.“

„Můžete mi prozradit její jméno?“

„Jistě,“ odpověděl Vávra a řekl mu o Zavázalové a jejím manželovi.

„Ale já ty lidi vůbec neznám. Kdy to mělo být?“

Vávra věděl, že Schneider přijel do Československa až v neděli, ale nechal si to pro sebe. „Ve čtvrtek.“

Schneider pohotově položil před kapitána svůj pas. Otevřel ho a zeptal se: „Jste spokojen?“

„Ještě jednu otázku: váš syn přijel s vámi?“

„Bohužel, pane kapitáne. Mám tři dcery.“ A na důkaz předložil rodinnou fotografii.

„Váš kolega Kirchner je také v Československu?“

„To jméno neznám. Jakou firmu zastupuje?“

„Nevím. Ale jeho společník se jmenuje Moravec.“

Chvíli přemýšlel. „Jestli máte na mysli vaše emigranty, ujišťuji vás, že neznám případ, kdy by některý z nich zastupoval naše firmy v socialistickém bloku.“

„Ale tady nejde o emigranty.“

„V tom případě je nehledejte v naší branži. Známe se a mohu vám dát čestné slovo, že oba jmenovaní nepatří mezi obchodní zástupce žádné firmy.“

Setsakramentský Zavázal, klel v duchu Vávra. Kde jen toho Kirchnera a Moravce sebral? Tolika lidí se už na ně vyptával, a nikdo je nezná.

„Uspokojil jsem vás?“

„Plně,“ usmál se Vávra.

„Mám tomu rozumět tak, že jsem rozptýlil vaše podezření?“

„Potvrdil jste jen to, co jsme předpokládali.“ Následovalo pár zdvořilostních frází, několik vzletných vět o dovolené prožité na Lobenické přehradě a přípitek na rozloučenou.

Schneider byl viditelně spokojen.

„Jsem rád, že jsem vás poznal, pane kapitáne,“ prohlásil na závěr a podal Vávrovi objemný katalog. „Přístroje na vyhodnocování otisků prstů, elektronkové mikroskopy, veškeré druhy měřicích přístrojů a speciální filmy na fotografování v mlze a za šera – pomůcky, bez nichž se neobejde žádná kriminalistická laboratoř. Firma GENERAL bleskově dodá, ustaví, zacvičí obsluhu, vše zdarma. Pro vás o měsíc delší záruka, při doporučení vašim kolegům přiměřená sleva. Poroučím se.“

Vávra mu podepsal propustku a vyvedl ho z budovy.

Když se vrátil k náčelníkovi, rozprava se ztenčila na monolog. Major se ptal přesně na věci, které Vávra nevěděl, a tak mlčel.

„Nevíte nic,“ vytkl mu nespokojený náčelník a podal mu povolení k domovní prohlídce u Markéty Mužíkové. „V jejím bytě snad najdete odpovědi na řadu otázek, jako například: proč si Zavázal koupil od Mužíkové elektronku, kterou nepotřeboval, jak se dostal k jejímu telefonnímu číslu a kde se s ní seznámil, kdo třikrát telefonoval do nemocnice a jak se dověděl o jejím zhroucení a proč se ta ženská tolik bojí, kam zmizely dvě objemné tašky, které odnášela v nezvykle pozdní dobu do sklepa, a konečně, dlužíš mi odpověď, komu telefonoval Zavázal ve čtvrtek v půl jedenácté v noci z hostince v osadě Hojná a proč právě odtamtud, když si pohodlně mohl zavolat z hotelu. Po chybějících fakturách se podíváme sami, těmi se nezdržujte. Ty chlebíčky byly humrové, cenu visky znáš.“

Na starodávných hodinách v rohu haly dozněl poslední, devátý úder. Heler seděl v klubovce, četl noviny a přes jejich okraj občas pohlédl na nervózní manželku.

„Ať si mě nepřeje, až se vrátí,“ řekla hlasem plným zlosti.

Heler odložil noviny.

„Jiřinko, copak je to malé dítě?“

„Dokud bude žít pod touhle střechou, bude mě poslouchat!“

„Jistě se zdržela u paní Kocmanové…“

Helerová zlostně udeřila do stolu. „Nebyla tam už čtrnáct dnů!“

Heler překvapeně zvedl obočí. „Ne?“

„To bych to asi neříkala!“ odsekla podrážděně.

Na poličce zazvonil telefon. Heler chtěl zvednout sluchátko, ale Helerová byla rychlejší.

„Dobrý večer, soudruhu Znamenáčku,“ pravila medovým hlasem. „Samozřejmě že nerušíte. Je to na dobré cestě, na ty dva roky seženeme svědky, hlavně že byl pojištěn… Ano, spolehněte se, osobně jsem si vzala důchod vašeho pana otce na starost… Dobrou noc.“

Heler s nelibostí poslouchal.

„Prosím tě, Jiřino, proč to děláš? Copak si ty doklady nemohou sehnat sami?“

„Ty neznáš Znamenáčka?“

„Dělá vedoucího servisu pro moskviče. My máme škodovku.“

„Ale zasedá v radě ONV!“

„A co má být?“

V chodbě se tiše otevřely dveře. Do Helerové jako když střelí. Vyskočila a rozběhla se do předsíně. Na schodech zahlédla přikrčenou Hedviku. Byla bosa, střevíce držela v ruce.

Helerová ji dostihla před dveřmi jejího pokoje a hrubě ji vstrčila dovnitř.

„Kdes byla?“ rozkřikla se na ni.

Hedvika polekaně couvla. Střevíce s rámusem dopadly na podlahu. „Ü paní Kocmanové…“ zakoktala a obličejem se jí rozlila červeň.

„Nelži! Telefonovala jsem tam!“

Hedvika se přikrčila, jako by čekala ránu.

„Nemysli si, že jsem slepá! Nikdy ses nepudrovala ani nemalovala. Parádíš se jako šestnáctiletá holka. Kdo je to?!“

Hedvika sklopila hlavu a mlčela.

Helerová se k ní vrhla, chytila ji za ramena a vší silou s ní zatřásla.

„Ptám se tě, s kterým chlapem se taháš! Mám právo to vědět! Musíš mi to říct! Nařizuji ti to!“

„Prosím tě, odejdi…“ zaprosila Hedvika chabě a odvrátila hlavu.

„Naposledy se tě ptám: kdo je to?!“

Křečovitě zavrtěla hlavou.

„Tak bude to?“ křičela Helerová a napřáhla ruku.

Ve dveřích se objevil Heler. Zachytil manželčinu paži a přísně řekl: „Ovládej se, Jiřino!“

Prudce sebou škubla. Heler, který ji pevně držel za paži, se zapotácel.

„Idioti! Jeden je namyšlenej jako páv a druhá se na stará kolena zamiluje jako kvintánka!“

Vztekle se rozběhla ke dveřím, ale ještě mezi dveřmi se otočila. „Beze mne byste byli nuly! Ty bys pořád obtahoval čáry u prkna a ona by se ze svýho invalidního důchodu ani neuživila!“

Prudce přibouchla dveře. Dřevěné schody vzdychly pod dusotem jejích nohou.

Plačící Hedvika usedla na okraj postele a hlavu skryla do dlaní. Heler k ní váhavě přisedl.

„Nezlob se na ni, Hedvičko. Je v posledních dnech podrážděná, přepracovaná, a k tomu ještě ta aféra v kotvišti…“

„Proč je tak zlá, Toníku?“

„Není zlá, Hedvičko. Zkrátka je už taková.“

„Ale proč s námi tak jedná?“ Zvedla k němu uslzené oči, jako by si z jeho tváře chtěla přečíst odpověď.

Křečovitě se usmál. „Pořád si namlouvá, že někoho zachraňuje. Já vím své, v podniku mám pevné postavení, generální ředitel si mě váží a ty seš ještě holka k pohledání. Zase bude dobře, Hedvičko. Vítr odežene černé mraky a na obzoru se usměje sluníčko. Budeme jezdit na přehradu, večer si zazpíváme, opečeme vuřty, tam z nás spadnou všechny starosti.“

Položila mu hlavu na prsa a lehce mu pohladila ruku. „Jsi hodný, Toníku. Co bych si tady bez tebe počala?“

Hladil ji po vlasech, díval se přes její hlavu kamsi do rohu a na rtech mu bloudil trpký úsměv.

„Je hodný?“ zeptal se tiše.

Přikývla.

„A… máš ho ráda?“

Hlava jí několikrát prudce kývla na souhlas.

„Tak se na nikoho neohlížej a zařiď si život podle svého.“ Zvedla hlavu. „To ani nechceš znát jeho jméno?“ Zrozpačitěl. „Raději ne. Jiřina by ho ze mě vymámila, a kdyby jí nebyl po chuti, mohla by vám uškodit.“

Usmála se a pohladila ho po ruce. „Děkuji ti. Toníku.“ Povzbudivě na ni mrkl a vstal. Vytáhl náprsní tašku a podal jí dvě stokoruny. „Tento týden se tam nedostanu. V podniku pořád straší kriminálka a kdoví, jestli mě nesledují. Pojedeš tam?“

Přikývla a zastrčila bankovky do kabelky.

4

Prohlídka bytu Markéty Mužíkové nedala odpověď ani na jednu z otázek, které na Vávru vychrlil náčelník.

„Někde by tu měla mít vkladní knížku,“ poznamenal Vávra.

Služebně nejstarší technik pokrčil rameny. „Prohledali jsme každý kout, soudruhu kapitáne.“

„A nějaká tajná skrýš? Dvojité dno zásuvky? Mužík byl vyhlášený kutil.“

„V bytě ne,“ trval na svém technik. „Možná ve sklepě. Máme přeházet uhlí?“

Vávra zavrtěl hlavou. „Na to neměla Mužíková čas. Ksakru, kam mohla odnést ty tašky?“

„Neodnesla je ke známým?“

„Nesmysl! Byla v papučích a zástěře. Ty tašky jsou někde tady, v baráku. Prohlédněte ještě jednou sklep.“

Technik přikývl a vyšel na chodbu. Vávra se zastavil v pokoji před sekretářem, v němž byly dva prázdné regály. Přitočil se k němu Daněk.

„Každý šuple je napraný k prasknutí a tady jsou dva fochy nevyužitý,“ poznamenal poručík. „Nic bych za to nedal, že jejich obsah se přestěhoval do těch dvou tašek.“

Vávra opět tiše zaklel. Nechtěl připustit, že Mužíková by odešla s taškami na ulici. Sousedka tvrdila, že v okolí neměla Mužíková žádnou známost, žádnou přítelkyni.

V kuchyni zazvonil telefon. Než Vávra došel k aparátu, zvonek zmlkl. Kapitán si vzpomněl, že měl ráno zavolat nadporučíka Žáčka. Zdvihl sluchátko. Nechtěně vyslechl nezajímavý rozhovor otce s dcerou. Několikrát zatlačil kontakty, aby naskočila státní linka. Ve sluchátku však probíhal hovor dál.

„Zavěste! Neslyšíte, že mluvím?“ utrhl se na něj podrážděný hlas.

„Promiňte, ale omylem blokujete jinou linku,“ omlouval se Vávra.

„Nevoláte náhodou z bytu paní Mužíkové?“

„Ano.“

„Dokud nezavěsím, nedovoláte se a odposlouchávat cizí rozhovory je sprosťárna.“ Hlas se nadechl. „A co tam vůbec děláte? Paní Mužíková je v nemocnici.“

Za pět minut zvonil Vávra u bytu výtvarníka Kuneše. Bydlel o tři bloky dál a dělil se s paní Mužíkovou o telefonní stanici.

Kuneš byl vlasatý a vousatý starší muž a neměl zrovna dobrou náladu.

„Ti mladí si dneska myslí, že dědek s bábou jsou součástí jejich rodiny. Jdeme zítra do divadla, v šest se hlas v Jižním Městě do služby na hlídání. Jako by to bylo přes ulici,“ hudral a ukázal na jedinou volnou židli v ateliéru. „Moc vám toho neřeknu. Jakmile zjistím, že hovor není pro mě, pokládám sluchátko.“

„Byl jste doma minulý čtvrtek? Myslím tím večer, samozřejmé.“

Bez dlouhého rozmýšlení přikývl. „Jsem noční sůva. Dopoledne spím a pracuju v noci.“

„Netelefonoval někdo k Mužíkovům?“

„Nevíte, co dávali v televizi? Mně totiž ta bedna jede v jednom kuse. Nemám rád ticho při práci.“

Program našli ve starých novinách. Kuneš se plácl dlaní do čela. „Jo,“ řekl živě, „mohlo být půl jedenácté. Zdvihl jsem sluchátko první, protože mi měl volat kolega. Ale hned jsem zavěsil. Někdo chtěl Mužíkovou a ta už zvedla sluchátko. Byl to chlap, měl nakřáplý hlas, takový huhňavý, ale jak říkám, neposlouchal jsem.“

Vávra si dvěma prsty sevřel nos. „Asi takhle?“

Kuneš se zamyslel. „A víte, že jo? Jako by měl rýmu.“ „Později nevolal?“

„Ne. Ale předtím už k Mužíkovům telefonoval. To vím určitě.“

„A stále měl rýmu?“

„Jo.“ přisvědčil Kuneš.

„Představil se?“

„No – mně ne. Vždycky chtěl Mužíkovou, a jakmile se ona ozvala, položil jsem sluchátko.“

Vše nasvědčovalo tomu, že volajícím byl Zavázal. Záměna hlasu byla jeho specialita. V půl jedenácté telefonoval, za půl hodiny šla rozrušená Mužíková s taškami do sklepa, uvažoval Vávra.

„Druhý den, v pátek, nějak kolem poledního zase drnčel telefon. Ale to byl jiný chlápek. Asi se nemohl dovolat, protože mi to tu pořád drnčelo. Řekl jsem mu, aby zavolal za hodinu, že paní Mužíková šla asi na nákup. To jsem neměl tušení, že je chudinka v nemocnici.“

„A volal za hodinu?“

„Nevím, seděl jsem na výtvarné komisi a obhajoval tam svoje veledílo. Pak jsme zašli do vinárny na dvě deci, znáte to, přišel jsem domů až v sedm večer. Ale volal ještě v sobotu ráno. Klel jsem jako pohan, protože mě vzbudil. To už jsem věděl, co se přihodilo paní Mužíkové.“

„Řekl jste mu to?“

„Pravdaže. Chtěl jsem odpoledne zajít do nemocnice a zeptat se jí, jestli něco nepotřebuje. Sice jsme nebyli přátelé, měli jsme společný jen ten telefon, ale přece jen…“

Tak od Kuneše se náš neznámý dověděl o nemocnici, řekl si Vávra. Škoda že ten vousatý umělec není zvědavější. Bydlet tu nějaká drbna, vyprávěla by mi romány.

V bytě Mužíkové na něj čekal dvanáctiletý školák. Seděl ustrašeně za stolem v kuchyni a před ním ležela krabička s elektronkou.

„Přišel za Mužíkovou. Vyměnit si elektronku,“ vysvětloval Daněk, podal kapitánovi krabičku a odklopil víčko. Bylo na ní číslo elektronky, razítko a datum, parafa prodavače opět chyběla.

Vávra se posadil proti chlapci. Přátelsky se usmál.

„Jak se jmenuješ?“

„Martin Pele.“

„Tebe baví radiotechnika?“

„Baví mě televize a rádiem řízené modely lodí a letadel.“

„Jseš u Svazarmu?“

„Jsme tam s bráškou. Je o rok mladší a staví modely. Mně to moc nejde.“

„Jaký model jste už postavili?“ zeptal se a nechal chlapce povídat. Díval se na něj, jak mu hoří oči, jak šermuje rukama, hubenýma jako hůlky, a kreslí prstem na ubrus obrysy lodě, a trpělivě čekal, až skončí svůj výklad.

„Tu elektronku ti prodala paní Mužíková?“

„Jo.“

„A proč si ji nekoupíš v obchodě?“

„Tam mi ji po záruce nevymění.“

„Paní Mužíková ano?“

„Za poloviční cenu a v záruce zadarmo.“

„Já tomu nerozumím,“ přiznal se Vávra.

„To je jednoduché. Na elektronku je roční záruka. Obyčejně přestane fungovat až po tom roce a v obchodě mně ji už nevymění. Když ji přinesu paní Mužíkové i s krabičkou, dá mi novou a zaplatím za ni jen polovinu. To je velká výhoda.“

Kolem stolu se shromáždili ostatní technici a nechápavě na sebe hleděli. Co je to za záhadnou výměnu?

„Jak ses seznámil s paní Mužíkovou?“ pokračoval Vávra. „Pavel Marek mi o ní řekl.“

„To je kdo?“

„Kamarád. Staví vysílačky. Jednou chytil dokonce SOS rybářské lodi až z Tichého oceánu.“

„A jak se on dověděl o paní Mužíkové?“

„Z časopisu Radioamatér. Měla tam inzerát.“

„Co ještě paní Mužíková prodává kromě elektronek?“ „Všechno možný. Já si od ní koupil bezvadný měřák. DU 10. Za stovku. Ale hlavně od ní kupujeme elektronky a tranzistory.“ Naklonil se a ukázal k otevřeným dveřím. „Má je tam v té skříni.“

„Tak pojď, Martine, podíváme se tam spolu,“ pobídl ho Vávra.

Chlapec se rozběhl k příborníku a otevřel úzké dlouhé dveře. Ohromeně zíral na prázdné regály.

„Tady byly,“ řekl překvapeně. „Seřazené na sobě, u každé hromádky ležel lísteček s typem elektronky. Nevíte, kdy přijde paní Mužíková?“

„Tentokrát si budeš muset koupit novou elektronku, Martine. Tu starou už stejně nepotřebuješ, takže mi ji věnuješ na památku. My tě za to odvezeme autem domů a ty nám ukážeš měřicí přístroje a ostatní materiál, který sis koupil od paní Mužíkové.“

„Neseberete mi ho?“

Vávra se pousmál. „Ale cítíš, že bychom měli, viď?“

„Já jsem si ty peníze našetřil za sběr papíru a paní Kožešníkové z druhého patra chodím nakupovat a do sklepa pro uhlí. Bolí ji nohy.“

„Já ti to věřím, Martine. Tohle je tvoje první hořká životní zkušenost. Za poctivé peníze chtěj vždycky poctivé zboží. Na nějaký čas nám ty věci budeš muset půjčit. Dostaneš na ně potvrzení.“

Chlapec smutně odcházel v doprovodu příslušníka VB.

