Pavel Hejcman

Zanechte všech nadějí

I

Déšť venku neustával a s neztenčenou silou ředil a promýval vzdálenou svatozář z výbojek neonů a starých elektrických lamp nad velkým městem.

S přibývajícím soumrakem se roztahovala a natahovala, dýchala závany větru a opět se krčila, jako by někdo přikrýval deštníkem čadící lampu. Od přístaviště se táhly chuchvalce mlhy a zápach ryb promísený vůní nafty z nádrží v Neuer Petroleumhafen.

Restaurace Toni Schelicka byla touto dobou tichá a zakřiknutá. Nebyla to vlastně restaurace, ale něco mezi hospodou, kantýnou a automatem, kde se scházeli dělníci z nedaleké továrny na rybí konzervy a děvčata z čokoládovny, která byla právě přes ulici.

Takových restaurací bylo ostatně v této části Hamburku mnoho a každá žila ze svého nejbližšího okolí. Toni Schelicka živila konzervárna bratří Hagendorfů, Eggertova čokoládovna a pak také doky, skladiště, loděnice, fabriky, holky i námořníci.

Ještě před několika lety zde byly pouze krátery po bombách a zhroucené přístavní objekty, které ostatně dodnes všude nezmizely. V padesátém roce obnovil rybí koncern bratří Hagendorfů několik skladištních budov, které se nejlépe hodily pro výrobu a paní Eggertová na ně přilepila za státní půjčku dvoupatrovou továrničku na zdravotní cukrovinky proti rýmě a kašli.

To byl ještě její manžel Ferdinand Eggert v ruském zajetí. Za dalších pět let k prvním dvěma patrům narostla další, a celý ten kout Borgfelde byl již zastaven bez ladu a skladu nejrůznějšími objekty.

V té době chodil bývalý hauptmann Eggert v bílém plášti mezi nejmodernějšími švýcarskými stroji a vyráběl nejlepší čokoládové exportní dezerty. Na zdravotní cukrovinky ani nevzpomněl, právě tak jako na zajatecký tábor v Charkově, kde dva roky pracoval na stavbě zničeného města.

Měl ostatně jiné starosti. Ihned po svém návratu vstoupil do sociálně demokratické strany a zatím to dotáhl na místopředsedu organizace města Hamburku. Nebyla to tedy malá funkce. Mnozí o něm s jistým despektem tvrdili, že patří k radikálnímu křídlu, protože často říkával, že nejlepší zbraní proti komunismu je slušně jednat s lidmi a dát jim pořádně nažrat.

Paní Eggertová, pokud byla ovšem ochotna o těchto otázkách debatovat, tvrdila, že manžel své politické přesvědčení poněkud přehání jako vše, co až doposud dělal.

Ferdinand Eggert, věren svému politickému přesvědčení, zaměstnával uprchlíky z nejrůznějších částí Evropy a měl mnoho pochopení pro jejich pohnuté životní osudy. Byl toho názoru, že uprchlíkům z východu se musí dát práce a kdo jiný to má udělat, když ne on, sociálně demokratický zaměstnavatel. Američané i vláda řešili ostatně otázku běženců hned od prvních počátků špatně.

Pracovalo tedy v jeho závodě na Hans Schubert Strasse v Borgfelde, nedaleko Mittel Kanálu, kromě dvou set německých žen a invalidů i několik desítek Maďarů, Čechů, Poláků a Jugoslávců. Byly to samozřejmě převážně ženy, ale uchytilo se zde i několik mužů.

Z Hamburku se stal za třináct poválečných let opět přístav a v celé zemi se mnoho změnilo. Uprchlické lágry se zvolna likvidovaly, i když stále ještě sloužily k ubytování.

Stávaly se z nich jakési kolonie, kde lidé platili nájem a každý den odcházeli do práce; pokud ovšem nějakou nalezli.

Hauptmann Eggert – vlastně pan Ferdinand Eggert – šel dokonce tak daleko, že zakoupil několik starých baráků, které zbyly nedaleko Diagonalstrasse po Todtově organizaci a zřídil pro všechny tyto nešťastné lidi, které vyhnal komunismus z jejich domovů, svobodárnu. Vlastně internát. Znělo to lépe a byla v tom slově notná dávka sociálního cítění, na kterém si tolik zakládal.

Těch pár marek nájmu nestálo za řeč, přihlédneme-li k bytové tísni, která vládla v celém Hamburku. Vždyť ještě řada čtvrtí měla více proluk po amerických bombách než domů, kde by byla alespoň dvě patra vhodná k obývání.

Pracovat u Eggerta bylo tedy vlastně terno. Dvě stě marek za měsíc není sice žádný kapitál, uvážíme-li, že si dělník v docích může vydělat i šest set, ale je to přece jenom práce a člověk musí být z něčeho živ, než si na něho IRO vzpomene a pošle mu ty zatracené papíry do Kanady nebo Austrálie, na něž se čeká třeba několik let.

A tak měla restaurace Toni Schelicka solidní základ své existence, nehledě k ostatním menším podnikům a skladištím, tlačícím se do tohoto opuštěného kouta Borgfelde, který vlastně už dávno nebyl opuštěný, přestože začal žít na zříceninách staré části okrajové přístavní čtvrti.

Někde u Neue Elbbrücke naříkal v krátkých intervalech hluboký hlas sirény vlečného parníku a přehlušoval všechny ostatní zvuky, deroucí se od přístavišť a doků až sem, do tiché Schelickovy restaurace.

Bylo to skličující, sedět zde v šeru a tichu na okraji té obrovské džungle, která se nazývá hamburským přístavem. Význam slova přístav je totiž naprosto nepřesný. Jsou to desítky přístavišť, desítky doků, desítky kanálů a ramen, prostě spleť, pletence nervů a cév a mezi tím sklady, jeřáby, zříceniny, nové obrovské objekty, nepřehledné haldy uhlí, nádrže na naftu ohromujících velikostí, dřevěné putyky, stanice Fernbahnu a opět komplexy budov, přístavních zařízení, lodí, ramp, světel a všude voda. Hustá, černá, lesklá.

Déšť rozmazával uhelný prach na nákladišti i na oknech Schelickovy restaurace. Byl nepříjemný předjarní den.

Doktor Kalfus seděl u okna a netečně kouřil doutník. Přestože ve fabrice všichni říkali Kalfusovi pouze „doktore“, Sylva ho oslovovala „pane doktore“. To prosté slůvko probudilo však ve starém muži nějaký zvláštní přátelský vztah k dívce, která nyní seděla proti němu a chvílemi usrkovala chladnoucí čaj.

Probouzelo v něm něco z jeho minulého života, kdy býval ještě někým a nemusel dělat z milosti pár hodin denně závodního lékaře v Eggertově čokoládovně, aby se mohl Eggert před volbami vytáhnout dokonalou péčí o zaměstnance.

Kalfus byl jedním z mála mužů, cizinců, který se tady v tom ženském podniku uchytil. Dík Moodymu, samozřejmě. Bez přímluvy to stejně nešlo. Prožít šest let v lágrech není žádná maličkost. Stal se z něho starousedlík, nepřívětivý, mrzutý, přisprostle vulgární cizinec, který se aklimatizoval. První tři roky prožil ve Valce, další dva ve Frankfurtu a zbytek zde.

A přece jen nacházel v rozhovoru se Sylvou jiný tón a jeho slova měla jiný obsah. Snad to jedno slůvko „pane“ postavilo před ní nějakou zeď slušnosti, nebo vyjadřovalo úctu, kterou Kalfusovi již dávno nikdo neprokázal.

On sám říkával, že lidem chybí v prvé řadě slušnost a všichni to považovali za jeden z jeho podivných vtipů. Mnozí se za ním po straně ušklibovali – ale jen po straně. Šest let v běženeckých lágrech to byla legitimace, průkaz odolnosti člověka, při nejmenším stejně dobrý jako dvouleté zajetí pana Eggerta.

Kalfus si mohl dovolit vtipkovat na slušnost nebo třeba na samotného šéfa. Mohl si dovolit ještě mnoho jiných věcí, které si ostatní přivandrovalci – jak říkala Frau Eggert – dovolit nemohli.

Nyní tedy seděl, tělnatý a vrásčitý, v ošumělém tmavém obleku u okna Schelickovy restaurace a čekal, až se začne podávat večeře.

Přivřenýma očima pozoroval Toniho Schelicka, jak umývá v dřezu špinavým hadrem sklenice. Světlo malé žárovky nad výčepním pultem jen stěží pronikalo do vzdálenějších koutů místnosti a matně ozařovalo doktorovu holou lebku a silné rty, v nichž tiskl krátký doutník.

Venku se šeřilo a proudy předjarního deště, přihnané západním větrem od moře, šelestily na okenních tabulkách a plechových parapetních deskách. Na flekatém, dávno nepraném ubruse s modrými květy stál šálek kávy, právě tak chladnoucí jako čaj jeho společnice.

Kalfus vybledlýma očima pozoroval přívaly deště a jen občas pohlédl na Sylvu, sedící proti němu. Měla ruce složeny volně v klíně a strnule pohlížela ven, zatímco z nedomáčknutého oharku cigarety stoupal ještě tenounký proužek dýmu.

Možná, že nevnímala ani okno, ani déšť a snad ani doktora Kalfuse. V její trochu dětsky lehkomyslné tváři byl neobvykle vážný výraz. Splývala s temnou místností a jen paprsky žárovky nad pultem, kde téměř bez ustání chrchlal Toni Schelick, pročesávaly její dlouhé, světle kaštanové vlasy.

Zvuky lodních sirén vytrvale protínaly houstnoucí soumrak a někde v kuchyni za Schelickovými zády hrálo rádio. Přestože žádný z nich doposud nepromluvil ani slova, bylo mezi nimi jakési nevyslovitelné napětí a skryté myšlenky se ploužily zakouřenou smutnou místností.

„Copak se jí asi stalo,“ uvažoval bez zájmu doktor Kalfus a trpělivě čekal, až Sylva promluví. Věděl docela jistě, že za chvíli bude z toho mlčení dlouhá řeč. Zažil v životě již mnoho věcí a instinktivně cítil, že se v té zamyšlené dívčí hlavě něco formuje. Že za zdánlivě nepřítomným pohledem se skrývá vzrušení, které se občas prozradilo hlubokým vdechnutím vzduchu, prosyceného pachem jeho doutníků a zamáčknuté cigarety.

Ne, neměl v úmyslu naléhat, natolik ho celá ta věc nezajímala. Byl však ochoten vyslechnout všechno, co bude třeba, aby vyslechl. Mluvili přece stejným jazykem; a to, že on nádeničil ve sklepní ordinaci a ona o dvě patra výše balila čokoládové bonbóny, na věci nic neměnilo.

Bylo mu zde u okna docela dobře. Měl rád déšť a plískanice. Zdálo se mu, že je v té pozemské nepohodě něco uklidňujícího. Měl se snad pachtit a štvát jako ti blázni kolem něho?

Třeba Schelick. Ví bůh, na čem může v téhle zatracené pajze vydělávat, a přece vydělává a prosperuje a možná lépe než některý přepychový podnik na Esplanade.

Žbráchá se tam se svými sklenicemi a kucká do nich souchotě, které si uhnal na ústupu od Kurska. Ví však, že večer má tržbu jistou. Že se mu sem sleze polovička konzervárny i čokoládovny na mizernou večeři, a peníze, které jsou v pomačkaných kapsách všech rybami páchnoucích konzervářů, utahaných Maďarek a unavených Češek, věčně se vytahujících Polek a drzých Němek, které ostatně mají do huby právě tak málo jako ony a bydlí s nimi společně v Eggertově internátě, že ty peníze se přestěhují ještě před půlnocí do jeho šuplíku.

Ví, že možná Hans Liepert přijde vybírat děvčata pro posádku nějakého parníku, která to chce mít s komfortem na své vlastní palubě, a dá k dobru pár marek, aby holky dostaly kuráž.

Kalfus nepatrně pohnul hlavou a vsunul do úst doutník. Holka byla docela příjemná. Měla v sobě něco, co většina žen tady již dávno ztratila. Marně se snažil postřehnout, co to vlastně je, co mu ji činí tak blízkou, jak mu už dávno nikdo nebyl.

Po ulici přejel těžký náklaďák a rozstřikoval na všechny strany bezohledně gejzíry vody.

Možná, že to bylo tím, že zde byla teprve docela krátkou dobu, ovšem měřeno měřítkem jeho sedmi let. Že přišla z druhé strany a ještě nestačila ztratit sebedůvěru, kterou jí dal domov. Že ještě nedohlédla na dno té stojaté tůně, kde se nyní společně kolébali na zakalených vlnách. Nebo snad již dohlédla?

Doktorův pohled bez zájmu sledoval kapky, klouzající po okenním skle a s vytrvalostí stárnoucího muže promýšlel všechny příhody, které ho přivedly až sem a opět si snad již bezpočtukrát kladl otázku, co by se stalo, kdyby udělal to a neudělal ono.

Nyní mu bylo pětapadesát let, ale těch posledních sedm na něm zanechalo nesmazatelné stopy. Když odcházel, byl přesvědčen, že je v nejlepším věku, aby ještě něco pořádného dokázal. Nyní však již neměl zájem dokazovat cokoli sobě, ani jiným. Někdy si vyšel za město k Labi a díval se proti proudu. Koneckonců neměl se tak špatně. V lágrech bývaly horší chvíle.

Tak se zahloubal sám do sebe, že zapomněl na očekávaný rozhovor a ani nepostřehl Sylvin pohled, který k němu několikrát bezradně zabloudil.

A venku pršelo a pršelo, ale snad to již nebyl déšť, ale slzy, které se jí draly do očí. Nevnímala štiplavý kouř z doktorova laciného doutníku, ani průvan, táhnoucí se nízko při zemi ze zapomenutých nedovřených dveří. Stále se ještě bránila pochopit to, co rozum tak nemilosrdně zkoumal a převracel. Řadu týdnů se tomu bránila.

Tlumený vzdech, podobající se vzlyku, unikl ze sevřených rtů a roztřásl modré žilky na jejím hrdle. Rozpačitě sáhla po šálku chladného čaje a usrkla několik kapek tekutiny.

Doktor Kalfus překvapeně otočil hlavu.

Ukazováček jeho prstu dopadl na svinuté tabákové listy a šedivá čepička popela se lehce odloupla a rozpadla se na ošoupané nohavici tmavých kalhot.

„Ale dej pokoj,“ řekl mrzutě. Vzápětí si však uvědomil nepřívětivý zvuk svého hlasu a koutkem oka pohlédl k pultu, kde Toni Schelick ukládal sklenice do regálů.

„Stalo se ti něco?“ otázal se polohlasně a snažil se dodat svému hlasu zdání zájmu. Mechanicky počal oklepávat nohavici, na níž ulpěla šedivá skvrna popela.

Malátně zavrtěla hlavou a chtěla spolknout protivné sevření hrdla, které jí vhánělo do očí slzy.

Kalfus si všiml zachvění úst i křečovitého sevření dlaní. Rozpačitě uhnul pohledem někam na protější stěnu a zaplnil ho trapný pocit nejistoty. Ne, tohle neměl rád.

„No tak, stalo se ti něco nepříjemného?“ otázal se opět a trochu se předklonil. „Mohu ti pomoci? Jsem tu už dlouho, stýská se ti?“

„To také,“ vydechla Sylva nezvučně a opět pevně sevřela rty.

„Ale to není to hlavní, že?“

„Ne, není.“

Kalfus neznatelně pokrčil rameny a vyňal doutník z úst. „Nechci být dotěrný, je to nakonec tvoje věc. Myslím jen, že by lidé v našem postavení mohli přece jen trochu držet spolu. Dost na tom, že jsme zde, proč si ještě víc ztrpčovat život? Tak to přece vyklop, vidím ti na očích, že jsi toho plná. Mám už také něco za sebou a dnes bych měl dceru jako jsi ty – nebýt té zatracené války. Tak ven s tím, Klánová, třeba se dá ještě něco dělat. Snad to nebude tak zlé.“

Doktor vydechl oblak dýmu, předklonil se a jeho široká masitá ruka spočinula na Sylvině sevřené dlani.

Ta holka má pocuchané nervy, myslil si. To bych rád věděl, proč lezou takováhle kozlata za hranice. Tady asi tak na ně někdo čeká.

„No tak,“ pobídl ji konejšivě a pokusil se o povzbuzující úsměv. „Nedáme si ještě jedno kafe?“

Sylva zhluboka vydechla a snad teprve nyní si uvědomila blízkost velké holé lebky a dým doutníku, který ji nemilosrdně štípal do očí.

„Odjel do Kanady a já…“ umlkla a bezradně zatápala pohledem po šeré, smutné místnosti.

Toni Schelick leštil flanelovým hadrem niklované kohoutky a tiše si pískal.

„Odjel? To myslíš toho mládence, který za tebou chodil na internát?“ otázal se doktor tiše a rovněž pohlédl na hostinského. Ten chlap ho rozčiloval. Nemůže zalézt někam do kuchyně a nechat je o samotě?

„To měl kluk z pekla štěstí, jiní na to čekají celá léta,“ pravil úmyslně hlasitě a cítil, že se Sylvina ruka pod jeho dlaní zachvěla.

„Poslyšte, Toni, neuvařil byste nám kafe?“

„Jawohl, Herr Doktor, kleinen Augenblick,“ broukl Schelick a odložil flanelový hadr.

„Rozumím, odjel bez tebe, co?“ řekl tiše Kalfus, když kantýnský zmizel. „To je ovšem…“ pokrčil rameny a opřel se o lenoch židle. „To je ovšem nepříjemné, ale pokud si vzpomínám, říkala jsi něco již před dvěma měsíci. Nebo jsi to tehdy ještě nevěděla?“

„Věděla…“ zašeptala Sylva a uhnula pohledem.

„Nu ano, to se stává. Myslela sis, že bez tebe neodjede, že?“

Mlčela a Kalfus pomalu zasunoval zbytek doutníku do papírové špičky.

„To víš, starého člověka tyhle věci už nevzrušují. Já jsem sám, ale vždycky jsem také sám nebýval. Každý myslí pouze na sebe a sobectví nahradilo pud sebezáchovy. Pro něho to je terno, pro tebe ovšem…

Viděl jsem mnoho rodin, které se rozpadly. Jednou zmizel on, podruhé ona a přece měli za sebou třeba i desetiletí společného života.

Existuje nějaká hranice, kdy to v člověku povolí a pak se prostě utrhne. Svinstvo, co? Ale ne, pouze nervová soustava. Takový člověk začne jinak myslet, úplně jinak, než myslel třeba celých minulých deset nebo dvacet let. Chce se zachránit, chce ještě něco utrhnout a za vodou je více místa pro jednoho než pro dva.“

Šero v místnosti zhoustlo a šumění deště se ozývalo hlasitěji. U zdymadel v pravidelných intervalech chraptivě vrčel klakson.

V rozhlasovém přijímači za přivřenými dveřmi Schelickovy kuchyně četl ženský hlas pohádku pro děti.

„Stařena vzala černé kuře, žábu ze zelené tůně a hada s rozeklaným jazykem…“

Doktor Kalfus hleděl upřeně do husté záplavy Sylviných vlasů a jeho světlemodré, neustále vlhké oči, mžikavé pomrkávaly.

„Říkáme, že jsme odešli odtamtud, abychom bojovali za ryzost starých, neměnných hodnot. Sotva jsme se však octli zde, odhodili jsme právě ty hodnoty, které jsme chtěli zachraňovat. Odhodili a pošlapali. Báli jsme se, že zruší rodinu, věrnost a lásku, a proto je rušíme sami.“

Krátce se zasmál.

„Nevím, za co ty bojuješ nebo chceš bojovat, ale já už nebojuji za nic. To všechno jsou jenom slova. Ne, nejsem mizera, i když se někdy napiji. Ale není takový boj, rozumíš? Není. Bojujeme za všechno možné, ale za tohle už dávno ne. To nemyslím historicky, ale konkrétně.

Kdysi jsme toho měli plné huby. Situace se však vyvíjela jinak, než jsme si přáli. A dnes?“ Ušklíbl se.

„Proč myslíš, že všechny lágry ruší a rozpouštějí? O prachy jde samozřejmě také, ale to není hlavní. Dnes už není taktické shromažďovat lidi, kteří čekají, že se stanou velké věci. Takové věci se nestanou.

Proto je lépe celý ten krám potichu rozpustit.“

Sylva mechanicky vyňala z pomačkané krabičky cigaretu a doktor cvakl zapalovačem.

„Podívej se na mne. Celou válku jsem bojoval. Samozřejmě ne doslovně. Pracoval jsem v ilegální organizaci, ale ztráty byly také. Moje žena a dcera – byla by teď asi v tvém věku. Zastřelili je místo mne. Synovi se podařilo včas zmizet a dostal se k partyzánům.

To je ale dlouhá historie.

Namlouval jsem si, za co za všechno nebojuji a čeho po válce dosáhnu. Obětoval jsem vlastně celou rodinu – a nakonec jsem se jen znovu oženil.

Divíš se, že? Ukrývala mne celý poslední rok války, bydlel jsem u ní – muž jí zemřel v koncentráku. Neštěstí sbližuje, Freud tvrdí, že zintenzívňuje sexuální pudy. Bylo mi tehdy asi pětačtyřicet a jí pětatřicet. Všední že? Žádné hrdinství a věrnost až do hrobu. Jenom manželské postele.

Z kluka se stal komunista a s Martou jsem si přestal rozumět. Těch několik let po válce jsme žili vedle sebe jako cizí lidé. Pak přišel osmačtyřicátý a Karel se zbláznil úplně. Prostě se všechno rozpadlo a zhroutilo.

V padesáti letech je to, děvče, těžká rána. A tak jsem si řekl, že půjdu za bratrem do Anglie. Doma mne už nic nedrželo. No vidíš, a sedím tady sedmý rok. Nejdřív jsem chtěl do Anglie, ale nešlo to. Pak do Států, ale také to nešlo.

Dva roky jsem jako ztřeštěný kluk sháněl víza a papíry, abych se mohl vystěhovat. Chvíli trvalo, než jsem pochopil, že se poměry změnily. Že ilegální činnost není žádným doporučením, má-li někdo na druhé straně syna komunistu.

A tak jsem zůstal zde. Myslím, že se svět docela zbláznil. Kde jsou stálé hodnoty? Možná že si řekneš, proč tu tedy jsem. Ano, to je otázka, kterou si lámu sám hlavu. Proč? Asi pro nějaké představy ve své mysli, které jsem si vytvořil, nebo je za mne vytvořili jiní a já je pouze přejal – a přitom ani nevím, jsou-li správné.

Člověk na to prostě nesmí myslet, to je jediné, co ti mohu poradit. Máš před sebou ještě celý život, možná, že jsi čekala, že se ti otevře právě zde. A on se skutečně otevřel, snad jenom trochu jinak, než sis představovala. To je ovšem riziko každého kroku do neznáma.

Odhodilas vše, co tě poutalo k minulosti a musíš tedy začít úplně znovu. Tím množstvím lidí kolem sebe se nenech zmást. Většina jich žije osaměle, jako já nebo ty. Tady uvnitř, rozumíš?“

Doktor si poklepal na prsa a povzdechl. Ženský hlas stále ještě četl pohádku o stařeně a černém kuřeti.

„Co je s tím kafem, Toni?“ zavolal hlasitě doktor a odložil papírovou špíčku na popelník, kde dohasínal oharek doutníku.

„To, že tě opustil, není myslím tak důležité,“ pravil po chvíli, když Schelick položil na stůl dva porcelánové šálky a odšoural se za svým hadrem a poniklovanými kohoutky.

„Důležité je, že jsi mladá a máš ještě dost síly se vším se vyrovnat. Takové ztráty lidé v tvém věku prodělávají častěji.“

„A vy jste se s tím vyrovnal?“ otázala se tiše Sylva.

Doktor usrkl kávy a kuckavě se rozesmál. „Já? Neříkám přece, že jsem se s tím vyrovnal. U mne je to něco jiného. Vím, že jsem možná udělal chybu, ale jsem příliš stár na to, abych udělal další. Sedím a vyčkávám. Co mám pro kristapána dělat jiného? Snad se to vyřeší beze mne. V mých letech se už člověk těžko přizpůsobuje převratným změnám a proto raději setrvává ve starých hříších.“ Opět se rozesmál a přimhouřil oko.

„Má to výhodu, nic tě nemůže překvapit. Starý kůň si také těžce zvyká na nového pána. Já už konečně nemohu nic získat, ale nemohu také mnoho ztratit. Svůj život jsem prožil – bohužel.

Neměla bys o těchto věcech příliš přemýšlet. Hledej svoji příležitost, jako on našel svou, a pak se jí drž zuby nehty. Tady to už tak chodí. Altruismus lidé přenechávají kazatelům, kteří se tím živí, a ty se také musíš nějak živit.“

Někdo otevřel dveře a Kalfus umlkl. Do místnosti vešli dva muži.

„Hrome, tady je tma… Co děláš, Toni?“

Schelick sáhl po vypínači a ostré světlo ozářilo nálevní pult a čtyři řady stolků.

„Podívejme, doktor tady má rande,“ zasmál se Karl Hollberg, mistr z čokoládovny, a Geza Toröy lhostejně pokrčil rameny.

„Přece kvůli nim nebudeme sedět potmě. Servus, doktore, co se stalo, že pijete kafe?“

„Máte na něco lepšího?“ Kalfus kývl na pozdrav a vyňal z kapsy nový doutník.

„A věřil byste, že mám?“ Toröy poklepal na náprsní kapsu a počal svlékat gumový plášť. „Svinský počasí! Toni, dej nám koňak – ano, čtyřikrát. Starej pán potřebuje vzpruhu a slečna odvahu.“

„Děkuji, já nebudu,“ řekla zastřeně Sylva a trochu bázlivě pohlédla na Kalfuse.

Doktor stiskl její ruku. „Samozřejmě, že bude.“

„To já vím také,“ ušklíbl se Toröy. „Děvčata dělají vždycky drahoty. Slyšeli jste, že Austrálie zvýšila přistěhovaleckou kvótu pro letošní rok o pět set kusů?“

Doktor mávl rukou a přisunul k Hollbergovi židli. Oba muži usedli.

„Vím o jednom člověku, který hledá lidi pro nějakou fabriku,“ pokračoval nezadržitelně Toröy a dlaní si uhlazoval černé vlasy.

„O takových lidech jsem toho už slyšel,“ zabručel doktor a pohlédl výsměšně do jeho hubené tváře.

Geza Toröy byl Maďar. Kdysi dělal noviny – v Budapešti. Nyní se živil, jak to šlo. Na vlastní pěst organizoval maďarské uprchlíky a často mluvil o politice. Bylo veřejným tajemstvím, že pracuje pro BND – Bundes Nachrichten Dienst. Vynášelo mu to – zatím.

Kalfus si někdy říkal, že by nechtěl být v jeho kůži. V šestapadesátém zmizel na několik týdnů do Maďarska a pak se spěšně vrátil. Od té doby dělal všechno a nic.

Nyní zvolna usrkával koňak a promílal zasvěceně vystěhovalecké kvóty. Proč se sám nevystěhuje, nikomu neřekl. Občas zabloudil pohledem k Sylvě, bezradně otáčející naplněnou sklenkou. Hollberg bez zájmu naslouchal. Jeho se to netýkalo. Protloukl válku v anglickém zajateckém táboře a nyní byl docela spokojen. Měl odpolední směnu a zaskočil si jen na večeři.

Sylva se lehce dotkla doktorovy ruky a přisunula k němu sklenici. „Už půjdu, mohu vám to zde nechat? Ne, opravdu nebudu, pane Toröy, není mi dnes dobře, byl jste velmi laskav.“

Doktor pokrčil rameny. „Jak chceš, děvčátko, jsem si jist, že by ti koňak spravil apetit. Nebudeš večeřet?“

Rozpačitě se usmála. „Až později, není mi opravdu dobře.“

„To víš, že neodmítnu, když je ruka páně otevřená,“ povzdechl Kalfus a jedním douškem vyprázdnil sklenku.

„Pěkná holka, s takovou by se člověk mohl Oženit,“ poznamenal Toröy, když Sylva zmizela za dveřmi. Hollberg povytáhl obočí a doktor pokrčil rameny.

„Myslím, že právě teď nemá na vdávání chuť.“

„Pokud vím, tak jí ženich zdrhnul do Ameriky,“ usmál se mistr.

„Do Kanady.“

„Tak do Kanady, nějaký příbuzný mu obstaral papíry.“ Hollberg si zapálil cigaretu a vyplivl drobty tabáku.

„Máš ale informace…“

„Ženské si to vykládaly v dílně a něco bylo i v osobní kartě. Koncem léta minulého roku přešli při turistickém zájezdu do západního Berlína. Pár měsíců se flákali v lágru a pak ji Eggert vzal do fabriky. Kluk dělal někde na stavbě – než dostal papíry, samozřejmé.“

„Chudák holka, nemůže se tu přizpůsobit.“

„Jaké přizpůsobování, doktore?“ utrhl se Toröy. „Může být ráda, že se sem dostala suchou cestou. Máte v sobě dva koňaky a jste na měkko. Kolik lidí by olízlo všech deset, kdyby byli na jejím místě. Víte, jakou má taková mladá holka před sebou budoucnost?“

„Nevím, to jste uhádl,“ rozesmál se kašlavě doktor a odložil doutník. „Fuj, až mně z těch řečí zaskočilo. Píšete stále ještě do novin?“

„Může jet do Austrálie, říkal jsem vám, že zvýšili kvótu.“

„Anebo do Brazílie, co? Liepert by jí to zprostředkoval, že?“

„To s tou fabrikou je solidní věc a ne bordel.“

„Tím si nejsem tak docela jist…“

„Ale já ano. A konečně, co chcete? Když Hans Liepert najímá holky, tak před nimi nic netají.“

„Nehádejte se,“ zívl Hollberg. „Toni, co je s večeří? Nemám čas tu sedět do půlnoci.“

Venku již byla úplná tma. Od řeky se táhla nažloutlá mlha a páchla uhelným dýmem. Sylva zvolna kráčela ulicí k barákům a vítr jí vháněl do tváří spršky deště. Nepříjemný večer. Na okamžik se zastavila a pohlédla k městu, kde žlutá záře prosvětlovala oblohu. Zhluboka vdechla chladný vzduch a ohrnula límec balónového pláště.

Tak mu to opět neřekla. Nejdříve neměla odvahu a pak přišli ti dva. Již čtrnáct dní čekala na příležitost a nyní si ji nechala ujít. Kolikrát si v duchu opakovala, jak mu to řekne. Kolikrát si připravovala odpověď na otázky, které jí položí.

Zamrazilo ji. Snad přece měla ten koňak vypít. Déšť jí stékal po tváři a studeně máčel vlasy. Opět vykročila. Na hladině nedaleko kanálu blýskaly odrazy světel. Pak z temnoty vyrazily motorové čluny. Jeden, dva, tři – pět. Již je nepočítala. Reflektory prořezávaly rozplizlou mlhu a přídě roztínaly inkoustovou hladinu.