„Mně to začíná být jasné, soudruhu kapitáne,“ řekl vytáhlý technik, sotva za chlapcem zapadly dveře. „Prošlé elektronky mohou vyměňovat jen televizní opraváři. Dokud je televizor v záruce, žádného majitele nezajímá, co mu technik v televizoru opravuje, a podepíše mu všechno, co si napíše do opravenky. Takže opravář může vyměnit novou elektronku, kterou si vstrčí do kapsy, a místo ní odevzdá prošlou od Mužíkové. Když vezmete v úvahu počet zákazníků za den…“

„Brzdi, kamaráde,“ přerušil ho Daněk. „Na krabičkách jsou napsaná čísla elektronek a data.“

„Když si ji koupíš v obchodě. Televizní opraváři mají krabičky čisté. Číslo ti dopíše v bytě a podepíše se. Proto na víčku těch dvou krabiček – Zavázala a toho kluka – chybí parafa.“

Vávra energicky ukončil diskusi.

„Hezky se to poslouchá, mládenci, dokonce to má i svou logiku, protože Mužíková jistě znala manželovy kamarády. Dejme tomu, že by se jednalo o partu televizních opravářů, kteří by si tímto způsobem přivydělávali. Ale co by měli společného s Lobenickou přehradou? Ten chlapec mluvil o dalších součástkách, měřicích přístrojích a tranzistorech. Jak by se k nim Mužíková dostala? Ty se v televizorech vyměnit nedají. Držme se Zavázala. Ředitel řekl, že se jedná o špionáž a krádeže v podniku. Připusťme, že si Zavázal hodně vymyslel, pletichář byl, to víme. Nechme stranou i jeho zápisník. Ale jisté je, že Zavázal nebyl radioamatér, proto zcela jistě neodebíral jejich časopis a tím pádem si nemohl přečíst inzerát, který do časopisu dala Mužíková.

A přesto znal její telefonní číslo i adresu. Jak se k nim dostal? Přes některého pražského opraváře? Ne! Jedině prostřednictvím zaměstnance Bystřických strojíren. Ten měl spojení s Mužíkovou a Zavázal to spojení objevil. My už o něm hodně víme: byl na školení v hotelu, proto Zavázalová volala do hotelu jako Mužíková. Má v kotvišti hausbót a v pátek volal Mužíkové do bytu…“

„Snad ve čtvrtek večer, ne?“ opravil ho Daněk.

„Ne! Ve čtvrtek večer v půl jedenácté telefonoval Mužíkové Zavázal. A já už tuším proč: chtěl ji pořádně vystrašit a to se mu podařilo. Po jeho zavolání odnesla elektromateriál v taškách z bytu. Zavázal je tím švagrem, kterého se Mužíková tak bála…“

„Václave, Zavázal byl přece v sobotu kolem poledne na dně přehrady.“

„Sakra, nech mě domluvit!“ rozčilil se kapitán. „Mužíková se Zavázala bála! Nemohla přece tušit, že je mrtvý. Její společník jí telefonoval v pátek v poledne sem. Do bytu. Z našeho hlediska to byl vrah, z hlediska personálu v nemocnici švagr. S Mužíkovou se nedomluvil, protože už ležela v nemocnici. Proto volal druhý den, v sobotu ráno, zase do bytu a od toho vousatého Kuneše se dověděl, kde Mužíková leží. Hned tam volal, ale ona si myslela, že je to Zavázal, a proto chtěla pryč z nemocnice. Je to jasné?“ „Ani za mák,“ zaškaredil se Daněk a rozhlédl se po ostatních. „Jen se na ně podívej. Mají z toho v makovicích guláš jako já.“

„Čemu nerozumíš?“

„Proč jí telefonoval v pátek v poledne? V té době se Zavázal ještě těšil plnému zdraví a laškoval s panem ředitelem v pokoji.“

„Já ti odpovím otázkou: kdy volala Zavázalová do hotelu Vondruškovi?“

„V pátek dopoledne.“

„Správně. Ve čtvrtek na večírku sháněla Schneidera, druhý den se vydávala za Mužíkovou. Co asi vrahovi proletělo hlavou, když uslyšel od číšníka její jméno? Že se něco děje a logicky chtěl vědět co. Jak bys to nejrychleji zjistil? Zvedl bys telefon, ne?“

„Dejme tomu,“ připustil poručík, „beru i ten sobotní telefonát, v pátek se nedomluvil. Ale proč volal do špitálu?“

„Nejsme jasnovidci. Ale mysli, Pepíku! Co jí asi mohl chtít? Co se v pátek stalo tak důležitého? Zavázal byl mrtev, ne? Nebezpečí minulo, už se nikoho nemusela bát. Potřeboval ji uklidnit, aby neprovedla nějakou nepředloženost.“ Kapitán se odmlčel. Pozorně se díval na své spolupracovníky. Z jejich pohledu vyčetl souhlas. Ani Daněk nic nenamítal. „Najděme člověka, který v pátek v poledne telefonoval z hotelu na přehradě, a známe vraha. Zatím jen jméno, nikoliv důkazy. Ale v honbě za Mužíkovou zapomínáme na Aloise Mužíka. Pracoval v rozdělovně, denně mu rukama procházelo množství součástek a elektromateriálu. Přímo od výrobce, s nevyplněnými záručními listy. Mnoho kouzel se v přísné evidenci dělat nedá, ale najdou se chytráci, kteří vždycky objeví uličku. Náš člověk s největší pravděpodobností navázal kontakt s Mužíkem a po jeho smrti převzala štafetu manželka. Zjistěte o Mužíkovi všechno, co se dá.“

V předsíni zadrnčel zvonek. Za dveřmi stál udýchaný Procházka.

„Inženýr Švarc se ztratil!“ vyhrkl mezi dveřmi.

Po Švarcovi jako by se slehla zem. Našli uzamčený byt, místo, kde vždycky parkoval, zelo prázdnotou. Do zaměstnání nepřišel a ani se neomluvil. Soused, který brzy ráno odcházel do práce, Švarcovo embéčko už neviděl. Nikdo jiný jim nemohl podat žádné informace.

Protože bylo po pracovní době, musel se Vávra vydat za Helerem domů.

„Mějte ohledy, manželovi není dobře,“ oznámila mu ve dveřích Helerová a netvářila se přívětivě.

„Nebudu ho dlouho zdržovat.“

Šla před ním a otevřela dveře haly. Heler seděl v klubovce a držel si na břiše polštář.

„Žlučník. Ozve se po každém rozčilení,“ řekl bolestínsky.

„Podráždil ho inženýr Švarc?“

„A divíte se? Chápu, že člověk, který odchází z podniku, ztrácí zájem o služební záležitosti. Ale nemůže se chovat jako uličník!“

„Souhlasil s odchodem?“

„Nemá jinou možnost. Nabídl jsem mu velice seriózní podmínky. Odchází na vlastní žádost.“

Helerová se posadila vedle manžela a upravila mu polštář. „Jsem šťastná, že odejde. Manžel by s ním přišel o nervy.“ Láskyplně se na něj obrátila. „Je ti líp? Nechceš si raději lehnout?“

„Ne, ne, Jiřinko, je mi takhle docela dobře,“ pokusil se o úsměv a pohladil jí nahou paži.

„Má inženýr Švarc platný pas?“

Heler si povzdychl: „I s platnou výjezdní doložkou. To mě nejvíc rozčililo. Dělá si, co chce. Přitom dobře ví, že pasy musí být uloženy na oddělení pro zvláštní úkoly. Ale pro pana inženýra to neplatí. Nemusíte mít obavy, včas jsme to oznámili na oddělení VB.“

„Kdoví, kde už je,“ prohodila jízlivě Helerová.

„Prosím tě, nesýčkuj!“ zakřikl ji. „Nebo chceš, aby mě odvezli do nemocnice?“

Vávra vstal.

„Kde najdu pana Douška? Venku stojí jeho auto.“ „Seká trávu za domem.“

Doušek právě brousil kosů. Když spatřil kapitána, opřel ji o plot a šel mu vstříc. Vávra si teprve teď všiml, že v trávě leží Věra Helerová a učí se.

„Zajímalo by mě, jak to bylo s vaším dědictvím po rodičích. Mám na mysli tu chalupu,“ řekl stroze Vávra. „Ptáte se soukromě, nebo služebně?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Veliký. Když soukromě – tak jsem dědil, když služebně – tak ne. Vy jste si stejně zjistili pravdu, ne?“

„Uhodl jste.“

Doušek si došel pro cigaretu, válel ji chvíli mezi prsty a pak ji nezapálenou podržel v ruce. „Bystřice je díra, tady si lidi vidí až do talíře. Naši mi dali nějaké peníze, něco jsem měl na knížce, a tak jsem si koupil cortinu a zařídil kvartýr. Abych zvědavcům zacpal pusy, rozhlásil jsem, že šlo o dědictví, a byl klid.“

„Nepoužil jste v pátek v hotelu telefon?“

Doušek chvíli přemýšlel a pak pokrčil rameny. „Nevím. Denně jsem volal do podniku. Taky třikrát.“

„Nemyslím do Bystřických strojíren.“

„Jinam ne.“

Za dvě hodiny seděl Vávra u náčelníka. Na stole leželo šest listin formátu A 4: Tři chybějící faktury a tři likvidační protokoly. Vedle nich jejich kopie.

„Lístek nalezený v Zavázalově náprsní tašce je stvrzenka z pražské rozmnožovny, kde si jmenovaný dal zhotovit kopie těchto originálů,“ řekl poručík Pípl z laboratoře a ukázal na faktury. „Provedli jsme srovnání s údaji v Zavázalově zápisníku. Čísla a znaky odpovídají údajům na fakturách. Jedná se o běžně dostupný elektromateriál, avšak v poměrně velkém množství, zejména v sortimentu elektronek a polovodičů. Zajímavé jsou likvidační protokoly, na kterých se odpisuje znehodnocený nebo jinak zničený či opotřebovaný materiál. Objevují se v nich táž čísla jako na fakturách…“

Major netrpělivě poposedával na židli. Poručíkova rozvláčnost mu drásala nervy. „Krátce řečeno: koupeno a sešrotováno. Pokračuj!“

„Likvidační protokoly podepisoval nejdříve inženýr Švarc, po něm Šípová a v poslední době jen ředitel Heler. To samo o sobě nic neznamená…“

„Začni už o té elektronce,“ přerušil ho major a pohlédl na hodinky. „Rázem bude všechno jasné.“

„Jak si přejete, soudruhu majore. Elektronka typu PL 508 výrobní číslo 736465 nalezená ve skrýši zavražděného Zavázala. Tatáž elektronka byla dodána fakturou číslo 2782/24 ze dne druhého srpna minulého roku a zlikvidována protokolem ze dne dvacátého pátého srpna tohoto roku poď číslem…“

Major mávl rukou a pokračoval dál: „Prostě Bystřické strojírny tu elektronku regulérně koupily a Doušek se Šípovou, která je členkou likvidační komise, ji po prošlé záruční době zlikvidovali, čímž se vysvětlují ta dvě data připsaná k výrobnímu číslu elektronky v Zavázalově zápisníku. Ale tutéž elektronku prodala Mužíková Zavázalovi a ten na to zřejmě při inventuře přišel. Proto si dal zhotovit kopie, ty měly být jeho důkazy. Tím se vysvětluje i věta Zavázalové, která ti řekla, že elektronky jsou dvě, jedna pravá, druhá falešná. Mužíková byla překupnice, to je dnes už jasné. Zbývá nám objasnit systém rozkrádání a počet lidí do něho zapojených, prozkoumat další sloupce v zápisníku, které prozatím nedávají smysl, najít souvislost se jmény Kirchner a Moravec a zatknout vraha.“

„Vrah je snad jasný, ne?“ poznamenal Pípl. „Doušek nebo Šípová.“

„Jasné je pouze rozkrádání národního majetku!“ odsekl major nevrle. „A ještě ne docela.“

Do dvora vjel vůz. Z otevřených dvířek vystoupili dva příslušníci, za nimi Doušek a Šípová. Major vstal a kývl na Vávru.

Na chodbě je dohonil podporučík Procházka.

„Inženýra Švarce zadrželi za Prahou. Hlídka se ptá, kam ho mají přivézt.“

„Do Bystřických strojíren. Do Douškovy laboratoře,“ rozhodl náčelník.

Úzká místnost se zamřížovaným oknem, stůl, tři židle. Na jedné seděl Doušek, proti němu Vávra. Třetí židli si náčelník odnesl do rohu místnosti.

Vávra položil před Douška faktury a likvidační protokoly.

„A co má být?“ otázal se Doušek rozhořčeně. „Jsme vývojové pracoviště a každý vývoj stojí peníze. Nechápu, co mi vlastně chcete. Všechno, co je v likvidačních protokolech, bylo k nepotřebě. Nemůžu za to, že přístroje a elektronky nic nevydrží. Musíme je přetěžovat, ve výrobě je také nikdo nešetří.“

Vávra mu podal elektronku nalezenou v bytě u Zavázala a zaškrtl její výrobní číslo v likvidačním protokolu.

„Co je s ní?“ zeptal se Doušek.

„Prohlédněte si ji.“

Doušek vytáhl elektronku z krabičky, natočil ji, aby viděl na natištěné číslo, a s pokrčením ramen ji vrátil kapitánovi. „Proč s tím jdete za mnou? Já přece elektronky nevyrábím. Mohl se jim zaseknout automat a stejné číslo natiskli na desítky elektronek. Mně elektronka s tímhle číslem shořela.

Dal jsem ji do krabice mezi vadné a zapsal ji do likvidačního protokolu.“

„Tu krabici už samozřejmě nemáte.“

„Krabici mám, ale jsou v ní už jiné součástky. Podle předpisu jsem povinen díly určené k odepsání předložit likvidační komisi, ta je prohlédne, podepíše protokol, kovové věci odevzdá do Kovošrotu, ostatní se zničí a hodí do popelnice. Nic jsem nezanedbal.“

Doušek byl tvrdší oříšek, než Vávra s náčelníkem předpokládali. Tvářil se dotčeně, suverénně odsekával. „Markétu Mužíkovou neznáte?“

„Ne.“

„Do nemocnice jste jí nevolal.“

„Nemohu volat někomu, koho neznám.“

„Ani Alois Mužík vám nic neříká?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Vávra si ho upřeně prohlížel. Vůbec si nebyl jist, jestli ho dokáže položit na lopatky. Zatím se ze všeho šikovně vykroutil. Vždycky měl po ruce logické vysvětlení. Kdybych tak měl ty tašky, které Mužíková někam ukryla, zatoužil. Určitě by se v nich našel elektromateriál rozepsaný ve fakturách Bystřických strojíren, o němž Doušek tvrdil, že skončil ve sběru.

„My víme, že Zavázala jste zavraždil vy, pane Doušku,“ řekl po chvilce. „Je pouze otázkou času, než vám to dokážeme.“

Ušklíbl se. „V jedenáct hodin jsem byl ve fabrice.“ „Odkud víte, že Zavázal zemřel v jedenáct hodin?“ zaduněl kanceláří náčelníkův hlas.

Doušek se na vteřinu zarazil. Po obličeji mu přeběhla křeč nejistoty, pohlédl ke stropu, a když se znovu setkal s majorovým pohledem, byla jeho tvář už klidná.

„Někdo to říkal,“ pokrčil rameny.

„Kdo?“

„Už nevím. Ale je toho plná fabrika.“

Major odstrčil židli a rázným krokem se přiblížil k Douškovi. Opřel se prsty o stůl a naklonil se nad ním. „Na své alibi nespoléhejte, pane Doušku. Vy můžete pouze tvrdit, že jste si odpíchl příchod a odchod. Víc nic, protože ten váš podnik je průchozí činžák. Mohl jste z objektu odejít některou dírou v plotě a stejnou cestou se vrátit.“

„To mohl, ale já jsem byl celou tu dobu v laboratoři. Proměřoval jsem termistory a při téhle práci se nesmí ani na chvilku přerušit cejchování. Zeptejte se odborníků, potvrdí vám to.“

„Přesto vaše alibi není rozhodující, protože Zavázal byl zavražděn mezi devatenáctou a dvacátou hodinou a to jste byl v kotvišti.“

„To je nesmysl!“ prudce se ohradil. „Odjížděl jsem v osm hodin a Vondruškův hausbót byl u břehu. Potvrdí vám to všichni, co tam byli.“

„Nic proti tomu. Ale vy jste Zavázala zadusil. Polštářem.“

Vytřeštil na majora oči.

„Vy jste se zbláznil.“ vydechl.

„Udělal jste to ve chvíli, kdy vás ředitel poslal, abyste se na Zavázala podíval. Těsně před vaším odjezdem.“

Doušek nevydržel sedět. Vyskočil a poklepal si na čelo. „Vy nejste normální. Jak bych ho mohl zadusit? Na dálku? Vždyť jsem dovnitř hausbótu vůbec nevlezl. Neměl jsem chuť šlapat v Zavázalových vyblitinách.“

Výslech nikam nevedl, bylo jasné, že se bez přímých důkazů nepřizná. Major ho nechal přes jeho rozhodné protesty odvést do cely a přikázal předvést Šípovou.

Vešla dovnitř se sklopenýma očima a ustrašeně si sedla na krajíček židle, kterou před chvilkou opustil Doušek.

Vávra jí ukázal likvidační protokol s jejím podpisem.

„Skutečně jste prohlížela všechny díly určené k likvidaci?“

Vyhnula se Vávrovu pohledu a sotva pohnula hlavou.

„A kontrolovala jste i čísla na elektronkách?“

Mlčela.