Vojáci. Stále jen jezdí vojáci – nebo policie – kdo se v tom má vyznat. A ve městě se svítí. Lidé jdou domů, do teplých útulných bytů. Všude asi také není teplo, ale to nevadí, je to přece jen domov.

Někde už večeří a někde perou prádlo. Ne, dnes nemá chuť na Schelickovu sekanou nebo mražený špenát. Žaludek ji začíná vážně zlobit. Někde se třeba hádají nebo milují a někde na rohu čeká nějaký Jindřich na svoji Sylvu.

A půjdou třeba po Alter Steinweg nebo Johannis Strasse s obrovskými výklady. Budou do nich strkat lidé a pak se staví v automatu na obložený chlebíček a půjdou do kina.

Bude ji držet za ruku a druhou položí na její koleno. Jako Jindřich, tenkrát… A pak půjdou domů. Ano, i lidé v této cizí zemi mají své domovy. Půjdou domů, protože venku prší.

Tehdy nepršelo a oni nešli domů. Eggertova svobodárna není přece domov.

Šli do parku na Glacis Chaussée, do opuštěného nočního parku, kde mohou být lidé sami. Tady jich spí šest na jedné cimře, pro milence už není místa. Snad přece jen měla ten koňak vypít. Nemusela zde nyní stát a dívat se, jak středem řeky letí motorové čluny.

Dostala by třeba odvahu a počkala by na doktora, až půjde z restaurace. To je nesmysl, bude to trvat dlouho, třeba celý večer nebo celou noc. Na ulici čekat nemůže. Kdepak ženská v Borgfelde sama na ulici.

Teď půjde domů – vlastně na cimru – trochu se osuší a kolem deváté se podívá k němu do baráku. Už to nemůže odkládat, za pár týdnů by mohlo být pozdě. Pozdě!

Už teď je vlastně pozdě. Pozdě na všechno. Pozdě na výčitky svědomí, pozdě na proklínání. Jindřich je pryč. Někde leží v kabině zámořské lodi nebo chodí po palubě, ale nejspíš již sedí u strýcova stolu kdesi v Quebecku.

Někde je, ale je to hrozně daleko. Nedosažitelně daleko. Je to, jako by zemřel, jako by nežil. Ne, není žádný Jindřich, jako není žádná Praha. Je pouze Borgfelde se špinavými přisleplými uličkami, Eggertova fabrika a lágr. Vlastně internát. Dřevěné baráky na betonové podezdívce.

Chlapi z celé Evropy leželi na těch postelích – prý to vydesinfikovali – blbost, vždyť to bylo ještě za války. Pak tam byly sklady US Army, tak jaká desinfekce? Ti by si přece nedali konzervy do nějaké všivárny. A není to konečně tak špatné, až na kamna – stále je zima.

Holky si tam vodí návštěvy a do mužského baráku lezou v noci kurvy oknem. Jaký je v tom vlastně rozdíl? Kalfus říká, že je všechno zmatené a má asi pravdu. V lágru to nebylo lepší, spíše naopak, ale tam měla alespoň naději, maličkou naději a – Jindřicha. Říkali si, že je to dočasné, že to asi jinak nejde. Ale již tehdy nějak podvědomě tušila, že to dočasné není, že…

Ne, Kalfus hned tak nepůjde, nedá se nic dělat, musí to zkusit později. Musí! Ještě dnes.

Pohnula se a vykročila. Cítila tupé, netečné odhodlání. Musí, musí, musí! Ať již to dopadne jakkoli. A Jindra si někde jede, klidně, bez starostí. Mizera, darebák! Jede si, je v teple a v pohodlí, bude v teple a pohodlí, zatímco ona…

„Mizera, darebák, zrádce,“ vzlykla hlasitě a po tváři se jí řinuly praménky dešťových kapek. „Copak to jde, jen tak na všechno zapomenout? Jde to vyrvat si z těla něco, co tam patří? Můj bože, proč to nejde?“

Ulice v Libni se jí zdála těsná a špinavá. Jejich dům neměl ani ústřední topení, ani balkóny. Jak jí to bylo všechno odporné a přízemní – hloupé. Ty věčné tátovy schůze a mámino hašteření o desetikorunu. Domovnice na dvorku, která snad do smrti nepřestane ječet: „Paní, nevěšte to prádlo na pavlači, vod toho je půda, nevypadá to pěkně.“

Nevypadá to pěkně. A tohle snad vypadá pěkně? Rozmlácené domy a byty ve sklepech? Svlečené holky ve výkladních skříních? Kde asi ony věší své prádlo?

„Kam jsem to jen vlezla a proč? Nad Spartakem Jindra ohrnoval nos – taková plechárna – budeme mít forda, uvidíš, a jakého. Strejda má v Quebecku zasílatelskou firmu, pomůže nám postavit se na nohy.

Vylezlo z toho docela obyčejné špeditérství, ale na tom přece nezáleží, prachy to asi nese a Jindra toho forda možná přece jen bude mít. Papíry mu strýc také vyhonil. Ale co já? Co já? Balit cukrlata jsem mohla v modřanské Orionce. Mizera! Mně je přece jedno, kdo sedí ve vládě, a jemu to bylo také fuk. Přece se nemohu pustit nazdařbůh někam do Austrálie, co bych tam dělala, a proč vlastně? Proč?“

Vklopýtala do temné chodby baráku a počala si čistit boty o roztrhanou rohožku. Nikdo to zde nedělal, ale ona tomu byla zvyklá z domova. Na záchodě hrčela věčně proudící voda, proč to jen někdo nespraví? Z umývárny se ozvalo pleskání prádla, někdo asi máchal.

Utřela si vlhkým kapesníkem oči a hlasitě se vysmrkala. Kolikrát již takhle jde do té zatracené cimry a kolikrát ještě asi půjde?

Kde asi spí Jindřich? Proč jen tehdy šli do kina, proč šli do toho parku? Vlastně na tom vůbec nezáleží, všechno začalo tehdy na Letné. Tam se poznali. Červená grenadina se stéblem a politý ubrus.

Nešika! Kdyby nevylil limonádu, nebyla by asi dnes tady a nemusela by čekat na Kalfuse a třást se hrůzou.

A teď je večer a prší. Na Letné asi také prší i na ten stůl v zahradní restauraci a někde jdou milenci. Kdo to zase tak zašlapal podlahu? Ty ženské jsou ale čuňata, ani boty si neočistí.

Odhodlaně stiskla kliku protějších dveří a vstoupila.

„Otoč se, tak, ještě kousek… ještě – tady se to musí Zabrat.“

Na dřevěné židli stála Fanka Ženíšková a pomalu se otáčela. Marta Vašínová klečela na prkenné podlaze a pozorně odměřovala délku Fančiny sukně.

„Pojď sem! To je práce, už to měřím třikrát. Podívej se, bude to stačit?“

Sylva pomalu svlékla mokrý plášť a pověsila ho na hřebík u kamen. „Ukaž…“

Fanka se počala opět otáčet.

Vytáhlá Ella Tiboldy seděla na posteli a přišívala si ramínko k podprsence. „Kdes byla v tom počasí?“

„U Schelicka – na večeři. Myslím, že to bude stačit. Snad ještě tady. Byla ses ptát na místo?“

„Byla.“

„No a?“

„Nic, jako vždycky. Už tam byly čtyři přede mnou. Chlapi to mají přece jen lepší, nikdo po nich nechce štíhlý nohy a vyvinutý poprsí. Ženská může mít deset universit, jak nemá tělo, nevezmou ji ani za servírku do pitomý cukrárny.“

„Říkali něco?“

„To přece poznáš. Prý nemluvím dost dobře německy.“

„Tak slez, spíchneme to,“ povzdechla unaveně Marta a Fanka seskočila se židle.

„Hoď sebou nebo přijdeš pozdě na rande,“ pobídla ji dobrosrdečně Ella. „Už je skoro sedm.“ Svlékla pomačkanou blůzu, kterou měla ledabyle přehozenu přes ramena a oblékla si podprsenku. „Kdybych já měla takovou fasádu jako ty nebo Sylva, už bych byla dávno za vodou.“

„To si říkám třetí rok,“ usmála se obtloustlá Marta. „Ale nejde to tak rychle. Byla jsem na čtyřech místech a všude slibovali, že mi pomohou. Nechápu, proč všechno tak dlouho trvá.“

„Asi máš pro Američany moc tlustou zadnici nebo v tom neumíš chodit,“ ušklíbla se Fanka a počala svlékat šaty.

„Ty jsi přece jen potvora. Člověk se jí tu páře dvě hodiny s hadrama, aby udělala dojem, a ještě je sprostá. Jsem zvědavá, dá-li ti ten nadporučík alespoň pořádnou večeři.“

„Nech si to, ano? Je to slušný člověk.“

„Holky držte se, já ještě slušnýho vojáka neviděla,“ zahihňala se Tiboldy a zapjala poslední knoflíček blůzy.

„A pod dvacet marek nechoď, mohl by si myslet, že jsi lehká.“

Fanka ohrnula uraženě plné rty a mlčky počala stehovat záložku.

Sylva se unaveně natáhla na postel a zavřela oči. Bylo to každý den stejné. Škorpily se a hádaly, hihňaly sprosťačinkám a čekaly, až se Fanka vrátí z rande, aby jim řekla, jaké to bylo. Když si některá chtěla přivést návštěvu, musely všechny ostatní vypadnout.

A přece doufaly, že se to změní, že začnou opět žít jako kdysi. Jen co se dostanou za vodu. Vyplňovaly dotazníky a běhaly na IRO. Čas plynul a první naděje se už dávno rozplynuly.

Elle Tiboldy bylo dvaatřicet let. Vystudovala ekonomii a pracovala jako inženýrka v budapešťském závodě na výrobu elektrotechnických zařízení. Pak přišla revoluce. Nikdy vlastně pořádně neřekla, jak to tehdy bylo. Někoho zastřelila – v sebeobraně, samozřejmě.

Když se všechno rozsypalo, stačila sotva utéci do Rakouska a pak přišla sem. Němci se s ní nechtěli kompromitovat, příliš se o jejím případu mluvilo a rudí dělali cirkus v novinách. Zamotaná historie. Ten člověk, který to odnesl, byl ze sovětské ambasady.

Chvíli se o ni zajímala americká MIC a potom francouzská Deuxiéme Bureau. Ale Tiboldy už neměla do ničeho chuť; nechali ji zatím na pokoji a žila ve frankfurtském lágru. Marně se snažila získat papíry. Stovky maďarských uprchlíků se zatím vystěhovaly do Anglie nebo do Států, jenom Ella seděla a seděla, až jí došla trpělivost a pustila se na vlastní pěst do Hamburku, kde skončila v Eggertově čokoládovně.

Vysoká, hubená s ostrou tváří i hlasem, který už dávno ztratil počáteční energii. Věděla, že nemá žádnou naději, protože její karta je v úřadovně čtvrtého odboru Psychological centre. Oni měli dost času, byli ochotni čekat třeba rok, dva, tři nebo pět. Žena, která se nebojí vzít do rukou zbraň, má vždycky svoji cenu.

Marta Vašínová také už nebyla žádné děvčátko a každým rokem, kterým se blížila ke čtyřicítce, přibírala dvě kila. Jak se sem dostala, nevěděla dost dobře ani ona sama.

Kdysi letěla z Brna do Prahy a přistáli v Mnichově. Důstojník, který ji vyslýchal, byl takový fešák, že mu přikývla na všechno, co si přál. Myslila, že pojede rovnou do Ameriky. Ona jediná neztrácela dobrou náladu a považovala to za velké dobrodružství. Dobré trávení má přímý vliv na psychologické stavy a Martina psychologie byla vždycky velmi jednoduchá.

Fanka byla starousedlice. Utekla s rodiči, když jí bylo sedmnáct. Táta tady zemřel a matka se pokusila udělat štěstí s jedním starým Francouzem. Vzal ji s sebou do Lyonu a Fanka zůstala ve Válce. Příliš ji to nemrzelo, už dávno si zvykla žít vlastním způsobem. Při nejbližší příležitosti odešla z tábora. Byla rozhodnuta provdat se za každou cenu za Američana typu Lanny Bud dle románu Uptona Sinclaira. Vystřídala jich už pěknou řádku.

Pak zde byla ještě Ursula Weis, berlínská Němka, vdova po židovském obchodníkovi. Padesátku měla na krku. Chodívala na spiritistické seance a ve volných chvílích pletla svetry. Jediné, co uměla pořádně.

Juliana Davidová byla ze Slovenska. Její muž přijal místo u Woodworking companie v Kanadě a podepsal smlouvu na pět let. Osud zedřené Juliany ho už dávno přestal zajímat a ona stále důvěřivě čekala, že jí přece jen pošle peníze na cestu.

„Co tu ležíš jako bez ducha?“

Sylva sebou překvapeně trhla a otevřela oči. Snad trochu usnula. Fanka stála u protější postele a vyrovnávala si švy punčoch.

„Už letím, stejně přijdu pozdě. Holky šly na večeři. Jsi přepadlá, není ti něco?“

„Ale ne, to přejde.“

„Tak se měj…“

Dveře zapadly a rychlý klapot Fančiných střevíčků dozněl na konci chodby. Sylva upřeně hleděla na protější stěnu. Nevnímala však staré plakáty vyzývavě se usmívajících žen, tvořící jedinou výzdobu neútulné světnice.

Na šňůře mezi dvěma horními lůžky visely vyprané punčochy a voda z nich pomalu odkapávala na vyšlapanou podlahu. Na stole hlasitě tikal budík. Doma měli na zdi velké bílé hodiny. Sylva je jednou týdně, když uklízela, utřela mokrým hadrem a natáhla. Tady ten budík nepatřil nikomu. Snad zde zůstal ještě po Todtově organizaci. Nad postelí Juliany Davidové visel perleťový křížek – jedna z mála věcí, které si přinesla z domova.

Sylva se na ten křížek dívala a v duchu si říkala: „Měla bych se pomodlit, aby to dobře dopadlo.“ Přistihla se, že přemýšlí o slovech, která ji kdysi učil katecheta v obecné škole. Nemohla si je vybavit po pořádku. Třídu, ve které sedávala, však viděla jasně. I libeňský zámeček uprostřed vzrostlého parku. Po Primátorské jela tramvaj – ta ulice se vlastně už dávno nejmenovala Primátorská, ale Rudé armády. Byla jí tak známá a blízká. Teď se jí zdála trochu venkovská. Samozřejmě, Johannis Strasse to není. Zavřela oči a v duchu šla od Sokolovny nahoru na Palmovku. Co asi dělá Anka Šejbalová, už je jistě vdaná.

Prudce se posadila. Musí to zkusit, třeba už bude doktor doma. Sáhla po hřebenu a počala se česat. Přisleplé zrcadlo vracelo její podlouhlou tvář s vyklenutým obočím a Jemnými pravidelnými rysy. Proč to jen Jindřichovi nevymluvila. Mohli přece bydlet u jeho rodičů, měli tam volný pokojík pro služku, určitě by se dal zařídit.

Okamžik se zamyšleně pozorovala a pak si počala navyklým pohybem líčit rty. Pojednou si uvědomila, co vlastně dělá. Vždyť to přece nemělo význam. K čemu taková maškaráda. Kalfusovi je to stejně jedno. Otřela si ústa do kapesníku a oblékla plášť.

Venku stále ještě pršelo a někde na konci Mittel Kanálu frkal naftový motor uhelného člunu. Spěšně prošla uličkou mezi dvěma baráky; cítila, jak jí srdce vzrušeně buší.

„Lovu zdar,“ zašeptal mužský hlas z otevřeného okna a Sylva se polekaně ohlédla. Herrmann, samozřejmě, dělá v kotelně.

„Hňupe,“ vydechla polohlasně a přidala do kroku. Doktorův barák byl na konci uličky. Měl tam jednu místnost s dvěma lůžky. Původně byla určena pro správce, ale pak si to Eggert rozmyslel a zavedl v internátě samosprávu. To znamenalo, že se nikdo o nic nestaral. Tu místnost dostal doktor – aby se neřeklo. Měl alespoň svoje soukromí a v noci ho nebudily holky, když lezly k chlapům do cimry.

Na okamžik se nerozhodně zastavila. Bylo jí úzko. V doktorově okně se svítilo. Strach jí sevřel hrdlo, že nemohla ani vydechnout. „Můj bože, kdyby to tak věděla máma.“ Ne, nikdy si doma nevyznávali lásku ani nepěstovali důvěrnosti. Máma byla nemluva a snad i trochu zatrpklá. Dnes tomu začíná teprve rozumět. Táta neměl nikdy čas, na nic a na nikoho. Ví bůh, kdy se začala tato atmosféra u nich vytvářet. Nějak si na to zvykla a už jí to ani nepřišlo.

Čím byla starší, tím méně se o to zajímala. Vlastně se chodila domů jen najíst a vyspat. Máma s tátou byli stále stejní, nikdy na sebe nekřičeli a nikdy se nehádali, ale přece jen nebylo všechno v pořádku. Tehdy o tom ještě tak nepřemýšlela. Byla ráda, že se jí nikdo na nic neptá a že se nemusí zpovídat.

Každý den na půl úst říkala: „Jdu ven – jdu do kina – mohu jít tančit?“

„Do deseti ať jsi doma a dej na sebe pozor!“ odpovídala matka stejnými slovy jako včera nebo před měsícem.

Někdy jí napadlo, na co vlastně máma celý den myslí, ale styděla se jí zeptat. Žili v jednom bytě, jedli u stejného stolu a prádlo měli ve stejné skříni. Ale každý měl svůj vlastní svět, uzavřený a přesně ohraničený. Její svět byl venku, kde mohla prožívat bláznivá dobrodružství. Později se jejím světem stal Jindra. Neznámý cit ji zaplavil a pohltil. To již nebyly zmatky dětských lásek. Všechno se změnilo. Už se nestyděla říkat slova, která by doma nikdy nevyslovila. „Miluji tě“ znělo docela samozřejmě a mámě se styděla říci „Mám tě ráda.“

Jen tátovi nikdy nerozuměla a občas se pokoušela ho srovnávat s Jindřichem. Neodvažovala se však myslet na lásku ve spojitosti s otcem a matkou. To bylo vyloučeno, to bylo absurdní a ošklivé a nechutné. Měla pojednou jiné oči. Viděla unavenou matku, která už dávno ztratila zájem o cokoli; otce, chladného, nepřístupného a podivnou slečnu Janu z jeho kanceláře, jemnou a subtilní, která jí říkávala „moje děťátko“ a byla sotva o patnáct let starší.

Ne, nechtěla na to myslet. Byl to šedivý, všední svět, ke kterému ji nic nepoutalo. Chtěla z něho uprchnout, chtěla si vytvořit svůj vlastní, kde by už nebyla dítětem. Dala se docela snadno přemluvit, politika ji ostatně nikdy nezajímala.

Když odcházeli, nebylo jí to ani líto. To až teď.

Zachvěla se chladem. Stále ještě drobně pršelo. Z kanálu stoupala mlha a rozlézala se ulicemi do vnitřního města.

Je tedy doma. V duchu doufala, že tam bude tma a že bude muset čekat do zítřka. Jak ráda by to odložila, ale už se rozhodla, musí to vyřešit!

Cítila, jak jí studený vítr profukuje sukni, ale tváře jí rozčilením žhnuly. Možná, že ji vyhodí. Počala zhluboka dýchat. Musí být klidná, musí ho přesvědčit. Pojednou se jí zdálo, že to není ona, kdo stojí na tom zabláceném chodníku uprostřed tmý. Že je to nějaká cizí, neznámá žena a že slyší její dech. Spěšně přeběhla vzdálenost dělící ji od baráku a vklouzla do chodby.

„Musím být klidná, záleží na tom celá budoucnost.“

Doktor Kalfus ležel pohodlně rozvalen na rozházeném lůžku a četl noviny. Občas mu sklesla víčka a z úst se vydral chrčivý dech. Pak trhl hlavou a opět pokračoval ve čtení Eisenhowerova projevu. Pach doutníků prosycoval celou místnost a šedý závoj se převaloval u stropu.

„Pane doktore…“ Sylva stanula mezi dveřmi a marně se snažila najít svůj hlas.

Přeslechl zaklepání. Překvapeně vzhlédl a pak se těžce posadil. Hlasitě zívl a zatřepal hlavou.

„Ale copak? Chceš se něčeho napít? Koňak tu snad najdu…“

„Ne děkuji.“

„Tak chceš cigaretu nebo aspirin?“ tázavě se usmál a počal skládat noviny. Vybledlýma očima pátravě pozoroval Sylvinu tvář a jeho prsty zasunovaly zbytek doutníku do papírové špičky.

„Mám tu někde chesterfieldky. Zavři dveře a sedni si!“

„Pane doktore…“

„Došly ti prachy nebo co je?“

„Ne…“ Sylva cítila, že ji počíná dým jeho doutníku dusit a že mu to nikdy neřekne. Bylo to horší, než kdyby stála před mámou. Byl to cizí člověk, cizí, neznámý chlap s vlhkými rty a velkým břichem. Jak ho vlastně zná dlouho? jen těch pár měsíců, co je u Eggerta.

Teď sedí vyjeveně na posteli a funí jako tuleň. Ale možná, že vůbec není vyjevený – to jenom ona. Máma by jí dala pár facek a bylo by po všem. Co však udělá on? Co za to bude chtít? Kdyby tak teď mohla jít po Primátorské, kdyby se tak mohla probudit na gauči doma v pokoji a všechno byl jen sen. Kdyby mohla jít někam do parku na pitomou brigádu a nemusela hledět do té velké, vrásčité tváře. Možná, že bude jednou také tak tlustá. Z nosu mu lezou chomáčky chlupů a má špinavou košili.

„Ale já musím, musím!“ Polkla a opřela se o zavřené dveře. Kalfus vyňal pomalu doutník z úst a povstal. Udělal sotva dva kroky a opřel se rukama o opěradlo židle, jeho tvář byla vážná a pátravý pohled ještě více zpozorněl. Chce snad ta holka, aby se s ní vyspal? Už odpoledne byla nějak divná. Nebo… Naklonil hlavu a přetřel dlaní holou lebku. Bylo mu to trapné.

„Není ti dobře? Mám tě prohlédnout?“ otázal se pojednou nedůvěřivě a zas tím hloupým pohybem přejel temeno.

Sylva uhnula pohledem a sklopila hlavu. „Tak mu to řekni, ty huso, nebo tě vyhodí,“ pobídl ji vnitřní hlas.

Ten pohled Kalfusovi stačil, nebyl přece padlý na hlavu.

„Tak co je s tebou? jsi snad těhotná?“ otázal se příkře. Zaťala zuby do rtů a toporně přikývla.

„Jak dlouho?“

„Asi tři měsíce…“

„A proč s tím lezeš za mnou?“

Poděšeně pozvedla hlavu. „Pane doktore, prosím vás…“

„Kdo tě ke mně poslal?“

„Nikdo, Fanka se kdysi zmínila.“

„Ta mrcha. Roztrhnu jí hubu: Chceš mne přivést do maléru?“

„Já…“

„Jsi běhna jako ostatní a já pitomec starý myslel…“

Sylva se zhroutila na dřevěnou židli.

„Neřvi mně tady. Víš, co po mně chceš? Copak mám nějakou porodnici? Zbláznila ses?“

Ležela těžce na stole s tváří v dlaních. Teď už jí bylo všechno jedno. Půjde k Mittel Kanálu, plácne sebou do vody a bude pokoj. Měla to udělat dávno a tohle všechno si mohla ušetřit. Copak stojí ještě za to žít? Jak to jen ty holky dělají, že se jim nikdy nic nestane. Chtěla se ohradit, chtěla se vzpřímit a podívat se Kalfusovi do očí. Cítila, že se v ní všechno bouří.

Ten chlap, co tady lítá od okna ke dveřím, má pravdu. Je běhna a není-li jí dnes, bude jí určitě zítra. Jako Fanka. Za večeři a dvacet marek – s fakanem na ruce. Takhle si zbabrat život, takhle pitomě si zbabrat život. Kam se poděl ten „její“ svět, ten „lepší“ život, který si chtěli s Jindrou vybudovat? Pro tohle všechno opustila, mámě zkazila posledních pár let života a to jen proto, že nedovedla zbořit přehrady, které si kolem sebe postavili, že ničemu z toho, co se dělo kolem ní, vlastně nerozuměla. Ani sama sobě.

„Nejsem na to zařízený.“ Doktor opět prudce přešel místností a zamáčkl doutník do plechového popelníka. „Víš, co by se všechno mohlo stát? Nemám ani gynekologický stůl. Mohu tě perforovat, můžeš dostat zánět pobřišnice, infekci a já nevím co ještě.“

„Co mám tedy dělat?“ vykřikla Sylva chraptivě. Teď už jí bylo opravdu všechno jedno.

„Neválet se s chlapem, když to neumíš, ty huso. Taková věc se nedá utajit. Když se něco stane, půjdu do kriminálu. Stejně je to povolení k provozování praxe, které mám, podfuk. Myslíš, že Němci stojí o konkurenci?“ Tvář Kalfuse byla rudá a prsty se mu rozčileně chvěly. Přistoupil ke skříni a vyňal láhev koňaku.

Stál zády k Sylvě s cípem košile vykasaným z kalhot, jak ještě ležel v posteli. Široká záda měl téměř mladicky rovná a pod rukávy se mu rýsovaly silné paže. Přejel tím navyklým pohybem zapocenou hlavu a zvrátil do sebe číšku koňaku.

„Tak se ksakru svlékni, musím tě nejdříve vyšetřit. Co koukáš, bez toho to nejde,“ vyhrkl vztekle a odsunul láhev. „A hoď sebou, přede mnou se stydět nemusíš, mně už prošlo ženských rukama.“

Sylva polkla a roztřásly se jí prsty. Zmateně se rozhlédla po světnici.

„Tamhle si lehni na postel, já si zatím umyji ruce. Jen si nemysli, že to dělám rád,“ pokračoval, zatímco naléval z kbelíku do umyvadla vodu. „Doma to holt bylo jiný, kdybych tam byl zůstal, nemusel jsem si tohle všechno lepit na prsty. Člověku to nepřidá.“

„Pane doktore,“ Sylva vzlykla a uchopila ho za ruku.

„Nech toho, holka, já vím, že je to těžký.“ Neohrabaně ji odstrčil a počal si nylonovým kartáčem drhnout ruce.

„Je to holt zatracenej život. Tady není čas na sentimentalitu. Máš pravdu, s děckem bys to měla ještě horší. Člověk musí do všeho rovnýma nohama. Přimáčklas mne ke zdi, tak co s tebou mám dělat. Sama sotva nechcípneš hlady!

To víš, já jsem ještě ze staré školy a vždycky mám před tím strach. Je to přece jen… ale nechme toho. Měl bych každou vyhodit, když s tím za mnou přijde. Ale pak si řeknu, co si taková ženská nešťastná počne s fakanem. Když ho bude chtít uživit, musí si jít nechat udělat ještě jednoho a znovu a dokola. Někdy se do těch holek vmýšlím a snažím si představit, jak jim asi je. Budeš mít dítě, ale co dál? Slyšíš? Co dál? Co s ním chceš dělat? To není jenom se s někým vyspat, to vzal ďas, ale tady je to všechno vyšinutý. Kam ho dáš a kde vezmeš prachy? Eggert tě vyrazí a když to není Eggert, tak to je některý jiný mamlas. Kvartýr neseženeš, práci jak by smet a lágr? Jo holka, dnes to není jako dřív, taky se tam platí. Ono se řekne hřích, ale není větší hřích přivést to na svět?

Tak už nebreč, Fanka je mrcha, věděla dobře, že tě nevyhodím. Ale varoval jsem tě, víš, do čeho jdeš. Kdyby něco, tak mě v tom nevymáchej, udělala sis to sama, rozumíš?“

Ležela na proválené posteli a měla křečovitě zavřené oči. Sotva znatelně přikývla.

„Když se to podaří, dostanu 300 marek. A když nebudeš mít, tak se taky nic nestane. Až budu něco potřebovat, obrátím se na tebe.“ Počal si pečlivě utírat ruce do papírového hygienického ručníku a mrzutě hleděl na zeď. Nejraději by byl zavřel oči jako ona, snad to bylo tím, že ji stále srovnával se svojí dcerou.

„Kdybys byla doma, tak tě táta přerazí a já bych ti měl dát taky pár facek. Budu kvůli tobě zase pár dní jednou nohou v kriminále. A toho chlapa bys měla pořádně pumpnout, jen ať něco zaplatí. Nebo nevíš, s kým to je?“

„Vím.“ Sylvin hlas zněl tiše a mírně.

Kalfus pomalu otočil hlavu a pozorně si oblékal jemnou gumovou rukavici.

„Tak to tedy byl ten tvůj mládenec pěkný syčák. Takovou holku tady nechat s fakanem. Pitomec!“

Několikrát přešel po světnici a pak roztržitě počal opět rukavici svlékat.

„Dám zatím vyvařit kyrety. Jsi připravena?“ otázal se po chvíli docela zbytečně a přistoupil k lůžku. „Tak se podíváme. Ale pamatuj si, že nesmíš křičet a alespoň čtyři dny zůstaneš ležet! Ve fabrice to zařídím sám, rozumíš?“

Sylva ležela na své posteli a ztrnule se dívala na světlý čtverec okna, kterým se vtíralo zamlžené šero noci.

Slyšela každý vzdálený hlas sirény v přístavu i rachot jeřábů, které ještě někde spouštěly do podpalubí těžké bedny Tady bylo ticho a tma. Vlastně i to bylo jen zdánlivé, protože na stole tikal budík a nad její hlavou to občas zapraštělo, jak se Marta pohnula.

O pár kroků vedle oddechovala Ella Tiboldy a alespoň ve snu ztratila její tvář tvrdý, zatrpklý výraz. Sylva naslouchala všem těm zvukům s tupou lhostejností. Nesnažila se usnout. Účinek utišující injekce pomalu vyprchával a bylo jí špatně.

„Jen abych nezačala krvácet,“ myslila si unaveně a neodvažovala se pohnout. Podvědomě vnímala všechny šelesty a zvuky, které splývaly s temnotou.

„Tam spí Davidová a Marta sebou nějak tluče. Kolik může být hodin? Fanka se ještě nevrátila. Asi spí v lepší posteli. Uršula leží, ani se nehne. Člověk by řekl, že je mrtvá, snad ani nedýchá. Tak to mám konečně za sebou. Jen abych nedostala infekci a aby to neprasklo. Holkám už něco řeknu. Jen abych nedostala infekci…

Kdyby Fanka věděla, jaké to je, tak by v té cizí posteli nespala. Ale ona to asi ví, ví a přece tam leze. Člověk na všechno brzy zapomene!“

Zatápala rukou po podlaze, kam si postavila skleničku vody. Konečně nahmátla tenký okraj a opatrně ji pozvedla. Určitě má horečku. Tak toto také patří k lásce. Vztyčila s námahou hlavu a napila se. Co asi dělá Jindřich? Opět sklenici opatrně postavila na podlahu.

Nyní již necítila nenávist ani lítost. Uvědomila si, že ji prostupuje jakési velké ulehčení. Opět může myslet na budoucnost – i strach ji opustil. Konečně po tolika týdnech necítí úzkostné bušení srdce. Všechno je v pořádku. Všechno bude brzy v nejlepším pořádku. Už nemusí myslet na to, jaké to je mít dítě. Nemusí si s ničím lámat hlavu, je volná. Ta Fanka je blázen, neuvědomuje si, že se jí to může stát právě dnes?

Doma už asi také spí. Na nočním stolku vedle tátovy hlavy tiká budík, jako ten starý střep tady na stole. Zavřela oči a snažila si představit, jak leží doma v pokoji na gauči.

Kdyby se nyní vrátila, nikdo by na ní nic nepoznal. To je samozřejmě nesmysl, měla by spát, aby si trochu odpočinula. Jak by se mohla vrátit? Co by asi řekla maminka, kdyby najednou zazvonila u dveří. Vlastně byla hrozně nevděčná a sobecká. Považovala domov za něco samozřejmého a únavného, za nutné zlo na cestě do vlastního samostatného života. Opustila mámu, když jí možná bylo nejhůře, třeba byla ona tím poutem, které je všechny spojovalo. Teď už tátu doma nic nedrží, ani vědomí povinností. Proč jen k sobě nemohli nikdy najít cestu? Nebyla to i její vina?

Vsunula ruku pod hlavu a opět se zahleděla do tmy. Neměla by si přece jen natočit vlasy? Ráno je bude mít splihlé jako vodník. Raději ne, mohla by probudit holky.

Proč jen tehdy šli do toho parku? Ale to je jedno, stalo by se to někde jinde. Jindra tehdy již asi věděl, že dostane papíry a bylo mu to fuk. Určitě to věděl a přece jí nic neřekl. Snad by měla napsat mamince, že se přece jen vdávat nebude. Že nebude mít svatbu v Quebecku, ani je nebude oddávat kapitán zámořského parníku.

Všechno to byl nesmysl, byla hloupá, jak šestnáctiletá holka. Na takové pitominky naletěla, teprve nyní vidí, co je vlastně život. Svatbu už měla. A nebylo to v kostele ani v bílém, jak si tolikrát představovala. A nebylo to ani tehdy v parku. To byla jen Jindrova bezohlednost. A rozvod už také měla – dnes u Kalfuse.

Samozřejmě, že nic takového nenapíše. Máma by se doma zbláznila. Nejdříve si musí najít pořádné místo a dostat se z Eggertovy fabriky i z internátu. Musí se někde uchytit, aby nedopadla jako Fanka nebo Marta. Musí to přece jít. Kolik žen má slušné místo. Stačí se jít podívat do města. Všude elegance a přepych, nádherné vozy a plné výklady. Můžeš si koupit co chceš, nikde nemusíš stát frontu. Jak to jen ti lidé dělají?

„Jen neohrnuj nos,“ ozval se v jejím nitru chladný hlas a Sylva zaťala zuby do rtů. Ne, to bylo přece něco jiného, ona to nedělala jako Fanka, měla Jindřicha ráda. Neuvažovala a nepočítala. Bylo to jako horečka, horečka z lásky a snad i touha vymanit se z lhostejnosti a všednosti. To holky vyvalí oči, až jim pošle z Kanady svatební oznámení. Šla za ním se zavřenýma očima. Nemohla se přece mýlit, určitě ji měl rád! Tehdy ji měl určitě rád.

Horní lůžko zapraskalo a Marta se otočila na druhý bok. Na stěnách se nejasně bělaly plachty starých plakátů. Proč ji tedy opustil? Proč utekl bez rozloučení? Co mu asi napsal ten jeho strýc?

Někde venku na chodníku se ozvaly spěšné kroky. Fanka. Ne, to není Fanka, ta má jiný rytmus chůze. Asi někdo z vedlejší cimry. Bylo by to děvče nebo chlapec?

Zarazila se. Teprve nyní si počala uvědomovat, že to něco, co jí nedávalo po tolik dnů spát, již v ní není. Že je sama. Sama v temné místnosti. Že už vlastně všechno prožila.

Unaveně zavřela oči. S tou Austrálií to bude asi také jen podfuk.

II

Doktor Kalfus seděl na vysoké barové židličce otočen zády k tanečnímu parketu a bezmyšlenkovitě pohlížel na neónový nápis, který se neúnavně rozsvěcoval nad velkým zrcadlem.

FLORA – BAR – FLORA

Fialové světlo protékalo trubicemi a nepřirozeně ozařovalo jeho tvář. Světla nad parketem byla ztlumena do intimního pološera a chumel tančících dvojic mu nestál za to, aby se otočil.

„Minulý týden se zde po vás ptal pan Wade.“

Kalfus odvrátil zrak od neónového nápisu a sklouzl pohledem po štíhlé postavě plavovlasé mixérky. Pěkná ženská, ale trochu…

„Ano?“ protáhl bez zájmu a pohodlně se opřel lokty o pult. „Máte dnes nové šaty, Odetto, kdopak se praštil přes kapsu?“

„Aber Herr Doktor…“

„No, no, vždyť já to tak nemyslím, jste pracovitá, pilná žena.“

„Vy nedovedete být nikdy vážný.“

„Tak tedy jeden koňak, to snad zní dostatečně vážně, ne?“ Usmál se a ukázal prstem na láhev.

„Pan Wade…“

„Pan Wade mne právě nyní vůbec nezajímá. Víte, že vám to sluší, Odettko?“

„Koňak prosím.“

„Děkuji a nemračte se, neviděl jsem vás už celou věčnost. Myslím, že byste tohle místo nevyměnila, že?“

Povzdechla a naklonila se k doktorovi. Měla snědou oválnou tvář, z které výrazně vystupovalo snědé obočí a karmínově nalíčená ústa. To byly dva body pozornosti, které musely každého okamžitě upoutat. Vysedlé lícní kosti ji zbavovaly tupé pravidelnosti blondýnek a dodávaly oduševnělý výraz, změkčující nepříznivý dojem z plných, trochu živočišných rtů. „Vy jste milý, doktore…“

Kalfusův pohled sklouzl po nahých ramenou až někam hluboko do dekoltovaného výstřihu a doktor s pozdviženým obočím zavrtěl hlavou.

„To mně nemáte dělat, Odetto, víte, že jsem starý člověk. Copak po mně chcete?“

„Mám vyřídit, že pan Wade s vámi potřebuje nutně mluvit. Prosí vás, abyste na něho dnes počkal, přijde asi po deváté.“

„Už dávno jsem neměl takovou vyhlídku na věže kapitulního chrámu. To vám všechno nařídil ten dobrák Gabriel?“

„Jste dnes opravdu nesnesitelný!“ vzpřímila se uraženě Odetta.

„Tak mám odejít?“

„Ne, ale nebuďte neslušný. Musíte počkat na pana Wada.“ Kalfus pokrčil rameny a pozorně se jí zadíval do tváře. Nemá být neslušný, můj ty bože, holka za padesát marek mu říká, že nemá být neslušný. Ale umí to podat a s každým také nejde, to by jí křivdil. Ona vlastně tahle Odetta je docela zvláštní člověk, už proto, že mu Wade po ní posílá vzkazy.

„Máte-li na tom takový zájem…“

„Jakýpak zájem, prosím vás, je to stálý host.“

„A nevíte, co chce?“ otázal se tiše a jeho vybledlé oči zamrkaly.

„Nesvěřuje se mi, Herr Doktor,“ odsekla ironicky a zapálila si cigaretu. „Asi vás pozve na večeři.“

„A to mám čekat do devíti hodin?“

„Možná do deseti.“

„Ale Odetto, nebuďte jízlivá, mám hlad.“ Na Kalfusově tváři se objevil směšně zkroušený výraz a plavovláska se rozesmála.

„Promiňte, doktore, musím obsloužit hosty.“

Kalfus pokrčil rameny a počal hledat v kapsách zápalky. Chvíli ještě sledoval Odettinu štíhlou postavu a pak se opět zahleděl k zrcadlu, ve kterém se odrážel taneční parket.

Chodil sem do toho podniku na Mönckeberg Strasse již pěkně dlouho. Zde se uzavíraly ty nejpodivnější obchody a obchůdky a navazovaly stejně podivné známosti.

Je pravda, že to nebyl nejpřepychovější podnik Altstadtu, ale dala se zde získat důstojnická hodnost od poručíka po kapitána v armádě kubánského Batisty nebo argentinského Perona, kterému už štěstí také dávno nepřálo. Nikdy ostatně nebylo docela jisté, či čepice se nakonec posadí na hlavu. Člověk zde mohl získat bezplatnou jízdenku do západního Irianu, právě tak snadno, jako do alžírského Oranu.

Scházeli se zde uprchlíci z celé Evropy, Poláky počínaje a Němci, kteří neradi mluvili o své minulosti, konče. Zástupci obchodních společností, o nichž nikdy nikdo neslyšel, si zde dávali dostaveníčka se stejnou samozřejmostí, jako oficiální verbíři cizinecké legie a neoficiální verbíři jihoamerických diktátůrků až po Hanse Lieperta, který zprostředkovával děvčatům zaměstnání, a nebylo vyloučeno, že zprostředkovává i jiné věci.

Flora bar měl v prvním poschodí řadu pokojů a na tanečním parketě stejnou řadu děvčat s úrovní neméně mezinárodní. Kromě toho se zde nemuselo platit vstupné 20 DM, jak tomu bylo v jiných podnicích tohoto druhu. Platila se pouze polovička a dámy měly své osobní sazby.

Kdo si chtěl jen popovídat, mohl být jist, že ho zde nebude nikdo obtěžovat. Těch deset marek se platilo jen proto, aby se zachoval přirozený výběr hostů.

Nechyběla zde ani exotika, kterou pochopitelně každý od přístavní metropole očekává.

Japonka Vikiti Sehe zastupovala s nenucenou samozřejmostí východní národy a patřila mezi nejlépe honorované zaměstnance Flora baru. Všichni jí říkali prostě Viki. V Tokiu absolvovala soukromou školu pro vzorné společnice a měla proto přiměřenou taxu.

Snad to byla pravda. Nikdo se o tom ovšem nemohl přesvědčit. Doktor Kalfus se však domníval, že kromě školy vzorných společnic absolvovala rovněž i nejeden špionážní kurs. To zde totiž potřebovala mnohem více než 99 umění vzorných tokijských gejš. Nebylo jisté, zda ona sama se počítá mezi gejši druhu džoro nebo oiran.

Nyní seděla se dvěma americkými majory u malého stolku těsně vedle parketu a Kalfus občas v zrcadle zahlédl její jemnou, neustále se zdvořile usmívající tvář. Trochu se ušklíbl, protože za ta léta, která sem chodil, viděl již příliš mnoho majorů ve společnosti Vikiti Sehe.

O několik stolů dále seděl Hans Liepert. Doktor viděl v zrcadle pouze jeho záda, ale i to mu stačilo. Hansova tvář nebyla právě toho druhu, aby toužil na ni hledět. Zajímala ho spíše Liepertova společnice. Ta žena vypadala docela evropsky, skoro německy důvěrně, a přece by se vsadil, že to Evropanka není. Nebyla to ani lehká holka nebo některá z hamburských paniček. Byla oblečena příliš prostě a jednoduše, než aby si jí Hans vůbec všiml.

On si jí však nejen všiml, ale jak se Kalfusovi zdálo podle neustálých úklon Liepertova lysého temene, byl k ní i zdvořilý. „Přejete si ještě jeden koňak?“

Kalfus pomalu otočil hlavu a oklepl popel do velkého skleněného popelníku. „Ne, myslím, že ne. Nepřijde-li ten váš Wade do půl desáté, jdu domů!“

„Bez večeře?“ otázala se koketně Odetta a naplnila doktorovu číšku, „To je na účet pana Wada, přál si, abych vás zdržela.“

„Jste prostě skvělá. Jak vy v tom umíte chodit, Odetto…“ z Kalfusova hlasu zazníval jakýsi spodní, trochu posměšný tón.

Snad to vytušila, protože uraženě stiskla nalíčené rty a odvrátila hlavu. „Konečně, tam právě přichází,“ pravila ulehčeně a doktor se usmál.

„To je dobře, že? Nebudete se muset se mnou celý večer zlobit.“

Gabriel Wade spatřil Kalfuse téměř okamžitě a přátelsky pozvedl ruku na pozdrav. „Neviděl jsem vás celou věčnost, kde vězíte, doktore? Člověk by řekl, že jste někde ve špitále a ne u Eggerta.“

„Kdybych věděl, že mne chcete pozvat na večeři a že mám u Odetty otevřený účet, seděl bych zde každý den.“

„Snad jste mne nezruinoval, kolik to dělá, Odetto?“

„Nebojte se, nestojí to za řeč, vnutila jsem mu dva koňaky.“

„Je prostě skvělá, Gabrieli, vždycky si umíte vybrat. Ale co bude s večeří?“

„Tak pojďte. Ještě se stavím, Odetto, mám pro vás dárek.“

„Děkuji, pane Wade.“

Oba muži zamířili k volnému boxu a doktor se těžce kolébal za štíhlou postavou Gabriela Wada.

„Dal bych si švédskou mísu, nebude vám to vadit?“

„Pozdravuje vás mister Moody.“

„A co byste říkal tokajskému? Už hrozně dávno jsem nepil nic pořádného,“ zafuněl Kalfus a namáhavě se usadil za malým stolkem.

Wade pokrčil rameny a kývl na číšníka. „Švédskou mísu pro toho pána, umírá hlady.“

„A tokajské, ale s ledem.“

„Na co vy nemyslíte – tady jsou všechna bílá vína s ledem.“

„Nebudete večeřet?“

„Ne, děkuji, stavil jsem se u Babenberka.“

„Tak proto jsem musel tak dlouho čekat?“

„Poslyšte, doktore, chci s vámi mluvit o vážných věcech.“

„To předpokládám, jinak byste mne tak nekrmil. Nemůže to ale ještě chvíli počkat?“ Kalfus zvedl oči od talíře a pohlédl do hubené tváře Gabriela Wada.

Výraz hubený snad není docela přesný, spíše by se hodilo říci vychrtlý. Ale nebylo to hladem. Tím Wade nikdy netrpěl. Byl prostě typem člověka, který se skládá pouze z kostí.

„Kromě peněz z něho Odetta asi vůbec nic nemá,“ myslil si doktor cynicky a s anatomickou zvídavostí zkoumal jeho tvář. To ostatně dělal pokaždé, kdykoli se s ním sešel.

Ten chlap v sobě neměl nic amerického, i když se narodil v Los Angeles. Nebo alespoň ne toho amerického, čím se hemží obrázkové časopisy. Postava žádná, svaly žádné, tvář nijaká. Připomínal spíše polského žida, nevýrazného a bez pejzů. Holil se samozřejmě denně elektrickým strojkem. Ale šaty měl. Žádná konfekce a nic, co dostaneš v každém obchodě. Prostě extra štof. Na to si Wade potrpěl.

„Doktore,“ pravil tichým trpělivým hlasem a počal si pečlivě vybírat cigaretu. „Když se tak na vás dívám, napadá mne, pro koho vůbec pracujete.“

„Pro Eggerta, chlapče, pro Eggerta,“

„Ano, ale jinak,“

„Tak to pro sebe, v prvé řadě pro sebe. Mám velkou spotřebu a nerad se dělím, V mých letech jde již jen o tělesnou spokojenost a k tomu přece nemusím vstupovat do dalšího zaměstaneckého poměru. Čestné slovo, prsatá pin-up girls mne už dávno nezajímají.“

„Skoro bych řekl, že děláte pro rudé, když jste stále tak nenažraný.“

Kalfus odložil příbor a utřel si ústa. Pak zavrtěl hlavou a trochu se usmál. „Vážím si vás, pane Wade, jste jediný inteligentní člověk, kterého to napadlo. Přišel-li jste mi však říci jen toto, je to od vás skutečně nevšední.“ Zavrtěl nechápavě hlavou a pustil se opět do jídla.

„Tak co vlastně potřebujete?“ otázal se pojednou úplně jiným tónem a ostře pohlédl na hubenou tvář černovlasého muže. „Doufám, že nebudete jako ten chlap z Venezuely, který mne chtěl získat do své špinavé nemocnice v pralesích. Ostatně ona to prý nemocnice vůbec nebyla. Potřebovali sehnat doktora na nějakou gauneřinu. Víte, že se tam chystá revoluce? Měl byste to říci Moodymu.“

„Nás teď revoluce ve Venezuele nezajímá, doktore. To není náš rajón.“

„A neřekl byste mi tedy laskavě, co vás zajímá a čemu vděčím za vaše pohostinství?“ Kalfus doplnil obě sklenice vínem a definitivně odložil příbor.

„Je na čase, abychom mluvili vážné.“

„O to se snažím celý večer, kapitáne, ale vy zde plácáte, že dělám pro rudé a nejraději byste mne vysadil padákem někde u Chebu. Tak to bych raději do Venezuely. Indiáni, myslím, nehlídají tak dobře hranice. Je pravda, že vám drapli Arnošta? Nebo zdrhnul sám, holomek?“

„Držte hubu, prosím vás,“ zamračil se podrážděně Wade a naklonil se k doktorovi.

„Ale, ale, pane Wade, snad vám Moody nenařídil, abyste byl sprostý? Není-li vám moje společnost dost dobrá, mohu přece odejít.“

Gabriel Wade zvolna sňal zlaté brýle a počal čistit skla. Mohlo mu být asi čtyřicet let a bez brýlí vypadal ještě hubeněji. Přisleple mžoural očima.

„S vámi aby měl člověk nervy ze železa,“ povzdechl konečně odevzdaně a opět brýle nasadil. „Kdybych považoval za vhodné vás navštívit, udělal bych to již před týdnem. Budete teď chvíli vážný?“

„Ano, jen ještě jednu otázku. Všiml jste si Lieperta a té dámy? Skoro bych řekl, že domlouvá dodávku děvčat do Brazílie nebo někam do Turecka. Proč to trpíte, prosím vás?“

Wade pomalu otočil hlavu a zahleděl se ke stolu, kde seděl Hans Liepert se svou společnicí.

„Vy máte ale nápady, co je mně po tom? Liepert přece nedodává jenom děvčata. Zbraně, doktore, zbraně – Alžířanům.“

Kalfus se hlasitě rozesmál. „Nehoupejte mne, Wade, mám snad věřit, že ta ženská je alžírský emisar a vy byste to nechali jen tak?“

„To nemusíte, možná, že je z Dexiéme Bureau nebo ze Surrete. Jak jsem vám řekl, nám po tom nic není.“

„Tedy po něm jdou?“

„To říkáte vy. Já se o Lieperta nestarám,“ povzdechl Wade a pohodlně se opřel o lenoch židle. „Jste konečně ochoten poslouchat?“ otázal se Kalfuse a podal mu rozžatý zapalovač. Doktor zadýmal ze svého doutníku a mlčky přisvědčil.

„Znáte Společnost pro mezinárodní dorozumění?“

„Nevím, takových společností je, myslím, mnoho. Chcete mně tam nabídnout místo?“

„Kdybyste byl rozumný, už dávno jste mohl sedět v teple, ale o to nyní nejde.“ Wade přisedl blíže ke stolu a odfoukl z ubrusu neviditelné smítko. „U Eggerta pracují také cizinky, že?“

Kalfus přisvědčil.

„Máme takový zvláštní úkol, ta společnost hledá totiž schopnou pracovnici. Pracovnici, která má mít v jistém smyslu zvláštní kvalifikaci – a musí to být Češka. Proto jdu za vámi.“

„Můj milý Wade,“ pravil pojednou zcela vážně doktor. „Dříve, než mně řeknete to své tajemství, laskavě si uvědomte, že nejsem Liepert a neobstarávám děvčata ani do postele, ani do CIC. Takovou spolupracovnici si musíte obstarat sám. V mém věku už nehrají ženy tak důležitou roli.“

„Nechte mne přece domluvit. Nejde o CIC a pokud se týká postelí, nevím, že by právě Češky měly nějak zvláštní kvalifikaci.

Mluvím s vámi služebně. Společnost pro mezinárodní dorozumění hledá vzdělanou, slušnou mladou ženu pro československé oddělení. Proto to svěřili nám. Jistě chápete, že je to choulostivá záležitost. Politicky i jinak. Měla by pracovat jako sekretářka nebo tajemnice, sám přesně nevím. Jde o seriózní organizaci a jsou pochopitelně opatrní. Malérů již bylo dost.

Major Moody si vzpomněl na vás a to snad není nic špatného. Dnes už v lágrech slušného člověka neseženete. Kdo za něco stál, postavil se na vlastní nohy a Eggertův závod má dobrý zvuk. Tam si jen tak někoho nevezmou. Znáte jistě většinu zaměstnanců a víte, komu by se dalo pomoci. Osobně se domnívám, že to místo je vyložené terno a koho společnosti doporučíme, ten bude přijat.“

„Vy jste milý, Wade. Nikdy bych neřekl, že se MIC stává útulkem nevinných panen. Nebo jste snad vyměnil svoji hodnost za šarži u Armády spásy?“

„Nebuďte ironický, říkám vám, že jde o čistou práci. Konec konců už jste nám poradil mnohokrát, tak nevím, proč vedete zbytečné řeči.

To děvče nemá být starší dvaadvaceti let a musí mluvit anglicky a německy. Rovněž se vyžaduje schopnost společenského vystupování. Pak je zde ještě jedna podmínka, není sice tak důležitá, ale při výběru na ni bude brán zřetel.

Společnosti totiž záleží na tom, aby uchazečka znala pokud možno současné poměry v Československu. Tedy žádná starousedlice. Při mezinárodním styku je aktuálnost na předním místě, to snad chápete, ne?

Kdybych vám řekl, že spoléháme pouze na vás, nebyla by to pravda a nejste konečně padlý na hlavu. Bude vybráno několik uchazeček a nejschopnější doporučíme. Zajímáme se o všechny uprchlíky, ať již v táborech nebo v průmyslových střediscích, kde se uchytili.“

„A povinnosti?“

„Ale doktore, povinnosti…“ Gabriel Wade se usmál tím svým zaškrceným tuhým úsměvem a zavrtěl hlavou. „Copak v takových organizacích něco vážného dělají? Styk se zahraničními návštěvníky, průvodkyně po koncertech a obrazárnách, slavnostní večeře a projevy – neznáte to? Prostě příležitost pro mladou holku slušně si žít a případně se dobře vdát.“

„Zpíváte jako slavík, Wade, nevyschlo vám už v krku?“ Kalfus cinkl sklenicí o prázdnou láhev a kývl na číšníka.

„Nebojte se, dnes nebudu namazaný, nemám náladu,“ pravil dobrácky Wademu a povytáhl obočí. „Skoro bych řekl, že jdete za mnou najisto. Nebo se mi to jen zdá? Kapitán Wade aby spoléhal na starého Kalfuse? K smíchu. Prohlédli jste si kartotéku a teď by vám padlo do noty, kdybych typnul tu holku stejně jako vy.

Možná, že skutečně vím o takové andělské bytosti, jakou hledáte. Říkám možná, protože to není tak jednoduché. Musel bych s ní samozřejmě nejdříve promluvit a to by stálo sto dolarů. Kdyby se vám hodila, pokusil bych se jí domluvit, aby se rozhodla kladně. To by dělalo další stovku. Takové holky dnes neběhají na ulici, to snad uznáte. Mně nemusíte nic vykládat.“

„Vy jste se zbláznil, nemáte rozum.“

„Nepoužíváte dnes večer příliš silných výrazů, Wade? Rowland Moody asi věděl, proč vás posílá rovnou za mnou. Když já někoho doporučím, tak na něho můžete vzít jed. Jako s Arnoštem to nedopadne a jde přece o obchod, potřebujete informace a já je mohu obstarat.“

„Ale dnešní útratu si zaplatíte sám!“

„Vy jste sprosťák, pane Wade!“ Kalfus povstal, ale Wade ho opět stáhl na židli.

„Člověče, víte, co to je dvě stě dolarů?“

„Myslím, že vím, ale z vašeho to nejde, nemýlím-li se.“

„Za dvě stě dolarů se nám budou holky řadit do zástupů.“

„V tom máte pravdu, ale jenom holky. Pokud jsem vám rozuměl, hledáte inteligentní ženu, s kterou se nemusíte stydět vyrukovat v nejlepší společnosti.“

„Nejde přece o nás.“

„Nejsem si tím tak jist, ale prosím, tím spíše máte tedty odpovědnost vůči té společnosti. Mně přece neplatíte za to, že s někým promluvím, to by za ty prachy nestálo.“

„A za co tedy platíme?“

„Za těch sedm let, co zde vegetuji. Znám mnoho lidí a vím, co v kom vězí, proto nebudu smlouvat.“ Kalfus prudce sfoukl drobné částečky popele s ubrusu a pokrčil rameny. „Stejně je otázka, měla-li by do toho chuť.“

Gabriel Wade mlčel a zamyšleně pozoroval tančící páry. „Zatracený chlap, je mazaný jako starý žid. Kdyby s námi chtěl alespoň spolupracovat. Ten dobrák Moody mu jde na ruku, zná se s jeho bratrem ještě z války.“

„Vidíte, téměř bych zapomněl, přinesl jsem Odettě dárek,“ pravil po krátkém zaváhání a sáhl si na náprsní kapsu. „Omluvte mne na okamžik, hned se vrátím, zatím si to můžete ještě rozmyslet.“

Kalfus kývl lhostejně hlavou a přivřenýma očima se díval, jak se Wade vzdaluje.

„Pitomec, jde telefonovat, musí se poradit. Bude to asi skutečně něco extra, když s tím dělají takové cavyky. K čemu jim ale může být dobrá mladá hloupá holka?“

Wade se bavil u barového pultu s Odettou a v ruce držel malý balíček.

Na parket dopadla tlumená světla, která prohlubovala stíny v doktorově tváři. Hans Liepert si šeptal se svou společnicí a Vikiti Sehe seděla s nenucenou zdvořilostí na klíně rozložitého majora US Army.

Několik černých poddůstojníků se snažilo opít své přítelkyně, aby jim snad v poslední chvíli neodřekly. Když Kalfus opět pohlédl k baru, byla Odetta sama a Wade právě vycházel od šaten. Nemýlil se tedy, byl skutečně telefonovat.

„Jak jste se rozhodl, doktore?“

„Že půjdu spát. Nedovezete mne domů?“

„A co víno?“

„Už tam žádné není, měl jste si pospíšit.“

„Jak se jmenuje to děvče?“

„Příliš mnoho otázek najednou! Chcete, abych s ní promluvil?“

Wade chvíli mlčel a pak přikývl. „Můžete to zkusit, ale zatím nikoho nejmenujte. Bude-li mít zájem, podíváme se jí nejdříve na prádlo.“

„To už je vaše věc. A peníze?“

„Až budete něco vědět, můžete mne navštívit“

„Dobrá, ale nyní byste mne mohl dovézt domů. Je to trochu z ruky,“

„Dovedete člověka dokonale vyždímat.“

„Dejte pokoj, Odetta vám neuteče, ještě není půlnoc.“

„Víte, čemu se divím?“ poznamenal Gabriel Wade, když konečně usedli do černého mercedesu a vůz se rozjel po Altmannstrasse k Borgfelde.

Kalfus ve tmě pokrčil rameny a zapjal rozhlasový přijímač. Hlasatelka právě končila přehled nočních zpráv.

„Slyšíte? Rusové zase obracejí OSN vzhůru nohama. Nové odzbrojovací návrhy, není to švanda?“

Gabriel Wade prudce zabrzdil. Na křižovatce byla červená. „Myslím, že není. Leze to člověku na nervy.“ Opět zařadil rychlost a vůz se prudce rozjel.

„Divím se, že nedostanete konečně rozum, doktore. Nejste přece už žádný mladík a dávno jste se z toho mohl dostat. Nebyly by to sice Spojené státy, ale i zde se dá slušně žít. Major Moody by vás potřeboval.“

„Na to jsem, milý Wade, nemusel čekat sedm let. Já opravdu nemám chuť do práce, kterou mně chudák Rowland nabízí. Jsem svým způsobem obyčejný měšťák, vlastně úplný venkovan. Moc rád bych chodil někde po horách a na samotách kurýroval babky nebo prohlížel dětem stoličky. To, co mi nabízí Moody, jsem dělal celou válku. Kdepak, to chce mladé lidi.

Budu-li mít jen trochu štěstí, že si našetřím pár dolarů, zvednu jednoho dne kotvy a pustím se třeba do Afriky a někde si tam otevřu ordinaci. Je mně to celkem jedno, jen to nesmí být vojenský lazaret, na to nemám náturu.“

„Myslím, že sám nevíte, co chcete. Řekl bych, že jste měkkota a bojíte se do něčeho pořádně pustit. Těch pár dolarů, které občas vyrazíte, vás na nohy nepostaví.“

„Snad, ale kdybych si plácnul s Moodym, tak bych si už nikdy nemohl myslet, že poběhnu s kufříkem po horské cestě. Vy také už nemůžete z té vyšlapané cestičky uhnout.“

„Neměl byste se někdy stavit u psychiatra?“

„Myslím, že ne. Mám pouze vysoký tlak a ten si ještě dovedu změřit sám. Háček je totiž v tom, že vy to nemůžete pochopit. Máte svoji Odettu nebo Claretu, případně obě najednou, jak se vám zachce, a to samozřejmě potřebuje nějakou tu finanční základnu. Ale nevím, co byste říkal, kdyby si jednou Moody vzpomněl, že vás vysadí někde u Klatov nebo já nevím kde. To máte jako ten syčák Arnošt. Už zase kroutíte hubou a není vám recht, že o tom mluvím. Já ho přece znal dobré tři roky. Byl to nějaký grázl a vidíte, před týdnem z Prahy hlásili, že se sám přihlásil a vymáchal v tom spoustu lidí.“

„Propaganda, doktore.“

„No dobře, neříkám, že ne. Ale v lapáku je a co jsou mu platný všechny holky, na které si dělal zuby a prachy, které mu připisujete na konto? A mně přece nejde o holky ani o prachy. Tak proč bych to dělal? Válka mně převrátila celý život na ruby a chtěl bych konečně mít trochu klidu.“

„A nebojíte se náhodou, že by syn dostal doma špatný kádrový posudek?“

„Vidíte, to jsou ty komplikace. Každý, kdo přijde z druhé strany, je určitým způsobem zatížen. Tady v Německu je všechno rozděleno na polovic. Země je na půl, lidé na půl, prostě jednou nohou tady a druhou tam. A to právě vy Američané nemůžete pochopit. Žádná hodnota není v ryzí podobě. Když jsem vám říkal – Arnošt je syčák – ohrnovali jste nos. To, že někoho praštil po hlavě, nebyla žádná politika.