„Paní Šípová, přiznání je u soudu polehčující okolnost,“ domlouval jí Vávra.

Zvedla oči. „K čemu se mám přiznat? Nic jsem neprovedla. Proč jste si na mě zasedli? Dobrá, čísla elektronek ve škatuli jsem nekontrolovala. Spokojila jsem se s počtem kusů.“

„V době, kdy jste pracovala ve fakturaci, jste s panem Douškem nevycházeli v dobrém, že?“

„O tom nic nevím.“

„Ale víte, paní Šípová. Stěžovala jste si na něj svým kolegyním. Zlobilo vás, že vašima rukama neprocházejí všechny faktury.“

„To bylo jen zpočátku. Je proti předpisům, aby si jedna osoba vystavila objednávku na zboží a táž pak likvidovala fakturu. Řekla jsem to Douškovi a od té doby podepisoval faktury sám ředitel.“

„A krátce potom jste přešla k Douškovi do laboratoře.“

„Nabídl mi to místo.“

„Kde vám ho nabídl?“

Zrudla. „V podniku. Přišel za mnou do kanceláře,“ řekla a uhnula očima.

„Bylo to přece jen trošku jinak,“ pokračoval kapitán. „Vy jste zcela přirozenou cestou objevila z titulu své funkce porušování předpisů, kterých se dopouštěl Doušek. On si podepsal i orazítkoval objednávku, do kolonky druhu zboží si napsal – podle vlastního výběru – a jel nakupovat. V obchodě mu vystavili na zakoupený materiál fakturu, on ji na místě podepsal, orazítkoval a po příjezdu do podniku odevzdal fakturu do účtárny, kde ji proplatili. Porušování předpisů spočívalo v tom, že zboží neprošlo skladem a tím nebylo vzato do evidence, nikdo na ně nevystavil výdejku a to hlavní: nikdo ho neviděl. Vždyť ho Doušek vůbec nemusel do podniku přivézt. Je to tak?“

„To jsem neřekla.“

„Ale jako zkušená pracovnice jste tak musela uvažovat.“

Nerada přikývla.

„Začátkem května jste to Douškovi řekla. Bylo to v týdnu před patnáctým květnem.“ Jakmile Vávra vyslovil datum, krev se jí opět začala hrnout do tváře. „V pátek jste se setkali v kotvišti. Nebyla to náhoda, jak jste mi řekla, ale Doušek vás pozval a Zavázal se to dověděl. Mimochodem, i Zavázal objevil Douškovy machinace. Ale zůstaňme v kotvišti, i když je vám to nepříjemné. Oba jste věděli, k čemu tam dojde. Doušek naivně počítal, že vás oslní svým sympatickým a mužným zjevem, a vy jste se nebránila. Ale chtěla jste víc než chvilku zábavy. Řekla jste si o místo v laboratoři protislužbou za své mlčení.“

„To není pravda,“ hlesla Šípová. Měla pláč na krajíčku a nevěděla rozpaky co s rukama.

„Je. Před odchodem na nové pracoviště jste předávala agendu slečně Novotné. Jí jste řekla, že ohledně Douška jste se mýlila, že je všechno v pořádku a že faktury dodatečně podepsal ředitel. A to byla lež! Přejete si konfrontaci se slečnou Novotnou?“

Zavrtěla hlavou.

„A teď to ostatní!“ ozval se major. „Jak jste s Douškem pokračovali v krádežích a kdo vám pomáhal?“

Výslech trval ještě hodinu, ale nepřinesl nic nového. Šípová tvrdila, že o krádežích neví, Douška se zastávala, Mužíkovou neviděla a neznala. Major ji propustil. Stroze odmítla návrat do Bystřice autem, dala přednost autobusu.

Do Bystřických strojíren přijeli Vávra s Daňkem už za šera. Od východu táhly černé mraky, mrkající blesky osvětlovaly oblohu. Blížila se jedna z posledních bouřek opožděného léta.

Strážní se Vávry na nic neptali, měli na něj zlost, vyčinil jim za díry v plotě a napsal to do knihy hlášení.

V laboratoři pracovali technici, prohlídky se zúčastnili i poručík Pípl a podporučík Procházka.

„Těžko zjistíme, co se vyhodilo do popelnice a co ne,“ řekl Pípl. „Víme, jak v závodech probíhají inventury: projdou se karty, zodpovědný pracovník prohlásí, že mu nic nechybí, inventurník odškrtá položky, a tím celý proces končí. Co chybí, to se zruší. Taková je, bohužel, praxe. Jsem přesvědčen, že Šípová krabici s vadnými součástkami vůbec neviděla. Hlídají se investice a ty většinou souhlasí, protože soustruh nebo bagr nikdo neukradne.“ Sundal si brýle, vytáhl kapesník, dýchl na skla a pečlivě si je čistil. „Já se nemohu zbavit dojmu, Václave, že ty elektronky jsou jen malé rybky a štika se schovává v rákosí. Sečetli jsme elektronky nakoupené za poslední dva roky. Je jich rovná stovka. Průměrná cena elektronky činí padesát korun – to máš pět tisíc. Něco musel dávat Mužíkové… Riskoval bys pro tak malou částku?“

Ze sousední místnosti uslyšeli vzrušené hlasy, mezi nimiž vynikal zvláště Procházkův hlas. Vávra s Píplem se tam rozběhli.

„Mám to, soudruhu kapitáne,“ jásal podporučík, mával inventárními listy a ukazoval na přístroj s malou obrazovkou. „To má být elektronkový osciloskop firmy GENERAL. Alespoň podle inventárního čísla. Ale zbyl z něho pouze štítek, vnitřnosti přístroje tvoří domovina koupená za pár korun v Bazaru.“

„To je ta štika, Václave,“ poznamenal Pípl a vrhl se na další přístroj dovezený ze zahraničí.

Vávra nalistoval v Zavázalově notýsku stránku s čísly, kterým stále nerozuměli. Byla to inventární čísla přístrojů. Část jich našli v laboratoři, většina chyběla.

„Je to jasné,“ potvrdil Pípl. „Z dovezených přístrojů zůstala v laboratoři pouze inventární čísla. Já to nechápu,“ nestačil se divit poručík. „Co je to za nezodpovědné lidi, kteří stojí v čele podniku? Copak nikoho nenapadlo přijít do laboratoře a zkontrolovat přístroje, jejichž nákup odsouhlasili? Co dělají ekonomové? Mně když shoří v laboratoři měřák, tak než mi náčelník podepíše jeho likvidaci, musím podepsat dvoustránkový protokol a ještě by mi měřák nejradši předepsal k náhradě. A tady se odepíše přístroj za deset tisíc a nikdo ho nechce ani vidět. Jak se na těchhle střepech mohlo něco měřit? Vždyť většina z nich nefunguje. To se nedivím, že strojírny na veletrhu pohořely. Už jsem zažil ledacos, ale takovou drzost vidím poprvé.“

Vávra si vzpomněl na slova starého nástrojaře Macha: kupují se bez rozmyslu drahé stroje, na kterých se pak nepracuje. Šturmuje se, flikuje a peníze se vyhazujou oknem. Koho vinit? Odpověď je jasná: v první řadě ředitele podniku.

„Kolik stojí takový zahraniční přístroj?“ zeptal se Pípla.

„Pěkných pár tisícovek a není k mání. Tím se jeho cena zase zvyšuje.“

„Koupí si ho někdo?“

„O tom nepochybuj. Samozřejmě že školák, který si ve Svazarmu staví modely, nemá na něco takového peníze, ale jsou profesionálové, co mají zařízené domácí dílničky líp než některý výzkumák. Už chápeš, proč si Zavázal schoval ten prospekt od firmy GENERAL?“

„Š tím bych se na tvém místě moc nechlubil,“ rýpl si Vávra. „Chodili jste kolem toho hezky dlouho a na nic jste nepřišli.“

„Kdo pořád říkal, že Zavázal byl fantasta?“ bránil se Pípl. „Tvůj Pepík Daněk.“

Rozhovor přerušilo krátké zaklepání, které zaniklo v silném zahřmění. Do místnosti vstoupil inženýr Švarc v doprovodu hlídky.

„Dohodli jsme si určitá pravidla hry, pane inženýre!“ zlobil se kapitán. „Slíbil jste mi, že neopustíte Bystřici.“ „Zasáhla vyšší moc,“ odpověděl Švarc.

„Kdo?“

„Generální ředitel.“

„Byl jste u něho.“

„Pozval si mě.“

„Proč jste to nikomu neřekl?“

„Nepovažoval jsem to za důležité.“

„Ale já to považuji za důležité!“ rozkřikl se Vávra. „Vy myslíte, že máme lidi jen k tomu, aby vás honili po republice?“

Švarc se napřímil a úsečným hlasem řekl: „Jestli na mě budete křičet, odejdu! Oba známe svoje povinnosti. Vy hledáte Zavázalova vraha, já musím respektovat příkazy generálního ředitele. Dvěma pánům nelze sloužit.“

Vávra zmírnil hlas. „Můžete mi prozradit, o čem jste spolu jednali?“

„Nemohu. Je to přísně tajné.“

Kapitánův hlas se opět zvýšil. „A kde jste byl v neděli odpoledne a celý večer, je také tajné?“

„Zatím ano,“ odpověděl klidně inženýr. „Dovoluji si vás upozornit, že váš hlas nabývá na nezdvořilé intenzitě.“ Vávrovi se zatmělo v očích. Na okamžik je zavřel. Když se zase podíval na Švarce, mluvil už úplně tiše. „A co myslíte, pane inženýre, že já asi teď udělám?“

„To nevím, ale já velice Spěchám.“

„Zavřu vás! Pro úmyslné a opakované maření úředního výkonu. A zůstanete pod zámkem tak dlouho, dokud se od vás nedovím pravdu.“

Obloha se roztrhla jak černý papír a vzápětí se ozvalo ohlušující hřmění. Zářivky zablikaly a laboratoř se ponořila do tmy. Vávra chytil Švarce za ruku a nahlas zavolal: „Za minutu se světlo rozsvítí.“

Rozječela se siréna a za okamžik vzplála světla v oknech hal. V laboratoři však bylo stále tma.

„Proč to tady nesvítí?“

„Na chodbě vypadl hlavní jistič,“ poznamenal Švarc. „To se běžně stává.“

V místnosti blikla baterka.

„Víte, kde je?“

„Na konci chodby.“

Kapitán požádal o baterku a uvolnil Švarcovu ruku. „Dovedete to zapnout?“

„To bych toho znal málo, nezdá se vám?“

Vávra namířil tenký kužel světla do prázdné chodby a šel za Švarcem, který ho vedl k rozváděči. Inženýr otevřel plechová dvířka a nastavil dlaň.

„Půjčte mi tu baterku,“ požádal kapitána.

Vávra mu vložil baterku do dlaně. Švarc otočil kužel světla do kapitánova obličeje a zhasl. Oslepený Vávra hrábl rukou do prázdna. Švarc zmizel.

„Chyťte ho!“ vykřikl, ale bál se pohnout, protože kolem něj byla neproniknutelná tma.

„Uličník uličnická,“ huboval rozmrzele. „A to si říká inteligent. Počkej, až tě Chytím!“ Najednou se zarazil. „Sakra, já jsem ale blbec,“ řekl polohlasně.

„Co si nadáváš?“ ozval se za ním ve tmě Píplův hlas. „On ti utekl?“

„Švarce vzal čert! Daleko neuteče. Mám klíčky od jeho vozu. Ale v laboratoři se nerozsvítí světla dřív, dokud nezapnou v rozvodně proud. Laboratoř není napojena na domácí elektrárnu. Chápeš, co to znamená?“

„Že budeme potmě.“

„To taky.“

Švarc vyběhl zadními dveřmi z bývalé správní budovy a schoval se za šeříkový keř. V laboratoři byla stále tma, v oknech probleskovaly plamínky zapalovačů a zápalek.

Přikrčil se a čekal. Přes vážnost situace v sobě dusil smích, v jeho nitru se probudil dávno zapomenutý kluk, který se radoval, že napálil svého pronásledovatele.

V budově bylo ticho. Nikdo za ním neběžel, nikdo ho nehledal. Znovu se tiše zasmál, když si uvědomil, že drží kapitánovu baterku, zatímco on má jen zápalky. Skoro litoval, že mu zabavil jediný zdroj světla. Byl přece v mnohonásobné přesile, dokonale ovládal terén. Věděl, že tady by ho nenašel ani regiment vojáků se světlomety, znal tady desítky zkratek a průchodů. Ale teď se odtud potřeboval rychle dostat.

Proplížil se kolem plotu až k vrátnici. Zahlédl pouze jednoho strážného. Opíral se o závoru a zíval. Udělal ještě několik kroků, aby viděl na svoje embéčko. Stálo mezi dvěma vozy Bezpečnosti jako zajatec. Zdálo se, že v autech nikdo nesedí. Opatrně se rozhlédl, kolem laboratoře bylo pusto. Vystoupil ze stínu a zamířil k vrátnici. Šel pomalým, rozvážným krokem, jakým vždycky chodíval.

Strážný ho přátelsky pozdravil, Švarc mu stejně přátelsky odpověděl a vyšel před vrátnici. Po několika krocích ho pohltila tma. Usilovně napínal zrak k vozům Bezpečnosti. Uvnitř se nic nepohnulo. Opatrně je obešel, přikrčil se a schoval se mezi ně. Klekl si u embéčka na zem a rukou zajel do prostoru vedle výfuku. Nahmatal dva konce drátu a rozmotal je. Do dlaně mu spadl malý igelitový sáček s rezervními klíčky. Potichu odemkl dvířka a usedl za volant. Nastartoval a okamžitě se rozjel. Ve zpětném zrcátku pozoroval oba vozy. Stály tiše na místě a rychle se ztrácely ve tmě. Zabočil k náměstí a hlasitě se zasmál při představě, jak bude Vávra vyvádět, až jeho vůz nenajde.

Projel náměstím a odbočil k vile ředitele Helera. Zvážněl. Věděl, že ho očekává nepříjemný rozhovor. Zaparkoval v okamžiku, kdy se okna vily rozzářila ostrým světlem.

Stiskl tlačítko zvonku. V reproduktoru se ozval hlas Helerové. Představil se.

„Co chceš?“ ozvalo se úsečně.

„Mluvit s vámi. Je to nutné.“

Několik minut uteklo, než zabzučel magnet a dvířka odskočila. Švarc cítil, jak mu silně buší srdce. Cesta od branky ke dveřím vily mu připadala nekonečně dlouhá. Nikdo ho nepřišel uvítat. Stiskl kliku a vstoupil.

Uprostřed haly stál Heler a krok před ním v bojovném postoji Helerová. V rohu se krčila uplakaná Hedvika. Heler byl bledý jako stěna. Helerová si ho nepřátelsky měřila.

„Jestli chceš zahladit ten dnešek, jdeš zbytečně,“ pravil Heler odměřeně. „Řekl jsem jim pravdu.“

Švarc se zastavil před Helerovou. „Jdu tě požádat o ruku tvé sestry.“

Hedvika zděšeně vyjekla.

Helerová bledla a červenala, pěstěnou rukou si sáhla k srdci, jako by se bála, že ji jeho prudké tempo zahltí.

„Cože?“ vydechla a couvla o krok.

„Slyšela jsi dobře. Budeme se brát.“

Užaslý Heler strnule hleděl na Hedviku.

Helerová se vzpamatovala z prvního šoku. Běžela ke dveřím a trhnutím je prudce otevřela.

„Ven!“ přikázala.

„Jen co si Hedvička vezme svoje věci.“

„Hedva nemá žádné svoje věci!“ křičela jako zběsilá. „Hedva má jenom nás! A my jí stačíme!“

„O tom rozhodne sama.“

Helerová se několika skoky ocitla před Švarcem. Tvář jí zohyzdil vztek, husté obočí nad vytřeštěnýma očima se klaunovsky vyklenulo, pootevřené rty bez kapky krve byly jako rozšklebená rána. Hystericky se rozpřáhla, ale ruka jí zůstala trčet ve vzduchu, když si všimla chladného pohledu jeho očí. Trochu se zapotácela, hned se však oběma rukama přidržela klubovky, a přemáhaje křeč v hrdle, zasípěla: „To by se ti hodilo! Vloudit se do naší rodiny! Ty víš, že pro mě je rodina na prvním místě. Chtěl by ses schovat pod jejími křídly. Ale to ses přepočítal. Nebo se ti zachtělo půlky mé vily?“

„Nic od vás nechceme!“

„To říkáš teď! Jakmile vypadneš, půjdeš k soudu.“

„Ne. To neudělám. Domluvili jsme se na tom s Hedvičkou.“

Helerová se rozběhla k Hedvice.

„Tak to je ten chlap! Jsi snad slepá, huso? Copak nevidíš, oč mu jde? Chce si tě vzít jen proto, aby ho Tonda nechal v podniku. Jen se na sebe podívej! Jsi hrbatá, pajdáš…“

„Jiřino!“ vykřikl Heler. „Už dost! Ovládej se!“

Hedvika hlasitě plakala. Švarc ji vzal kolem ramen. „To nic, Hedvičko, to nic,“ utěšoval ji.

Helerová hlučně zatleskala. „Konec tyátru! Hedvika půjde do pokoje a ty ven! Vybral sis špatný okamžik.“ Švarc se otočil na bledého Helera.

„Potřebuju s tebou mluvit, Tondo,“ řekl váhavě. „Neříkej mu Tondo!“ vyjela na něj Helerová. „Pro tebe je to pan řediteli“

Švarc se díval jen na Helera. „Chci mluvit jen s tebou, Tondo, mezi čtyřma očima.“

Vztekle dupla. „Tady žádné tajnůstkářství nedovolím! Co jsi chtěl, už jsi řekl, a teď vypadni!“

Švarc se sklonil k Hedvice, vzal ji za bradu a povzbudivě se na ni usmál. „Vezmi si s sebou jen to nejnutnější, Hedvičko. Všechno ostatní si zítra koupíš.“

Hedvika byla bezradná. „Já… já nemůžu, Zdeňku… proč jsi nepřišel dřív… jak jsme se domluvili…“

„Nemohl jsem. Slyšela jsi svou sestru. Nikdy bych ji nepřesvědčil, že chci jen tebe. Pořád by si myslela, že chci využít Tondova postavení.“

„A ty snad nechceš?“ vykřikla Helerová. „Měl jsi odevzdat do dvanácti hodin žádost o rozvázání pracovního poměru. Proč jsi to neudělal?“

Švarc mlčel.

„Mlčíš. Já ti to tedy řeknu. Vymyslel sis tuhle komedii. Myslel sis, že tě obejmeme jako nového člena naší rodiny. Ale to ses přepočítal. Naše rodina není spolek zahrádkářů, aby si do něj vstoupil kdekdo. My si nové členy pečlivě vybíráme a tebe nechceme. Slyšíš? Nechceme a kromě toho, já to nikdy nedovolím!“

Hedvika visela očima na Švarcových ústech. Přála si, aby odešel, ale na druhé straně se bála, že tak učiní.

„Moje výpověď by byla stejně neplatná,“ řekl po chvilce Švarc.

Helerová přešla do hysterického smíchu. „Ty myslíš, že by se za tebe ve fabrice někdo vzal? Že by se postavil proti manželovi? Nikdo! Prosím tě, vypadni už konečně!“

Švarc se znovu prosebným pohledem obrátil k Helerovi. „Tondo, jen na pět minut.“

Helerová se mezi ně postavila. „Ani na vteřinu! Ven!“

Švarc si povzdychl. „Měl jsem dobrou vůli, Tondo,“ řekl. „Generální ředitel mě jmenoval ředitelem Bystřických strojíren. Ráno sem přijede.“

V hale se rozhostilo mrtvé ticho, rušené jen sípavým dechem Helerové. Heler se tvářil, jako by se před ním zčistajasna otevřela zem. Helerové se podlomily nohy. Sklouzla do klubovky a zaryla dlouhé, rudě nalakované nehty do měkké kůže opěradel.

„Tys to přijal?“ hlesla mrazivě.

Přikývl.

„Proklínám tě!“ vykřikla a ukázala na Hedviku. „Jsi stejná stvůra, jako byl tvůj táta. Taky zradil svého bratra a sám si sedí na jeho místo! Na to neměl právo! Vágnerové odcházeli z lokomotivky, jen když sami chtěli!“ Zvolna vstala a šla k Hedvice. „Chci vědět, co si odnášíš. Přestalas být Vágnerovou.“

Hedvika stála nerozhodně na místě. Ještě váhala. Dívala se na švagra, snad čekala pár vlídných slov, kterými by se s ní rozloučil.

Ale Heler mlčel. Seděl s ohnutými zády, díval se před sebe a něco si tiše mumlal.

„Počkám na tebe na zahradě,“ zavolal Švarc na Hedviku, aby ji pobídl.

Přikývla a odešla.

Oba muži spolu osaměli.

„Obnovme naše přátelství, Tondo,“ řekl tiše Švarc. „Smažme, co bylo, a začněme znova.“

„To jsi neměl,“ vzhlédl k němu unavenýma očima. „Budu všem pro smích.“

„To byla moje podmínka, Tondo.“

„Co?“

„Že odejdeš na vlastní žádost, ze zdravotních důvodů. Všichni přece vědí, že tě zlobí žlučník i po operaci a že pojedeš do Karlových Varů. Za tu dobu se hodně zapomene. Ráno ti generální předá poukaz.“

Heler se smutně usmál. „Ironie osudu. Role se vyměnily.“

„S tím vyhazovem jsi to stejně nemyslel vážné.“

„Přestaňme si lhát, Zdeňku, víš dobře, že myslel. Najdu si někde jiné místo.“

Švarc si k němu přisedl. „Ale proč, Tondo? Znáš fabriku, lidi tě mají rádi, stavebnicovým jednotkám rozumíš, někdo to musí po Douškovi vzít pořádně do ruky…“

Heler vstal. „Musím jít za Jiřinou. Nic horšího ji nemohlo potkat.“

„Přemýšlej, Tondo, můžeme si o tom popovídat třeba za pár dní.“

Švarc vyšel na zahradu a zhluboka se nadýchl. V hlavě mu hučelo, ale byl rád, že to má za sebou. Posadil se na lavičku a sáhl po cigaretě. Dlouho váhal, má-li požádat Helerovou o ruku Hedviky. Ve dvaapadesáti letech mu to připadalo směšné. Ale znal zákony a zvyky, které v rodině zavedl rada Vágner. Jeden člen rodiny stál v jejím čele a měl neomezenou moc. Ostatní ho museli poslouchat, protože byl současně generálním dědicem. Po radově smrti to byl Richard a po něm Helerová. Ostatní byli jen loutkami. Hedvika patřila do této rodiny a byla vychovávaná k poslušnosti. Nechtěl nic riskovat, chtěl žít s Hedvikou. Předem věděl, jak to dopadne.

Helerová seděla v kuchyni a tupě hleděla do prázdna. Její svět se rozsypal. Jakmile zaslechla manželovy šoupavé kroky, vyskočila a otočila klíčem v zámku. Chtěla být sama, nesnesla by útěchu ani sliby. Co všechno neudělala, aby odvrátila blížící se katastrofu. Rodinu však nezachránila. Cítila se opuštěná, ponížená.

Hedvika stála uprostřed prázdné haly, v ruce držela kufřík a dívala se, jak Heler těžkým krokem sestupuje po schodech, viděla jeho schýlenou hlavu, nejistou ruku, kterou se přidržoval zábradlí, a v návalu náhlé lítosti upustila kufřík a rozběhla se k němu.

„Neřekneš mi, abych zůstala?“ zeptala se rozechvěle.

„Rychle zapomeneš. Hodně štěstí, Hedviko,“ řekl upřímně a pokusil se o úsměv.

„Opravdu chceš, abych s ním odešla?“

„Proč bys nešla? Zdeněk je rovný a čestný chlap. Oba ho známe léta. Bude ti v životě oporou.“

„Jiřina mi nikdy neodpustí, že nastoupí na tvé místo. Jako to nikdy neodpustila mému otci.“

„Já mám Jiřinu rád, Hedviko.“

„Takže Zdeňkovi také neodpustíš.“

„Švarc nebo někdo jiný, na tom už nesejde. Cizímu by trvalo rok, než by obsáhl problematiku strojíren. Jde o to, aby se podnik dostal z krize.“

„Myslíš, že se to Zdeňkovi podaří?“

„Já mu rozumy dávat nebudu.“

„Ale on s tebou počítá, Toníku, zapomene na všechno…“

Zatvářil se rozpačitě. „Mrzí mě, co se stalo. Ale já jsem opravdu myslel, že se Zdeněk zapletl do nějakých spekulací se Schneiderem.“

„Podívej, jeho to také mrzí.“

„Co?“

„Žes mu tak málo věřil.“

Sklonil hlavu. „Já vím. Ale vžij se do mé situace. Bál jsem se, že s jeho zatčením padnu i já. Že toho využijí moji nepřátelé. Ukázalo se, že jsem měl pravdu.“ Povzdychl si. „Až na to, že místo Zdeňka mi zlomil vaz Doušek, kterému jsem věřil jako vlastnímu synovi.“

„Budeš mít nepříjemnosti?“

„Za hloupost člověk vždycky zaplatí.“

„A Věra?“

„Odjela do Prahy těsně před Douškovým zatčením. Snad se o tom doví až po státnici.“

Stiskla mu ruku. „Pomáhej teď Jiřině, Toníku. Bude tě moc potřebovat.“

Přikývl a doprovodil ji k domovním dveřím, zůstal stát na prahu a díval se, jak odchází se Švarcem. Bylo mu smutno.

V sousední ulici zaskřípaly pneumatiky a dva páry světel rozřízly tmu. V jejich záři uvízl Švarc a Hedvika. Heler rychle vešel do vily a zamkl za sebou. Dnes už nikoho nechtěl vidět.

Z volhy vyskočil Vávra s Daňkem, z druhého vozu Pípl a Procházka. Obstoupili dvojici.

„Tak vy jste si myslel, pane inženýre, že jsme vám pro legraci, co?“ řekl Vávra.

„Dáma má vždycky přednost, soudruhu kapitáne. Dovolte, abych vám představil svou nastávající manželku.“

Vávra prudce zamžikal.

„Vy a slečna Hedvika…“

„Přesně tak. Zveme vás za svědka na svatbu.“

„To bylo to tajemství?“

Přitiskl k sobě Hedviku a s tichým smíchem vysvětloval: „Nebyl jsem si jist, jestli mě po jmenování ředitelem Bystřických strojíren neodmítne.“

„Máte těch překvapení víc?“

„Veškerý prach jsem už vystřílel.“

„Určitě vám ještě štipec zbyl.“

„Ani zrníčko.“

„Dosud jste mi neprozradil, kde jste byl v neděli odpoledne.“

„Nebuďte netaktní, kapitáne,“ řekl s šibalským úsměvem a obrátil se na Vágnerovou. „Nemám pravdu, Hedvičko?“ Přikývla, ale nepodívala se přitom Vávrovi do očí. „Smíme odjet?“ zeptal se.

Kapitán přikývl a inženýr odemkl dveře embéčka.

Dva muži v montérkách mlčky přehazovali uhlí z jedné půlky sklepa do druhé. Přes nos a ústa měli uvázané kapesníky, v malém prostoru nebylo pro černý prach vidět.

Vávra zamyšleně chodil úzkou dlouhou chodbou sem a tam. Po jedné straně chodby byla hladká zeď, po druhé dvanáct laťových dveří. Dvanáct bytů, dvanáct sklepů, místnost čtyři krát čtyři metry plná krabic s koupelnovými bateriemi, klozetovými mísami a dalším stavebním materiálem, který obhospodařovalo stavební bytové družstvo ze čtvrtého patra, zchátralá prádelna se záplatovaným kotlem, nic víc.

Původní hromada uhlí se smrskla na malý kopeček. Jeden z mužů ho rozhrábl lopatou, její hrana zaskřípala o betonovou podlahu.

„Nic,“ prohlásil druhý a čekal na kapitánovo rozhodnutí. „Naházejte to zpátky,“ zavrčel Vávra rozmrzele. „Ty tašky asi odnesla k někomu ze sousedství.“

Vyšel před dům. Zdálo se mu, že svatý nad vchodem se mu pošklebuje.

Obešel celý blok a vrátil se do domu průchodem z druhé strany. Vystoupil do prvního patra a scházel dolů, jako ve čtvrtek v noci Markéta Mužíková. Zastavil se na předposledním schodu. Tady potkala souseda Eberleho a vyhýbala se mu doleva. Kdyby chtěla odbočit do průchodu, na konci schodiště by asi šla při levé straně, při stěně, uvažoval.

Před domem zastavila dodávka. Vystoupili z ní dva mládenci, každý uchopil dva kanystry a začali s nimi stoupat po schodech. Vávra jim ustoupil z cesty.

Určitě šla do sklepa, přesvědčoval sám sebe. Jestliže tam ty tašky nejsou, někdo je odnesl. Doušek? Možné by to bylo, měl na to celou sobotu. Od výtvarníka se dověděl, že je Mužíková v nemocnici, sedí do vozu… ale jak mohl vědět, že odnesla tašky do sklepa? Kde by k němu vzal klíč?

Aniž si to uvědomil, ocitl se opět pod žehnajícím svatým. Přímo před vchodem stála bílá dodávka stavebního bytového družstva a před ní strážmistr s blokem v ruce.

Z domu vyběhli oba mladíci.

„Stojíme tu jen pět minut. Akorát co jsme odnesli nahoru do kanceláře kanystry s naftou,“ vysvětlovali a dovolávali se Vávrova svědectví.

„To mě nezajímá,“ trval na svém příslušník. „Je tady zákaz stání? Je. Opustili jste vozidlo? Opustili. Buďte rádi, že jsem nezavolal odtahovou službu.“

„Vždyť nahoře nemají čím topit. Pochopte to.“

Nemají čím topit… nemají čím topit. To znamená, že topí naftou a tu jim dovážejí! blesklo hlavou kapitánovi. Rozběhl se do domu. Čtyři patra vyběhl jako mladík a opřel se o tlačítko zvonku pod vizitkou stavebního bytového družstva.

„Vy nemáte sklep?“ vybafl na obrýlenou ženu ve středních letech.

Dověděl se, že jim domovní důvěrník, tehdy Alois Mužík, propůjčil jen místnost vedle prádelny.

Zvonek se rozdrnčel o dvě patra níž.

„V tom sklepě má Lojza vercajk od domovní správy,“ řekl Eberle. „Je úplně až na konci chodby.“

„Nemohl jste nám to říct dřív?“ zahromoval kapitán.

„Copak jsem mohl vědět, že vás to zajímá?“

Vávra natáhl dlaň. „Klíček!“

„Ten měl Lojza. V kvartýru.“

„Našel jsem tam jen jeden klíček.“

„A proč by měly bejt dva? Lojza si ho připiloval, aby pasoval do obou zámků.“

Schody dolů bral Vávra tak rychle, že málem předhonil prchajícího černého kocoura.

Otevřel sklípek a rozsvítil. Uprostřed sklepa stál závitořez, pod ním se válely trubky, v rohu uviděl dvě tlakové láhve s kyslíkem a acetylénem. Kapitán přiskočil k vysoké oprýskané skříni. Byla sice zamčená, ale tak chatrná, že dveře povolily bez pomoci páčidla.

Oba učernění muži, kteří přiběhli za Vávrou, překvapeně vydechli. Regály odspodu až do horní třetiny byly zaplněny přístroji pečlivě uloženými v polystyrénových pouzdrech a v igelitových obalech. Zbytek zabíraly krabice s elektronkami, diodami, polovodičovými prvky a vysokonapěťovými měřiči. Dvě hledané tašky ležely pod hadrem za skříní.

„Tady je materiálu nejmíň za čtvrt miliónu,“ prohlásil jeden z mužů.

Vávra otevřel tašky. Byly plné elektronek a dalších součástek. V boční kapse se zipem nahmatal dvě vkladní knížky. Na jedné bylo uloženo osmdesát tisíc, na druhé téměř sto dvacet tisíc.

„Tak se do toho pusťte, chlapci,“ řekl kapitán spokojeně. „Pošlu vám sem dodávku.“

5

Vávra přivedl Douška do místnosti, kde byly na třech stolech rozloženy přístroje a radiosoučástky. Doušek cítil, jak mu na těle vyráží pot, v ústech měl pojednou sucho.

„Aby se vám snáze hovořilo, prozradím vám, že víme o vašich stycích s manželi Mužíkovými. S Aloisem Mužíkem jste dva roky pracoval v Tesle a navštěvoval jste je už v době, kdy ještě bydleli v Počernicích,“ řekl Vávra úvodem a podal mu svazek faktur. „Chcete-li si ověřit, zda výrobní čísla a typy přístrojů na stole souhlasí s údaji na fakturách Bystřických strojíren, nemám námitek. Konečnou sumu najdete na poslední straně, ale vy ji jistě znáte.“

Doušek schoval ruce za zády, jako by se bál, že se o listiny popálí.

„Tak se posaďte!“ vyzval ho kapitán. „Začneme těmi krádežemi.“

Poslušně se posadil. Už to nebyl sebejistý muž s arogantním chováním. Před Vávrou se teď choulil roztřesený ubožák, který se bál trestu za spáchané krádeže a podvody. Vyhnul se pohledu na kapitána, sklopil oči na své ruce, sevřené mezi koleny, a přiškrceným hlasem začal vypovídat.

„Všechno se stalo vlastně náhodou. Nechtěl jsem krást, čestné slovo. Před dvěma roky jsem kamarádovi půjčil jeden zahraniční přístroj. Přítel narychlo odjel na služební cestu za hranice a zapomněl mi přístroj vrátit. Zrovna probíhala inventura, nevěděl jsem, jak to vysvětlit. Pak mě napadlo napsat inventární číslo na vyřazený galvanoměr. Nikdo na to nepřišel a tak…“ Ztichl a sklonil hlavu ještě hlouběji.

„Zkusil jste to znovu,“ doplnil ho Vávra. „Kdy jste se dohodl s Mužíkem?“

„Asi za dva měsíce po té inventuře. Byl jsem za ním ohledně elektronek. To už pracoval v rozdělovně a nechal mi na fakturu požadované elektronky. Viděl, že mám bianko objednávku, a navrhl mi, že…“

„Co vám navrhl?“ zeptal se Vávra netrpělivě.

„Že by příště elektronky prodal a o peníze bychom se pak rozdělili. Já jsem nechtěl, bál jsem se, ale když jsem viděl, že v podniku nikdo zakoupený materiál nekontroluje…“ „Rozjeli jste to s Mužíkem ve velkém. A paní Mužíková?“

„Začala věci prodávat až po manželově smrti.“

„Kdopak přišel na nápad, aby si dala inzerát do časopisu Radioamatér?“

Doušek mlčel.

„Tedy vy. Jak se o krádežích dověděl Zavázal?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Byla to svině. Má Mužíkovou na svědomí.“

„Jak to?“

„Týral ji čtrnáct dní. Obden jí večer telefonoval a líčil jí, jak ji ve vězení ostříhají, že dostane doživotí . . bude roztloukat v lomu kámen … Jednou jí řekl, že si pro ni druhý den přijedete, pak volal, že neměl čas to ohlásit a že k vám zajde až odpoledne.“

„Vy jste věděl, že jí telefonuje Zavázal?“

Zavrtěl hlavou. „Přišel jsem na to až na školení v hotelu, když Mužíkové chtěla mluvit s Vondruškou. Poznal jsem na Zavázalovi, jak se baví. Díval se na mě a na inženýra Švarce. Byla to bestie v lidské kůži.“

Vávra začínal rozumět záhadným telefonátům Zavázalové. Zatím tomu, který se týkal Vondrušky. Zavázal zřejmě kromě Douška podezíral i Švarce. Věděl, jak to v hotelu chodí. Když zazvonil v recepci telefon, číšník nebo Vomáčka zašli do učebny či restaurace a vyvolali jméno. Samozřejmě hlasitě, přede všemi. Na tom založil svůj plán. Čekal na Švarcovu a Douškovu reakci, až uslyší jméno Mužíkové. Vondruška byl pouze nastrčená figurka. Zavázalová musela chtít k telefonu někoho určitého. Co tím sledoval? Nabízely se dvě alternativy: buď si svým podezřením nebyl jistý a chtěl si ho na chování Douška a Švarce ověřit, nebo jim chtěl dát na vědomí, že jsou odhaleni. Ale proč ta komedie se Schneiderem?