On nepraštil po hlavě proto, aby mohl utéci, on utekl, protože praštil. Kdy se to už naučíte rozlišovat. A takovému chlapovi svěříte konspirační síť. No vidíte, sedíte už v Evropě dvanáct let a stále se zaměřujete jen jedním směrem.“

„Ta holka, co nám chcete dohodit, je také tak duševně zatížená?“

„Ne, myslím, že ne. Ve dvaadvaceti letech slyší ještě všechny zvony světa. Ale tady mně můžete zastavit, aby Odetta dlouho nečekala. Ten kousek už dojdu pěšky, je pěkně.“

„Jak vy jste opatrný…“

„Již jsem vám řekl, Wade, jste jediný inteligentní člověk v Moodyho společnosti. Hned na všechno přijdete.“

Vůz tiše zastavil u okraje chodníku a Kalfus těžce vystoupil. Chvíli se ještě díval, jak se Wade otáčí, a pak zamířil k domovu.

III

Sylva stála u dlouhého kovového stolu, jehož středem se pomalu pohyboval nekonečný pás z bílé gumy. Obratně balila čokoládové zajíčky do potištěného staniolu a odkládala do velkých krabic.

Přestože do velikonoc zbývalo ještě půldruhého měsíce, Eggertova čokoládovna pracovala již na plné obrátky. Na balicí lince byly zaměstnány většinou cizinky, protože to byla nejméně kvalifikovaná a samozřejmě i nejméně honorovaná práce. Ale byla to práce a člověk byl alespoň v teple.

„Hody, hody doprovody,

dejte vajíčko malovaný…“

Sylvu z ničeho nic napadla velikonoční koleda a připomněla jí dětství. Byla to taková ošemetná vzpomínka s mazancem na stole a se strakatými vejci ve skleněné misce.

V rozhlasovém ampliónu nad dveřmi dílny zpíval ženský hlas utahané šlágry, ale nikdo je stejně neposlouchal. V prstech dlouhé řady žen u gumového pásu kovově šelestily staniolové fólie a automaty na balení čokoládového desertu chrlily tisíce stříbrných kostiček, obdélníčků a košíčků s likérovou náplní. Už dávno na ně přestaly mít chuť a vůbec na cokoli jiného.

Sladká vůně ulpívala na rukou, šatech i na obloženém chlebíčku v kantýně. Sylva ji cítila i na chodbě internátu a v posteli pod dekou. Protivnou, čokoládovou vůni. Někdy se jí z toho zvedal žaludek.

Kdo asi bude všechny ty sladkosti jíst? Čí prsty budou odlupovat staniolové lístečky? Když byla ještě malá, lisovala si je ve velké obrázkové knize. Jak jen se jmenovala? O vánocích je měla za každým listem a pak na ně brzy zapomněla. Možná, že tam jsou ještě nyní, založeny s knihou někde ve spodní přihrádce sekretáře.

Máma bude mít za týden narozeniny, měla by jí napsat. Teď už může, všechno je v pořádku. Nikdy nebyla s Jindřichem v parku na Glacis Chaussée, ani v Kalfusově světnici, je to pryč. Ale proč tady vlastně balí ty figurky? Mohla je přece docela dobře balit v modřanské Orionce. Ale doma by to nedělala.

Přece jen není všechno tak docela pryč. je nejvyšší čas, aby napsala. Pár dní to půjde. To si loni v únoru ještě nemyslela, že za rok bude balit někde v Hamburku velikonoční vajíčka – a že je bude balit ráda.

Jak snadno člověk mění své názory. Slovo „práce“ má v sobě tolik odstínů, že by člověk nevěřil. Doma to byla jen únavná povinnost. Ráno vstát o půl sedmé a do tří sedět za psacím strojem. Ty řeči o práci v novinách nebo na schůzích jí připadaly hrozně hloupé.

Doma slovo – práce – znamenalo pouze nepříjemné ranní vstávání a řadu nezáživných hodin, než mohla zavřít stůl a jít domů. Ale tady, tady to znamenalo existenci. Tady to znamenalo, bude-li mít na večeři a na zimní kabát.

Dříve jí to nikdy nenapadlo. Když nedostala prémie, nic se nestalo. Večeře byla v kuchyni na stole nebo ve starých kamnech v troubě, to když přišla večer z. kina. Kdyby tak měla všechny kabáty, co nechala doma ve skříni.

„Geht es ihnen gut, Fräulein Klan,“ hlas mistra Hollberga přerušil Sylviny úvahy.

„To je div, že sis toho všiml,“ pomyslila si Sylva bez zájmu a tázavě na něho pohlédla. „Danke, Herr Hollberg.“

„Nikdy jste takovou práci nedělala, že?“

„Ne, nedělala, ale člověk se všechno naučí.“

„Die Tschechen sind gute Arbeiter.“

„To si myslím, a nečum mně do ruky.“

Karl Hollberg prohrábl krabici s figurkami a odsunul ji stranou.

„O mein Papa…“ kňoural ženský hlas z rozhlasového přijímače.

„Někdy si myslím, není-li vám zde smutno.“

Pokrčila rameny. „Ty máš ale starosti.“

„Kde máte pracovní výkazy?“

Sylva kývla hlavou ke kovovému stolku za svými zády.

„V šuplíku.“

Hollberg otevřel zásuvku a počal pozorně prohlížet bony. „Jde vám to pěkně, na mou duši, myslím, že tento měsíc dostanete prémii. Nechtěla byste se jít po směně ještě trochu pobavit? V Olympii hrají Richarda III, stihli bychom noční představení docela dobře. Začíná se o půl jedenácté a mám zde vůz.“

Překvapeně na něho pohlédla. Slyšela dobře? Co si vlastně myslí? Je pravda, že poslední dobou je až příliš laskav, ale že by…

„Balíte jako stará balička, snad by se dalo uvažovat o přeložení k některému automatu. Jistě byste to zastala!“

„Jste velmi laskav, pane Hollbergu, byla bych opravdu ráda.“

„Ten Richard je senzační věc, četl jsem o tom v novinách.“

Cítila trapný pocit nejistoty. Co má říci tomu člověku? Zabloudila pohledem k Fanče Ženíškové, která balila na druhé straně.

„Tak nedělej cavyky, ty huso,“ říkaly Fančiny oči. „Tady to tak chodí, buď ráda, že dostaneš prima flek.“

„Prima flek a pak poběhnu ke Kalfusovi, na to jsem tak zvědavá.“

Nerozhodně pokrčila rameny. „Snad někdy jindy, pane Hollbergu, na nočním představení bych asi usnula, mám odpolední směny po krk.“

„Buď jistá, že s Hollbergem bys neusnula,“ myslila si Fanka a trochu zkřivila rty. „Ta holka má ale kliku.“

Nad dveřmi krátce zahučela siréna. Patnáctiminutová přestávka. Pás se zvolna zastavil a automaty utichly.

„Holky, jde se večeřet! Hoďte sebou!“ zavelela parťačka na konci linky a dvě řady žen poslušně vykročily ke dveřím dílny.

„Musím už jít…“

„Jen jděte, jděte, však si ještě pohovoříme.“

„Tak nedělej fajnovku,“ šeptla Fanka Sylvě do ucha, když se sešly u východu z dílny. Kantýna byla v přízemí druhé budovy. Vařily se zde obědy a večeře, ale pouze pro dělnice pracující na směně. Kdo měl ranní, musel si večeře obstarat jinde. Nejčastěji měly rybí filé, snad proto, že hned vedle byla konzervárna.

„Co to do Hollberga vjelo?“

„Prosím tě, já zde dělám už druhý rok, buď ráda, že si tě všiml. Můžeš se dostat na mašinu a máš o padesát marek víc – a je docela slušnej.“

„Mám těch zatracených párků až po krk,“ povzdechla Ella Tiboldy, když se postavily do dlouhé fronty čekající na večeři. Všechno šlo jako na drátkách. Bramborová kaše, párek, miska s třešňovým kompotem – kdyby alespoň dali okurku.

Za několik minut již seděly u čistého stolku s květovaným ubrusem.

„Holky, mám inzerát,“ vyhrkla uspěchaně Fanka Ženíšková.

„Dej pokoj s inzerátem alespoň při večeři,“ broukla nepřívětivě Tiboldy.

„S tebou se nebavím! Víte, že Hollberg zve Klánovou na rande a ona dělá drahoty?“ vyprskla plnými ústy.

„Tak fóry mu nedělej,“ poznamenala usměvavě Marta Vašínová. „Na to nemá čas, panička ho hlídá – musí se to odbýt v auťáku.“

„Ty jsi s ním byla?“ otázala se Fanka ironicky.

„Já na to nemám postavu, to ty bys mohla vyprávět…“

„Už jsi zase sprostá?“

„Byla bys blázen, kdyby ses zahazovala s takovým moulou,“ poznamenala chladně Tiboldy.

„On je ženatý?“

„Ty jsi ale pitomoučká,“ povzdechla Fanka a nechápavě zavrtěla hlavou. „Kdybys chtěla, můžeš se mnou zítra jít na ten inzerát. Hledají tanečnice. Telefonovala jsem tam, báječné podmínky a smlouva na dva roky.“

„A co tvůj oficírek? Pustil tě k vodě?“ uštípla Marta.

„Ty umíš tancovat?“ otázala se s nudnou věcností Tiboldy.

„Co se staráš? Kdybys měla jenom trochu slušný nohy, tak by ses přihlásila taky. Ale berou jen do pětadvaceti a to ty budeš mít skoro dvakrát, né?“

„Na striptýz nic jinýho nepotřebuješ, to máš tedy pravdu. Tak to určitě ber.“

„A kdyby? Víš kolik se platí a je to fajnový podnik, žádná sprosťárna. Připravují i turné do zahraničí.“

„Huso, já nechci skončit v indiánském nevěstinci. Turné do zahraničí, to znám moc dobře,“ odsekla s chladným nepřátelstvím Ella.

Z rohu kantýny krátce zaječela siréna.

„Děvčata, nástup!“

„Sakra, kdyby člověka nechaly alespoň nažrat,“ vyhrkla vztekle Fanka a vsunula si do úst spěšně několik posledních soust.

„Jdeme, jdeme,“ komandovala parťačka a ženy drobným uspěchaným krokem vyběhly z kantýny.

„Zítra dopoledne se tam půjdu představit, můžeš jít se mnou.“

„No uvidíme,“ povzdechla Sylva a brala schody po dvou.

Když vešly do dílny, pás již běžel a automaty jednotvárně klapaly. Hollberg počítal u kontroly krabice.

„O mein Papa…“ kruci, kdo vymyslel takový pitomý šlágr a proč ho jen opakují do zblbnutí? Nemůže být chvíli ticho? A stále jen zajíci s nůšemi na zádech. Člověk zavře oči a vidí zajíce, otevře je a vidí zase zajíce. S jakou chutí by si sedla za psací stůl. Jen pozor! Fólie se musí správně přiložit.

„Pane Hollberg, pás jde příliš rychle, nestačíme odebírat.“

„Hrome, kdo do toho zase vrtal, jen se člověk hne…“ Hollberg vyběhl z dílny a nezabalení zajíci odpadávali na konci linky do drátěných košů.

Ještě tři hodiny do konce směny. Lidé se chystají do biografů, do divadla nebo třeba někam tančit. Sylva už nebalila tak pozorně, pás šel opravdu příliš rychle. Přece se nebude někde svlékat, jen aby dostala o stovku víc. Zachvěla se, ta představa v ní vzbuzovala odpor. Fanka se úplně zbláznila, je jí opravdu jedno, co bude dělat? To je lepší jít s Hollbergem.

Noviny jsou plné inzerátů a nabídek, přijímají se dělníci z Itálie i z Francie, ale když se jde někam hlásit ženská, chce každý vidět nejdříve spodní prádlo. Tady to opravdu není nejhorší. Hollberga si bude muset držet od těla.

Kdyby jí to tak někdo nabídl doma… Ale ne, ze všeho se nakonec vždycky vyklube Jindřich. Ať chce nebo nechce, vidí ho před sebou.

Vidí před sebou neznámé město Quebeck, které si společně vysnili i vážného muže z fotografie. Kolikrát mu v duchu říkala strýčku? Tam chtěli začít nový život, jaký, to sama dobře nevěděla a nesnažila se o tom uvažovat. Stačila jí Jindřichova láska.

Svobodný svět bylo kouzelné slovo, které vše zahalovalo do právě tak třpytného staniolu, jako ona nyní balí zajíce. Věděla, jak budou mít zařízený byt a jaké auto si koupí. Věděla, že musí ušetřit dva tisíce na turistický zájezd do Německa a pak už jen trochu štěstí, aby se jim z Potsdamu podařilo dostat do Berlína a ve vhodné chvíli proklouzli „na druhou stranu“.

Pak už nebude muset dělat cizojazyčnou korespondentku v Koospolu za devět stovek. Nebude muset poslouchat tíživé ticho mezi mámou a tátou, cítit chlad vzájemné nedůvěry a vidět pohledy, které jí vháněly do očí slzy. Nebude muset vstávat o půl sedmé ani se otravovat za psacím stolem, protože – nu ano, protože bude balit za poloviční mzdu u Eggerta čokoládové zajíce. Nebo se třeba každý večer svlékat v revuálním divadle, ale kdyby v divadle, v nějaké zatracené přístavní pajze na Katharinenstrasse.

Je možné, že byla někdy tak hloupá? Je možné, že ve dvaadvaceti letech mohla skočit na takové pohádky? Dnes už vidí trochu jinak. Sebe i Jindřicha, všechno.

Měla pevně sevřené rty a nejasně si uvědomovala, že domů mámě k narozeninám stejně nenapíše. Copak může tohle všechno napsat? Snad až někdy, až… Ale možná, že je to tím, že nás ve škole tak zpracovávali, že vidím všechno zkresleně z toho druhého hlediska, kterému jsem se vždycky vysmívala. Že ve mně přece jen něco z té propagandy ulpělo.

Ale to přece není propaganda, když se chce jít Fanka někam svlékat. To přece není propaganda, když ženská vydělá poloviční mzdu na stejné práci jako chlap. Viděla snad v Praze takové uličky, kde ženské sedí polonahé za výklady?

Ella Tiboldy měla svoje důvody a byla o něčem asi přesvědčená, za něco se rvala a dokonce i střílela. Fančin táta přišel o fabriku a to také není jen tak. Každý z těch, kteří jsou zde, o něco přišel. O co přišla ona?

O Jindřicha – ale až tady. O domov přišla a o tu otravu v kanclu. O všechny šaty ve skříni a o boty. Teď chodí v rozšmajdaných střevících a za chvíli jí spadnou s nohy.

Jak tohle všechno jen napsat domů, jak přiznat, že s ním do poslední chvíle spala, že měla mít dítě a že ze všeho nakonec zbyla jen čokoládovna s přiblblými zajíci a mistr Hollberg, který nemá rád, když holky dělají fóry, a nějaká scéna, kde berou děvčata jen do pětadvaceti a nemusí ani umět tancovat. Jak přiznat, že pro tohle znemožnila tátu a mámu?

Někde přece musí být cesta, jak z toho ven, Hollberg si může dát Richarda III. za ucho i svůj vůz s rozkládacími sedadly. Pro místo u cukrlátkovýho automatu přece nelezla za hranice.

Tlampač vytrvale přehrával „Marina, Marina, Marina…“ a elektrické hodiny ukazovaly devět. Ještě hodina do konce směny. Bolely ji nohy a v poslední době jí otékaly kotníky, možná, že to bylo tím…

Čokoládový zajíc se jí rozlomil v ruce. Podrážděně odsunula úlomky na pás a sáhla po novém.

„Neblázni, to už je po třetí,“ řekla tiše Fanka a rozhlédla se, kde je Hollberg. Pás stále ještě běžel zrychleným tempem.

„Nebavte se, necháváte nezabalené kusy!“ houkla parťačka od kontroly a strčila do úst zlomek z rozmáčklého zajíce.

„Vlez nám na záda,“ řekla česky Fanka a hlasitě zívla. „Jak se ženská něčím stane, tak s ní není k vydržení,“ dodala šeptem.

„Musím se z toho dostat,“ myslila si Sylva a mechanicky přikládala fólie na figurky. „Ale jak? Měla bych si udělat plán, najít nějaký cíl. Člověk přece musí za něčím jít. Je to k zbláznění. Jsem tady už sedmý měsíc a stále vlastně nevím, kudy kam. Teď už nemohu na nikoho spoléhat, nestane se žádný zázrak. Vybrala jsem si to, jsem tady, musím myslet na budoucnost. Otáčet se dozadu nemá smysl. Hned zítra začnu s inzeráty, ale trochu jinak, než Fanka.“

Konečně se ozvala siréna. Padla. Konec šichty. Zaplať pánbůh, zase jeden den s krku. Pás se zastavil a i tlampač umlkl. Ticho.

„Děvčata, pospěšte si, prohlídka!“ Parťačka stanula u dveří a dělnice se počaly řadit do zástupů. Jedna za druhou procházela s rukama odtaženýma od těla dveřmi a parťačka jim zkušeným hmatem přejela po těle. Ve vrátnici byla již jen prohlídka příručních kabelek a tašek. Ne, u Eggerta se nekradlo. Za tabulku čokolády byl vyhazov a každý si toho byl dobře vědom.

Sylva se konečně octla na chodníku a dychtivě vdechla chladný vzduch. Byl docela příjemný večer. Z parkoviště před závodem se rozjížděly automobily.

„Neskočíme si k Schelickovi na kafe?“

Trhla sebou. Těsně vedle ní si zapínala kabát Ella.

„Máš chuť?“

„Nechce se mi spát.“

Na protějším chodníku se procházel Hollberg.

„Pojďme!“ Chytla ji prudce pod paží a táhla pryč.

„Co blázníš? Aha, čeká na tebe…“

Zmizely ve shluku lidí, který vycházel ze závodu. I v konzervárně skončila večerní směna a ulice byla neobvykle živá.

„Nechceš se jít raději projít?“

„Ne, potřebuji si sednout a vypít něco teplého.“

Proklouzly dveřmi do Schelickovy restaurace a usedly v koutě u okna. Ella si nesvlékla ani plášť.

„Kdybys nešla se mnou, určitě by za mnou lezl.“

„Myslíš?“ otázala se Tiboldy bez zájmu a zapálila si cigaretu. „Chceš taky?“

Sylva přikývla a zahleděla se oknem do ulice. Kdyby si tak mohla najít samostatný pokoj, pokoj a trochu slušnou práci. Musí se jít někdy poptat na IRO, jak daleko je její žádost. V Kanadě to snad bude lepší. Přivřela oči. Po asfaltové vozovce tiše přejel Hollbergův vůz. Schelick přinesl na kovovém tácku dva porcelánové šálky.

Proč si vlastně podala žádost o vystěhování? Co tam bude dělat? Má to vůbec smysl? Svraštila čelo. Tehdy to bylo samozřejmě něco jiného. Tehdy – zase ten Jindřich. Proč se stále její život točí kolem toho člověka? Kdyby se mohla alespoň s někým poradit. Ella si míchá svoji kávu a myslí na bůhvíco. Mnoho řečí nenadělá, asi jí je také všelijak.

Co vlastně chce. Vdát se? Ano, o to přece šlo, co jiného by měla chtít? Je to tak samozřejmé, rodina, děti, domov – a přece se to všechno rozpadlo.

„Dávej pozor, spálíš si sukni!“ Ella do ní dloubla loktem a prudce jí smetla s klína doutnající kousek tabáku.

„Poslyš, Ello…“ zamáčkla oharek do popelníku.

„Co je?“

„Takhle to přece nejde…“

„Co nejde? Chceš si jít lehnout?“

„Ale ne.“

Ella na ni lhostejně pohlédla. „Je ti něco? Jsi celá vyjevená.“

„Ne, nic.“ Sylva odvrátila hlavu a opět se zadívala oknem ven.

„Aha, deprese. To přejde, vyspíš se z toho. Já když jsem utahaná, tak mi to taky leze na nervy.“

„Přece musíme něco dělat.“

„Neblbni, co bys chtěla dělat? Stejně to jednou všechno praskne. Nebo se v tobě probouzí politická mučednice?“

„Myslíš, že bude válka?“

„Myslím? Nemyslím! Jak jinak by ses chtěla vrátit domů? Co já jsem se nabrečela…“ Vydechla pootevřenými ústy ke stropu kouř a napila se kávy. „Ike zase mluvil v nějakém senátním podvýboru. Je to úplně jasné.“

„Tak ty nechceš do Ameriky?“

„Taky ti straší v hlavě? To je přece nesmysl a pak – mám v Pešti dítě.“

„Máš dítě?“ vydechla Sylva.

„Tos nevěděla?“

„Myslela jsem, že jsi svobodná…“

„Rozvedená, když už to chceš vědět a neotravuj.“

„A co když to nepraskne?“

„Kdybys nekecala, copak by člověk mohl žít bez naděje?“

„Opravdu věříš, že se vrátíš domů?“

Ella hleděla netečně před sebe a její tvář byla studená a nehybná. Snad se jí jen trochu chvěly prsty, v kterých bez přestání otáčela cigaretou.

U vedlejšího stolu hrála čtveřice mužů karty. Hlasy se slévaly a proplétaly a z kuchyně zaznívala hudba z Schelickova rádia. U pultu si několik mužů vykládalo anekdoty. Tady v koutě za šedým závěsem dýmu bylo ticho.

„Já už děvče nevěřím ničemu,“ pravila po dlouhé době úplně cizím hlasem Tiboldy. „Rozumíš? Vůbec ničemu a to je nejhorší. Podívej se, doktor přišel.“ Kývla hlavou ke vchodu a pohrdlivě vysunula spodní ret. „Zase je na mol.“

Sylva zatápala pohledem v hloučku u pultu. Skutečně, Kalfus. Bylo vidět pouze jeho hlavu, vlastně tvář, skleslou a opilou.

„Proč jen musí každý začít chlastat, když vytáhne paty z domova. Divíš se, že tu nad námi ohrnují nos? Jsme banda, ožralá, zlodějská banda.“

„Nekřič, prosím tě, zavolám ho, ať si jde sednout.“

„Zbláznila ses? Myslíš, že chci mít ještě větší ostudu?“ Ella prudce stáhla Sylvu na židli. „Ať nám dá pokoj, otrava!“

Sylva pohlédla úkosem na Ellu. Měla nepřátelsky přivřené oči a velká ústa pevně stisknuta. A někde má dítě, které asi spí. Možná, že teď je v duchu s ním a za přivřenými víčky vidí starý domov. Ale to asi sotva. Má vztek. Na sebe, na Kalfuse, na všechno! Lehce položila teplou dlaň na její ruku. Tiboldy na ni tázavě pohlédla.

„Už chceš jít?“

„Ne, na co myslíš?“

Pokrčila rameny. „S Fankou zítra nechoď, je to běhna a stejně jí to není nic platné. Ty se z toho můžeš ještě dostat – budeš-li dost chytrá. Najdi si pořádnýho chlapa, jiný východisko tady pro ženskou není. Myslím, že to přece jen tak brzy nepraskne. A jdeme!“

Zamířil? k východu.

„Pane doktore, nepůjdete také?“ Sylva se zastavila u pultu a dotkla se Kalfusova loktu. Přece jí to jen nedalo.

Doktor otočil překvapeně hlavu a uslzelýma očima jí pohlédl do tváře.

„To jsi ty?“

„Pojďte přece!“

„No, no,“ zabručel podrážděně a nechápavě zavrtěl hlavou. „Počkej, holka,“ vyhrkl najednou hlasitě. „S tebou jsem chtěl mluvit, máš odpolední? Už kolikátý den se po tobě dívám. A netahej mne tak.“

„Půjdete se vyspat!“

„Nesmysl, to je vážná věc!“ Skleslý výraz z doktorovy tváře zmizel. „Jsi v pořádku?“

„Děkuji, v pořádku.“

„To jsem rád, opravdu rád, dáme si ještě jedno kafe, ano? Něco pro tebe mám. Ještě není tak pozdě, kolik je vlastně hodin?“

„Jedenáct pryč, nedáte-li si říci, tak půjdu sama!“

„Dej pokoj, do rána se ještě vyspíš. Anebo počkej, ke mně bys nešla? Bylo by to skoro lepší.“

Ucítil, jak se odtáhla.

„Na co hned nemyslíš. Zůstaneme tady, ale pojď si sednout, nemusí nám nikdo troubit do huby, co si vykládáme. A netvař se tak, tak…“ marně hledal vhodný výraz, ale pak jen mávl rukou.

Ella již odešla a Sylva se marně snažila doktorovi jeho rozhodnutí vymluvit. Právě nyní jí nebylo do řeči, ale nemohla odmítnout.

„Snad bychom přece jen mohli jít raději k vám,“ pokusila se naposledy Kalfuse přemluvit.

„Ale nesmysl, máš docela pravdu, někdo si toho všimne a budou říkat, že si vodím na cimru holky. Dědkovi taková věc neprojde. Zůstaneme tady. Teď nemůžeme žádné řeči potřebovat, rozumíš?“

Nechápavě zavrtěla hlavou.

„To máš tak, jeden můj známý… ale to je dlouhá historie. Nejdříve si dáme kafe. Toni…“ Kalfus s funěním počal svlékat zimník a jeho tvář byla nyní spíše unavená, než opilá. „Toni, ještě dvakrát turka – ne, dnes už bez rumu.“

Usedli a Kalfus hledal tápavě po kapsách krabičku s doutníky.

„Pane doktore, měli bychom přece jen jít.“

„Dej už pokoj, nemluvím s tebou pro vlastní potěšení.“

U vedlejšího stolku stále ještě hráli karty. Na špinavé zdi visel velký filmový plakát, na němž objímala Dalila Samsona. Ten plakát tam byl už kolikátý rok, přesto, že se film dávno nehrál. Dalila měla propagační tvary a kdo nebyl ve hře právě na řadě, mohl na ni civět do omrzení.

Sylva odevzdaně pohlédla na hodinky. Ella je již asi v posteli. Že se musí vždycky do něčeho připlést. Kalfus olízl špičku doutníku a pozorně si zapálil.

„Mám pro tebe místo,“ pravil bez úvodu a opatrně přiložil šálek k ústům. „Horká – počkej, nic neříkej, myslím opravdové místo, žádná fabrika a nic s mužskýma. Pracovala jsi přece jako cizojazyčná korespondentka, ne?“

„Ano,“ kolikrát to už říkala, když se chodila ptát na místa z inzerátů.

„Tak vidíš a nedívej se na hodinky. Nu ano, občas se něco vyskytne, když jsou známosti. Bylo by to něco podobného.“

Cítila, že jí rozčilením vlhnou dlaně. Nenápadně si je otřela do kapesníku. To bude jistě nějaká bouda.

„Jedna společnost hledá pracovnici pro svoji hamburskou odbočku. Požadují znalost cizích jazyků a ještě mnoho jiných věcí, ale to je všechno vedlejší. Důležité je, že jeden můj známý má možnost doporučit toho, koho mu zase doporučím já.“

„Chudák Kalfus, koho ten může doporučovat,“ pomyslila si trpce. „Je přece jen opilý, měla bych jít raději spát.“

U stolu pod velkým plakátem se hádali. Měl Franz vynést žaludového svrška nebo neměl? Toni Schelick roznášel v půllitrových lahvích exportní plzeňské. Nikomu nevadilo, že ho vaří rudí a nikdo na to nemyslel. Měl ten Franz vynést nebo neměl?

K Eggertovi si tak někdo půjde vybírat korespondentku. Seděla se sklopenou hlavou a vytrvale míchala kávu. Ella je už určitě v posteli. Chvěla se jí ruka, ale bylo to asi tím, že jí srdce tepalo rychleji. Neměla by to před spaním pít. Něco v doktorově tváři ji však zaráželo. Jindy by se usmíval a žertoval. Možná, že mu není dobře, anebo má takovou opici?

Přetřela si rukou tvář a odhrnula pramének vlasů, který jí spadl do čela.

„Myslel jsem, že budeš mít radost.“

„Ano, samozřejmě, já jenom nevím…“

„Nevíš, no dobře, já celkem vzato toho také příliš nevím a nebudu tě vodit za nos,“ řekl trochu podrážděně. „To víš. takový flek nespadne nikomu jen tak do klína. Ten můj známý je Američan. Jména necháme zatím stranou. A společnost je také americká. Prostě hledají slušnou holku a musí to být Češka. Můj přítel jim v tom z vyšší moci pomáhá, aby nenaletěli. Chápeš?“

„A vy?“

„Já zase pomáhám jemu, tak mne v tom nenech.“

„Co vlastně chtějí?“

„Sekretářku nebo tajemnici, prostě ženskou, která má něco v hlavě a může se ukázat ve společnosti. Taková politická organizace potřebuje reprezentaci.“

„Politická organizace?“

„Ty máš otázky, nesmíš brát všechno doslovně. Prostě je to společnost usilující o zlepšení mezinárodních vztahů. V Americe to už tak chodí. Společnosti pečují o psy, o svobodné matky nebo tropickou faunu. Tahle se zase plete do politiky.“

„To bych nemusela bydlet v internátě?“

„Jistě ne,“ usmál se Kalfus pobaveně a lžičkou opatrně sebral ze dna šálku kávovou usazeninu.

„Myslím, že nemáš co ztratit, už toho na tobě taky moc poctivýho není a ta práce nebude špatná. No, no, jen se neurážej, víš přece, jak to myslím. Musíš se podívat skutečnosti do tváře a brát, co přijde pod ruku.“

Cítila, že se jí hrne krev do tváře. Ale on má pravdu.

„To víš, každý líc má svůj rub a peníze nejsou nikde zadarmo. Když budeš chytrá, pomůžeš si na nohy. Neměl bych ti to vlastně říkat, ale nechci, aby sis o mně někdy myslela, že jsem mizera. Ten můj známý…“ odmlčel se a drtil mezi zuby zbytky kávové usazeniny. „Snad bude přece jen lépe, když o tom nebudeme mluvit.“

„Je od policie?“

„Dej pokoj s policií, řekl jsem přece, že je Američan. Možná, že si budou prošetřovat tvoje nacionále, tady i v táboře. Velmi na tom záleží a dělá se to podrobně. Tak chceš-li to místo dostat, příliš mnoho nemluv a hlavně si ujasni, proč jsi vůbec utekla z domova.

Na romantiku a lásku nikdo nenaletí. Snad tě nemusím poučovat, co se při takových příležitostech říká. Ty mně nevěříš?“ Otázal se pojednou překvapeně a pátravě pohlédl na Sylvu.