„V jakém vztahu k vám byl pan Helmuth Schneider?“ „S tímhle nemá nic společného. My jsme si objednali přístroje, on je dodal. Regulérně, přes Strojimport.“

„A inženýr Švarc?“

„Zpočátku pro mě objednával přístroje, po vyčlenění laboratoře z jeho útvaru jsem je objednával já.“

Vávra se snažil pochopit Douškovo myšlení. Vždycky ho zajímala příčina, proč se člověk dostal na scestí.

„Vy jste se domníval, že se na krádeže nikdy nepřijde?“ „Papírově bylo všechno v pořádku. Každým rokem jsem manko zlikvidoval při inventuře.“

„Díky řediteli Helerovi. Zneužil jste jeho důvěry, teď padl s vámi.“

Neodpověděl.

„Věru Helerovou máte rád?“

„Každý se jednou musí oženit.“

Vávra chvíli mlčel. No samozřejmě, dcera ředitele Bystřických strojíren je dobrá partie, pomyslel si.

„Co kladete na první místo?“ zeptal se zvědavě. „Peníze, kariéru, rodinu?“

„To nelze od sebe oddělit.“

Vávra se vrátil k případu.

„Proč jste v pátek v poledne volal paní Mužíkovou?“ „Chtěl jsem ji uklidnit. Bál jsem se, aby neprovedla nějakou nepředloženost.“

„Jak byste ji uklidnil?“

„Počítal jsem, že se dohodnu se Zavázalem.“

„Jak?“

Znázornil prsty peníze.

„Ale pak jste přišel na lepší řešení, že? Levnější a zcela bezpečné. Mrtví nemluví.“

Vyskočil ze židle. „Já Zavázala nezabil! Ano, kradl jsem, ale tu vraždu mi přišít nemůžete!“

„Máte alibi, co?“

„Přece víte, že jsem byl v podniku.“

„Od devíti do půlnoci.“

„Je to vyznačené na píchačce.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč jste si odpíchl příchod i odchod? Přesčasy vám neplatí a náhradní volno si také nemůžete vzít, protože jako vedoucí pracovník na ně nemáte právo.“

„Mám rád pořádek,“ odpověděl chvatně.

Vávra se pousmál. Viděl, jak Doušek opět získává klid a začíná chladně uvažovat. Většina lidí zahnaných do slepé uličky zpanikaří a sesype se, ale existují výjimky, které reagují zcela opačně. Sílící tlak je vzpruží, bojují, dokud nedoběhnou na konec slepé uličky, tam se ještě pokusí vyškrábat se na hladkou zeď, a teprve když spadnou, vzdají se. Doušek zřejmě patřil k tomuhle typu.

„Říkáte, že bez důkazu s vámi nic nesvedu,“ prohodil kapitán a posadil se proti Douškovi. „Jak si přejete. Zopakujeme si tedy, co jste dělal tu noc v laboratoři.“

„Už jsem řekl: cejchoval jsem termistory.“

„Celé tři hodiny?“

Kývl na souhlas.

„To znamená, že jste po celou dobu nepřerušil měření?“ „Přece jsem vám to vysvětloval. Termistory se cejchují při dlouhodobé zkoušce. Musí být neustále pod napětím a na ampérmetru se odčítá množství protékaného proudu.“ „Ale na chvilku jste si jistě odskočil?“

„Na pět minut na záchod. Mezi odečty hodnot.“

„Je to vaše poslední slovo?“

Zaváhal, ale přikývl.

Vávra sáhl do kapsy, a než mu podal přeložený list papíru, řekl: „Zločin se dá naplánovat do nejmenších podrobností. Vypracovat řadu alternativ pro případ, že selže technika nebo člověk. Ale nikdy se nepodaří odhadnout nepředvídané náhody.“ Přistrčil mu po desce stolu list. „Zpráva od rozvodných závodů.“

Doušek váhavě rozevřel list. Výraz jeho tváře Vávrovi prozradil, že doběhl k hladké zdi na konci slepé uličky.

„To není pravda!“ vykřikl. „Tohle jste si na mě vymysleli!“

Vávra ukázal na telefonní přístroj. „Ověřte si to. Zavolejte do hlavní rozvodny. Potvrdí vám, že Bystřice, a tím i vaše laboratoř, byla od půl desáté do jedenácti hodin bez proudu.“

Doušek podnikl zoufalý pokus vyškrábat se na zeď. Vstal a zatelefonoval známému promítači do bystřického kina. Jeho odpověď ho zbavila odporu. Ztěžka se posadil.

„Zavázala jsem nezabil,“ řekl důrazně, ve snaze přesvědčit kapitána.

„Tak kde jste byl ty tři hodiny?“

„V podniku.“

„Potmě?“

Rozhodil ruce, jako by tím chtěl říci – a proč ne? Nahlas však popuzeně dodal: „Na chvilku jsem si zdříml. A v té době zřejmě vypnuli proud.“

„Vy jste odjel z Bystřice,“ řekl Vávra. „Kdyby tomu tak nebylo, věděl byste, že vypnuli proud, a rozhodně byste si jinak připravil alibi. Vy jste měl více důvodů zbavit se Zavázala. On totiž také řediteli prozradil, že vás a Šípovou sledoval při milostném dobrodružství, a vyhrožoval mu, že to řekne slečně Věře a její matce. Ředitel vám to sdělil hned, jakmile jste přijeli do kotviště.“

„Ještě jsem svobodný!“

„Domnívám se, že by vám paní Helerová váš poklesek netolerovala.“

„Chtěl jsem se oženit s Věrou a ne s její matkou.“ „Jenže vy jste se chtěl stát i technickým náměstkem. Bez pomoci Helerové by se vám to nikdy nepodařilo. Ale vraťme se k pátečnímu večeru. Nebylo by rozumnější říci pravdu?“ „Byl jsem v podniku,“ tvrdil umíněně Doušek.

„V sobotu jste také nevolal do nemocnice, kde ležela Mužíková, co?“

Chvíli váhal. „Chtěl jsem vědět, jak se jí daří,“ přiznal se. „A uklidnit ji.“

„Samozřejmě.“

„Jak?“

„Že se už nemusí Zavázala bát.“

Vávra si oddychl. „Ale trvalo vám to.“

„Počkejte, nic jsem tím nemyslel,“ vydechl překvapeně. „Celá Bystřice věděla, co se stalo Zavázalovi.“

„Bystřice se to mohla dovědět nejdříve v sobotu odpoledne, zatímco vy jste volal do nemocnice už v deset hodin. Hausbót jsme vytáhli přesně v poledne. Že je uvnitř Zavázal, to věděla pouze osoba, která hausbót potopila.“ Vávra kývl na strážmistra a břitce přikázal: „Odvést!“ Strážmistr přistoupil k Douškovi a položil mu ruku na rameno. Doušek zůstal sedět, najednou mu došlo, že teď bojuje o holý život.

„Váš náčelník říkal, že Zavázala někdo udusil?“ zeptal se. „Je to pravda?“

„To snad víte sám nejlíp, ne?“

„Já ho neudusil. Vondruškův hausbót se Zavázalovou mrtvolou jsem potopil. To chci mít v protokolu.“

Kotouče magnetofonu se opět roztočily. Doušek přiznal, že viděl Vondrušku vytáčet zátky z plováků a pozoroval ho, když uvolňoval kotevní trubky. Snadno uhodí Vondruškův záměr. Pak podrobně vylíčil průběh večera. Od Helerů jel do závodu, vytratil se dírou v plotě, nasedl do auta a odjel do kotviště. Počkal, až v elektrárně spustí turbíny, odstrčil hausbót od břehu a uprostřed vodní nádrže vyšrouboval zátky v plovácích. Doplaval ke břehu, ve voze se převlékl a stejnou cestou se vrátil do strojíren.

„Věděl jste, že je Zavázal v hausbótu?“

„Byl jsem uvnitř.“

Vávra i strážmistr se začali usmívat. Tušili, co bude následovat.

„Co jste tam viděl?“

„Že je Zavázal mrtvý.“

„Jak jste to poznal?“

„Sáhl jsem mu na ruku. Byla studená.“

„Co byste dělal, kdyby se probudil?“

„Začal bych s ním vyjednávat. Nabídl bych mu deset tisíc za mlčení.“

„Teď mi ještě prozraďte, proč jste nám místo toho nezavolal, a budeme pokračovat po večeři. Jistě vám také vytrávilo.“

Doušek pochopil, že si z něho Vávra dělá dobrý den. „Vy mi nevěříte,“ řekl.

„Ani slovo, pane Doušku, ale to není rozhodující. Můžete tyhle pohádky vyprávět prokurátorovi a soudci, třeba je přesvědčíte. Vycházíte z toho, že utopit mrtvého neznamená zavraždit. Mýlíte se. Pokus trestného činu je trestný čin podle sazby stanovené za dokonaný trestný čin. Trestnost pokusu by zanikla, jestliže byste dobrovolně upustil od dalších jednání potřebných k dokonání trestného činu, tolik říká paragraf osm trestního zákona. Vztaženo na váš případ: u hausbótu jste měl udělat čelem vzad a odejít. Vy jste do hausbótu nevstoupil, protože jste se bál, aby se Zavázal neprobudil, ale chladnokrevně jste ho utopil. S plným vědomím, po zralé úvaze. Na přípravu jste měl celý večer, minimálně dobu od osmi hodin, kdy jste odešel od Helerů. Ale jak říkám, máte právo zapírat, i když upřímné doznání by vám prospělo víc. Už jste si vymyslel důvod pro potopení hausbótu?“

Doušek se mračil a tvářil se dotčeně. „Stejně byste mi nevěřil.“

„Zkuste to.“

„Já nevím, co mě v té chvíli popadlo, prostě mi přeskočilo. Přál jsem si, aby Zavázala nikdo nenašel.“

Vávra uznale pokyvoval hlavou. „No vida. Takže pro změnu sázíte na pomatení mysli, aby ani psychiatři nepřišli zkrátka. To zadušení Zavázala jste také vykoumat v náhlém pomatení mysli?“

Rozhořčeně protestoval: „Já ho nezadusil! Tohle mi nepřišijete!“

Vávra si povzdychl a pohlédl na hodinky. „Opravdu musíte mít ke všemu důkaz, co?“

„Vy nemůžete mít žádný důkaz, protože jsem to neudělal. Mám na to svědky.“

„Byl jste jediný, kdo před odjezdem Helerových vešel do hausbótu.“

„Nevešel jsem tam. Zůstal jsem v předsíni!“

„Jak jste tedy mohl vidět, že Zavázal leží na boku?“ vypálil na něj kapitán. „Z předsíňky není do ložnice vidět,“ „Kdo vám tohle řekl?“

„Vy.“

„To není pravda! Najděte mi to v protokolech nebo na magnetofonovém pásku,“ křičel Doušek rozčileně a začal pobíhat po místnosti. „Zůstal jsem stát v předsíňce a taky vám řeknu proč: měl jsem na nohou žluté semišky a nechtěl jsem v nich šlapat v tom neřádstvu na podlaze. Zavázal tam vyklopil celý obsah žaludku.“

„Před chvilkou jste tvrdil, že jste vzal Zavázala za ruku.“ „Až v noci.“

„To už vám zvratky nevadily?“

„Měl jsem na nohou staré tenisky.“

Večeře se odložila o další hodinu, ale k zardoušení Zavázala se Doušek nepřiznal.

Vávra prožil neklidnou noc. Ulehl až po půlnoci a v půl páté byl už zase na nohou. Oholil se, snědl jeden loupáček, druhý vstrčil do kapsy a vyšel na ulici.

Bylo ještě šero. Dlouze vdechl ostrý vzduch a zamířil k zastávce městské dopravy.

Dozorčí mu oznámil, že chvilku před ním přišel Daněk a Procházka. Vávra šel nejdřív do Daňkovy pracovny. Poručík právě naléval do konvičky vodu na kávu.

„Přilej také pro mě,“ požádal Vávra a zalistoval v protokolech rozložených na stole. „Co tady tak brzy strašíte?“ „Chceme po obědě vypadnout do Prahy na Julisku,“ vysvětloval Daněk. „Dukla hraje o pohár s Realem Madrid.“

„Chystáme se sepsat závěrečný protokol pro prokurátora,“ doplnil ho Procházka. „Vlastně Josef, já se budu jen dívat, jak se píše.“

Vávra pokýval hlavou a posadil se. Daněk s Procházkou si vyměnili tázavé pohledy.

„Stalo se něco?“ vyzvídal Daněk.

Kapitán zavrtěl hlavou.

„Tak proč nejseš doma? Náčelník ti dal přece dva dny volno.“

„Doma bych překážel. Manželka bude prát.“

Daněk mu nevěřil. „Doušek změnil výpověď?“

„Snad ne. Alespoň mi nikdo nic neříkal.“ Vávra vytáhl loupáček a pomalu ho začal žvýkat.

Daněk se dopálil. „Jestli máš něco důležitýho nebo mi chceš vynadat, tak Milan klidně počká venku.“

Podporučík okamžitě vstal, ale Vávra ho gestem ruky zase posadil.

„Vám je všechno jasné?“ zeptal se a ukázal na protokoly. „Mám na mysli Zavázalova vraha.“

„Nad slunko,“ odpověděl poručík. „Zadusil ho Doušek. Cestou domů se mu to rozleželo v hlavě, uvědomil si, že on jediný byl ve Vondruškově hausbótu, a tak se vrátil do kotviště, aby za sebou zametl stopy.“

„Ale nepřiznal se k tomu,“ řekl Vávra s plnými ústy. Čelisti mu mocně pracovaly, aby zdolaly suché sousto připáleného loupáku.

„On se ti dobrovolně k něčemu přiznal? Zatloukal do poslední chvíle. Teprve pod tíhou důkazů kápl božskou,“ řekl poručík a nalil do šálků vřelou vodu.

„Pročetli jste protokoly?“

„Každý individuálně. Já jednou, Milan dvakrát.“

„Kdo z vyslýchaných řekl, že Zavázal ležel na boku?“ Daněk se na něj nechápavě díval. „O tom nikde není ani zmínka.“

„Heler a Doušek vypověděli, že ukládali Zavázala na záda, a Šípová jen, že ležel na kavalci,“ řekl Procházka a podal Vávrovi dva protokoly. „Ale když se mu pak udělalo nevolno, zřejmě vstal nebo se otočil.“

„To někdo řekl?“

Daněk si přisedl ke stolu. „Co máš s tím bokem?“

„Od někoho jsem slyšel, že Zavázal ležel na boku.“ „Kdy?“

„To právě nevím. Ale rozhodně jsem si to nevymyslel.“ „A co tím chce básník říci? Tak ležel na boku. Já když spím, házím se na posteli jako kapr. Občas se mi podaří i spadnout na zem.“

Kapitán dlouze míchal kávu. „Dejme tomu, že máš pravdu v tom, že se Doušek vrátil na kotviště proto, aby uklidil Zavázala. To zní logicky. Ale jak mohl vědět, že někdo - buď Šípová nebo další náhodná osoba - Zavázala neobjevila a nezavolala Bezpečnost? Vždyť už se s vyšetřováním mohlo začít a v tom případě bychom určitě v kotvišti nechali hlídku. Řekněme, že by se Doušek schoval v lese a nejdříve by si zjistil, že tam nikdo není. Pak by ale stačilo vytáhnout Zavázala zadními dvířky na příď a spustit ho do vody. Tam už je dostačující hloubka, aby ho spodní proudy donesly až k přehradní hrázi. Našli bychom ho po čtrnácti dnech, možná i později. Příčina smrti by se zjišťovala mnohem obtížněji a vysvětlení by také bylo logické. Opilý Zavázal si spletl dveře a spadl do vody.“

„Snad tomu frajírkovi nakonec nevěříš?“ divil se Daněk. „Lže, jako když tiskne.“

„Souhlasím s tebou. Ale co když je pravda, že nedošel v hausbótu dál než do předsíňky? Dovedu si představit, jak asi byla zaneřáděná ulička v tak malé ložničce. Mně by se tam nechtělo ani v gumovkách, natožpak v semiškách.“ Daněk chvilku přemýšlel, nakonec lehkomyslně mávl rukou. „Do tejdna se přizná. Uvidíš.“

„A když ne?“

„Tak mu soud vyměří plnou sazbu. Chtěl vraždit? Chtěl. Ukradl skoro čtvrt miliónu? Ukradl.“

Vávra se otočil na zamyšleného Procházku. „Ty také tak uvažuješ?“

Procházka bezradně pohlédl na zamračeného Daňka. Dostal se mezi dva mlýnské kameny a nevěděl, kudy kam, proto jen rozpačitě krčil rameny.

Daněk otráveně odstrčil prázdný šálek. „Já se na to vykašlu!“ ulevil si. „Vám holt jeden gauner nestačí, co?“ Vjel si rukou do vlasů a bezmocně vyrazil: „Tak s čím začneme?“

„S magnetofonovými pásky.“

Pročítání protokolů a přehrávání magnetofonových pásků nepřineslo nic nového. Všechny výpovědi svědčili proti Douškovi. V poledne Vávra propustil Daňka a Procházku, aby stihli začátek utkání na Julisce.