„Ne, vlastně ano, ale nerozumím tomu. Kam mám jít, abych dostala to místo? Jak se jmenuje ta společnost?“

„Chodit nemusíš nikam, stačí, když řekneš, že máš zájem. A to ty máš, vidím ti to na očích.“

„Chudák Kalfus, jistě si z něho někdo udělal dobrý den a on si teď připadá tolik důležitý. Kdybych alespoň věděla…“

„Jen nad tím moc nehloubej. Buď ano, nebo ne. Všechno se dovíš. Taková věc se netroubí nahlas, to by se sběhlo půl Hamburku a ženské by se popraly. Buď pěkně zticha a já už ostatní zařídím. Až tě budou potřebovat, tak se sami ozvou. Čím je tvůj táta?“

Sylva tázavě vzhlédla. „Tatínek?“

„To já jen tak, mně je to jedno, ale budou se tě vyptávat.“

„Byl advokátem v právní pořádně.“

„A když jsi utekla, tak ho vyhodili a poslali do dolů, že?“

„Ne, já nevím, myslím, že ne.“

„Ale co když ho opravdu vyhodili?“ otázal se nějaký vnitřní hlas v jejím nitru.

„Určitě ho poslali do dolů, to se tak dělá,“ řekl Kalfus přesvědčivě. „Když se tě budou ptát, klidně jim to řekni. Co na mne tak hledíš? Nikdy jsi o tom nepřemýšlela?“

„Ano – totiž…“

„Já vím, nechtělo se ti do toho, že? Píšeš vůbec domů?“

„Ne příliš – chtěla jsem napsat z Kanady.“

„Z Kanady? Ty máš nápady.“

U vedlejšího stolu stále ještě hráli karty. Maminka už asi také leží. Co to do Kalfuse tak najednou vjelo?

„Nech ležet ty žaludy, jo?“

„Vermuth, Toni, vermuth.“

Ten doktor má divné oči, proč dělá takové tajnosti? Chce být důležitým? Kdyby z toho místa něco bylo, mohla bych napsat mámě.

„Myslíte, že z toho místa něco bude?“ otázala se hlasitě.

„Na to vem jed, ale nesmíš to zbabrat. Žádná politická indiference, rozumíš? Já nevím, cos jim navykládala, když jsi sem přišla, ale mělo by se to alespoň trochu shodovat. Promysli si to.“

Přisvědčila, rozuměla docela dobře. Kalfus je přece jen dobrák, tolik se snaží, aby jí pomohl. Proč se vůbec o ni tak stará? Už je skoro půl jedné. Konečně má tedy naději, jen aby…

„Tak jsme domluveni?“ otázal se a odsunul prázdný šálek „Toni, pivo! A ty si jdi lehnout, ještě se zdržím.“

„Děkuji, pane doktore, jsem vám tolik vděčná.“

„No dobře, ještě neděkuj a před děvčaty zbytečně nežvaň.“

Schelick postavil na stůl vysokou sklenici s pivem.

„Ten dluh vyrovnám, jak jen to bude možné.“

Nechápavě na ni pohlédl. „Ach tak, to nespěchá, hlavně, že ti je dobře. Dobrou noc.“ Odfoukl pěnu na špinavou podlahu a počal pít.

Sylva vyšla. Zavřela za sebou široké skleněné dveře a zhluboka vdechla noční vzduch. Byla unavená. Unavená a vzrušená. Opravdu naděje. Kalfus snad přece jen nemluvil do větru. Bude dělat sekretářku – tajemnici. Možná, že jen korespondentku, ale to přece nevadí.

Vypadne z Eggertova internátu a přestane balit čokoládové zajíce. Někde si sežene podnájem a začne žít jako normální člověk. Nejdříve se bude muset trochu obléknout…

Uklouzla na vydroleném povrchu chodníku a zvrtla si nohu. Bolestně zkřivila rty a do očí jí vyhrkly slzy. To by ještě scházelo zlomit si nohu. Na to by praskla nejméně měsíční mzda. Už aby byla v posteli.

Ta Ella přece jen není zlá holka. Jak jen se připletla k tomu střílení. Kdo ví, co v tom vlastně bylo. Jak snadno se taková věc stane, také jsem mohla mít dítě. Co asi dělají doma? To je otázka, spí, samozřejmě. Vešla do chodby a tiše spěchala na druhý konec. Na záchodě hrčela voda – jako vždycky. Noha ji stále ještě bolela. Podívala se na kotník, byl oteklý.

„Mám docela pěkné nohy,“ napadlo ji pojednou a musela se usmát. „A špinavé boty, ráno je musím vyčistit.“

Vstoupila do světnice a neslyšně za sebou zamkla. Na stole hlasitě tikal budík. V šeru viděla zachumlané hromádky na postelích. Byly zde všechny – zázrak!

Fanka se vrtěla a Juliana hlasitě oddechovala. Ursula ležela nehybně a bez dechu, jen Ella Tiboldy spala klidně. Znala je všechny v noci i ve dne. Kam se asi teď ztratily. Jsou tady a nejsou tady. Ella je možná u svého chlapečka a nebo leží s manželem v posteli. Jí se také zdávalo o Jindřichovi. Ten důstojník tedy Fanku nechal, kolikátý to už je?

Pomalu se počala svlékat. Usedla na pelest lůžka a přetáhla přes hlavu šaty. Proč ji asi nechal? Měla by se jít ještě umýt, ale nechce se jí. Za chvíli bude stejně ráno.

Hromádka prádla zůstala ležet na podlaze.

„Nejsi moc pořádná,“ řeklo svědomí a Sylva hlasitě zívla.

„V sobotu musím vydrhnout podlahu, je řada na mně. Kdybych to místo dostala, hned napíšu domů.“

Když zapínala knoflíky pyžamového kabátku, dotkla se prsů. Ještě nikdy jí to nepřipadlo divné, až dnes. Snad proto, že si to uvědomila. Tak se jí přece dotýkal Jindřich.

Spustila ruce volně podél těla a zahleděla se do tmy. Náhle si s překvapivou jasností uvědomila, že jí něco chybí, že je úplně prázdná, že by chtěla na někoho myslet, mít někoho ráda.

Láska, co je vlastně láska? Snad to, co ji přivedlo až sem? Co ji přivedlo ke Kalfusovi? Nebo to byl všechno velký omyl, který stál vlastně lidský život? Život jejího dítěte? Ne, nechtělo se jí o tom přemýšlet, bylo to příliš tísnivé. Už není tou dívkou, která odjela 5. srpna z Prahy. Možná, že by ji doma ani nepoznali. Změnila se, úplně se změnila.

Jaké to asi bude místo? Měla by si všechno řádně promyslet. Určitě si to musí promyslet. Hned ráno.

Vklouzla pod deku a ucítila vůni. Protivnou čokoládovou vůni. Zavřela oči a představovala si, že leží doma na gauči. Ale viděla jen čokoládové zajíce.

IV

Gabriel Wade políbil ledabyle Odettu na tvář a otevřel dvířka automobilu.

„Nepřijdu pravděpodobně dříve jak po desáté. Kalfus s tím děvčetem ať počkají, mohou se zatím navečeřet,“

Odetta přikývla a beze slova vystoupila. Wade zaklapl dveře. V šeru ulice vyskakovala neónová reklama.

FLORA – BAR – FLORA

Zařadil rychlost a černý mercedes se pomalu rozjel. Ve zpětném zrcátku ještě viděl, jak Odetta přechází ulici. Ani se neohlédla.

Vůz klouzal po osvětleném asfaltu Mönckebergstrasse a Gabriel Wade soustředěně pozoroval vozovku. Byla právě večerní špička. Šňůry automobilů se vlekly hlemýždím tempem a co chvíli zablikaly rubínové koncovky. Projel Bergstrasse a zabočil na Ballindamm.

Nebyl právě v nejlepší náladě. Oddeta ho počínala tím svým obráceným pořádkem unavovat. Ve dne noc, v noci den. Rozhodně nepatřil k těm, kteří chodí spát se slepicemi, ale denně o půl čtvrté… A pak se chce celý den válet v posteli. Kdo na to má mít čas?

Prudce přibrzdil. Na křižovatce u Lombardsbrücke byla zácpa. Vyhodil rychlost a opřel se o volant. Kolik je vlastně hodin? Tři čtvrti na sedm – přijde určitě pozdě. S Odettou by to měl omezit, je přece jen trochu nákladná.

Vůz před ním se rozjel. Wade zabočil na most a pak pomalu sjel na Alster Ufer. Snad to dnes nebude dlouho trvat, ale kdož ví, na co si zase vzpomenou. Po jeho pravici ležela temná hladina jezera Aussen Alster, na níž se odrážela záře neónových svítidel z nábřeží.

Bylo pět minut po sedmé, když zastavil před velkou moderní budovou. Kdysi před válkou zde stávalo generální ředitelství hamburských loděnic. Ale to bylo dávno, to Wade zde ještě nebyl doma.

V padesátém roce se počal na zříceninách budovat nový, rozsáhlý komplex objektů se širokými okny obrácenými k jezeru. Wade vystoupil a zamkl vůz. Nebyl zde nápis ani orientační tabule, pouze ve vstupní hale přecházela uniformovaná stráž.

Po širokém mramorovém schodišti vystoupil do prvního poschodí a krátce zazvonil u skleněných dveří, uzavírajících vchod do dalšího poschodí.

Dveře se samočinně otevřely a Gabriel Wade se octl v jasně osvětlené chodbě. Za psacím stolem proti dveřím seděl mladý, přihrblý muž a na zdi za jeho zády se leskla kovová tabulka s nápisem „INFORMATION“.

„Ohlaste mne na C 425,“ řekl bez pozdravu a opřel se o roh stolu.

Muž odložil obrázkový magazín a zvedl telefon. „Přišel mister Wade… Děkuji. Můžete jít nahoru, čekají vás.“

Wade přikývl a vstoupil do zdviže. Informátor stiskl tlačítko dálkového ovládání na desce svého stolu a zdviž se rozjela. O dvě poschodí výše stanula a sotva zaklaply dveře, počala nehlučně klesat dolů. Chodba byla uzavřená a nebylo zde schodiště, kterým by bylo možno sejít. Navyklým pohybem si uhladil vlasy a zaklepal u dveří s tabulkou C 425.

Pracovna byla velká a prostorná s moderním nábytkem a několika velkými obrazy na stěnách. Byly to dobré obrazy a jaksi se do této místnosti nehodily. Příliš tomu nerozuměl, ale kdykoli sem vstoupil, musel myslit na to, kdo se na ně asi díval, když on ještě běhal po Los Angeles.

„Tak pojďte, zdržel jste se, dnes nemáme mnoho času.“

V pohodlných klubovkách u kuřáckého stolku seděli dva muži. Major Rowland Moody vztáhl líně ruku k Wademu a lehce stiskl jeho pravici. Byl vysoký a tělnatý a neměl jistě daleko do padesátky. Švihácký knírek pod jeho nosem působil poněkud směšně. Druhý muž byl šedovlasý, laskavé tváře a vytříbeného chování.

„Jak se máte, Wade?“ otázal se přátelsky a pokusil se povstat.

„Jen se neobtěžujte, Griegu, dlouho jsem vás neviděl.“

„Posaďte se, Wade, trochu si pohovoříme.“

Major Moody otevřel kožené desky a vyňal z nich silný svazek listin.

„Mám zde zprávu čtvrtého odboru Information service. Nechcete cigaretu? Zdá se mi, že jsme měli tentokrát šťastnou ruku.“ Klapl zapalovačem a Wade vydechl oblak dýmu.

„Ze sedmi žen, které nám byly doporučeny, byly vybrány tři, aby prošly průpravou. Jednu vytáhli z Valky, druhou z Karlsruhe, ale ta vaše má myslím nejlepší předpoklady – duševní i fysické – obojí je stejně důležité. U prvních dvou neodpovídá věk. Nu, stárneme, nedá se nic dělat. Podle výsledků budou dodatečně vybrány dvě nejschopnější a pak se rozhodneme. Máme asi pět měsíců času.“

Major Rowland Moody opatrně odložil cigaretu na okraj popelníka a pomalu převrátil několik listů.

„Vraťme se ale k té Klánové. Čtvrtý odbor obstaral dostatek informací, je to celkem uspokojivé. Hoši pracovali tentokrát rychle. Kdy se s ní máte sejít?“

„Dnes večer, majore.“

„Tak to je v pořádku. Promluvte jí trochu do duše a myslím, že by mohla nastoupit ihned. Co říkáte, Griegu? Zařídíte všechny formality u Eggerta, aby jí nedělali potíže. Budete rovněž informovat IRO, má podánu žádost o vystěhování do Kanady – tak to padá, ano? A nemusí být kolem toho žádné řeči, myslím u Eggerta, jasné?“

„Úplně.“

„Ostatní si vezme na starost tady Grieg. Psychological centre vypracovala podrobný postup. Má to pochopitelně své výhody i nevýhody, ale s tím si už vy, Griegu, jistě poradíte.

Jednou ze zvláštních okolností je, že budeme pracovat s úplným laikem. Za určitých okolností se může pracovnice stát, právě pro požadované vlastnosti, zcela bezcennou, s tím musíme počítat a být připraveni na všechny eventuality.

Bylo proto vypracováno několik alternativ, z nichž nejvhodnější bude dosazena až po definitivním ověření schopností určené osoby.“

Rowland Moody natáhl nohy daleko před sebe a pohlédl na své společníky. „Nechcete se něčeho napít? Bude to ještě chvíli trvat.“

Wade pokrčil rameny a Cuthbert Grieg se zdvořile usmál.

„Mám vás snad nutit?“ těžce se zdvihl a dlouhými kroky přešel pracovnu. Wade pohlédl nepozorovaně na hodinky.

„Stojí celá ta záležitost za takový cirkus, majore?“ otázal se mrzutě.

„Cirkus? Vy ale máte nápady.“ Moody zavrtěl nechápavě hlavou a vyňal ze sekretáře lahev koňaku. „Představte si, Griegu, on říká cirkus. Kapitán Wade říká prostě životně důležitým otázkám cirkus. Já nevím, co to do těch lidí vjelo.“

„Nerozlijte koňak, Moody,“ zívl Wade a opět pohlédl na hodinky.

„To teprve bude cirkus, rozumíte?“ řekl ostře Moody a nalil do broušených číšek žlutou tekutinu.

Cuthbert Grieg se usmíval ztrnulým, zdvořilým úsměvem. Mohlo se zdát, že se ho celá věc vůbec netýká. Ve svých temně skořicových šatech s vestou narůžovělé barvy připomínal zámožného obchodníka, který přišel uzavřít obchod a nyní čeká, až se strany dohodnou. Jeho klid šel Moodymu na nervy právě tak, jako flegmatická tvář Wadeho.

„Nebudeme pokračovat? V deset mám schůzku,“ poznamenal Wade a jedním douškem vyprázdnil skleníku.

Moody si utřel ústa kapesníkem a přisvědčil. Jenom Grieg opatrně usrkl a stále přidržoval číšku dvěma prsty.

„To děvče, Griegu, musí mít na celé záležitosti svůj osobní zájem, životní zájem a musíme ji mít zcela pod kontrolou. Tady nám nesmí nic ujet a mnoho bude záležet na její psychologické průpravě. Doufám, že to dokážete. Ale nejprve alternativy.“ Major opět otevřel desky se spisy a všichni tři se naklonili nad stůl.

Bylo krátce po desáté, když Wade usedl do svého vozu před velkou temnou budovou. Venku pršelo a vlny jezera prudce narážely na břeh. Špinavé kapky vody zvolna stékaly po čelním skle. Spustil stěrače a zapjal rádio. Snad je Odetta zdrží. Motor byl studený a nechtěl naskočit. Chvíli ho nechal běžet na prázdno a bezmyšlenkovitě ladil stanice. Všude samé zprávy. Nepokoje v Guatemale a boje s domorodci v Kenii. Rudí budují na Sibiři odpalovací základny.

Konečně hudba. Zasunul rychlost a vůz se nehlučně rozjel. Sympatický hlas zpíval nějaký šlágr. Co je to vlastně za řeč? Přejel křižovatku a vjel na Lombardsbrücke. Ruština, samozřejmě! Všechno je vzhůru nohama. S tím Arnoštem to je ale ostuda, vyžvanil všechno, co věděl. Jak to jen rudí dělají. Počal si tiše pískat melodii. Za chvíli tam bude.

„Musíš být trpělivá,“ pravil doktor Kalfus dobrácky a lehce stiskl Sylvinu ruku. „Určitě přijde, je to noční pták a na nějaké chvilce mu nezáleží. Nechceš ještě trochu vína? Ne?“ Usmál se a doplnil obě sklenice.

„Napij se, nic nás to nestojí a ujde nám čas!“

Sylva mlčela. Byla opravdu trochu neklidná. Ale snad to bylo tím, že měla na sobě cizí šaty i cizí střevíčky a stále si myslela, že to každý musí poznat.

Fanka zůstala dnes večer doma. Schválně, jen kvůli ní. Půjčila jí svou večerní výbavu i s kabelkou a se vším příslušenstvím. Byly to asi jediné slušné šaty v celém internátě. Do Flory přece nemohla jít v sukni a blůze.

Vzbuzovalo to však v ní trapný pocit nejistoty. Už dávno nebyla tak oblečená a hluboký výstřih ji uváděl do rozpaků. Střevíčky trochu tlačily, ale dalo se to vydržet. Stačilo, když si pod stolem vyzula paty a všechno bylo v pořádku.

Co asi Fanka v těch šatech všechno zažila. Ne, Sylva neměla ráda na těle cizí šaty, bylo to nepříjemné. I vůně ulpívající v záhybech byla cizí a přisprostlá. Zdálo se jí, jako by na sebe přejímala něco z osobnosti jejich majitelky.

Kdysi před lety, když chodila ještě do tanečních, spálila si při žehlení sukni. Večer měla jít na závěrečný věneček. Anka Šejbalová jí v poslední chvíli půjčila malou toaletu z růžového vyšívaného silonu. Celý večer se jí zdálo, že každý v ní vidí Anku. Tehdy měla úplně pokaženou náladu.

Ale dnes nebylo vyhnutí. Bylo to od Fanky hezké. Seděli zde již dvě hodiny a čekali. Kalfus měl spoustu známých a co chvíli se někdo zastavil u jejich stolu. Spíše proto, aby si ji prohlédl, než aby promluvil s doktorem. Bylo to trapné. Za posledních sedm měsíců si již zvykla na leccos a nevadilo jí ani to, s jakou samozřejmostí si dekoltované holky odváděly svoje hosty z parketu postranním schodištěm někam nahoru.

Vadilo jí, že zde musí sedět a že každý, kdo se na ni podíval nebo se zastavil na několik slov u Kalfuse, si myslel totéž, co ona.

Zítra bude mít asi nepříjemnosti ve fabrice. Nešla dnes na odpolední směnu a ani se neomluvila. Stejně by jí nedali volno. Hollberg bude zase otravovat. Musí si najít nějakou výmluvu. Bylo by škoda, kdyby ji pro nic za nic vyhodili. Možná, že udělala chybu, když sem s Kalfusem vůbec šla. Proč ten člověk tak dlouho nejde? Třeba je všechno zbytečné.

Ta děvčata jsou zde asi úplně spokojená. Vždycky si myslela, že ženu nemůže potkat nic horšího a zatím… Ne, nerozuměla tomu. Nedovedla si představit, že by si pětkrát nebo šestkrát za noc měla lehnout s cizím člověkem do postele. Pak sejít dolů, zapálit si cigaretu, usmívat se, jít si zatančit a opět… Fuj! Většina je v jejích letech a všechny mluví špatně německy. Ale možná, že to vůbec není tak hrozné, člověk si zvykne. Ona si také zvykla – na Jindřicha.

Zapálila si cigaretu a přelomila zápalku mezi prsty. Stejně to není k ničemu, celá ta maškaráda ve Fančiných šatech. Škoda zameškané směny. Orchestr do omrzení přehrával šlágry jako rozhlasový reproduktor ve fabrice. U vedlejšího stolu seděla drobná bruneta. Úzkou škvírou mezi rty vydechovala cigaretový dým a s nuceným zájmem naslouchala svému společníkovi.

Sylva prudce zamáčkla sotva zapálenou cigaretu do skleněného popelníčku. Jaký je vlastně mezi nimi rozdíl? Kouří právě tak jako ona a jedním uchem naslouchá Kalfusovu žvanění. Sedí pravděpodobně i na stejné židli, na které tamta seděla před ní už bůhví kolik večerů.

Pevně stiskla dlaní sedadlový rám a přejela po jeho vnitřním okraji. Pod bříšky prstů zašelestil papír. Mechanicky ho odtrhla a pohlédla na dlaň.

„THONET – Made in Czechoslovakia.“ Sedí na české židli. Bezmyšlenkovitě počala úzký proužek papíru mačkat. Ta fabrika je někde na Moravě; kam se až dostala jejich židle. Pojednou jí byla židle nesmyslně blízká a známá. Maličký kousek domova tady ve Floře.

Jednou byla s pionýrským táborem na Moravě v Beskydech, vlastně na Javorníkách. Na loukách pod Portášem měli stanový tábor. To bylo, to bylo… Počala na prstech odpočítávat – ano, asi v jednapadesátém nebo dvaapadesátém? Jak se jí tam tehdy strašně líbilo.

Předposlední den si vymkla kotník a na nádraží ji vezl jakýsi děda na voze. Každý den ráno se chodily umývat k dřevěnému napajedlu, které bylo vytesáno z jednoho kmene. To snad byly nejlepší prázdniny. Kdepak dovolená. Jak je možné, že je vlastně zde? To přece není možné…

„Jen nebuď sentimentální,“ řekl ten známý hlas, kterým se naučila mluvit sama k sobě, když ji bylo nejhůře. „Jsi tady a nedá se svítit. Hlavně aby z toho místa něco bylo. Hollberg bude mít zítra spoustu řečí a budou tě volat do osobního.“

„Wade, člověče, kde vězíte?“ Kalfus se živě pohnul a jeho hlas přerušil Sylviny myšlenky. Tak to byl tedy Gabriel Wade.

„Víte přece, že také pracuji,“ pravil trochu ironicky a jeho pohleď spočinul na Sylvě.

„Vždycky si najdete práci v nejméně příhodnou dobu. Čekáme zde celý večer.“

„Odetta vám nevyřídila vzkaz?“

„Vyřídila, samozřejmě, máte všechno skvěle zorganizováno. Je to správné děvče, ale to vás přece neomlouvá.“

„Slečna Klánová – pan Wade,“ představil Kalfus zcela zbytečně, protože oba věděli kdo je kdo.

Wade se uklonil, lehce stiskl podávanou pravici a usedl. „Teď vás mrzí, že jste přišel tak pozdě, že?“

„Máte pravdu, ale ne zcela. Ještě jsem na poslední chvíli projednával naši společnou záležitost. Těší mě, že jsem vás poznal, slečno. Doktor vás vřele doporučil a mám-li říci pravdu, nelhal – i když to není vždycky jeho zvykem. Místo je tedy volné a máte-li zájem…“

„Nechte těch řečiček, Wade. Samozřejmě, že má zájem, jinak bychom zde neseděli.“

„To říkáte vy, doktore, ale co říká slečna?“

Sylva se pokusila o úsměv. Ten člověk se na ni dívá jako Hollberg. Není příliš sympatický. Kalfus má divné známosti. „Samozřejmě ano,“ pravila tiše. „Chtěla bych však vědět…“

„Něco bližšího, že?“ skočil jí do řeči. „Ovšem já se příliš podrobnostmi nezabývám, v jistém smyslu by to nebylo taktické. Lidé nebo alespoň ti, kteří poskytují zaměstnání, neradi slyší, když se mluví nejdříve o penězích. To konečně sama znáte. Pan Cuthbert Grieg, tajemník společnosti pro mezinárodní dorozumění vám poskytne všechny potřebné informace.

Bude vás očekávat pozítří dopoledne. Všechno si domluvíte sama. Budou-li vaše znalosti panu Griegovi vyhovovat a vám opět jeho podmínky, můžete nastoupit ihned. Tak to je alespoň dohodnuto. Mým úkolem bylo, zajistit pro společnost vhodnou pracovnici a to se dík doktorovi podařilo. Jsem o tom přesvědčen.“ Wade pohlédl na Kalfuse a zavrtěl hlavou.

„Co se stalo, doktore, že nepijete?“

„Ještě jste nic neobjednal, když se tak hloupě ptáte.“

„Hned to napravím. Pane vrchní… Dnes je obtížné získat spolehlivou sílu,“ pokračoval, když číšník zmizel. „Většina uprchlíků, která by se mohla u mezinárodních organizací uplatnit, sleduje pouze své malé osobní zájmy. Každý sní o Americe nebo Austrálii a málokdo chápe, že právě zde je třeba tvořit novou budoucnost úsilovnou prací.

Všichni ti lidé by chtěli zajistit v prvé řadě své osobní štěstí. Je to zvláštní, jakmile se octnou zde, ve svobodném světě, ztratí náhle zájem o politikn a přece právě pro politický útisk odcházeli. Je zde samozřejmě mnoho těch, kteří zatím z různých příčin zůstávají ještě v táborech. Dnes se ostatně jejich počet den ode dne zmenšuje. Ovšem, zde je třeba největší obezřetnosti, tito lidé nemají ideálů a západoněmecká veřejnost se od nich právem odvrací.

Kromě toho je to pravé semeniště rudých agentů, ani tomu nemůžeme bohužel zabránit. To je tedy pravý důvod, proč společnost použila naší pomoci. Jsem přesvědčen, že můžete vykonat pro osvobození své vlasti mnoho platných služeb.“

„Ne tak vážně, Wade, ještě Sylvu poděsíte přemírou povinností.“

„To bych opravdu nerad, ale už končím. Splnil jsem svou povinnost a nyní se za mne přimluvte, rád bych požádal slečnu o tanec. Vsadím se, že jste se za celý večer od stolu ani nehnul.“

„Máte pravdu, nejsem takový blázen jako vy a přimlouvat se nebudu, Odetta mně stejně celý večer hledí na záda. To si musí Sylva vyrovnat se svým svědomím sama.

Grieg, Grieg, Cuthbert Grieg,“ opakoval si Kalfus tiše, když oba zmizeli mezi tančícími páry na parketě. „Měl bych tu holku upozornit, aby byla mazaná a nenechala se do ničeho zatáhnout. Ať si zvedá telefony a píše dopisy nebo chodí na recepce, ale ostatní ať nechá na starost jiným. Osvobozování je příliš tvrdý oříšek pro jiné zuby, než jsou její.

Wade zpívá jako slavík, tak tak, že se nerozmázne. Ten Grieg byl přece něčím v úřadě Vysokého komisaře a teď by dělal tajemníka v nějaké pitomoučké organizaci starých panen?

Sluší to holce, Jana by byla asi v jejím věku. Jak se to všechno zamotalo.“ Vrchní odzátkoval láhev a naplnil Kalfusovi sklenici.

Je to bída, když musí člověk na stará kolena takhle přemýšlet. A nikde východisko, nikde naděje, že se situace změní. Může to trvat ještě deset nebo dvacet let. Zítra třeba dostane infarkt a je po všem. To srdce ho v poslední době nějak zlobí. Snad by neměl tolik pít, ale pro kristapána, co jiného má tedy dělat?

Místo chvilky klidu aby se potloukal po hospodách a byl rád, když mu dá Wade vydělat pár dolarů. Z gáže u Eggerta nezbohatne – a ví bůh, kam vlastně pomáhá tu holku lifrovat.

Škoda, že se už nedá začít znovu, že je už pozdě. Usrkl vína a několikrát je převalil na jazyku. Měl by si snad odpírat i tu trochu radosti, která mu ještě zůstala?

Odetta je za pultem jako na trní. Pro koho asi pracuje? Možná jen pro sebe, ale to těžko, taková ženská něco spotřebuje a jak ji má jednou Wade v rukou, tak nemůže zůstat stranou.

Zapálil si doutník a přehlédl taneční páry. Postranním schodištěm právě přicházela Vikiti Sehe se svým hostem.

„Tak vidíš, chlapče, jsi o padesát marek lehčí a je ti dobře,“ pomyslel si Kalfus ironicky a se zájmem si prohlédl mladého vytáhlého Američana. Museli projít těsně vedle něho. Čím vlastně Grieg u toho komisaře byl? Wade bude mít dnes těžkou noc, Odetta se netváří právě přívětivě. Přehánět by to nemusel, Sylva mu o to nestojí, má svých starostí dost. Ale člověk neví, co takovou holku napadne, dnes jí to dělá dobře a zítra bude myslet, že si ji vezme.

Je půl dvanácté, pomalu by se měli zvedat. Wade skáče jako kohout, to je zvláštní, co ženská z člověka udělá.

„Budete určitě spokojena, tajemník Grieg je velmi slušný člověk.“

Sylva se usmívala a naslouchala hlasu svého tanečníka. Už dávno netančila. Minulou zimu byla s Jindřichem na plese v „Repre“. Měla bílé monofilové šaty. jistě visí ještě dnes ve skříni a maminka je co chvíli větrá. Monofil – dnes je ráda, že jí Fanka půjčila své koktejlky pomačkané od důstojníků.

„Dá se s ním mluvit a osobní představení je vlastě pouhá formalita.“

Také by se na mne nemusil tak tisknout. Potí se mu ruce, vzadu mi to pomačká. „To jsem ráda, pane Wade, jste tolik laskav…“

Tehdy přišli domů až k ránu a maminka se hrozně zlobila. Co by asi říkala dnes? Proč ta ženská od baru na ně stále hledí? Že by ona a Wade… Pak byli několikrát tančit tady v Hamburku, ale to už nebylo ono.

„Budete mít příležitost dostat se do společnosti, do divadel… Máte ráda hudbu?“

Wade mluvil a mluvil, potil se a Sylva se zdvořile usmívala.

„Zajisté, pane Wade, ano, pane Wade, děkuji vám, pane Wade“.

Fanka jistě zvědavostí nemůže usnout. Snad těm šatům nic neudělá. Ten člověk se nemožně potí, proč se stále natřásá. Teď bude mít konečně slušné místo, ale co dál? Zase ta hloupá myšlenka, která jí při každé příležitosti vrtá hlavou. Co dál, co dál?

Člověk musí mít přece nějaký cíl, pro něco musí žít. Bude chodit do kanceláře, jako chodila doma. Koupí si nové šaty a pořádný plášť. Pro co asi žije Wade a pro co Kalfus?

Ella doufá, že to praskne a že se vrátí domů. Všichni na něco čekají a ona čeká také – na co? Na co může čekat? Když sem Kalfus přišel, bylo mu osmačtyřicet. Dnes je mu pětapadesát a stále ještě čeká. Jí bude za sedm let skoro třicet a možná, že bude také ještě čekat. Děvčata doma se v jejím věku vdávají a zařizují si byt. Měla by se snad vdát tady v Německu?

„Nepůjdeme si sednout, pane Wade? Je zde horko k zalknutí.“

„Snad by bylo lépe, kdybych vás Griegovi představil sám. Přijel bych pro vás, bydlíte v nějakém internátě, že? Doktor se cosi zmínil.“

„Děkuji, ale najdu to docela ďobře, nemohu vás přece tolik obtěžovat.“ Je jako Hollberg, jistě má také vůz s rozkládacími sedadly. Ale už se nespálí, dá si dobrý pozor. Možná, že to tak nemyslí. Prošli mezi tančícími páry. Usedli ke stolu. Kalfus hleděl nepřítomně někam přes hlavy tančících.

„Zasnil jste se, doktore?“ otázal se Wade a poklepal mu na rameno.

„Já jsem, milý Wade, přestal snít ve věku, kdy vy, jak se zdá, začínáte. To je už dobrých pětadvacet let a přesto si z vás nedělám blázny, naopak. Věřte mi, že toho někdy lituji. Rozum člověka ochuzuje o neskutečný svět představ.

Vy jste se před chvílí citil jako pětadvacetiletý mladík a zatím jste poskakoval jako opelichaný faun. Kdybych byl schopen snít, viděl bych na vašem místě pravděpodobně sebe, ale protože mi zůstal zdravý rozum, přemýšlel jsem o tom, zavezeteli nás alespoň domů. Nemáte-li ohled ke mně, mějte jej k Sylvě. Mládí potřebuje více spánku než my.“

„Začínáte být nesnesitelný, jak jste to s ním zde mohla celý večer vydržet?“

„Pan doktor přehání, jste opravdu dobrý tanečník.“

„Nevěřte jí, cítí se zavázána a splácí vám svůj dluh. Ženy jsou vypočítavé – nebo jste to ještě nepoznal?“

„Snad bude opravdu lépe, když vás zavezu domů. Jste vždycky po půlnoci tak stařecky svárlivý? Ale tu láhev zde nenecháme, zbylo tam ještě něco?“

Wade naplnil sklenice a nabídl Sylvě cigaretu. Okamžik váhala, ale pak si přece jen zapálila. Už ani nevěděla, kdy vlastně začala kouřit. Bylo to hrozně dávno, vlastně všechno bylo dávno. Tehdy kouřila jen občas, ve společnosti, když chtěla vypadat velmi dospěle a velmi zkušeně.

Někde byl nějaký mezník, který všechno dělil na dvě části. Ta prvá část se jí zdála neskutečně vzdálená. Byla jako míč, který se jí kdysi v dětství zakutálel k zábradlí na nábřeží a pak spadl do řeky.

Dívala se za ním, jak se pomalu vzdaluje a bála se zavolat na maminku, protože by byla dostala. Teď se také bála zavolat a něco se od ní vzdalovalo a nedalo se to zadržet.

Zvykla si kouřit a málo jí záleželo na tom, zda vypadá dospěle nebo ne. A své zkušenosti také již měla, zkušenosti, které dělají z dívky ženu. A přece se ještě necítila ženou a nedovedla pochopit únavu a vážnost Elly Tiboldy, ani překypující erotiku Fanky Ženíškové, která se netajila tím, že „bez chlapa nemůže spát.“

Doktor Kalfus se zvedl a číšník psal Wademu účet. Sylva šla pomalu k šatně.

„Abych vám řekl pravdu, nepřemýšlel jsem pouze o tom, dovezete-li nás domů,“ pravil lhostejně doktor, zatímco Wade zasunoval drobné bankovky do náprsní tašky. „Přemýšlel jsem o tom, čím býval ten Grieg v úřadě Vysokého komisaře.“

Wade zvolna zasunul peněženku do náprsní kapsy a bez zájmu pokrčil rameny. „Asi se mýlíte, doktore.“

„Myslíte?“

„Určitě!“

„Tak půjdeme, Sylva čeká u šatny,“

V

Stála ve světlé prostorné pracovně; širokými okny dopadaly na vysoký koberec oslnivé pruhy slunečního světla. Stromy v zahradě byly ještě holé, ale tráva již počínala rašit. Oknem bylo vidět hladinu Labe a v dálce plul kolem ostrova Schweine-Sand velký nákladní parník.

Ticho nebylo rušeno rachotem jeřábů ani hučením sirén remorkérů a motorových člunů. Tady v Blankensee na konci Bismarckstrasse byl úplně jiný svět. Parky a zahrady, zahrady a parky, říční hladina podivuhodně Čistá a svěží v té předjarní obloze.

Od moře vál vlhký, vlahý vítr a klepal větévkami do okenních tabulí. Vila stála uprostřed velké, šlechtěné zahrady obklopena ze všech stran zdí z bílých cihel a železným mřížovím.

Kouř z hamburských fabrik a zápach doků zůstal někde nahoře proti proudu řeky. Sylva cítila pouze vůni citronově žlutých hyacint a parfém Fräulein Gerdy Bötscher, která zmizela v protějších dveřích.

Teplý vzduch z radiátorů ústředního topení lehce zachvíval širokými listy palem v rohu místnosti. Takové palmy viděla naposledy v botanické zahradě v Průhonicích. Z malého transistorového rádiopřijímače v pootevřené zásuvce psacího stolu se ozýval nasládlý ženský hlas doporučující gin a Coca-Colu, Wirthovu konfekci a zvláště dámské šaty model Elektra za pouhých 52,50 DM.

Hlas zanikl v jazztrubkách, aby se vzápětí ozval s ještě větší přesvědčivostí a naléhavostí.

„Podprsenky Triumph nezbytnou součástí každé elegantní ženy. Velikost 5-14 pouze za DM 7,90. Nezapomeňte! Triumph!“

Ne, Sylva neměla podprsenku Triumph, ani šaty model Elektra. Ošumělý, tmavě modrý plášť neladil s oranžovým čalouněním křesel a její sešlapané střevíčky se nehodily k vysokému, pastelově zelenému koberci, na kterém nyní rozpačitě přešlapovala.

Styděla se. Byla si vědoma toho, že plášť je nejen starý, ale i trochu velký. Zhubla za těch pár měsíců nejméně o pět kilo. Dovedla ocenit vkus a všechno kolem bylo vkusné. Dovedla ocenit eleganci a Fräulein Bötscher byla elegantní. Osten žárlivosti, který se jí zabodl do duše, byl větší než obavy, jak dopadne její představení.

Teprve nyní si počala uvědomovat, že Eggertův internát je pouze špinavá, páchnoucí díra s věčně hrčíc! vodou na záchodech a s nemožně vyšlapanými prkny na podlaze.

Napadlo ji, proč někdo může chodit po tak neuvěřitelně vysokém koberci a jinému musí stačit pouze novinový papír na podlaze, aby se příliš nezašlapala, když venku prší. Pak si vzpomněla, že takové myšlenky jsou vlastně ve své podstatě základem třídního boje, jak se tomu učili ve škole a že by se neměla nechat unášet závistí, nechce-li plácnout něco nevhodného, co by mohlo pokazit její vyhlídky.

Viděla svůj obraz ve sklech knihovny a ten pohled jí ubíral poslední špetku sebevědomí. Neodvažovala se posadit a jen očima bloudila po obrazech na stěnách. Žádné staré plakáty ani choulostivé fotografie.

Za bílými dveřmi se ozývaly tlumené hlasy. Nerozuměla jim a nesnažila se naslouchat. Zde byla skutečnost, kterou znala pouze z filmů. Oasa přepychu, kam zabloudila z pouště Eggertovy svobodárny. Fanku by z toho jistě ranila mrtvice.

Byla skleslá a unavená rozčilením i nejistotou posledních dvou dnů. Nejméně desetkrát si již řekla, že sem neměla vůbec chodit, protože ji určitě vyhodí.

To vyhození si ovšem nepředstavovala doslovně, protože v takových pracovnách a na takových kobercích se nevyhazovalo jako u Schelicka, ani nekřičelo. Snad jí jen po zdvořilém, desetiminutovém rozhovoru řeknou, že velmi litují, protože přišla pozdě a místo je již od včerejška zadáno.

Chvílemi si říkala, že to bude lepší, protože celá ta věc má trochu divné pozadí. Aby se ubezpečila, že jí na tom nakonec vůbec nezáleží, opakovala si Kalfusova slova, která jí řekl předevčírem v noci, když je Wade vysadil na rohu Diagonalstrasse.

Kalfus byl zvláštní člověk a vlastně se v něm vůbec nevyznala. Wade se s vozem otáčel na křižovatce a doktor si zapaloval doutník, přikrčen do límce svrchníku, aby mu vítr nezhasil zápalku.

„Poslouchej dobře, co ti teď řeknu,“ bručel polohlasně do límce a rychlými tahy se snažil rozdmýchat žhoucí jiskřičku na okraji doutníku.

„Ale ve vlastním zájmu drž jazyk za zuby. Myslet si můžeš co chceš, to je nakonec tvoje věc. Já bych byl jenom nerad, kdyby sis někdy o mně myslela, že jsem zatracený mizera. Ne, opravdu se domnívám, že nejsem. Když už jsem spadl do vody, tak se snažím plout s proudem a dávám pozor, abych se mohl někde zachytit na mělčině. Proti to nejde, rozumíš? Pro mne, ani pro tebe. Pro nikoho, kdo doma se vším praštil a přišel sem. Byla bys husa, kdybys to nepochopila.

Tak ten Wade je kapitánem MIC. Víš, co to je? Ano, Military intelligence centre. Vojenská zpravodajská služba. Možná, že to místo má nějaký háček, ale možná, že nemá. Ti chlapci skutečně strkají nos do každé pitomosti a je nabíledni, že se v prvé řadě starají o uprchlíky.

Bez jejich souhlasu nikdo nedostane povolení k vystěhování do sebepitomějšího státu. Podívej se na mne. Nemohu se odtud hnout přesto, že se znám s leckterým hovádkem a že se mi snaží můj bratr v Anglii pomoci.

Někde v papírech mám kaňku a je konec. Proti mně nikdo nic nemá, ale ven mě nepustí. Rodinný příslušník je komunista. Byl jsem hlupák, že jsem to tehdy při výslechu napsal. Je taková klausule o komunismu a do Anglie ani do Ameriky se nedostaneš.

Možná, že v tvém případně je všechno O.K. a oni to dělají skutečně jen z úřední povinnosti. Ale už jsem tady viděl příliš mnoho podrazů a lidí, kteří naletěli. Buď mazaná a dobře se rozhlédni, co je to za podnik, kde máš pracovat.

Myslím, že by pro tebe nebylo žádné štěstí, nechat se vysadit někde u Plzně anebo se do něčeho zamotat. Jsi mladá holka a musíš v prvé řadě myslet na budoucnost. Všechno povídání kolem, kterým se to pentlí, jsou řečičky.

Jsem starý chlap a v životě jsem také již párkrát naletěl. Nechci tě strašit, vždyť jsem ti to sám dohodil. To jen abys věděla, jak se věci mají. Kdybys byla kluk a někdo ti nabízel takové místo, vem na to jed, že se z toho vyklube cizinecká legie. Ale co by dělali s tebou? K ničemu se celkem nemůžeš hodit, až na tu postel, ale s tím by se Wade nebabral.

Konečně, člověk musí něco risknout a kdyby ses z toho nedostala teď, za dva za tři roky se z toho už nedostaneš. Nic špatného si o tobě nemyslím a to, že jsem ti pomohl, na věci nic nemění. Holkám se už takové maléry stávají. Ale když se na tebe tak dívám a trochu přemýšlím, moc bych za to nedal, že bys za chvíli skončila někde ve Floře.

Jen se neurážej, já vím, že to nejde tak rychle. Ale jsi docela hezká holka a to chce taky svý. Zkusí se to jednou, dvakrát, jen tak náhodou a ono to roste. Podívej se na tu potvoru Fanku. Také ještě není úplně na dně, ale co jí k tomu chybí?

No dobře, už nic neříkám, to jen aby sis uvědomila, že by tě byla škoda. Kdo jiný ti to má říci, když ne starý chlap a k sakru taky krajan, ne?“

Přišlo jí to v té chvíli nějak líto. Možná, že to bylo všechno jen zadržované zklamání a zakrývaná bezradnost. Přece jen má někdo o ni zájem. Tady, uprostřed dvoumiliónového cizího města. Vyhrkly jí slzy do očí a dala té nepřívětivé, drsné postavě s ucumlaným doutníkem v ústech pusu na tvář.

„Jdi někam, na tohle já nejsem!“ řekl neomaleně a otřel si hřbetem ruky tvář. Pak zamířil k barákům a už nepromluvili ani slova.

Přešlápla a pokusila se upravit svůj splihlý účes. Hlas Fraulein Bötscher zněl již docela blízko dveří. Rozhlasová hlasatelka vytrvale četla reklamy. Sylva cítila, že má v ústech sucho, jako tehdy před maturitou, snad ještě více. Počala zhluboka dýchat, aby uklidnila zrychlený tep srdce a dokázala ovládnout svůj hlas. Když ji vyhodí, zachová si alespoň hrdost, nebude se o nic prosit. Nesmějí poznat, že se jí to dotklo.

Jak by s ním měla mluvit? Německy nebo anglicky? Ale nejspíše anglicky, sekretářka také mluví anglicky, přestože je Němka jako poleno.

Podívala se oknem na hladinu řeky. Parník u Schweine-Sand již zmizel.

„Musím myslet na něco úplně jiného, musím zůstat klidná.“

Bílé dveře se otevřely.

„Mister Grieg prosí.“ Gerda Bötscher ustoupila dva kroky stranou a pokynula jí rukou. Měla lhostejnou, bezvýraznou tvář a světlé oči pohlížely skrze Sylvu někam na protější stěnu. Šedivý francouzský kostým jí dokonale padl. Všechno na ní bylo dokonalé. Zlatá brož uprostřed límečku béžové halenky, účes, střevíčky – jen nohy měla trochu silnější.

„Tlusté a neforemné,“ myslila si Sylva.

„How do you do, miss Klan?“

Dveře se tiše zavřely. Přes celou čelní stěnu pracovny bylo široké okno. Mister Grieg vstal od těžkého mahagonového stolu a s úsměvem v laskavé tváři jí kráčel vstříc.

„Odložte si, prosím a posaďte se. Očekával jsem vás.“

I zde stála v rohu širokolistá palma a pracovna byla zařízena s těžkým, trochu konzervativním přepychem. Pomohl jí z pláště a opatrně jej odložil na volnou židli. Na stříbrné, lehce zvlněné vlasy mu dopadalo sluneční světlo a jasně ozařovalo každou vrásku ve výrazné tváři.

„Tak opět poznávám jednu hrdinku. Nemusíte se ostýchat, miss Klan, chápu, že váš první dojem zde u nás je asi stejný jako pocity frontového vojáka, který přichází z první linie do klidného zázemí. A vy skutečně přicházíte z první linie. Dívky vašeho druhu budou jednou příkladem příštím generacím. Ale nebudeme přece oficiální, přála byste si nějaké občerstvení? Hned to zařídím…“

„Thank you very much, mister Grieg, snídala jsem sotva před hodinou.“

„Tedy cigarety?“ Vyňal ze zásuvky několik balíčků cigaret a přisunul je k Sylvě. „Máte-li raději s filtrem, ty zde jsou výborné.“

„Přicházím z Eggertovy všivárny a ne z frontové linie, tobě se to žvaní,“ myslela si Sylva docela neslušně a sáhla po jednom z balíčků. Bylo jí úplně jedno, jsou-li s filtrem nebo bez něho. Měla prostě chuť si zakouřit.

Pan Grieg se snaží být zdvořilý a laskavý, ale bude to asi jeho řemeslo. Tak taková je Amerika. Kousíček Ameriky uprostřed Hamburku. Ano, na člověka to udělá dojem, ať chce nebo nechce. Měla bych se na něho alespoň usmát. Plastika na krbu představuje sochu svobody. Vypadá docela pěkně. Ale obrazy jsou nemožné, člověk se v tom nevyzná. Uvědomila si, že ji za laskavým úsměvem pátravě pozoruje.

„Jen se rozhlédněte, máte ráda umění? Obrazy se vám nelíbí, že? Mám-li říci pravdu, také na tom nic nevidím. Ale společnost nám je poslala v bedně. Reprezentujeme Spojené státy, musíme mít tedy americké obrazy. Však víte, jak to Chodí, směšné, že? V tomto směru se musíme od staré, dobré Evropy ještě mnoho učit.

A vidíte, už jsme u toho. Vy jste také příslušnicí národa, jehož kulturní minulost má tisícileté kořeny. A nyní mají být přervány – strašné pomyšlení.“

„Pro mne je strašné pomyšlení, že bych měla žít ještě pět let v internátě. Kulturní minulost mně neleží ani v patě,“ myslela si v duchu a s vážnou tváří přikývla.

„Byla jste nám doporučena, jak jistě víte, odpovědnými místy a máme zde rovněž vaše nacionále pořízené vojenskými úřady při příchodu do NSR. Nepovažuji proto za nutné, nějak podrobně tyto otázky rozebírat.

Měli bychom se spíše zabývat druhou stránkou věci. Naše požadavky se vám možná budou zdát trochu neobvyklé a je skutečně třeba velké vytrvalosti a nadšení pro společnou věc, aby jí člověk byl ochoten podřídit své soukromí.

Vezměme například pracovní dobu. V závodě, kde jste až dosud pracovala, prostě skončila směna a byla jste svou vlastní paní. U nás není pracovní den omezen hodinami, a proto získáváme poměrně těžko pracovní síly. Prakticky by to znamenalo, že byste zde bydlila a plnila své úkoly dle okamžité potřeby.

Naše společnost spolupracuje s nejrůznějšími zahraničními organizacemi a to samozřejmě nejen západními. Cíle humanity se nesmějí zastavit před politickými hranicemi. Vyžaduje to osobní styk s cizinci, návštěvu společností a samozřejmě, musela byste počítat i s tím, že byste příležitostně dělala průvodkyni a informátorku.

Proto nám také záleží na politické vyspělosti pracovnice.

Naše společnost nesmí být při stycích s Východem v defenzívě, ale v ofenzívě. To vyžaduje osobních zkušeností o životě za železnou oponou. Kromě toho je zde běžná kancelářská agenda. Pracovala byste jako tajemnice pana Normana Wrighta, který vede slovanskou sekci.

Pokud se týče platu, byl by pochopitelně úměrný pracovním povinnostem. Osm set marek měsíčně a úhrada všech reprezentačních výloh vzniklých při společenském styku.“

Sylvě se zatočila hlava. Osm set marek. Více jak dvojnásobek její měsíční mzdy.

„Musela byste samozřejmě zrušit žádost o vystěhování do Kanady a podepsat tříletou smlouvu. Po uplynutí smluvní lhůty by vám společnost, kdybyste si to přála, zajistila vhodné místo ve Spojených státech. Chcete-li si ještě všechno promyslet…“

„Ne, myslím, že ne,“ pravila rychle. Takovou příležitost si přece nenechá ujít.

„Věděl jsem, že se dohodneme,“ usmál se pan Grieg a stiskl tlačítko elektrického zvonKu.

„Slečno Gerdo, buďte tak laskava, kávu. Smlouvu podepíšeme příležitostně a formality s vaším nynějším zaměstnavatelem vyřídíme sami. Souhlasíte-li tedy s podmínkami, mohla byste si dnes přestěhovat své věci a obstarat některé nezbytnosti. Moje tajemnice si vezme vůz a doprovodí vás. Poradí vám také při nákupu nejnutnějších věcí.

Můžete se na ní ve všem spolehnout a nemusíte šetřit. Je pochopitelné, že jste při odchodu do exilu nemohla vzít s sebou prádelník.“ Laskavě se usmál a pokývl hlavou. „Měla jste to těžké, že?“

„Miss Bötscher,“ pravil vážně, když tajemnice postavila na stůl stříbrný podnos s kávou. „Dnes již všeho nechte, je třeba, abyste pomohla naší nové kolegyni vyřešit otázky vhodné garderoby. Vyplňte si šek na 1000 DM, pak vám to podepíši.“

Sylva seděla ztrnule na židli a mechanicky míchala kávu. To jistě není pravda. Za chvíli se probudí a Ella Tiboldy se bude hádat s Fankou a Juliana modlit. Ten člověk si z ní dělá blázny. Jak to řekl? Pomůžete naší nové kolegyni vyřešit otázky garderóby. Napište si šek na 1000 marek.

Tisíc marek, vždyť to je úplné jmění. Kdyby to řekla holkám, tak se jí vysmějí. A co si má vlastně stěhovat? Dvoje punčochy, které zůstaly v almárce? Všechen majetek má na sobě a deky jsou erární. Na příbor se vykašle. Bötscherovou přece nemůže vést do internátu, holky by jí ze závisti udělaly ostudu.

Někdy později se tam zastaví, až podepíše smlouvu a Grieg nebude moci couvnout – ale sama, bez té fajnovky. Měla by přijít k Eggertovi na pás. Spadl by jí hřebínek. Vlastně za všechno může poděkovat Kalfusovi, Takové štěstí.

„Vaše ložnice bude ve druhém poschodí, obstaráte to, Gerdo, že ano?“

„Zajisté, mister Grieg, dám pokyny Johance. Za půl hodiny budu připravena s vozem dole, miss Klan,“

„Nezapomeňte šek,“ poznamenal ještě Grieg a pohodlně se opřel o lenoch své židle. „Tak vidíte, šlo to rychleji, než jste si představovala. Na dlouhé formality si u nás nepotrpíme. Zítra vás představím ostatním. Mister Wright není stejně dnes přítomen. Umíte řídit vůz? Ne? Měla byste se to naučit, ale to konečně nespěchá. Německy mluvíte také tak dobře jako anglicky?“

„Jawohl, Herr Grieg.“

„Tak je to dobře, to je velmi dobře a česky jste samozřejmě ještě nezapomněla, že? A nyní ještě jednu oficiální otázku. Nějaké osobní závazky v současné době nemáte?“

Zaváhala a pomalu vyňala cigaretu z balíčku.

„Ty cigarety si samozřejmě můžete ponechat.“

„Ne, nemám žádné závazky.“

„Děkuji, to stačí, u nás se vám otevírá velká budoucnost a ve vašem věku…“ usmál se a upravil si vázanku.

Budoucnost. Dříve ji nikdy nenapadlo o tom slově přemýšlet. Nyní však na ně narážela při každém kroku. Někdy se jí zdálo, že je to obludné slovo, které ji zavalí a pohltí. Že je v něm obsaženo něco, co se vymyká jejímu chápání.

Doma nikdy na budoucnost nemyslela. Snad to bylo od ní trochu lehkomyslné. Uvažovala o tom, kam půjde v neděli tančit a do kterého kina by se měla podívat.

Budoucnost znamenala v zimě léto a dovolenou, v létě vánoce. Žila vlastně stále přítomnosti. Každý den, kdy se probouzela doma v pokoji na gauči, znamenal dnes.

Nyní však počala chápat, že s tímto pojmem již nevystačí. Všechno známé a důvěrné, co jí poskytovalo pocit jistoty, zmizelo. Pojem – dnes – se stal souhrnem malých či větších nepříjemností, výrazem zklamání a strachu. Z tohoto – dnes – utíkala do – zítra –. Zítra to snad bude lepší, zítra budu mít v kantýně k obědu řízek, zítra se možná něco změní, určitě se něco změní.

Pomalu si počínala uvědomovat, že okamžikem, kterým překročila onu neskutečnou myšlenou čáru, dělící svět na dvě části, ztratila přítomnost svůj starý význam, protože jí nemohla již nic dát. Stále častěji se upínala k něčemu, co přijde, co musí přijít, protože by se tak nedalo žít. Jenže nevěděla, co vlastně čeká a co chce.

„Dobrá, dnes tady sedí s panem Griegem a širokým oknem dopadá do jeho pracovny záře předjarního slunce. Něco se před ní otevírá, on říká, že velká budoucnost, ale co za rok, co za pět let, za deset?“

Již několikrát jí napadlo, že vlastně něco ztratila, něco, čeho je třeba k pocitu životní jistoty a samozřejmosti. Byl to snad ten starý gauč s červenými potahy doma v pokoji a nebo hlas domovnice na dvorku? „Paní, nevěšte to prádlo na pavlači, nevypadá to pěkně!“

To jistě ne. Kalfus často mluvil o domově a přece mu žena utekla. Byl vlastně blázen, proč si bral takovou nadrženou vdovičku? Musela to být pěkná mrcha! Neměl tedy ve skutečnosti žádný domov a přece o něm mluvil.

Domov zřejmě není jen představa a vzpomínka – máma, no samozřejmě, máma je máma. Ale když má člověk prachy, tak si ji může vzít s sebou třeba do Afriky a přece ho to chytne. Něco se v něm probudí, něco, co nikdy dříve nepoznal.

Ursula Welsová by řekla, že na člověku ulpívá fluidum věcí, s kterými přicházel od malička do styku. Proč ji to právě teď musí vrtat hlavou, když si mister Grieg utahuje kravatu a dívá se na ni s otcovským úsměvem, který zakrývá nestydatost.

To víš, že nemám žádný poměr, ty troubo a nikoho si nebudu vodit na pokoj. Vypadá jako anglikánský pastor z filmu, co jsem viděla před týdnem. Jak se to jmenovalo…?

Slíbil jí osm stovek měsíčně a ještě vyplázne tisícovku na hadry, aby jim nedělala ostudu. Ale proč? Proč asi? Copak se dějí zázraky?

U Eggerta se hádají o každou marku a na každém rohu stojí deset bezrukých žebráků. Ta nejslušnější holka si dnes lehne za padesát marek do postele a ještě poděkuje. Přece jí to nedávají proto, aby se na ně usmívala. Co po ní budou chtít?

Nyní již byla úplně klidná. Počáteční ohromení pominulo. Chlapi jsou všude stejní. To poznání jí vrátilo jistotu, že stojí na zemi. Se zdvořilým úsměvem naslouchala Griegovu hlasu a pomalu upíjela kávu. Opět se v ní ozvala její stará lehkomyslnost. Kdyby se chtěla rozmýšlet, byla by blázen. A konečně už řekla, že přijímá.

Pod oknem se ozval klakson automobilu.

„To je miss Bötscher…“ povstal a podal ji ruku. „Zapamatovala jste si cestu? Schodiště je na konci chodby vlevo, zítra se zde pořádně rozhlédnete.“

Se starosvětskou úklonou jí pomohl do ošumělého modrého pláště. Ten plášť si kupovala v šestapadesátém na jaře v Bílé labuti. Dobře, že si ho vzala s sebou, v zimě by tu docela určitě zmrzla.

„Šek, vyřiďte laskavě Gerdě, ať si přijde pro šek, asi na to zapomněla.“

„Jste velmi laskav, mister Grieg, opravdu nemám nic pořádného na sebe. Vynasnažím se, abych byla dobrou pracovnicí,“ vyhrkla v náhlém návalu vděčnosti.

„O. K. to rád slyším, jen si kupte všechno, co vám bude slušet, děvčátko.“

Prošla chodbou a seběhla rychle po schodišti. Marně se snažila zachovat vážnou důstojnost. Před vchodem na žluté pískové cestě stál ocelově šedý volksvagen.

„Zapomněla jsem na šek,“ pravila lhostejně miss Bötscher, když Sylva stanula u vozu. „Posaďte se, hned jsem zpět.“ Vypjala motor a rozběhla se drobnými kroky po schodech vzhůru. Měla opravdu tlusté nohy.

Sylva usedla na kožené sedadlo a zmocnil se jí závratný pocit štěstí. Všechny cynické pózy, které pochytila v lágru i v internátě, se sesypaly na žlutý písek cesty. Do srdce se jí počala vkrádat velká, dětská naděje. „Teď konečně mohu napsat mámě.“

Koupala se. Byl to nádherný pocit. Po prvé za všechny ty měsíce, co byla zde, se koupala.

Zeleně vykachlíčkované vana byla zapuštěna do země a všechno kolem bylo zelené. Stěny, podlaha i voda, ve které ležela.

Přes celou boční stěnu koupelny bylo umístěno široké zrcadlo, nyní zamlžené sraženou vodní parou. Vpravo zelené umyvadlo mušlovitého tvaru a hned vedle bidet stejné barvy. K čemu potřebuje společnost pro mezinárodní dorozumění v koupelnách bidety? Ale asi se to tak dělá, všechno pěkně s komfortem.

Zapomněla dovřít dveře do své nové ložnice a nyní se jí nechtělo vylézt z vody. Nebo snad nezapomněla, ale nechala je pootevřené úmyslně, aby viděla alespoň část té dokonale zařízené místnosti, patřící od nynějška pouze jí.

Ještě si všechno nemohla srovnat v hlavě. Pokoj za pootevřenými dveřmi byl ve stejně zeleném odstínu jako koupelna. Pouze koberec byl béžový s velkými zelenými plochami. A tam všude nyní ležely přehozeny přes křesla i přes tu nejnádhernější postel, kterou kdy viděla – nebo se jí to jen zdálo? – její nové šaty, pláště, ještě nevybalené prádlo, krabice se střevíčky a krabice s kosmetikou.

Fräulein Bötscher, ta pitomá Němka mluvící raději anglicky než německy, která jí byla, možná zcela bezdůvodně od prvního okamžiku nesympatická, se projevila jako na slovo vzatá odbornice v otázkách oblékání.

„Tyto šaty budete nosit pouze dopoledne, tyto na odpoledne k čaji a ty zde k večeři. Od každého druhu musíme vzít nejméně troje. A nesmíme zapomenout na malou toaletu a samozřejmě něco pořádného na večer. Vám sluší modrá a červená. Tak vybereme něco ostrého. Ukažte? Ne, to není ono, zkusíme černou.“

Zkoušely černou i bílou a nakonec vzaly zelenou. Ocelově šedý volksvagen se proplétal záplavou automobilů z Neuer Steinweg na Alter Steinweg, z Kaiser Wilhelm Strasse na Johannis Strasse, pak opět do St. Pauli a nazpět na Gänsemarkt k opeře.

Bötscherová počala získávat Sylvino uznání nejen jako dokonalá řidička, ale i jako žena, u které nakonec nevadí ani to, že má trochu silnější nohy.

Vcházely do obchodů, u jejichž výkladů stála ještě před několika dny s toužebným pohledem v očích. Bötscherová věděla co chce a nikde se dlouho nezdržovala. Překročila o dvě stě marek určenou částku a ještě zavedla Sylvu do modelového domu, aby jí ušili na míru plášť a odpolední šaty.

Přes všechny tyto pro Sylvu tak vzrušující zážitky, zůstávala chladná a nepřístupná a sotva jednoslabičně odpovídala na dotazy. Sylvě se zdálo, že se s ní nechce zahazovat, že pouze vzorně plni Griegovy příkazy a to je také vše, co od ní může očekávat.

Nyní ležela se zavřenýma očima ve vodě a uvědomovala si, jak strašně je unavená. Holky u Eggerta asi balí čokoládové zajíce a vajíčka. Nad dveřmi řve reproduktor „Marina, Marina, Marina“ a Hollberg počítá krabice.

Doma sedí u stolu s květovaným ubrusem maminka s tátou. Táta čte noviny a maminka šije. Určitě na ni myslí, docela určitě, jako ona na ně. Hned zítra napíše dopis. Jaký má pokoj a koupelnu a že to ze začátku nebylo lehké, ale že se zde schopný člověk neztratí. Aby o ni neměli strach. Vždyť vlastně ještě domů ani pořádně nenapsala. Jen pár pohlednic a to bylo všechno.