„Pojed s námi, Václave,“ lákal Daněk Vávru. „Mám dolé auťák, přijdeš na jiné myšlénky.“

„Až jindy,“ odpověděl kapitán vyhýbavě. „Můžete fandit i za mě.“

Daněk s Procházkou odešli. Vávra zůstal sedět u stolu a bezmyšlenkovitě listoval v protokolech. Doušek, Šípová, Heler… U každého jména si vybavil osobu. Šípová! Přitažlivá žena volnějších mravů, dobrá plavkyně. Kdyby tiše proplavala kolem hausbótů a vylezla na Vondruškův hausbót… Heler! Zavázal pro něj znamenal smrtelné nebezpečí. Co když zůstal ředitel na chvilku sám? Helerová byla uvnitř hausbótu, dcera na střeše, Doušek si někam odskočil… přeběhnout vzdálenost deseti metrů trvá okamžik… Zarazil se. Proč by Helerová musela být uvnitř hausbótu a Doušek někde opodál? Nebezpečí přece hrozilo všem.

Sklapl desky a převázal je šedým tkalounem. Už fantazíruju, řekl si. Zamkl kancelář a pomalu sestupoval do suterénu. Tam se nechal dovést k Douškovi.

„Nechcete mi něco říct?“ zeptal se.

Doušek na něho pohlédl zarudlýma očima. „Já ho neudusil, pane kapitáne. Přísahám.“

„Kdo tedy?“

„To nevím. Ale já to nebyl. Já… já nechci na šibenici… prosím vás…“

Doušek nahlas vyslovil myšlenku, která neustále bubnovala na Vávrův unavený mozek. „Snažte se mi pomoci.“ řekl. „Vzpomínejte, v inkriminované době jste byl v kotvišti.“

„Mám prázdnou hlavu, pane kapitáne,“ posteskl si Doušek.

Vávra se vrátil do přízemí a požádal o vůz.

Volha se rozjela k Lobenické přehradě. Přejeli most a odbočili ke kotvišti Bystřických strojíren.

Vávra nevěřil svým očím. Na parkovišti stála Daňkova škodovka. Poručík seděl na střeše Helerova hausbótu a Procházka právě opouštěl Vondruškovo plavidlo.

„Vy jste nejeli na fotbal?“ zeptal se kapitán překvapeně.

Daněk slezl ze stříšky a vystoupil na břeh.

„Někdo se o tom opravdu zmínil,“ řekl.

„O čem?“

„Že Zavázal ležel na boku.“

„Vzpomněl sis kdo?“

„To právě ne,“ řekl poručík a pohodil hlavou k přicházejícímu Procházkovi. „Milán si to nepamatuje, to znamená, že to někdo řekl jen před námi dvěma. Ty jsi ho tlačil ke zdi a on se bránil. Nebyl to Heler?“

Vávra chvíli přemýšlel a pak bezradně pokrčil rameny.

„Z předsíňky Vondruškova hausbótu opravdu není do ložnice vidět,“ řekl Procházka a drhl si kapesníkem špinavé dlaně.

„A ze střechy Helerovic hausbótu na vchod do Vondruškova taky ne,“ dodal poručík. „Pouze na část můstku. Takže svědectví slečinky Věry je pro kočku.“

„Ale viděla na hladinu za hausbóty,“ upozornil podporučík.

„Jestli zrovna neležela na zádech a nespala. Já když jsem se učil paragrafy, musel jsem při tom chodit, jinak bych v tu ránu usnul.“

Do Procházky najednou jako když střelí. Vyrazil tryskem k zátoce.

„Stůjte!“ rozlehl se tichým lesem jeho hlas.

Mezi stromy se zdvihly dvě postavy a zůstaly stát na místě. Vávra s Daňkem k nim doběhli. Mlčky se dívali na zarudlé tváře Šípové, kterou provázel neznámý muž.

„Plazili se mezi stromy, soudruhu kapitáne,“ řekl podporučík.

„Dobrý den, paní Šípová,“ pozdravil Vávra. „Nepředstavíte nás?“

„Jsem Jiří Krajhanzl. Soudružka Šípová mi ukazovala svůj hausbót, jelikož mám zájem o odprodej Douškova hausbótu,“ řekl hubený čtyřicátník a prsty si přičesával rozcuchané vlasy.

„A při tom prohlížení se vám obrátilo triko,“ zazubil se Daněk.

„Jak, prosím?“ zakoktal Krajhanzl a ušní lalůčky mu nachově zahořely.

„Máte naruby tričko,“ řekl Vávra, který rázem pochopil, co se odehrálo v kajutě hausbótu. „Pracujete v Bystřických strojírnách, že?“

„Ano.“

„Jako vedoucí…“ nadhodil Vávra tázavě.

„Vedoucí investičního oddělení,“ doplnil ho Krajhanzl.

„A paní Šípová k vám v nejbližší době nastoupí, není-liž pravda?“

Šípová se zamračila. Vysunula bojovně bradu a podrážděně odsekla: „Je snad trestné změnit pracoviště?“

„Ani pracoviště, ani kohokoliv jiného,“ odpověděl Vávra a otočil se ke dvojici zády. Šípová mu v této chvíli byla odporná.

Vrátili se k Helerově hausbótu. Cestou vzal Vávra za kliku dveří správcovy chatky. Byly zamčené a okna kryly okenice.

Kapitán položil na stolek před hausbótem desky s protokoly. Posadil se na dřevěnou lavičku. „Je pátek, sedm večer. Inženýr Švarc a Hedvika Vágnerová odjeli před půldruhou hodinou. Zůstali Šípová, Heler, jeho manželka a dcera, Doušek a Zavázal. Ujasněme si, kdo a kde se nacházel. Heler, Doušek a Zavázal seděli u tohoto stolku a pili koňak. Helerová se ochomýtala na zádi hausbótu, aby slyšela každé slovo, Věra se učila na střeše a Šípová byla ve svém hausbótu. Zavázal usnul u stolku. Co následovalo?“

„Heler a Doušek ho odnesli do Vondruškova hausbótu a vrátili se ke stolku,“ odpověděl Procházka.

„Mohl někdo nepozorovaně vklouznout k Zavázalovi?“ „Kolektivní mord stále vylučuješ?“ zeptal se Daněk. „Samozřejmě.“

Všichni hleděli k místu, kde ještě minulý pátek kotvil Vondruškův hausbót.

„Jedině druhým vchodem z přídě,“ řekl Daněk. „Kdyby šel po můstku, viděli by ho Helerovi, Doušek nebo i mladá Helerová ze střechy hausbótu.“

„Věra Helerová by ho viděla, i kdyby lezl na příď,“ podotkl podporučík.

„Neviděla, protože mohl vylézt na hausbót z boku,“ upozornil Daněk.

„Mladou Helerovou vynechme, jestli se učila, tak se rozhodně nedívala kolem sebe,“ řekl Vávra a dodal důrazně. „Kde byla v té době Šípová?“

„Ve vodě.“

„Zavázal si zrovna vyprazdňoval žaludek,“ dodal Daněk a nalistoval výpověď Šípové. „Plavala kolem Vondruškova hausbótu krátce po sedmé. Ještě svítilo do zátoky sluníčko.“ „To znamená, že po sedmé hodině Zavázal ještě žil.“ „Jestli Šípová neblufuje. Vypověděla, že se potopila. Ale místo od břehu mohla plavat pod vodou k hausbótu, tiše se vytáhnout na palubu, vlézt předními dvířky do kajuty…“ „A po odjezdu Helerových se šla znova na Zavázala podívat?“ přerušil ho Vávra. „To nehraje, Pepíku. Ale nepředbíhejme událostem. Uběhlo půl hodiny. Co se za tu dobu přihodilo?“

Procházka si vzal na pomoc protokoly. „Helerová připravovala večeři, Doušek a Heler seděli na našem místě u stolu, slečna Věra ležela pořád na střeše hausbótu a Šípová byla buď ve vodě, nebo se převlékala v hausbótu…“

„Stop!“ zarazil ho kapitán. „Zavázalovi je nevolno. Kdo ho slyšel kromě Šípové?“

„Všichni.“

„Odkud? Nepospíchejte, je to důležité.“

Procházka znovu zalistoval v protokolech. „Heler s Douškem odtud, Helerová od auta, kde se jí také udělalo špatně a polila si kalhoty zavařenou červenou řípou, Věra ze střechy hausbótu a Šípová z vody.“

„Co vypovídá Šípová?“

„Potvrzuje jejich výpovědi. Viděla i Helerovou, jak si přepírá u břehu polité kalhoty. Ty kalhoty ještě visí v Helerově hausbótu na šňůře.“

Vávra měl přivřené oči a vybavoval si každičké hnutí osob, o kterých se hovořilo. Byl to uzavřený kruh, jeden potvrzoval výpověď druhého, nikdo neodešel ze scény, a přece jeden z nich musel vklouznout k Zavázalovi a uchopit polštář…

„Do odjezdu Helerových zbývá třicet minut,“ řekl po chvilce.

„Z nich už moc nezjistíme,“ prohlásil poručík skepticky. „Šípová je v hausbótu a tady se balí. Doušek se jde podívat na Zavázala a pak ředitel posílá dceru k Šípové, aby madam provedla totéž později. Dej na mě, Václave, Zavázala zamordovala buď Šípová nebo Doušek. Oba měli výstavní motivy. To snad uznáš.“

Vávra pokýval zachmuřeně hlavou. „Jenže Šípová by k Zavázalovi podruhé nešla a Doušek by se zbavil jeho mrtvoly snazším způsobem.“

„Co když to byl od nich trik?“

„Šípová nemohla vědět, že ji pozoruje z druhého břehu Mokrý.“

„Beru. Ale mohla se jít přesvědčit, jestli je Zavázal skutečně mrtvý.“

S tím Vávra souhlasil. Ale totéž platilo i pro Douška.

„On vlastně Zavázal bojoval proti šlendriánství,“ poznamenal Procházka zamyšleně. „Proto ho v podniku neměli rádi.“

„Příliš sis to zjednodušil, Milane,“ řekl Vávra. „Zavázal byl v první řadě vyděrač. Navíc mstivý a nelítostný tyran. Kdyby se s ním Šípová vyspala, nerozvedla by se s manželem. Kdyby ho Vondruška vzal do svého oddělení, nikdo by se nedověděl o jeho černých jízdách. Kdyby ho Heler jmenoval šéfem plánovacího oddělení, Doušek by byl na svobodě. Zavázal se zpočátku mstil. Povedlo se mu rozbít manželství Šípových a sesadit Vondrušku z funkce vedoucího. Ale jaký měl z toho osobní prospěch? Kromě vnitřního uspokojení žádný. Proto změnil taktiku a začal vydírat.

Heler byl ochotný přistoupit na jeho podmínky, ale vrah nikoliv. Já se pořád nemohu zbavit dojmu, že Zavázal věděl ještě něco, a že právě pro to něco musel zemřít.“

„Vraždí se pro menší obnos, než je čtvrt miliónu,“ namítl Daněk. „Doušek vyfasuje za rozkrádání národního majetku pěknou řádku let. Podle mýho se mu vyplatilo Zavázala zlikvidovat.“

„Ano,“ souhlasil Vávra. „Z podezřelých uvízl na sítě jedině on. Ale proč?“ A hned si odpověděl: „Protože on jediný má obstojný motiv. Ale co když existuje ještě jiný motiv? Stejně závažný a možná i Silnější?“

„Uvidíš, že Doušek se přizná. Je už naměkko,“ utěšoval ho poručík. „Přeci nezačneme znova od Adama?“

„Doušek je teď bezmocný jako malé dítě.“

Daněk zvedl oči k modré obloze. „Snad ho nelituješ?“

„Ne, nelituji. Rozkrádačku jsme mu dokázali a on se i přiznal. V tomto směru mám čisté svědomí a budu klidně spát. Ale dokud je člověk na svobodě, má možnost se bránit. My Douška zavřeli, izolovali ho od okolního světa a zajímá nás jen a jen jeho doznání. Nic jiného od něho nechceme slyšet. A to není správné.“

„My máme čas. Přelíčení stejně nezačne dřív než za čtvrt roku.“

„Omyl, Pepíku. My vůbec nemáme času nazbyt. Náčelník chce znát jméno vraha nebo mít na stole Douškovo přiznání.“

Vávra vytáhl z kapsy Zavázalův zápisník. Pomalu obracel stránky hustě popsané poznámkami. U každého Zavázalova údaje bylo odvolání na patřičnou stránku objemného protokolu. Pouze na třetí stránce dole v jejím pravém rohu byl u jmen Schneider, Moravec a Kirchner velký otazník.

„Průmyslovou špionáž si Zavázal taky vymyslel,“ řekl Daněk, který poznal, co kapitána stále trápí.

„Byl to jeho jediný omyl,“ připomněl mu Vávra.

Od služební volhy přicházel řidič.

„Volali z dispečinku, soudruhu kapitáne,“ ohlásil. „Zpráva z nedělního pátrání po inženýru Švarcovi. Hledané červené embéčko parkovalo na hlídaném parkovišti na náměstí v Donovanech. Hlášení poslali omylem na federální kriminální ústřednu…“

„Ó, ta pružnost,“ zašvejkoval Daněk. „Pouhé tři dny zpožděníčka.“

Vávra zaklapl zápisník a rychle vstal.

„Snad tam nechceš jet?“ vyjekl Daněk.

„Proč ne? Musí to být nádherné městečko, když inženýr Švarc riskoval pro jeho zhlédnutí zadržení na silnici hlídkou vébé, nemyslíš?“

Donovany ležely šedesát kilometrů od Bystřice. Byla to větší vesnice obklopená poli, na nichž se pěstovala převážně cukrovka. Starý pivovar, v němž se vyráběla sodovka, jednotné zemědělské družstvo a dvě provozovny okresního průmyslového podniku byly jediné zdroje pracovních příležitostí.

Vávra vystoupil na malém, ale vkusně upraveném náměstí. Po levé straně stály obchody, naproti škola, pošta a zdravotní středisko, uprostřed starodávná kašna s morovým sloupem a za ní parkoviště. Plochu náměstí uzavíral kostel a hned za ním se rozkládal bývalý zámecký park. Zámek dnes sloužil důchodcům.

„U nás je nejvíc rušno v sobotu a v neděli,“ informoval Vávru místní strážmistr. „To jsou v domově důchodců návštěvy a parkoviště je plné. Národní výbor najímá na tyto dny brigádníky, to víte, každá korunka do obecní kasy je dobrá.“ Zasmál se řezavým smíchem a kývl na mladíka, který seděl na lavičce. „To je Toník Ducháčků. Študuje medicínu, má ještě prázdniny, a tak si přes víkend přivydělává.“ Opět se zařehtal, jako když pila narazí na hřebík.

Ducháček došel k Vávrovi a uctivě pozdravil. Vávra mu ukázal Švarcovu fotografii.

Mladík rozpačitě krčil rameny. „Parkovalo tady sto vozů. Jedni odjížděli, druzí přijížděli.“

„Je možné, že s ním přijela starší paní. Napadala na nohu,“ pomáhal jeho paměti kapitán.

„Bohužel. Je tady vždycky hodně lidí.“

Vávra se otočil na strážmistra. „Proč jste majitele vozu nezadrželi?“

„Byl už pryč. Já jsem prohlížel po došlé výzvě parkující vozy, a když jsem ho na parkovišti nenašel, půjčil jsem si od Toníka pokladní blok. Tam jsem objevil hledanou poznávací značku a okamžitě jsem podal hlášení. Já jsem nic nezanedbal. Zbabrali to v centrále.“

Chladně se rozloučili. Vávra zůstal stát na náměstí a nerozhodně se rozhlížel. Co tady mohl Švarc hledat za štěstí? uvažoval. Vešel do budovy národního výboru a zaklepal na dveře tajemníkovy pracovny. Žádní Švarcovi v obci nikdy nebydleli, zněla jeho odpověď.

Zbýval domov důchodců.

„Bohužel,“ krčil rameny správce domova. „Dědu Švagra tady máme, ale od Švarců nikoho.“

„Třeba se jedná o příbuzného,“ řekl Vávra a položil na stůl inženýrovu podobenku.

Správci nic neříkala. Zvedl telefonní sluchátko a zavolal zdravotní sestru.

„Sestra Přibylová měla v sobotu a v neděli službu. Jestli ho nepozná ona, tak tady nebyl,“ vysvětlil.

Sestra vrazila do pracovny jako velká voda. Byla o hlavu vyšší než Vávra a nešťastná váha, na kterou by si stoupla. Správce jí podal Švarcovu podobenku.

„Ten přijel se slečnou Vágnerovou,“ prohlásila bez zaváhání. „Dnes ráno sem telefonoval, že si vezmou babičku k sobě.“

„Kterou babičku?“

„Marii Vágnerovou.“

„Koho?“ vyhrkl Vávra udiveně.

„Maminku slečny Vágnerové. Z Bystřice.“

Vávra se otřepal jako pes, který právě vylezl z vody. „Ta je přece dva roky mrtvá.“

„Kdo vám to nabulíkoval?“ zahihňala se a přistoupila k oknu. Ukázala na lavičku v parku. „Támhle sedí a plete svetr. Bez brejlí. Já bez druhejch očí nepřečtu ani řádku.“ Vávra se otočil na správce. „Je to skutečně manželka poválečného ředitele Bystřických strojíren?“

Správce natáhl ruku k registratuře, ale sestra ho zadržela. „Nic nehledejte, je to ona. Za svobodna se jmenovala Ťoupalíková, její zeť je ředitelem Bystřických strojíren.“

„Toho také znáte?“

„Jak by ne. Přijíždí sem pravidelně každých čtrnáct dnů ve středu. Většinou sám, někdy se slečnou Vágnerovou.“

Vávra si připadal jako v Jiříkově vidění. Přistoupil k oknu, násilím zavřel oči a zase je rychle otevřel. Stařenka v modrém šátku nezmizela, klidně pokračovala v pletení. „A… a je normální?“

„Pane, my nejsme psychiatrická léčebna!“ odsekla sestra dopáleně. „Staří lidé jsou zapomnětliví, ale to neznamená, že jsou blázni.“

„Tak proč je tady?“

Sestra si ho změřila od hlavy až k patě. „Vážený pane, v našem domově žijí staroušci, kteří zůstali na světě sami jako kůl v plotě a nedokážou se bez cizí pomoci ani obléknout. Ale na druhé straně tu máme babičky, které vychovaly deset dětí, ale u žádného se nenašla volná postel. Třetí skupinu tvoří staří lidé, kteří k nám utekli před svými ratolestmi. Mezi ně patří i babička Vágnerová. Je tady spokojená a obávám se, že od nás neodejde.“

„Mohu s ní mluvit?“

„Když nám ji nerozrušíte,“ souhlasil správce.