Doma se jí ani nesnilo o takové koupelně a ten koberec by určitě stál tři tisícovky. Musí se co nejdříve naučit jezdit vozem. Všichni pracovníci společnosti mají k dispozici vozy. Bötscherová to alespoň říkala.

Protáhla se a otevřela oči. I její tělo mělo zelený odstín. Asi to bylo těmi kachlíky. Se zájmem na sebe pohlédla. Měla útlé boky a pěkně formovaná stehna.

„Jsem docela hezká, šedivý kostým mně bude báječně slušet. Měla bych si co nejdříve zajít k holiči, vlasy mám nemožné a na natáčky jsem docela zapomněla.“

Otočila se na břicho a ponořila celý obličej do teplé vody. „Musím se také trochu starat o pleť, ať nejsem jako eskymák. Kolik může být Bötscherové let? Sedmadvacet, třicet? Pleť má úžasnou, jako pravá Angličanka.“

Opět se převalila na záda a počala se mydlit velkým, růžovým mýdlem. V internátě byla oprýskaná, dlouhá plechová umyvadla, jako žlaby pro krávy, Mráz, nemráz, umývaly se jen studenou vodu a vždycky deset ženských pohromadě. Člověk se nemohl pořádně ani svléknout.

Škoda, že zde není Fanka nebo Ella, valily by oči. A všechno vlastně začalo tím zatraceným potratem. Proč se Kalfus někde neupíchne, když má takové známosti?

Hamburk je docela pěkné město, že si toho ještě nikdy nevšimla. A v obchodech na co si člověk vzpomene. Jak dostane první plat, určitě si koupí také transistorák.

„Udělám si masáž.“ Vzala pružnou hadici se sprchou a počala na sebe pouštět ze všech stran střídavě teplý a studený proud vody.

Úplně přeslechla zaklepání. Byly zde totiž ještě jedny dveře, vedoucí do vedlejšího pokoje na levé straně. Tam bydlila Ida Hoffmannová. Bötscherová ji přece na to upozorňovala. Koupelnu měly společnou.

Klepání se ozvalo hlasitěji.

„Ano?“

„Budete se ještě dlouho koupat? Už jste tam skoro hodinu.“ Ve dveřích se objevil růžový župan a záplava měděných vlasů.

„Ida Hoffmann – miss Klan? Seznámení ve vaně, to tu ještě nebylo.“ Usedla na okraj bidetu a počala si ji nenuceně prohlížet. „Jste už dlouho v Německu?“

Sylva nevěděla co s rukama. Chtěla se trochu zakrýt, ale sprcha jí šplíchla právě do obličeje.

„Vlez mně na záda, kozo, co sem lezeš?“ myslela si vztekle a uzavřela přívod vody. Když se natahovala pro ručník, uviděla se celá ve velkém zrcadle.

„Jsem opravdu docela hezká, tak jen se podívej.“

Utřela si obličej a přidržela ručník na prsou. Spadal jí až po kolena. „Hned vypustím vodu…“ pokusila se o úsměv, nemůže na ni být přece hrubá. Vždyť na tom konečně nic není, když přijde ženská za ženskou do koupelny, mají ji společnou.

„Zavolám Johanku, přece to nebudete umývat.“

„Kdo je to?“

„Pokojská, ještě ji neznáte?“

„Udělám to sama.“

Zavrtěla nechápavě hlavou. „Nevím proč, od toho zde přece je.“

„Ale nestojí to za řeč.“

„Jak chcete…“ zívla a počala se svlékat. „Já před koupelí vždycky cvičím, nebude vám to vadit?“

„Mně? Proč?“

„Ale jen tak, myslela jsem, že jste se třeba urazila, když jsem sem tak vpadla.“

Sylva zavrtěla hlavou a obě se rozesmály.

„Neměly bychom si tykat?“

„Jistě.“

Je trochu jako Fanka, snad to dělají ty rty. Oblékla si župan a počala umývat vanu. Ida zatím cvičila. Napjaté paže i nohy. Raz – dva. Špičkami prstů se dotýkala podlahy.

„Má pěknou postavu, trochu plnější, ale to nevadí. Copak se vůbec nestydí?“

Skončila s předklony a počala s dřepy. „Kdybych necvičila, začnu tloustout. To je hrůza, ani se pořádně nenajím.“

Raz – dva, nahoru, dolů.

„Ty necvičíš?“

„Ne…“ jdi k Eggertovi a budeš mít tělocviku až po krk.

„A kolik vážíš?“

Můj bože, má ta ženská zájem také o něco jiného? „Nevím, asi jedenapadesát.“

„To ti závidím, já mám třiašedesát, ale myslím, že jsem trochu větší.“

„Mohu se zde ještě učesat?“

„Proč bys nemohla? Já si zatím napustím vodu.“

Sylva si začala pročesávat vlasy a úkradkem pozorovala Idu, která nyní rozpažovala a upažovala. Z kohoutku šuměl do vany proud vody. Měla oválný obličej s narůžovělou pletí rusovlásek a zelené oči. Tizian byl asi opravdu přírodní. Pod paží a na břichu měla rezavé chloupky.

Snažila se najít v jejím obličeji nějaký výrazný bod, ale marně. Hezká, pravidelná tvář, jejíž rysy si po deseti minutách nemůžeš uvědomit. Nápadné vlasy se k ní dokonale hodily. V uších měla velké, keramikové klipsy. Právě je snímala a mnula si růžový, promáčknutý lalůček. Když sklopila hlavu, bylo znatelně vidět tvořící se podbradek. Měla skutečně sklon k tloustnutí; vana byla již téměř vrchovatá. Oblékla žlutou koupací čepici a ponořila se do vody.

„Dnes jsem se od rána ještě nezastavila…“ Mluvila anglicky, ale se zvláštním, cizím přízvukem. Angličanka rozhodně nebyla a Němka také ne.

„Jsou tady Poláci a je s nimi hrozná práce.“

„Už jsi zde dlouho?“

„Dost dlouho,“ odpověděla lhostejně a pohodlně se natáhla. „A jaká je zde práce?“

„Co máš dělat?“

„Sekretářku pana Wrighta.“

„Sekretářku…?“ Namočila žínku a počala si třít obličej. U očí se jí objevily vrásky dosud zakryté neznatelnou vrstvou tekutého pudru.

„Ale ujde to, s Normanem se dá vyjít. Tak ty máš dělat sekretářku?“ otázala se po chvíli a Sylvě se zdálo, že se na ni dívá nedůvěřivým, pozorným pohledem.

„Přišla jsi z lágru?“

„Ne, pracovala jsem v jednom závodě.“

Opět ten pozorný, jakoby ostražitý pohled.

„A co ty děláš?“

„Ale všechno, co je právě třeba, teď právě tlumočnici Polákům.“

„Mluvíš polsky?“

„Také.“

„Ale nejsi Polka…“

„Ne, nejsem. Ty jsi Češka, že?“

„Ano.“

„To se pozná – z Prahy?“

Přikývla.

„Také jsem tam kdysi byla, hned po válce na ambasadě.“

„Na čem?“

„Na vyslanectví.“

„Americkém?“

Rozesmála se. „Ty máš nápady – jugoslávském.“

„Jsi Srbka?“

„Ze Záhřebu.“

„A teď jsi tady?“

„Jak vidíš, právě ve vaně,“ odpověděla neochotně a počala si splachovat mýdlo s obličeje.

Tak mně vlez na záda, tahat z tebe nic nebudu, stejně je mně to jedno, myslela si Sylva a počala si stáčet vlasy do velkého uzlu. „Už půjdu, musím ještě udělat pořádek. Dobrou noc.“

„By,“ zívla Ida a převrátila se na bok.

Bylo skoro půl jedenácté, ale Sylva stále ještě zkoušela šaty a prohlížela prádlo. Skříň i přihrádky v prádelníku byly plné. Docela vzadu visel její starý, tmavě modrý plášť a pod ním šedivá sukně, blůza a svetr.

„Jak jsem mohla v takových hadrech chodit, měla bych to někde spálit.“

Ale věděla, že to neudělá, protože svetr jí pletla máma a kabát kupovala v Bílé labuti.

Na temné hladině řeky se pohybovala červená a zelená světélka. Občas prořízl noční tmu ostrý kužel reflektoru motorového člunu říční policie. Venku se zvedal vítr a klátil holými větvemi před oknem. Odněkud sem nezřetelně doléhaly zvuky taneční hudby. Z koupelny se ještě ozývalo šplouchání vody. Ida prala punčochy.

Jugoslávka – byla na vyslanectví v Praze a teď je tady. Nešlo jí to z hlavy. Konečně zavřela skříň a vklouzla pod bíle povlečenou pokrývku z velbloudí srsti. Sněhobílý polštář se jí prolomil pod hlavou a pérová matrace lehce zapraštěla.

Taková postel, úplná vata. Její kavalec v internátě je prázdný. Holky už asi také leží a snad jen Fanka ještě někde randí. Kdo tam bude asi nyní spávat? Jestli si na ni alespoň vzpomenou.

Pojednou si uvědomila, že je jí smutno. Že neslyší Martu Vašínovou, jak se nad ní vrtí, ani Ellu, jak klidně dýchá. I Julianina modlitba jí nějak chyběla. Už nikdy jí Fanka při svlékání neřekne: „Prosím tě, podívej se, neudělal mi ten pitomec na krku cucflek? Musela bych si ráno vzít šátek.“

Obyčejně nebyla schopna otevřít pořádně oči a tak jen zavrtěla hlavou. Fanka sebou pak praštila na postel a spala až do rána jako zabitá.

„Nebuď sentimentální,“ řekl vnitřní hlas, ale nějaká síla ji přinutila, aby hlasitě povzdechla. Přece jen ta nádherná postel nemohla úplně zatlačit vzpomínku na kavalec s tvrdým slamníkem, právě tak, jako na máminu tvář.

„To přejde, musím se z toho vyspat. Nazpět bych už nešla, za nic na světě bych nešla nazpět. Kalfus asi sedí u Schelicka a pije kafe s rumem. Nejdříve musím zaplatit dluh, aby neřekl, že jsem mrcha. Transistorák ještě počká.“

Dveře z koupelny se pootevřely a úzký pruh světla dopadl na koberec.

„Už spíš?“ Ida v ostře žlutém pyžamu nahlédla dovnitř.

„Ne, ještě ne.“

„Mohu dále?“

Sylva přikývla; Ida vešla a usedla na roh lůžka. Dveře z koupelny zůstaly pootevřeny a pronikající světlo matně ozařovalo celou místnost. Bylo cítit vlhkou vůni páry a toaletního mýdla.

„Ráno vstávám o půl osmé. Chceš se umývat první?“

„Na tom přece nezáleží.“

„Oni ti nic neřekli?“ otázala se pojednou Ida česky.

„Mluvíš česky?“

„Říkala jsem přece, že jsem žila v Praze. Něco jsem pochytila, mám nadání pro jazyky.“

„Co mně měli říct?“

„Přece, co budeš dělat?“

„Ale ano, mister Grieg o tom se mnou mluvil dvě hodiny. Bližší pokyny mně dá mister Wright, až se vrátí.“

„Tak je to v pořádku. Myslela jsem – prostě ses mně zdála taková naivní – taková… Jak vy to říkáte – telátko nebo štěňátko?“ Polohlasně se rozesmála a Sylvě se zdálo, že na ni opět hledí tím pátravým, nedůvěřivým pohledem.

Co si vůbec myslí? Telátko – naivní. Zato ty určitě nejsi naivní, Fanka v nóbl vydání. Je v tom pyžamu jako nahá.

„Půjdu, budu ještě chvíli číst. Koupila jsem si Huxleye, nějak se mi to nezdá, ale co mám dělat, každý o tom mluví. Však si přijď zítra něco vypůjčit, mám spoustu knih.“ Zvedla se a zamířila ke dveřím. „A dobře se vyspi…“

Pruh světla zmizel. Ve tmě se rýsoval pouze matný obdélník okna. Sylva se schoulila pod deku. Návštěva v ní zanechala nepříznivý dojem.

Co jí měli říci? A proč se Hoffmannové zdá naivní? Ale možná, že jsem skutečně naivní, Jindrovi jsem také hloupě naletěla. Co asi dělá? V Kanadě bude za chvíli ráno. Možná, že se mu o mně zdá anebo si snad už někoho našel. To je nejpravděpodobnější.

Chlapi, když přijdou za moře, narazí si ze všeho nejdříve ženskou, aby jim bylo dobře a nemuseli moc vzpomínat. Jenže člověk tomu neuteče, musí se vracet, ať chce nebo nechce. Přece jen je nějaké svědomí. Já se také musím vracet – sedím doma u stolu. A myslím na mámu a tátu.

Ursula říkávala, že telepatie je věcí vůle a cviku. Že je to něco jako rozhlas, jen člověk musí umět najít správnou vlnu. Ale to všechno je nesmysl, co bych z toho měla? Dnes už na tom přece nezáleží.

Kovový hvizd letadla přerušil Sylviny myšlenky. Tryskáč. Když spadne, nezůstanou z nikoho ani cucky. Před vánocemi se dva srazily nad Jenfelde. V neděli se tam jely podívat. Ze všeho zůstala jen velká jáma a vojáci ji zahrnovali buldozery.

Jejich láska byla také jen bláznivý let a srážka. Teď musí tu jámu zahrnout. Škoda, že lidé ještě nevymysleli nějaký bulcSozer, kterým by se v člověku všechno zplanýrovalo a mohlo začít znovu.

Co jen Ida myslela tou poznámkou, že jí nic neřekli. A co je to vůbec za ženskou? Mluví německy, polsky, anglicky a bůh ví jak ještě. Byla na vyslanectví v Praze a teď je tady. Z Jugoslávie přece nemusí nikdo utíkat. Říká, že má nadání pro jazyky a při tom je nestydatá, jako prostitutka. Jestli by před někým cvičila tak jako ona.

„Jen se nenaparuj,“ řeklo svědomí a zavrtalo Sylvinu hlavu hlouběji do sněhobílého polštáře. Je to nádhera ležet v takové posteli, ale jako doma to přece jen není.

V polospánku si ještě uvědomila, že neslyší tikat starý budík.

Snídani vařila Johanka v malé elektrické kuchyni, vedle jídelního salónku. Pravidelně o půl deváté se zde sešli všichni pracovníci společnosti a to bylo vlastně oficiální zahájení úředních hodin.

„Vypadáte skvěle, miss Klan, skvělé.“ Cuthbert Grieg poslední slovo důkladně přeslabikoval a jeho růžová, vyholená a laskavá tvář zářila spokojeným úsměvem.

„Ještě trochu čaje, Johanko. To stačí, děkuji. Mám z vás opravdu radost, vyspala jste se dobře?“ Na šedivých vlasech se mu třpytily nepatrné krupičky vody a z čokoládového obleku stoupala lehká vůně kolínské vody. Růžová víčka lemovaná světlými řasami dodávala jeho vzezření dojmu krátkozrakosti, který byl zesilován častým mrkáním.

Sylva seděla v šedivém kostýmu a la Gerda Bötscher po jeho pravici a snažila se vypadat co nejsamozřejměji. Byla si vědoma toho, že jí to sluší a že miss Bötscher se na ni dívá až příliš často, svým chladným, nic neříkajícím pohledem a Ida Hoffmannová studuje její účes.

„To mrkáš na drát, zrzku, co?“ Myslela si rozpustile a poprvé po velmi dlouhé době cítila uspokojení. Měla vlasy svázány do velkého řeckého uzlu. Dalo jí to chvilku práce, dvakrát ho musela převázat, ale stálo to za to.

Výrazně klenuté obočí dodávalo její tváři jemný, trochu zasněný výraz. Kostým jí padl báječně. Byla to sice konfekce, ale Wirthova konfekce – šaty pro náročné. Tak to alespoň tvrdil neónový nápis na obchodním domě a v jejím případě měl pravdu.

Johanka se pohybovala s neslyšnou samozřejmostí domácího inventáře a zajímala se pouze o šálky s čajem a vejce se šunkou. Nepřívětivá, asi padesátiletá žena, hubená a kostnatá s těžkými copy otočenými kolem hlavy. Na tmavých šatech měla bílou naškrobenou staromódní zástěru a v ruce velký podnos, na který sklízela nádobí.

Pozornost mužské části strávníků patřila výhradně Sylvě a byla zcela neomalená. Kromě mr. Griega zde seděl její nový šéf, Norman Wright, statný, asi čtyřicetiletý nažehlený blonďák s vlasy česanými na pěšinku a s velkou hranatou tváří. Pravý Američan z obrázkových časopisů.

Prohlížel si Sylvu s nezakrytou zvědavostí právě tak, jako holohlavý Ferry Cox, jehož lebka připomínala velký, vyleštěný kaštan. Cox si mazal chléb řídkou jahodovou marmeládou, která mu neustále stékala na talířek. Nůž se v jeho ruce téměř ztrácel.

Střídavě hleděl zpod huňatého obočí, podivně kontrastujícího s jeho hlavou, na krajíček chleba a na Sylvu. Rozhodně nebyl ani příjemný, ani laskavý, ani elegantní.

Owen Sanger dělal, že čte noviny, ale nečetl. Neposlouchal také Idino šuškání, ačkoli přikyvoval hlavou. Měl uzounký knírek a byl stejně hubený jako Johanka. Ti dva měli vůbec něco společného.

Bylo jich zde celkem sedm, s Johankou osm a šoférem Kuczierkem devět. Sylva viděla Kuczierka přejít chodbou do kuchyně a Grieg jí pohotově zašeptal, že to je Ludvík, šofér, zahradník a údržbář v jedné podobě. „Trochu kulhá, ale jinak stoprocentní řidič. Budete-li něco potřebovat, je vám k dispozici a domluvte si s ním ty hodiny.“

Cítila, že se stala středem pozornosti té malé, uzavřené společnosti. Napadlo ji, že vila musí mít sedm ložnic, vlastně devět, protože Johanka a Ludvík také někde spí – a sedm pracoven. Ne, sedm ne. Grieg, Wright, Cox, Owen Sanger, Bötscherová a co vlastně dělá Ida?

Je to tedy pěkně velký dům. Ti chlapi jsou stejně blázni. Přijde nová ženská a mohou na ní nechat oči. Gerda je lhostejná, ale nic by za to nedala, že má vztek.

Kromě pana Griega, který občas prohodil k Sylvě několik slov, mlčeli. Jedli. Byla všem představena a nyní nastal onen okamžik, kdy se už znají, ale ve skutečnosti ještě neznají a tak nevědí, co by si měli říci.

Ne, Norman Wright nebyl rozhodně zaražený, ale považoval prostě za vhodné mlčet a jen se dívat. Na řeči bude ještě času dost. Cox byl celkem nemluva a od něho nikdo žádnou konverzaci neočekával. Pouze Ida tlumeně hovořila se Sangerem, který už přestal dělat, že čte noviny. Ta nová holka se mu docela líbila.

Johanka pustila v kuchyni rádio a venku na řece hučely sirény. Od rána do rána sirény. Člověk by řekl, že je zde klid, ale není. Na řece je to horší než na Lombardsbrücke. Lodě, lodě, lodě. Vzal to ďas, kdo se na to má dívat?

„Co chceš?“ Sanger se trochu podrážděně otočil k Hoffmannové. „Jo večírek? No samozřejmě, že uděláme večírek.“ Ožil a vsunul noviny do kapsy. „Poslyšte, Griegu, Ida navrhuje, abychom udělali na počest miss Klan večírek. Co tomu říkáte? Byla by to nejlepší příležitost k pořádnému seznámení.“

Grieg rozhodil rukama. „Proč se mne ptáte? Já proti tomu samozřejmě nic nemám. Ale nezapomeňte, že máte letět pozítří do Berlína. U nás je takový zvyk, miss Klan, že se pořádají při každé příležitosti večírky. Tady nám nezbývá příliš času, práce je nad hlavu.“

„Myslím, že se Owen potřebuje zase jednou pořádně namazat,“ prohodil lakonicky Cox a olízl lžičku od marmelády. „Jsem pro.“

Coxovo království bylo v suterénu. Měl na starosti spojení se světem. Telefony, dálnopisy, vysílačka. Vysílačka, ví bůh na co, ale zde má každá větší společnost svoje rádio. Nabíjel akumulátory, nadával do telefonu a Ida mu překládala cizojazyčné dálnopisy. Občas třepal prstem na bakelitové knoflíky a velké, bílé ocelové dveře, vedoucí do jeho království, byly zavřeny.

Na střeše bylo několik antén. Tři televizní, ty Sylva poznala na první pohled, a dvě nezvyklé, komplikované konstrukce s dráty přes celou střechu. Jeden televizor byl v jídelním salónku zavěšen jako obraz v rohu u stropu a druhý, menší, ve vstupní hale, kde se dalo pohodlně secřět pod vysokými palmami.

V zahradě za domem měl šofér Kuczierek svůj skleník s ústředním topením. Jezdíval pouze s Griegem a to jen o mimořádných příležitostech. Jinak si každý řídil sám. Měl tedy dost času na orchideje i na okopávání záhonů. Zamračený, ale celkem příjemný chlapík, tak trochu flink, až na ty kytičky. Ty na okně voněly báječně.

„Mám konzultaci s Moodym,“ oznámil Grieg stručně, když dojedl. „Vrátím se pravděpodobně až večer.“

Sylva nevěděla, kdo je Moody a ostatní Griegovo oznámení stejně nezajímalo.

„Poslyšte, Gerdo, kdyby volal Herr Tauber ohledně Poláků, tak si zavolejte Hoffmannovou, ona ví, co a jak.“

„Spolehněte se, šéfe.“ Bötscherová se důstojně uklonila. Sylvě to připadalo hrozně hloupé, že mu říká šéfe. Měla by snad také říkat Wrightovi šéfe? Nebo se tak říká pouze Griegovi? Proč mu jednoduše neřekne „ano, pane Griegu.“ Spolehněte se šéfe. Na ni hledí spatra a jemu se klaní až k zemi.

Ne, Sylva přeháněla a věděla, že přehání. Měla pouze vztek. Byla jí nesympatická. Rozhodla se, že ona bude říkat – pane. Šéfování bylo trapné. Na starého Schelicka řval vždycky pikolík ze sklepa: „Pane šéf, pusťte vzduch, už jsem to narazil.“

Schelick se těžce otočil k skleněné skříňce za zády a stiskl tlačítko kompresoru. Byl ve své restauraci, kde se mísil pach rybiny s vůní čokolády, skutečně šéfem. Ale Grieg?

Celé dopoledne psali. Norman Wright se rozvaloval v otáčivém křesle za stolem a diktoval. Sylviny prsty běhaly po klaviatuře psacího stroje. Trochu z toho vyšla, ale nebylo to nejhorší.

Myslela na Ellu Tiboldy a na Fanku. Přece jí jen přirostly k srdci. Dalo se s nimi alespoň lidsky mluvit. Wrightovi to vždycky chvíli trvalo, než ze sebe vysoukal nějakou větu. Zdálo se, že tak činí s největším sebezapřením. Večer si musí udělat pořádně manikúru, včera to již nestihla – a trochu nalakovat nehty.

Obsah dopisů ani nevnímala. Všechny byly stejně nemastné neslané.

„Dle názorů naší společnosti mohou být styky s finskými experty významné z hlediska rozvoje národohospodářských vztahů. Doporučujeme vaší pozornosti.“

Bylo jí jedno, zda jsou styky s finskými experty významné nebo bezvýznamné. Wrightovi to bylo pravděpodobně také jedno, protože zíval a mnul si oči.

„Domníváme se, že přítomnost rumunských obchodních zástupců v hamburských loděnicích by mohla vést k uzavření zakázek výhodných pro obě strany. Doporučujeme vaší pozornosti pana Viktora Tupulescu.“

Sylva trpělivě klepala všechna doporučení, upozornění, domněnky a odevzdaně čekala, až si mr. Wright rozváží své formulace. Ten večírek byl ale bláznivý nápad. Cox to řekl alespoň přímo, chtějí se namazat – konečně proč ne. Je to zde docela prima.

„Dle zpráv, které jsme obdrželi z Budapešti, vyjednává maďarská filmová produkce s italskou společností Vicioni o natáčení historického velkofilmu v maďarsko-italské koprodukci. Zástupci společnosti Vicioni jsou pozváni k jednání do Budapešti.“

Cítila, že se jí zmocňuje jakýsi povznášející pocit. Takové místo! Dostala neodolatelnou chuť na cigaretu. Celý svět se jí tu míchá pod rukama. I ona je pracovnicí společnosti, která může tak samozřejmě navrhovat a doporučovat. Snad právě s nimi bude jednat.

Již se viděla ve své nové černé toaletě, jak tančí s italským zástupcem filmové společnosti.

„Ty máš ale nápady,“ řekl vnitřní Mas. „Neviděla jsi dost cizinců v lágru a u Eggerta? Nejsi náhodou také jednou z nich?“

„Kam jsem si položila cigarety?“

Wright se pohupoval na židli a přemýšlel. Možná však, že nepřemýšlel, ale jen upřeně hleděl do stropu. Vstala a několika kroky přešla ke stolku ze světlého jasanu a vzala si cigaretu.

„Nejste ještě unavená?“ zeptal se s úsměvem. „Trochu jsme to hned na poprvé přetáhli, že? Musíte prominout, pošta zde leží již čtrnáct dní. Zavolejte Johance, aby nám přinesla kávu. Necháme toho.“

„Ne, není třeba, opravdu. Šla jsem si pouze pro cigaretu, můžete pokračovat.“ Copak to je nějaká práce napsat pár dopisů? myslila si v duchu.

„Však nám to neuteče, dáme si kávu.“

„Jak si přejete, hned pro ní dojdu.“

„Stačí, když zavoláte, alte Frau to přinese.“

Zavrtěla s úsměvem hlavou.

„Jak chcete,“ povzdechl odevzdaně a opět se zahleděl na strop.

„Každý den uklízím ve všech pokojích, slečno,“ pravila stroze Johanka, když Sylva vstoupila do kuchyně. „Není třeba, abyste to dělala sama, od toho jsem tady já.“

„Přece mně nebudete stlát postel, nestojí to za řeč, udělala jsem snad něco špatně?“

„Přejete-li si kávu, máte zavolat. Přinesla bych ji.“

Sylva pokrčila rameny. Přece se s ní nebude přít. Nepříjemná ženská. Ještě bude ohrnovat nos, když si sama ustele. Doma už takové ženské vymřely. Doma. Proč musí všechno srovnávat s domovem? Vždycky si na to vzpomene v nejméně příhodnou dobu.

„Ta slečinka, co zde byla před vámi, nebyla tak nóbl, ale neměla jsem s ní nikdy nepříjemnosti.“

„Vy jste měla kvůli mně nepříjemnosti?“ vydechla překvapeně. Tak před ní zde byla nějaká slečinka, ale co je na tom divného? Asi ji vyrazili a ona přišla na její místo. Tak to přece chodí.

„Ne, ještě ne. Ale pan Grieg si přeje, abyste se u nás po všem, co jste prožila, trochu zotavila.“

„To je od vás laskavé, Johanko. Smím vám tak říkat? Ale já si dělám opravdu nejraději všechno sama.“

„Tady je káva, slečno, a do mojí práce se nepleťte.“

Tak mi vlez na záda! „Děkuji,“ řekla hlasitě a vzala podnos se šálky.

Šla dlouhou chodbou a v zrcadle na jejím konci viděla štíhlou, elegantní postavu, jak se k ní přibližuje. Usmála se na sebe. Teď by ji tak měl vidět Jindřich. Ale možná, že je dobře, že to tak dopadlo. Pan Grieg si přeje, aby se zotavila, to je od něho pěkné.

Wright se stále ještě houpal za svým stolem.

„Postavte to třeba sem,“ ukázal na kuřácký stolek a přesedl si ze židle do křesla. Měl světlou pleť blondýnů s drobnými pihami kolem nosu.

„Dnes se už na všechno vykašleme, zítra je také den. Na oběd si zajedeme do vojenského klubu a odpoledne budete mít volno. Kdybych vás večer potřeboval, budete mít vzkaz u Bötscherové. Myslím však, že toho nebude třeba. Mám odpoledne ještě nějaké jednání a asi se protáhne.“

„Jak si přejete, ale můžeme pokračovat.“

„Tolik to nespěchá, nevezmete si cigaretu?“

VI

V zahradě za bílou zdí rozkvetly stromy. Západní vítr přivál od Kanálu deště a jaro a zbarvil přírodní reservace v Blankensee ostrou zelení. Již měsíc se pravidelně dívala širokým oknem na ostrov Schweine-Sand a na vzdutou hladinu řeky.

Stala se nepozorovaně součástí kolektivu a z Mr. Wrighta se stal Norman, ze Sangera Owen a z Coxe pan Ferry. Pouze mister Grieg zůstával zdvořilým, laskavým šéfem, kterému nejde jaksi dobře říci Cuthberte.

V posledních dubnových dnech jezdila s Normanem na večírky pořádané střídavě mezinárodními lodařskými společnostmi, hamburským Loydem a obchodními svazy.

Každý den si říkala, že musí navštívit holky v internátě, ale nikdy to neudělala a ve skutečnosti věděla, že to také nikdy neudělá. Nemohla se tam prostě vrátit. Peníze poslala Kalfusovi poštou.

Schelickova restaurace a Flora bar se staly v jejích vzpomínkách nejhoršími doupaty, stejnými jako zapadáky v St. Pauli. Snad měla pravdu, kavárny v Altoně to rozhodně nebyly.

Ani Bötscherová již nebyla tak nepříjemná a s Idou sedávaly dlouho do noci, pokud jim na to ovšem zbýval čas a četly romány.

Hodně utrácela, ale nebylo to z gáže. Norman jí bez zájmu podepisoval poukázky na úhradu reprezentačních výloh a Gerda je bez zájmu proplácela. Nikoho nenapadlo, aby še s ní dohadoval, zda měla nebo neměla vydat o dvacet marek více či méně.

Poznala spoustu lidí a naučila se onomu druhu nezávazné konverzace, ke kterému nebylo třeba ničeho jiného, kromě půvabného úsměvu a pěkných šatů. Nikdo od ní konečně nic jiného neočekával, protože hlavní slovo obvykle vedl Wright a mluvil se všemi těmi lidmi o nejnemožnějších věcech.

Někdy ji však výslovně požádal, aby se otázala někoho ze společnosti na to nebo ono a on se pak pouze vmísil do rozhovoru a počal celé téma podrobně rozvádět.

Někdy se její dotaz týkal názoru pana Diederleho na výhody jenského skla před japonskou optikou, nebo zda jsou Němci ještě vůbec schopni konkurovat japonskému pronikání na světové trhy.

Pan Diederle byl zástupce firmy Zeiss-Jena a jeho obchodní přátelé se tvářili, jako by jim vůbec nezáleželo na tom, že je z východní zóny. Zeiss je Zeiss a Německo je Německo. Uzavíraly se rozsáhlé obchody, i když to snad někomu v Bonnu nešlo pod nos.