Vávra slíbil a Přibylová ho odvedla k Vágnerové.

„Vedu vám návštěvu, Márinko,“ řekla měkce a mile se usmála. „Vidíte, jací fešáci za vámi ještě přijíždějí.“ Vágnerová přestala plést. Z vrásčité tváře hleděl tázavě na Vávru pár pomněnkově modrých očí.

„Posílá vás za mnou Tonik?“ zeptala se. „Proč nepřijel?“ Vávra se představil.

„Co byste chtěl slyšet?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Co vám přijde na jazyk, paní Vágnerová,“ řekl kapitán. „O vašem manželovi, o švagru Janovi, o dětech…“ Smutně se usmála.

„Rozumím, pane doktore. Jiřinka by mě viděla nejraději v blázinci. Za vysokou zdí, aby za mnou nikdo nemohl…“ Vávra pochopil tu hrůzu. Jak může vlastní dcera… „Nejsem psychiatr, paní Vágnerová,“ řekl co nejpřesvědčivěji. „Vyšetřuji vraždu jednoho zaměstnance Bystřických strojíren a potřebuji vám položit několik otázek. Nic víc. Nemusíte mi odpovídat, ve vašem věku máte právo odmítnout výpověď. Nikdo se na vás za to nebude zlobit a také se nic nezmění ve vašem životě.“

Tázavě pohlédla na Přibylovou.

„Je skutečně od kriminálky, paní Vágnerová,“ řekla sestra. „Viděla jsem jeho průkaz.“

Vágnerová odložila pletení.

„Nemám co skrývat,“ pravila tichým hlasem. „Ptejte se.“

Volha se vracela zpět do Bystřice. Když přejížděli most přes Lobenickou přehradu, zahlédl Vávra mezi stromy před hausbóty červené embéčko. Nařídil řidiči, aby odbočil do kotviště.

Před Helerovým hausbótem stála slečna Vágnerová a inženýr Švarc.

„To jsem rád, že vás vidím,“ zajásal Švarc. „Hedvička si chce odvézt z hausbótu svoje věci, správce tady není, a tak si dovolím požádat vás jako úřední osobu, abyste byl tak laskav a doprovodil ji do hausbótu. Neradi bychom slyšeli od Helerů nějaké narážky.“

Teď jsem ti dobrý, co? pomyslil si kapitán. Bojíš se Helerové. Ale dělat si z nás šprťouchlata a tajnůstkařit, to ti nevadilo.

„Paní Márinka by potřebovala na zimu nějaké volné válenky. Aby ji netlačily,“ řekl jakoby mimochodem a čekal na inženýrovu reakci.

„Paní Vágnerová nemá s vraždou Zavázala nic společného,“ vybafl Švarc prudce.

„Proto jste ji nemuseli pohřbívat.“

„My si to nevymysleli!“

„Co mi k tomu řeknete?“

Švarc přistoupil k Vávrovi. Uhladil si dlaní vlasy a řekl: „Byl jste v Donovanech, takže všecko víte. V posledních dnech vyrostla mezi námi a Helerovými tak vysoká zeď, že ji budeme bourat řadu let. Nezvyšujte ji, prosím vás o to. Já musím najít k Helerovům cestu za každou cenu. Nedokážu chodit v podniku kolem Helera mlčky a Hedvička se své sestry také nevzdá. V nepřátelství se nedá žít. My to alespoň neumíme.“

„Myslíte, že paní Helerová bude souhlasit s přestěhováním paní Vágnerové k vám?“

„To je jedna vrstva té zdi. Já věřím, že už letošní vánoce oslavíme u jednoho stolu.“

Vávra pokýval pochybovačně hlavou. „Nastavil jste si laťku hodně vysoko, pane inženýre.“

Švarc objal rozpačitou Hedviku. „Spolu to dokážeme, viď?“

Přikývla.

„Už jste si vzpomněl na jméno Moravec?“ zeptal se Vávra.

„Řekl jsem vám, že toho člověka neznám.“

„Nejedná se o osobu. Moravec je městečko nedaleko Křižanova. Ale nebudu vás déle zdržovat. Prosím!“ řekl a ukázal na Helerův hausbót.

Hedvika Vágnerová odemkla dveře a vešla dovnitř. Odsunula stranou béžové kalhoty, které visely na prádelní šňůře, a vstoupila do ložnice. Vávra zůstal v obývacím prostoru a s uznáním prohlížel modřínové obložení stěn. Byla to práce ředitele Helera a v ničem si nezadala s řemeslnou zručností truhláře.

Vágnerová se vrátila z ložnice. Přes ruku měla přehozenou teplákovou soupravu, dva svetříky a několik kousků prádla. V druhé ruce držela gumovky a páskové střevíce. Když procházela obytným prostorem, rozhlížela se kolem sebe a dívala se pod lavici. Stejně si počínala i v malé kuchyňce.

„Tady jsou,“ řekla spíš pro sebe, shýbla se a vytáhla střevíce skryté za květovaným závěsem, ale hned je zase zklamaně odložila. „Ty jsou sestřiny,“ vysvětlila kapitánovi a vyšla ven.

Před hausbótem čekal Švarc. Vzal jí šatstvo z rukou a zeptal se: „Máš všechno?“

„Až na střevíce,“ odpověděla. „Zřejmě v nich Jiřina odjela, když si ty svoje polila.“

„Řeknu jí o ně.“

„Byly to obyčejné střevíce,“ namítla Hedvika.

„Ale tobě se v nich dobře chodilo. Nech to na mně.“

Švarc otevřel dvířka embéčka, pomohl Vágnerové posadit se, pečlivě za ní zavřel a oběhl vůz. Vesele kapitánovi zamával a posadil se k volantu. Měl šťastné a spokojené oči.

Vávrovi se zdálo, že inženýr omládl. Získal sebevědomí. Budeš asi dobrý manžel, pomyslel si. Jakýpak budeš ředitel?

Dokážeš pevně uchopit žezlo a s přehledem vládnout? Nebudeš to mít lehké, kamaráde, nechtěl bych být v tvé kůži.

Tichem zadrnčel startér a motor poslušně naskočil. Inženýr opatrně couval k příjezdové cestě. Tam ještě jednou zamával a plynule se rozjel.

Vávra se za ním díval, dokud nezmizel v zatáčce. Najednou sebou trhl. „Střevíce!“ vyhrkl a rozběhl se k vozu. „Šlápni na plyn, ať je doženeme!“

6

Generální ředitel dodržel slovo a zařídil Helerovi přednostní lázeňský poukaz do Karlových Varů.

Inženýr Švarc svolal celopodnikovou schůzi, na které bývalému řediteli poděkoval za dosavadní práci a za zásluhy o výstavbu závodu. Nikdo se Helerovi neposmíval, od nikoho neslyšel uštěpačnou poznámku. Mohl odjet do lázní bez roztrpčení a pocitu křivdy a bez obav z návratu do podniku.

Heler seděl zamyšleně v klubovce. Jeho žena přecházela po hale, přinášela prádlo a osobní věci a ukládala je do dvou velkých kufrů.

„Když teď nad tím vším přemýšlím v klidu, bylo to nespravedlivé,“ řekl Heler po dlouhém mlčení. „Co jsem provedl tak strašného, že mě museli odvolat? Neuspěli jsme na veletrhu. Nebyli jsme jediní, kteří odešli bez uzavřených kontraktů. Manko ve výrobě bych dohonil. Jiným ředitelům sníží generální v září plán a je to v pořádku, ale mě hned odvolá z funkce.“

Heler si nedokázal přiznat, že se strojírny staly v poslední době neovladatelnou lodí, že se mu výroba vymkla z rukou, že vyráběl draze a s prodělkem. Dva roky po sobě žádal o snížení plánu výroby, a ani teď nechtěl připustit, že promrhal statisíce devizových korun za stroje, které nečinně stály. Neuvěřil, že to byli dělníci, kteří žádali rychlou nápravu.

Nepřijal nový kurs, kterým se po zvýšení světových cen ropy muselo ubírat naše hospodářství, podcenil sílící tlak na kvalitu výrobků a nepochopil, že už nestačí jen vyrábět, ale že je nutno se ptát: za kolik a s jakým množstvím energie a oceli? co nového a lepšího nabídneš zahraničním odběratelům?

„Co myslíš, Jiřino, neměl bych se odvolat?“

Helerová, skloněná nad zavazadlem, se po něm ani neohlédla. „Kam?“ zeptala se bez zájmu.

„Výš. K ministrovi, na ústřední výbor. Třeba o mém odvolání nevědí.“

Ušklíbla se. „Blázne!“

„Proč? Nebyl jsem tak špatný ředitel, jak říkají.“ Rozhodl se. „Přece to odvolání napíšu. A hned!“

„Co tam napíšeš. Moji spolupracovníci kradli za mými zády, podepisoval jsem objednávky, které mi přišly pod ruku, přivedl jsem podnik na buben? To jim napíšeš?“

„Přeháníš! Nic o tom nevíš.“

„Víc než si myslíš. Jan ti pomohl k ředitelské židli a ty ses domníval, že ti bude patřit až do penze. To bys musel být Vágner! Strýce Jana jsem nenáviděla, to dobře víš, ale on byl neobyčejně schopný člověk. Přes den řídil fabriku a večer ležel v knihách a studoval. Věděl o každé novince, která se objevila kdekoliv na světě. A ty? Ani vysokou školu jsi nedokončil, třebaže to byla Janova podmínka. Odpoledne ses natáhl na kanape a večery jsi trávil u televizoru. A tady máš výsledek.“

Poslouchal ji s otevřenými ústy.

„To… mi říkáš ty?“

„Chceš snad, abych tě utěšovala jako tvoji bývalí podřízení?“

Škubl sebou a hrubě se na ni rozkřikl:

„Oni to mysleli vážné!“

Hystericky se zasmála. „Hlupáku! Chtěl jsi snad, aby tě vypráskali bičem? Můj otec i dědeček by to udělali bez váhání. To byli ředitelé! Kdo nestačil tempu, musel odejít. Nesnesli kolem sebe neschopné lenochy.“

V chodbě zadrnčel zvonek.

„To je Věra,“ řekla Helerová a stiskla ovládací tlačítko k elektromagnetu u branky.

Ve dveřích se však objevil Vávra s Daňkem. Heler vyskočil z klubovky jako uštknutý. „Proboha, kdy nám konečně dáte pokoj? To vám nestačí, že jste mě zničili? Chcete, aby mě ranila mrtvice?“

Vávra neodpověděl.

„Nepochopili jste, že vás už nechceme vidět?“ vykřikla Helerová hlasem plným vzteku.

Kapitán přikývl. „Pochopili.“

„Tak proč nás obtěžujete?“

„Za každým případem je třeba udělat tečku.“

„Nejsme zvědavi na vaše závěry,“ odsekl Heler. „Vyřiďte si to s mým právním zástupcem doktorem Dubským, bude mě zastupovat u soudu. My ráno odjíždíme do Karlových Varů. Já jsem dostal poukaz a manželka si zajistila pokoj v privátu. Přes Čedok, za vlastní peníze. Stačí?“

„Neřekl jste mi nic nového,“ pokrčil Vávra rameny. „Tak nač ještě čekáte? Máte zloděje i vraha, mě jste zbavili funkce, dceři jste zlomili srdce… Domnívám se, že můžete být spokojeni.“

Hlavně že to máš na koho svést, pomyslel si Vávra. Co ty bys dělal na mém místě? Krk na to, že bys neměl ani tolik ohledů jako já, soudě podle toho, jak ses zachoval ke Švarcovi.

„Zatím máme pouze zloděje,“ řekl studeně. „Doušek utopil už jen Zavázalovu mrtvolu. Zavázal byl předtím zadušen.“

Heler zbrunátněl. Dýchal otevřenými ústy a třeštil oči na kapitána. Náhle se k němu vrhl, popadl ho oběma rukama za klopy a křičel mu do tváře: „Pročs tím jdete za námi? Co jste si to zase vymysleli?“

Helerová varovně vykřikla: „Tondo!“

Daněk, který okamžitě přiskočil kapitánovi na pomoc, se ho marně snažil osvobodit z Helerových rukou. Sevřel Helerovi obě předloktí a vší silou je tlačil dolů.

„Mám vás plné zuby!“ supěl Heler. „Ale situace se změnila. Dnes se na vás můžu vykašlat! Vyrazit s vámi dveře! Už mi nemůžete uškodit. Vypadněte!“

Helerová se mu pověsila kolem krku a pokoušela se ho od Vávry odtrhnout.

„Neblázněte, člověče!“ okřikl ho Daněk. „Chcete ještě další soud pro napadení veřejného činitele?“

Heler pustil Vávru a ustoupil o krok. Těžce dýchal, celým tělem mu probíhalo drobné chvění. Helerová ho vzala pod paží a odvedla ho ke křeslu.

„Copak nechápeš, Tondo, o co jim jde?“ řekla co nejvlídněji a usadila manžela do klubovky. „Pan poručík to řekl jasně. Chtějí tě vyprovokovat a pak obžalovat z napadení veřejného činitele. Zjistili, že porušení tvých služebních povinností nestačí na nepodmíněný trest, tak se snaží dostat tě za mříže jiným způsobem. Panu kapitánovi byla naše rodina od začátku solí v očích. Ale historii předělat nemůžeme. Občané Bystřice a okolí si nepřestanou Vágnerů vážit.“ Pohlédla k Vávrovi, který si rovnal vázanku a v mírném předklonu hledal na pestrém koberci utržený knoflíček od límečku. „Vágnerové totiž, pane kapitáne, byli zárukou jejich existence, jistotou, že nezůstanou nikdy bez práce za branou lokomotivky…“

„Schneiderům také tak věřili?“ zeptal se Vávra, shýbl se pro knoflíček a vstrčil si ho do kapsy.

Očima se jí mihl znepokojený výraz.

„Mám na mysli firmu Schneider a syn,“ dodal ledabyle a pozoroval ji. Viděl, jak se nahrbila a zaťala prsty do opěradla za manželovými zády. Dívala se na něj úzkými štěrbinami očí, celá napjatá a současně zmatená, zošklivělá nenávistí.

„Nevím, o čem mluvíte,“ zatvářila se odmítavě, naklonila se k manželovi a objala ho kolem ramen. Tvář se jí opět vyhladila.

„Moje paní Schneidera vůbec nezná,“ řekl Heler důrazně. „Nikdy se s ním nesetkala, mohu to odpřisáhnout. Pokud se nemýlím, sám jste prohlásil, že si Zavázal průmyslovou špionáž vymyslel.“

„To vy jste si ji vymyslel, pane Helere.“

„To není pravda! Zavázal jasně hovořil o Helmuthu Schneiderovi.“

„Ne. Hovořil jen o Schneiderovi. Neuváděl jméno a ani nemohl. Byla to vymyšlená osoba, která neexistovala. Vy jste nás vlastně přivedl na stopu Helmutha Schneidera, i když jste to neudělal záměrně.“

Heler měl v hlavě zmatek. Ničemu nerozuměl. Nechápavé oči přeskakovaly pod zdviženým obočím z jedné osoby na druhou.

„Vaše paní má pravdu, když říká, že se krize lokomotivce vyhýbaly. Stalo se tak díky obratnosti a hlavně známostem rady Vágnera. Výroba důlních lokomotiv však byla pro pana radu pouhá zástěrka. V lokomotivce byl prostý ředitel, český ředitel a vlastenec, jak si s oblibou nechával říkat, dokonce i dobrodinec, protože občas sáhl do kapsy a přispěl na dobročinnou sbírku. Nedělal to zadarmo. Vše pro ovlivnění veřejného mínění! Takové bylo jeho heslo a jím se řídila i celá rodina. Za přízeň se musí platit a rada Vágner tu přízeň potřeboval. Byl poslancem a chtěl se dostat do vlády. To stojí peníze, mnoho peněz. Kde je bral? Ze svých továrniček rozsetých po celé republice. Byly to malé, nenápadné podniky, vedené pod firmou Schneider a syn, ale přinášely horentní zisky. Ředitele dosazovala německá agentura a Vágnerovi jen skládala účty. Klobouk dolů před schopnostmi pana rady, který do svých fabriček nikdy nevstoupil a dokázal je řídit na dálku, jen podle měsíčních výkazů. Jedna z těch továrniček byla v Moravci a spravoval ji Frank Kirchner, mimochodem fašista. Byli jsme tam a našli jsme několik lidí, kteří se na něj dobře pamatují. Škoda že Zavázal neuvedl ve svých poznámkách, že se jedná o město Moravec, přišli bychom za vámi dřív. Zbývá ještě říci, co se v těch továrničkách vyrábělo: granáty, miny, šrapnely, bojové chemické látky. Řada Vágner dodávala každému, kdo zaplatil. Císaři pánu i Taliánům. To bylo první velké tajemství rodiny Vágnerových. Předávalo se na smrtelné posteli následníkům trůnu. Tím byl nejstarší syn Richard a po něm vy, paní Helerová.“

Daněk byl ve střehu, čekal, že se Helerová vrhne na kapitána.

Heler seděl nehnutě a nemohl odtrhnout oči z Vávrových rtů.

„To vám vyžvanila ta mrcha!“ vybuchla Helerová.

„Paní Márinka Vágnerová je přece vaše matka!“ řekl Vávra ostře.

„Moje matka, říkáte? Cizoložnice je to! Podvedla otce s jeho bratrem!“

„Právě jste prozradila druhé rodinné tajemství. Ale nemyslíte, že láska si nedá poroučet?“

„U Vágnerů bylo něco takového nemožné! Moje matka byla provdána za Richarda a měla mu patřit až do smrti. Otec ji měl za nevěru vyhnat!“

„Zapomněla jste na heslo Vágnerů, paní Helerová. Vaše rodina musela za všech okolností zůstat v očích veřejnosti Čistá,“ řekl Vávra. „Tímtéž heslem se řídíte i vy. Po smrti strýce Jana jste se matky zbavila. Dala jste ji do domova důchodců, ale pro veřejnost před dvěma roky zemřela. Nemohla jste přece připustit, aby se mezi lidmi vyprávělo o staré matce, kterou dcera v dobrém hmotném zajištění vyhnala z dvanáctipokojové vily. Mohlo by to škodit i vašemu manželovi. Mohu pokračovat?“

„To je zbytečné,“ odsekla hněvivě.

„Rád bych splnil jediné a myslím si že už poslední přání vaší matky. Chtěla, aby se váš manžel dozvěděl pravdu.“ „Já?“ vydechl Heler chraptivě.

Vávra přikývl. „Paní Vágnerová vás má velmi ráda. Myslí na vás jako na syna.“

Heler se neznatelně pousmál.

„Ale vám přece také není lhostejná. Jezdil jste za ní a nosil jí drobné dárky, posílal peníze na přilepšenou. Nezapomínal jste ani na její svátky a narozeniny.“

Heler se bázlivě ohlédl na svou ženu. Ale ta měla oči jen pro Vávru.

„Jan Vágner utekl za okupace přes hranice a v Bystřici se o jeho útěku šířily různé domněnky,“ pokračoval kapitán. „Šuškalo se, že váš strýc, otec vaší sestry Hedviky, odešel právě kvůli tomuto hrdelnímu zločinu, jak lásku mezi Janem a vaší matkou nazval rada Vágner. Nebyla to pravda. Jan se k otcovství hlásil a naléhal na Márinku, aby se rozvedla. Ale byla jste tu vy a vaše matka se bála, že by Richard využil u soudu svého vlivu, aby vás získal. Nechtěla vás ztratit, raději se vzdala osobního štěstí. Jan tehdy neutekl proto, že by se cítil černou ovcí rodiny. Náhoda mu odhalila tajemství, až dosud výtečně střežené. Objevil řadu továrniček, které v té době už patřily Richardovi. Že otec i bratr podváděli císaře pána, to mu nevadilo. Ale když zjistil, že od pětatřicátého roku pomáhali vyzbrojovat Hitlera a že za války tam pracovali zajatci a političtí vězni, to jim odpustit nemohl. Také v něm bylo kus Vágnera. Byl hrdý na to, že Vágnerové pro tento chudý a zapomenutý kraj znamenali pokrok. On však byl také čestný a jako jediné chlapské východisko, které pro sebe v této situaci našel, byl boj proti tomu, co podporoval otec i bratr. O jeho statečnosti není pochyb, svědčí o ní zachované dokumenty a řada vyznamenání. Jenom jednu chybu váš strýc udělal, paní Helerová,“ řekl Vávra s povzdechem a na chvíli se odmlčel.

V hale bylo tísnivé ticho.

Heler seděl strnule jako socha, jen hruď se mu zvedala pod zrychlenými údery srdce. Helerová se na Vávru dívala přes manželovu hlavu. V bílé tváři jí žhnuly doširoka otevřené oči.

„Ano, jenom jednu chybu,“ opakoval Vávra. „Neukázal prstem na bratra, který kolaboroval s fašisty a který využil jeho účasti v zahraniční armádě k tomu, aby si udržel svou funkci. Váš otec, paní Helerová, by tehdy skončil na šibenici. Tajné podniky patřící vaší rodině po válce zanikly jako řada jiných, které řídili nacisté. Jméno Vágner nefigurovalo v žádné listině.“

Vávra se upřeně zadíval na Helera. „Po Únoru se stal Jan ředitelem Bystřických strojíren a pak přišel čas, kdy byl nucen uvažovat o svém nástupci. Koho měl doporučit? Vás, či inženýra Švarce? Ve vás viděl schopného organizátora, ve Švarcovi vynikajícího konstruktéra. Oba vás měl rád, ale přednost jste dostal vy. Necítil se zdráv a bál se o osud Márinky.“

Sklouzl pohledem na Helerovou a zamračil se. Zášť, kterou spatřil v jejích očích, v něm vyvolala odpor. Ano, tahle žena se nezastaví před ničím, řekl si v duchu a jeho hlas zazněl o poznání ostřeji. „Věděl, že ho nenávidíte proto, že v osmačtyřicátém roce přijal funkci ředitele po vašem otci a začal pracovat pro nový řád. Bláhově se domníval, že vás obměkčí, doporučí-li vašeho manžela jako svého nástupce. Víte nejlépe, jak se mýlil.“

Vávra se zahleděl před sebe a na chvíli se zamyslel. Vsunul ruku do kapsy a nahmatal tam utržený knoflíček.

Pohrával si s ním, nechal ho klouzat po hedvábné podšívce na dno a zase ho konečky prstů vyhledával v jednom či druhém růžku kapsy.

„Tím jsem splnil slovo, které jsem dal staré paní,“ řekl tiše kapitán, vyndal ruku z kapsy a energicky dodal: „A teď k té vraždě. Jen vy, paní Helerová, jste pochopila, jaké nebezpečí pro vaši rodinu znamená Zavázal. Ale vraťme se o rok zpět. Vašemu manželovi není jasné ani dnes, proč byl odvolán z funkce. Vy jste jeho problémy a nesnáze vytušila už před rokem. Začala jste jednat. Přijala jste funkci v komisi sociálního zabezpečení…“

„Snad mi nechcete vyčítat i tohle?“ poznamenala uraženě.

„Snahu pomáhat druhým mohu přijmout jen s uznáním. Ale vy jste vyřizovala odvolání na výměry důchodů jen příbuzným vlivných činitelů. Věděla jste, že mohou být manželovi užiteční, až se o něm bude rozhodovat. Generální ředitelé vždy přihlížejí k názoru rady okresních národních výborů. Měla jste úspěch, vaše taktika se ukázala správná. Vám se dokonce podařilo si najít cestičku i k mým nadřízeným. To byla chyba, protože my jsme s panem Helerem jednali velice ohleduplně, třebaže nám lhal. Ale to jsou celkem nepodstatné detaily. Nelze vám upřít, že jste bystrá a inteligentní žena. Zatímco váš manžel uvěřil pohádce pana Douška o dědictví, vy jste si zjistila pravdu a dovtípila se, že váš nastávající zeť získává peníze nečestným způsobem. Přišla jste na to, že krade v podniku. Byl to pro vás šok. Věděla jste, že jeho odhalení bude důvod k odvolání manžela z funkce. Nic neříkejte,“ pronesl Vávra a rozhodným gestem ruky zarazil prudká slova, která se jí drala na rty. Dívala se na něj s pootevřenými ústy a celá se tetelila nezastíraným vztekem. „Mluvili jsme se slečnou Věrou,“ pokračoval opět klidněji Vávra. „Prozradila nám, jak naléhavě jste ji přemlouvala, aby se s Douškem rozešla. Historie se opakovala, láska si opět nedala poroučet. Staré hříchy se někdy vracejí jako bumerang. Tolik jste se bála roztržky, že jste ustoupila. Ani manželovi jste nemohla povědět pravdu, určitě by v podniku zakročil, šlo přece o něho, on podepisoval bianko objednávky a faktury, aniž by je kontroloval. Kromě toho Doušek byl už v té době veden jako kádrová rezerva na funkci náměstka a odtamtud je jen krůček k ředitelskému křeslu. To jste chtěla, tradice ředitelské rodiny Vágnerů by pokračovala. Abyste mohla uskutečnit tento plán, bylo třeba udržet manžela ve funkci až do důchodu. Ale šest let je dlouhá doba. Proto jste se rozhodla pro rychlou svatbu. Jakmile by se Doušek oženil a dostal se tak pod váš vliv, snadno byste ho usměrnila. Nic však nebylo ještě ztraceno. Obchodní transakce jsou nevyzpytatelné a podniky zahraničního obchodu mají zkušené odborníky, kteří najdou východisko i ze slepé uličky. V pátek vás u hausbótů šokovala jiná věc: z chování Zavázala, Šípové a inženýra Švarce jste poznala, že manžel ztratil u podřízených autoritu, a přesvědčila jste se o jeho bezradnosti a nejistotě. Tehdy vám prozradil, čím ho Zavázal vydírá. Okamžitě jste si uvědomila, že Zavázal odhalil Douškovy podvody a že se nejedná o průmyslovou špionáž, kterou měl provádět inženýr Švarc s Helmuthem Schneiderem, ale o firmu Schneider a syn. Zavázal se v kotvišti postaral o to, abyste rozuměla jeho skrytým výhrůžkám. V hotelu získal jistotu, že minulost Vágnerů znáte jen vy. Proto ten telefonát Zavázalové, aby se k telefonu dostavil Schneider a jeho syn. On sám pozoroval při tom vašeho manžela a z jeho lhostejnosti pochopil, že jste mu o tom nikdy neřekla. Zmatená historka, kterou v kotvišti vyprávěl o Schneiderovi, byla určena vašim uším. Úmyslně vás provokoval a plnou pravdu vám řekl na zádi hausbótu. Potřeboval totiž spojence proti tvrdohlavosti vašeho manžela. Zaskočil vás, nevěděla jste, co si počít. Dosud jste se považovala za první dámu ve městě a teď by se o vás veřejnost dověděla, že jste vlastně dcerou válečného zločince. Dceřin snoubenec by šel do vězení a manžela by odvolali z funkce. Co by zůstalo z legendy o Vágnerech? A tuto tragédii pro vás chystal člověk, ve vašich očích ubožák, vysmíval se vám a přitom do sebe lil váš koňak. Viděla jste, jak si je jist vítězstvím. Hrál si s vámi jako kočka s myší.“

Kapitán se odmlčel, tváří se mu mihl nerozhodný výraz, hned nato však potřásl hlavou, jako by zaháněl neodbytnou myšlenku, a zamyšleně dodal: „Zavázal byl divný člověk. Určitě víc špatný než dobrý, ale vaše maloměšťáctví a zpanštělé způsoby nenáviděl. Jak dlouho pátral v minulosti vaší rodiny a jak se mu ji podařilo odhalit, to už asi nezjistíme. Jsem přesvědčen, že by vás vydíral do konce života. Ale tohle všechno vám nedalo právo vraždit!“

Vávra se napřímil a přísným hlasem naléhavě řekl: „Paní Helerová, podle zákona jsem povinen dát vám možnost dobrovolného přiznání.“

„Vy jste se zbláznil!“ vykřikl zděšený Heler a chytil manželku za obě ruce. „Řekni jim, že to není pravda!“

„Vy jste si tohle všechno vymyslel, abyste pošpinil naši rodinu,“ vyčetla Vávrovi Helerová.

„To je vaše odpověď?“

„Ničeho jsem se nedopustila, vaše povídání bylo zbytečné!“

„Mýlíte se, soudruhu kapitáne, všechno je strašný omyl. Manželka se nevzdálila od hausbótu ani na okamžik!“

„Šla přece na parkoviště k autu,“ připomněl kapitán.

„Ale tam se nejde kolem Vondruškova hausbótu!“ Obrátil se k manželce. „Proboha, Jiřino, pomoz mi! Řekni jim znovu, proč jsi tam šla!“ Otočil se celým tělem k Vávrovi. „Měli jsme v kufru sklenici se zavařenou červenou řepou, já ji tuze rád a lékař mi ji doporučil,“ vysvětloval překotně. „Můžeme to dokázat. Žena si polila nálevem kalhoty. Z rozčilení, když slyšela Zavázala dávit. Udělalo se jí nevolno. Ty kalhoty si prala. Viděla ji paní Šípová. Zrovna se koupala.“

Daněk mezitím přinesl malý kufřík a Vávra z něj vyndal béžové kalhoty. Podal je Helerové.

„Jsou vaše?“

„Kdo vám dovolil vlézt do našeho hausbótu?“ vyskočila Helerová. „Budu si na vás stěžovat!“

Heler se snažil zachránit situaci. „Na tom teď nezáleží. Jiřino. Jsou to tvoje kalhoty?“

Přikývla.

„Jak nám tedy vysvětlíte, že na nich nezůstaly žádné stopy po červeném barvivu?“

„Slyšeli jste, že si je vyprala!“

„Prala jste je ve studené vodě. I kdybyste použila mýdlo, zůstaly by na kalhotech stopy.“

„Jak vidíte, zmizelý,“ řekla s úsměškem. „Ještě něco?“ Vávra ukázal na volnou klubovku. „Posledně jste nám z tohoto místa řekla, že když jste opouštěli kotviště, ležel Zavázal v kajutě na boku. Jak jste to mohla…“

„Říkal to Doušek. Já to po něm jen opakovala.“ „Doušek to nemohl říci, neviděl na Zavázala.“

„Byl jste u toho?“ ušklíbla se. „Jestli teď zapírá, jistě znáte způsoby, jak to z něj dostat, ne?“

Daněk měl na jazyku ostrou poznámku, ale rychle ji spolkl, když si všiml Vávry. Viděl, jak stiskl čelisti a jak mu hluboká vráska proťala čelo. Arogance Helerové se ho velmi dotkla. Ale napětí v kapitánově obličeji za okamžik povolilo, hlasitě si povzdychl a s politováním řekl: „Já jsem vás v duchu omlouval, paní Helerová. Pořád jsem měl na paměti, že jste chtěla chránit rodinu, tolik jsem se snažil vám porozumět. Rád bych byl uvěřil, že k trestnému činu došlo z náhlého selhání smyslů, ale sama jste mě přesvědčila, že jste Zavázala zbavila života promyšleně a s jasnou hlavou. Ten osudný pátek, kdy jste poznala, že vás má Zavázal v hrsti, jste manžela požádala, aby splnil jeho požadavky. Ale pan Heler nevěděl nic o minulosti Vágnerů a krádežích nastávajícího zetě. On si z opilého Zavázalova blábolení vybral jen spojitost Schneider – inženýr Švarc a z tohoto spojení si vydedukoval špionáž. Proto umíněně odmítl vaši žádost ohledně Zavázalova povýšení, ale cestou domů si uvědomil, že by Švarcovo odhalení přivodilo i jeho pád. Jel tedy do podniku za členy celozávodních výborů Machem a Říhou. Jednal tajně, neporadil se s vámi, protože jinak byste mu to jistě rozmluvila, neboť toho už nebylo zapotřebí. Vy, paní Helerová, jste se rozhodla rychle: odsoudila jste Zavázala k smrti. Pomohla vám náhoda. Zavázalovi se udělalo z přemíry alkoholu nevolno. Správce odjel, Šípová se koupala, manžel a Doušek seděli u stolku, kolem dokola nikdo nebyl. Slyšela jste z Vondruškova hausbótu zvuky dávení a hlavou vám bleskl nápad. Ten opilec by se přece mohl zadusit vlastními zvratky! Vběhla jste do hausbótu, přitiskla mu polštář na obličej a chvíli ho přidržela. Zavázal byl tak opilý, že se nedokázal bránit. Venku jste zjistila, že máte špinavé kalhoty, zamazala jste si je vydáveným obsahem Zavázalova žaludku a ne nálevem z červené řepy. Doběhla jste k parkovišti a vracela se ke stolku. Sehrála jste nevolnost a požádala manžela, aby se s vámi vrátil do Bystřice. Mezitím jste si u vody vymáchala kalhoty. Ulekla jste se, když manžel poslal před odjezdem Douška, aby se podíval na Zavázala. Ale i teď stálo při vás štěstí. Doušek si nechtěl zamazat semišky, a proto nešel dál než do předsíňky. Oddychla jste si, ale pitva by stejně odhalila způsob zadušení. Potom však Doušek v noci hausbót potopil a do vraku narazila výletní loď. Vše, co jsem teď řekl, můžete samozřejmě popřít…“

„Také to udělám, protože nic z toho není pravda!“ vskočila mu do řeči a hystericky vykřikla: „Všechno jste si vymyslel!“

Heler stál jako solný sloup, ale Helerová se neuvěřitelně rychle vzpamatovala. Každým okamžikem se stávala útočnější.

Vávra sáhl do kufříku a položil na stůl plátěné střevíce.

„Tyhle boty měl na nohou vrah,“ řekl tiše. „Na podrážkách zůstaly zvratky a expertiza prokázala, že jsou totožné s obsahem Zavázalova žaludku. Jsou vaše?“

„Ne. Jsou sestřiny,“ odpověděla rychle.

„Ano, to je pravda,“ oživl Heler. „Manželka má střevíce v předsíni.“

„Včera jsem je vyhodila,“ vyhrkla překotně a vrhla významný pohled na manžela.

„Ale ty se mýlíš, Jiřinko. To byly jiné střevíce. Tyhle jsou určitě v předsíni. Chtěla sis je přece vzít s sebou do Karlových Varů,“ naléhal Heler, který neporozuměl manželčinu varovnému pohledu. „Já je donesu, aby viděli, že se zmýlili.“

„Hlupáku!“

Zůstal překvapeně stát.

Střevíce přinesl Daněk. Na levém střevíci byla provedena ortopedická úprava, podpatek byl o centimetr vyšší.

Helerová zapírala. Všechno sváděla na sestru, která si prý schválně obula její střevíce, ale zapomněla, že Hedvika odjela dvě hodiny před vraždou. K její kapitulaci nejvíce přispěl Heler, který ve snaze dokázat manželčinu nevinu ji vlastně usvědčil.

„Zničila jsem tu pijavici a necítím se vinna. Bránila jsem jméno Vágnerů, k tomu jsem byla vychovávána a já sama to považuji za správné,“ řekla zatvrzele a v jejích slovech nebylo ani stopy po lítosti.

Heler klesl do klubovky a dlaněmi si zakryl tvář.

Vávra s Daňkem se výmluvně dívali na Helerovou.