Prostě pánové z obchodních kruhů se nedají omezovat žádnými předsudky, když jde o obchodní záležitosti. Sylvu naprosto nezajímalo, zda mají mít objektivy bublinky nebo ne a proč je úzký profil v jemných brusných materiálech. Norman však z pana Diederleho nespustil oči a nakonec pochopila, že již dávno nemluví o optice, ale o tom, že se má stavět někde u Mnichova nová fabrika na televizní a filmové kamery a pro odborníky od Zeisse jsou všechny dveře otevřeny.

Někdy jí to připadalo jako v divadle a stále častěji uvažovala, proč se Norman nezeptá na věci, které ho zajímají, sám. Ale bylo to zajímavé a zábavné. Večírek, který sliboval Sanger při jejím příchodu, ještě neuskutečnili. Prostě na to nebyl čas.

„Ví bůh, co je tohle za práci,“ myslívala si, když po půlnoci ospale vklouzla na lůžko. Na víc se nezmohla, spala jako zabitá až do rána. Oknem proudil do ložnice vlhký jarní vzduch a měsíc – pokud ovšem nepršelo, a ona již věděla, že v Hamburku prší plných 269 dní v roce – ozařoval mladé lístečky na větvích, které jí klepaly na okenní tabule.

Někdy se přistihla, že se jí nechce na nic myslet, ani každý den po koupání umývat vanu. Ale přemohla se. Naschvál, kvůli Johance, aby ji napálila. Občas také dostala chuť na čokoládu a to bylo neklamným znamením, že Eggertovka je opravďu zapomenuta.

Několikrát se jí zdálo, že je doma. Byly to neurčité a nesmyslné sny, v nichž viděla neznámé lidi, kteří měli být jejími rodiči. Pak se tam nějak připletla Anka Šejbalová s kočárkem, ale měla tvář Elly Tiboldy. Probudila se s nepříjemným pocitem v srdci, že bude mít nepříjemnosti. Malé děti, to není k ničemu.

Nyní seděla pouze v růžovém županu ve svém křesle a zašívala prádlo. Ida byla někde ve městě, alespoň neotravovala zbytečnými řečmi. Bylo sotva půl sedmé a oknem ještě viděla světlý pruh řeky. Parníky a remorkéry přestala už dávno počítat.

Proč jen máma neodpovídá, dopis musela přece již dávno dostat. Že by se na ni skutečně zlobili? Samozřejmě, že se zlobí, ale jistě ne tolik, aby neodpověděli. Nebo se snad doma něco stalo? Tolik se na ten dopis těšila.

Přepadla ji pojednou naléhavá touha napsat, porozprávět si s mámou, i když jen na papíře. Všechno jí vysvětlit, aby pochopila. Napsat i tátovi. Možná, že mají nepříjemnosti. Musí nejdříve počkat na odpověď, aby věděla co a jak. Pak pošle domů balíček.

Mámě koupí bezvadné šaty a tátovi transistorák, co chtěla pro sebe. Nebo ne, raději dvoufrézový holicí strojek. Toho určitě víc užije. Pokaždé, když ho vezme do ruky, tak si na ni vzpomene.

S látkou to bude horší, mámě by se nemusela líbit. Běžný textil za mnoho nestojí a v nějaké moderně by asi nechodila Vlastně ani nemá cenu posílat jí na šaty, spíše něco takového, co doma není. Jako třeba ten strojek.

Ale co tedy poslat? Prádlo je prima, to by však máma také nenosila. Snad svetr?

V Praze je už jaro. Co nevidět začnou kvést na Zámeckém vrchu rhododendróny a forsythie. Kdyby tak táta viděl loděnice v Hamburku!

Přece jen by se měla za děvčaty někdy vypravit, nesmí dělat fajnovku. Mohla by je třeba pozvat na pořádnou večeři. Vzala by si starou šedivou sukni a svetr. V pořádných šatech by se to nehodilo. Neměla by to odkládat, pozve je třeba hned zítra.

Mámě by mohla poslat na kabát. A když nic jiného, ušetří jí alespoň peníze. Snad by mohla zaplatit i clo. Musí se přeptat.

Dnes by si měla jít dřív lehnout, začínají se jí dělat pod očima kruhy. Slušná látka by stála asi sto padesát marek a strojek stojí něco přes sedmdesát. Některé jsou i za padesát, ale vezme raději ten lepší. Zůstala by jí ještě stovka na transistorák.

Nemá zavolat Johance, aby jí uvařila kakao? To je divné, dříve se nemohla na nic sladkého ani podívat a teď začíná mít opět chuť. Ještě začne tloustnout jako Ida a bude muset cvičit. Ta ženská je úplný jazykový fenomen. Teď zase dělá tlumočnici Bulharům.

V novinách jim nemohou přijít na jméno, ale když se jedná o obchod, tak jsou všechny dveře otevřeny. Proč se vlastně společnost o tyto věci zajímá? Má to snad něco společného s mezinárodním dorozuměním? Ale asi ano. Možná, že získávají nějaké informace, třeba pro MIC, ale to by byla…

Zamyslila se. „Nenech se do ničeho zatáhnout,“ slyšela Kalfusův hlas. „Nenech se do ničeho zatáhnout,“ to se snadno řekne. Ale není vlastně každá mezinárodní společnost v jistém smyslu zpravodajskou organizací? Proč se má starat o to, jaké vedlejší zájmy má Wright nebo Grieg. Nesmysl, pan Grieg… Má na psacím stole dvě roztomilé fotografie svých vnuček, solidní člověk, učiněný dobrák. Stále jen doufá, že ho už konečně přeloží, aby se mohl vrátit k dceři do Baltimore.

Na stolku zabzučel domácí telefon.

„Klánová…“ Gerda, co ta zase chce?

„Volá tě Norman, skoč si dolů, máš ho na zvláštní lince.“

Mrzutě odložila šití. Dolů, to znamenalo ke Coxovi. Proč hrome volá na zvláštní lince? Nemohla ho přepojit? Zapjala si župan až ke krku. Ferryho neměla ráda. Měl blbé vtipy a díval se na ni jako Hollberg. Jen rozepínat knoflíky.

S kým vlastně Ida tady drží? Jednou v noci, když se šla do koupelny napít, slyšela z jejího pokoje mužský hlas. Nic by za to nedala, že to byl Cox – nebo pan Grieg?

Seběhla dlouhou chodbou do přízemí a potom zadním schodištěm do suterénu k bílým ocelovým dveřím. Ferry Cox seděl za stolem s hlavou v dlaních a něco četl.

„Hoďte sebou, máte tu Normana, hrozně spěchá.“

Jeho pracovna, dalo-li se to vůbec tak nazvat, nebyla pracovnou v běžném smyslu. Kolem stěn stály kovové panely s přístroji a knoflíky. Nevěděla, k čemu jsou a poznala pouze telefonní ústřednu s vytahovacími banánky na pružných šňůrách. V rohu místnosti byly další dveře s červenou žárovkou a nápisem „Nevstupovat.“

„Klánová…“

„Tady Wright. Poslouchejte dobře, co vám nyní řeknu. Můžete si to poznamenat, abyste na něco nezapomněla. Máte večer volno, že? Ano? To jsem opravdu rád. Pozval jsem na dnešní představení Lohengrina ve Staatsoper pana Hanse Bollmanna. Máme se sejít v divadle a vstupenky jsou zajištěny v pokladně.

Představíte se jako moje tajemnice a omluvíte mne. Musíte si vzít pana Bollmanna dnes večer na starost. V 19.30 letím do Mnichova na mimořádnou konferenci. Vyřídíte, že se vrátím pozítří a po návratu ho ihned vyhledám.

A nyní dávejte pozor! Pan Bollmann je zástupcem výzkumného námořního ústavu v Rostocku. Má zde jednání s místními odborníky. Po představení ho zavedete někam do dobrého podniku s programem – třeba do Albatrosu. Zdržíte se tam do půl jedné a bude-li si přát, tedy se zdržíte déle. Dříve však nesmíte odejít. To už nechám na vás, ale nejméně do půl jedné. Je to jasné?“

„Ano, úplně jasné.“

„Samozřejmě, že za sebe nenecháte za žádných okolností platit. Vezmete si alespoň tři sta marek a večerní toaletu. Po půl jedné ho doprovodíte do hotelu Bristol, kde bydlí, aby nezabloudil. Ludvík vám bude celý večer k dispozici. Již jsem dal příkazy miss Bötscher. A ještě maličkost. Budete mluvit německy s anglickým přízvukem. Kdyby se vyptával, jste Američanka, něco si už vymyslete, jasné? Dodatečně vám všechno vysvětlím. A nezapomeňte, že je z východní zóny. Začne-li s politikou, odpovídejte jen to, co čtete v novinách. Rozuměla jste dobře? Tak mi to Zopakujte!“

„Sejdu se s panem Bollmannem ve Staatsoper, po představení půjdeme do Albatrosu – ale nevím, kde to je…“

„To bude vědět Ludvík, zaveze vás tam.“

„Zdržíme se do půl jedné nebo déle, jak si bude pan Bollmann přát.“

„Nejméně do půl jedné.“

„Ano, nejméně do půl jedné. Pak ho doprovodím k hotelu Bristol. Večerní toaletu a tři sta marek. Mluvit německy s anglickým přízvukem.“

„Dobře, to stačí a teď si pospěšte!“

„A jak ho poznám?“

„Vaše vstupenka má číslo 291 a jeho 292. Muž středních let, s brýlemi, hnědé krátké vlasy, dva přední zuby zlaté. A hlavně nezapomeňte, za žádných okolností před půl jednou.“ Klap – zavěšeno.

„Tak se zase před půlnocí nedostanu do postele. Co je tohle za pitomost. Kolik je hodin? Skoro sedm, nejvyšší čas.“

V pootevřených dveřích se objevila Gerda. „Hoď sebou, Kuczierek čeká s vozem venku. Nezapomeň se stavit pro peníze.“

„Bude to chvíli trvat, musím se obléknout.“

„Ale pospěš si.“

„A zlom vaz, děvenko,“ zabručel Cox, když Sylva mizela za dveřmi. Nechápavě se na něho usmála a pak vyběhla po schodech nahoru. Které šaty by si měla vzít? Nejlépe ty černé, ale potřebovaly by trochu přežehlit.

Otevřela skříň. Ne, s tím se už nemůže zdržovat, není to konečně tak zlé. Proč s ním proboha musí trčet do půl jedné v Albatrosu. A co Kuczierek? Bude čekat s vozem venku nebo ho má poslat do kina? Ale raději ať počká. Nešťastné punčochy, zase jí utíká očko. Musí si vzít jiné.

O čem by měla s tím Bollmannem mluvit? Anglicky s německým přízvukem, to jsou nápady. Tak ještě učesat. Ale jak? V Albatrosu se bude asi tančit, musí vypadat k světu. Kolik je už hodin? Čtvrt na osm, ještě má chvíli času.

Zajela hřebenem do hustých vlasů a počala je rozčesávat.

Tak ji česávala maminka, když byla ještě malá. To už je let. „Jestli pak ještě někdy uvidím mámu,“ napadlo ji pojednou a jen s námahou se sebe tu myšlenku setřásla.

Vlastně to nebude ani tak špatný večer. Wágner se dá poslouchat a Lohengrina ještě neviděla. Fanče se v internátě o něčem takovém ani nesní. Copak by mohla vyhodit dvacet marek za lístek?

Jen aby ten člověk nebyl nějaký otrava. Je z východní zóny, proto asi Norman chce, aby s ním mluvila s anglickým přízvukem. Bylo by trapné, kdyby mu řekla: „Jak se máte, Herr Bollmann, já jsem zdrhla z Československa.“ To by bylo po opeře i po večeři v Albatrosu. Takoví lidé jsou na to choulostiví, s uprchlíky nechtějí nic mít.

Konečně byla hotova. Ještě jednou se pozorně prohlédla v zrcadle a oblékla plášť. V křesle zůstalo ležet odložené šití. Okamžik přemýšlela, má-li je uklidit, ale pak zhasla a vyšla.

Když sestupovala se schodů, uvědomila si klapot svých střevíčků. Zdálo se jí, jako by to šel někdo jiný. Nějaká cizí neznámá žena. Dospělá, samostatná žena. Jde vlastně zastupovat společnost. O takových ženách čítávala vždycky v románech. Byly sebevědomé, elegantní a venku na ně čekal vůz. I na ni čeká vůz. Přece jen jsou na západě jiné možnosti. Kde by doma našla takové místo?

V kanclu vařila tlustému Havlasovi kafe a chodila pro cigarety. Pak musela psát, až se z ní kouřilo. Ten by jistě nikdy nezavolal a neřekl: „Klánová, dnes večer letím do Mnichova, budete mne zastupovat na velmi důležité schůzce.“

Chudák Havlas, měl tři děti a místo do divadla chodil na kopanou. Teď možná sedí doma u televizoru a netuší, že si na něho vzpomněla. Měla ho docela ráda.

Kuczierek v parádní uniformě jí galantně otevřel dveře. Několikrát ji už napadlo, zda si z ní nedělá tou přehnanou zdvořilostí blázny. Svlékla si plášť a opatrně rozložila šaty. Ve voze bylo příjemné teplo. Velký černý ford se nehlučně rozjel. Teď by ji měl vidět starý Havlas.

Seděla na zaďním sedadle a ve tmě viděla jen Ludvíkovu siluetu. „V osm je začátek, stihneme to?“

„Budu se snažit, slečno.“

Vůz letěl po široké Elb chaussee podél břehu řeky. Bylo to do města pěkný kousek. Předjeli několik přeplněných autobusů. Ti všichni jeli někam za zábavou. Místy to zde bylo nepříjemně pusté a plné zřícenin. Stopy války nebyly ještě všude zahlazeny. V dálce blikala světla kolonie nouzových baráků.

„Počkáte na mne před divadlem a po představení…“

„Ano, slečno, miss Bötscher mně dala přesné instrukce.“

„Co je to za podnik ten Albatros?“

Ve tmě pokrčil rameny. „Nóbl, s programem, vstupné 30 DM.“ Chtělo se jí mluvit, ale on mlčel. Uvědomovala si, že je rozrušená. Bylo to poprvé, kdy jí Wright svěřil takový úkol.

„Než skončí představení, mohl byste si zajít do kina.“

„Děkuji, slečno, počkám ve voze, jsem ve službě.“ Trochu se usmál. „To je jako na vojně.“

„Nevím proč.“

„Mohla byste mne třeba potřebovat.“

„Jak chcete.“

Zástavba po obou stranách silnice rostla. Řeku již nebylo vidět. Někdo jel za nimi a světlo netlumených reflektorů pronikalo do vozu. Pozorovala Ludvíkovu tvář. Byl vlastně docela mladý, ještě si toho nikdy nevšimla.

„Zhasni to, pitomče,“ zabručel tiše a odklopil zpětné zrcátko, aby ho odraz světla neoslňoval. Vjížděli do vnitřního města. Zástupy automobilů stále rostly. Na König Strasse již nebylo k hnutí.

„Myslím, že to přece jen nestihneme.“

„Ale ano.“

Ulice byly prozářeny záplavou světel. Fantastické neóny vyskakovaly na temných průčelích domů a člověk je už ani nevnímal. Pozorovala bez zájmu davy lidí. Již dávno ji to přestalo vzrušovat. Kalfus jistě sedí ve Floře. Asi by pěkně zamrkal očima, kdyby tam přijela v takovém bouráku. Okamžik si představovala, co by jí řekl a co ona jemu. Kam ti lidé jen spěchají a kolik je mezi nimi těch, kteří neměli takové štěstí jako ona.

Na křižovatce v Neuer Steinweg byla zácpa. Všechno stálo. Liďé přecházeli a proplétali se mezi vozy. Pojednou se jí zdálo, že ji někdo pozoruje. Pohlédla k chodníku. Ella – Ella Tiboldy. Nebo to není ona? Prudce se pohnula a chtěla otevřít okno. Vozy se rozjely. Obrátila se a viděla, jak žena na chodníku stále ještě hledí za vozem.

Určitě to byla ona. Poznala ji? Je zde přece jen šero, ale byli těsně u chodníku. Večer o tom bude vyprávět holkám. Rozhodně se tam musí vypravit. Uvědomila si, že cítí jakousi nadřazenost. Snad proto, že pohled z vozu je přece jen jiný než z ulice. Co jim vlastně má říci? Stejně si s nimi nikdy nerozuměla.

„Jsme tady, slečno.“

Vyběhla z vozu s kabátem přes ruku. Bylo za minutu osm.

„Budu na parkovišti ža rohem,“ zaslechla ještě Ludvíka, ale to již vbíhala do foyeru.

Hlediště bylo temné a hoboje začínaly druhou část předehry. Její řada byla poloprázdná. Vůbec zde bylo málo lidí. Uvaděč svítil baterkou na zem. Viděla docela dobře, nemohla se zmýlit. Na levé straně byla volná místa.

„Herr Bollmann?“

Muž udiveně přikývl.

„Jsem tajemnice Mr Wrighta, omlouvá se, musel neočekávaně odcestovat. Ale již se začíná, ostatní vám řeknu o přestávce.“

Opona šla vzhůru a i hlediště se prosvětlilo. Ulehčeně si oddechla. To byl ale shon. Střevíčky jí jsou trochu malé, tlačí jako ty, které měla tehdy vypůjčené od Fanky. Pokusila se vyzout paty. Stejně to nikdo neuvidí. Jde to těžko, tak raději ne, pak by se neobula.

Všimla si, že ji pozoruje. Usmála se na něho. Docela sympatický člověk, ale již starší – nebo se to jen zdá? Přisunul jí program.

„Thank you very much.“

Přivřela oči a poslouchala pouze hudbu. Wagner – škoda, že se o to doma nikdy nezajímala, ani pořádně neví, o čem to je. Co když se jí na něco zeptá? Ale co by se ptal, jistě to zná.

Občas se na ni podíval. Jen kradmo a nenápadně. Co si asi myslí? Ella bude již doma. Svléká si kabát a říká: „Představte si, že jsem viděla Sylvu v americkým bouráku. Byla tam úplně sama a šofér měl mündúr jako vrátný v hotelu. Co ta holka vlastně teď dělá?“ Pak se začnou hádat, kdo má zítra umývat chodbu. Zaplať pánbůh, že jsem odtamtud pryč. Havlas už asi také leze do postele. Proč se mně ten člověk stále plete v hlavě. Tak Kuczierek bude s vozem za rohem, snad to najdu.

To je zvláštní, jak zpěv zní v němčině divně. Měla bych si přečíst něco o hudbě, člověk nikdy neví, kdy to může potřebovat. Konec prvního jednání, to to šlo rychle.

„Mister Wright musel neočekávaně odcestovat do Mnichova na mimořádnou konferenci. Letěl v 19.30, velmi se vám omlouvá. Ne, ne, nic se nemění, mám příkaz se o vás dnes večer postarat, samozřejmě, budete-li souhlasit.“

Usmála se. Určitě jí to sluší, hledí na ni jako u vytržení. „Ne prosím, vůbec mne to neobtěžuje. Jsem ráda, že se vám mohu věnovat. Mr Wrighta to velmi mrzelo, ale vrátí se během dvou dnů a ihned vás vyhledá.“

Je to docela příjemný člověk.

„Po představení půjdeme na večeři do Albatrosu, je tam dobrý program, jistě se vám bude líbit.“ Opět se oslnivě usmála a pan Bollmann zdvořile přikývl hlavou.

„Jsi mrcha,“ řeklo svědomí. „Šklebíš se jako opice a jenom proto, že máš strach, aby neřekl, že půjde po představení spát. Fanka se na svoje zákazníky také tak šklebí.“

„Fuj!“ utrhla se sama na sebe. „Musím být přece zdvořilá a příjemná, na tom nic není.“

Světla zhasla.

Stále se ještě usmívala strnulým, nehybným úsměvem. Proč vlastně nesmí jít po divadle spát? Proč ho má doprovodit k hotelu až po půl jedné? Úsměv s úst zmizel. Kdyby zde seděl Norman, co by asi dělal, aby pan Bollmann nešel po divadle spát? Jí může odmítnout jen velmi těžko, ale jemu…

Lohengrin zpíval na jevišti nějakou árii. Rozuměla mu každé desáté slovo. Nebyl v tom náhlém odcestování záměr? Neposlal ji sem úmyslně právě proto, aby Bollmann nemohl odmítnout? Proč mu na tom tolik záleží?

To je zvláštní, tady je divadlo poloprázdné a v Praze bývalo vyprodáno na tři týdny dopředu. Tři týdny – za tři týdny budu mít přece narozeniny. Třiadvacáté narozeniny. Je to hodně nebo málo? Loni je slavila ještě doma. Maminka upekla bábovku a Jindřich jí přinesl celou kytici karafiátů. Kus stál čtyři koruny, schválně se dívala v květinářství.

Příště až půjde do divadla, tak by si měla vzít na šaty nějakou květinu. Kuczierek jich má plný skleník. Proč jen máma nepíše? Ale možná, že jí chce napsat až k narozeninám. Co všechno se fza rok změnilo. A pan Bollmann si tady sedí a asi neví, co si s ní počne.

Možná, že je ženatý a je mu to trapné. Anebo přemýšlí, má-li se pokusit o dobrodružství. Je z východní zóny, ale jaký je v tom vlastně rozdíl? Proč to tak pitomě rozdělili, aby se člověk nemohl vrátit z jedné poloviny země do druhé?

Pan Bollmann se může vrátit, je zde služebně. To jenom ona nemůže. Už aby byl konec. V Albatrosu to bude snad zábavnější. Nešťastné boty, než přijde domů, bude mít celou patu odřenou a ještě v tom má tančit. Možná, že vůbec neumí tancovat, takových mužů je fůra. Snad tam bude program, co by s ním celý večer mluvila?

Musí to být divné hrát před poloprázdným hledištěm. Kdysi si také přála hrát divadlo, ale pak na to nějak zapomněla. Je to vlastně otrava každý večer zpívat jedno a totéž. A lidé si zde sedí a myslí na bůhvíco, jako ona. Pak půjdou domů, anebo se staví ještě v kavárně a nikdo si na herce ani nevzpomene.

Kdo si asi vzpomene na tu hrst utečenců ze všech koutů Evropy, která zde vegetuje. Život prostě běží dál. Kdyby si tak mohla sednout jako pan Bollmann za pár dní do vlaku a jet domů.

Sevřelo se jí srdce. Dovedla si ten pocit docela jasně představit. Sednout si a dívat se z okna. Všechno by zůstalo někde daleko za ní. Jindřich i internát, postel v Kalfusově světnici a niklovaný hrnec, kde vyvařoval kyrety.

Krev se jí nahrnula do tváře. To byl nejhorší okamžik jejího života. Do smrti na něj nezapomene. Ale co pokoj ve vile? Nebylo by ho přece jen škoda? Ano, takového místa by bylo určitě škoda, ale kdyby se měla rozhodnout… Je to samozřejmě nesmysl, ale člověk si rád představuje, co se nemůže stát. Ella jistě také každý den myslí na svého chlapečka a představuje si, jak se vrátí domů. Vrátí se však někdy? Vrátí se vůbec všichni, kteří odešli, někdy domů?

Je to docela příjemné sedět se zavřenýma očima v temném hledišti a naslouchat hudbě. Zpěv trochu ruší – i člověku není vidět do tváře – na co asi myslí Herr Bollmann?

Otevřela oči. Lohengrin se vrací, už brzy bude konec. Snad jsem si nepomačkala šaty? Její pohled se střetl s pohledem pana Bollmanna. Trochu se usmál.

„Stále stejně krásné, není-liž pravda?“

„Yes, velmi krásné, Wágner byl velký umělec.“

„Máte ráda Wágnera?“

To je otázka, copak já vím? „Myslím, že bych přece jen dala přednost Mozartovi, je melodičtější.“

„Ano, ale to je přece něco úplně jiného…“

„Právě proto, že je úplně jiný.“

Opona, potlesk, světla.

Právě včas. Nesmí mu dát příležitost, aby mluvil o hudbě. Byla by z toho ostuda. Hned zítra si o tom musí něco přečíst.

Vůz pomalu klouzal po osvětleném asfaltu. Pan Bollmann se ještě trochu zdráhal a omlouval.

Sylvino svědomí vytrvale šeptalo: „Jsi mrcha. Proč nenecháš toho člověka jít do postele. Ono se mu opravdu nikam nechce.“ Ale kdo ví, bude asi pěkně mazaný. Východáci sem nepošlou hned tak někoho. Postavu jako Norman sice nemá, ale jinak je docela milý. Má zvláštní oči. Takové bystré, usměvavé oči. Kalfus se také tak někdy dovedl podívat, přesto, že to byl sprosťák. Bollmann určitě není hlupák, v muzice se vyzná, ale kvůli tomu ho sem neposlali.

Je to odborník, inženýr. Nesmí moc mluvit, aby neplácla nějakou hloupost. Škoda, že není mladší a větší.

„Jsi husa,“ řekl opět ten nepříjemný hlas uvnitř, který čas od času reguloval její sebevědomí. „Za tátu by ses také styděla?“

Předloni o vánocích si chtěl koupit nový zimník. To bylo kolem toho řečí. Má, nemá – a pak jí koupili dubeňák. Měla hroznou radost, ale bylo jí to také trochu líto i když táta říkal, že to v tom zimníku ještě chvíli vydrží.

Vůz stanul a Ludvík s úklonou otevřel dveře. Divný člověk ten Kuczierek, jako kdyby nikdy nic jiného nedělal, než otevíral dveře u automobilů. Grieg přece říkal, že byl voják Vlastně o něm neví nic jiného, než že pěstuje ve skleníku kytičky.

ALBATROS – ALBATROS – ALBATROS

Neónový nápis blýskal oslnivě do tmy. Tady ještě nikdy nebyla. Michaels Strasse, ne, opravdu to nezná.

Večeřeli.

Pan Bollmann se choval zcela nenuceně. Páni měli smokingy. Nejprve si nebyla jistá, nejsou-li to číšníci. Pak postřehla, že číšníci mají fraky.

Několik mužů se za ní ohlédlo. To jí vrátilo sebevědomí, které ji přestalo opouštět, když vstoupili. Snažila se přijímat vše co nejsamozřejměji. Trochu si nevěděla rady s příbory, ale pan Bollmann se vyznal i v tom. Stačilo divat se na něho.

Mramorové sloupy, palmy, vodotrysk. Uprostřed kruhové vyvýšené jeviště. Francouzští artisté právě předváděli plastickou akrobacii. Všude kolem uniformy a toalety.

Tady byla skutečná civilizace, decentnost a kultura. Žádná špína pobryndaných stolů v Schelickově restauraci, žádné sprosťárny děvek z ulice.

Bída snad existuje, ale jenom v novinách a pak samozřejmě za železnou oponou. Ale zde? Cítila se velmi důležitou a byla spokojená. Ne, Eggertův internát byl skutečně pouhý sen. Tady ty nádherné ženy jistě nemusely nikdy balit čokoládové zajíce a drhnout prkennou podlahu. Není mezi nimi nějak ztracená? Sluší jí to alespoň tak, jako té tmavovlásce mezi dvěma důstojníky bundeswehru?

Otočila nepatrně hlavu, aby se podívala do velkého zrcadla pokrývajícího zeď po její pravici. Není to špatné, ale vypadá příliš mladě a nezkušeně. Měla by si příště podmalovat oči.

Číšníci přijeli se servírovacím stolkem a počali prostírat. Bude jí stačit tři sta marek? Tři sta marek, to byl ještě před nedávnem její měsíční plat. Artisté ji přestali zajímat. Opět si uvědomila své povinnosti společnice. Co tomu říká pan Bollmann?

„Dnes jste hostem naší společnosti, Herr Bollmann, dovolíte, abych vybrala víno sama?“ Vlastně by na tom mohla něco trhnout. Když řekne, že to stálo o stovku víc, Normanovi to bude určitě jedno. Mohla by si koupit pořádný náramek.

Sáhla po vinném lístku a pan Bollmann na ni překvapeně pohlédl. „Vyloučeno, slečno!“

„Ne, prosím, nezdráhejte se, mám přesné instrukce od pana Wrighta, měla bych nepříjemnosti.“

„Ale to nepřichází vůbec v úvahu…“

„Musíte se podrobit, dnes jsem hostitelkou já. Nemáte námitky proti šampaňskému? Mám je strašně ráda…“

Neurčitě se usmál. „Jste skutečně vzornou pracovnicí, ale nenalézám důvodu…“

„Stěžovat si můžete pouze Mr Wrightovi, vrátí se pozítří,“ prosebně se usmála a pan Bollmann pokrčil rameny. Ještě chvíli se položertem přeli a Sylva si uvědomovala, jak je to nádherné být tak strašně důležitou.

Artisté s pódia zmizeli a ostrá světla pohasla. Orchestr počal hrát orientální, vtíravou melodii. Pak odkudsi vyšlehl zelený kužel a v jeho středu se objevila tanečnice. Pan Bollmann jedl a jen občas pohlédl k jevišti.

Melodie se stávala prudší a prudší. Břišní tanec. To není špatné, není jí jistě více než devatenáct. Proto asi Norman určil Albatros, páni se mají na co dívat.

„Zdržíte se dlouho v Hamburku, Herr Bollmann?“

„Předpokládám, že týden. Pan Wright mi má zprostředkovat ještě nějakou schůzku, ale nyní se to asi protáhne. Jsem špatný Němec, věřila byste, že jsem v Hamburku vlastně poprvé? Před válkou jsem neměl možnost a pak jsem musel na frontu. Vlastně na moře. Odvedli mne k námořnictvu a tak jsem se na ten obor specializoval.“

„Potápěl jste spojenecké lodstvo?“

„Ne tak zcela, staral jsem se pouze o lodní motory a vidíte, zůstalo mně to dodnes.“

Zelený kužel pohasl a tanečnice zmizela. Opět se rozzářila světla a na pódiu se objevil japonský žonglér. Pan Bollmann zřejmě dostal chuť hovořit.

„Uplatňuji zde prostřednictvím amerických úřadů právo na své patenty. Je to choulostivá záležitost, však víte, jak to dnes s Německem vypadá. Přestáváme si rozumět přesto, že mluvíme společným jazykem. To asi vy ve Státech neznáte. Byl jsem odkázán na Společnost pro mezinárodní dorozumění, která pomáhá podobné otázky řešit.“

Sylva se zdvořile usmívala. Někdo za jejími zády říkal: „Tu holku můžeš mít za padesát marek – je to číslo.“ Nenápadně se otočila. Dva angličtí důstojníci si prohlíželi fotografie. Viděla dobře jaké. Na hrotu žonglérova kordu balancoval pohár s vínem. Čím vším se lidé dovedou živit. Bylo za deset minut dvanáct.

„Tak ještě půl hodiny a je po komedii,“ myslila si ulehčeně. Hovor vázl. Pan Bollmann říkal své: „Jawohl Fräulein, nein Fräulein,“ a měl zřejmě plnou hlavu patentů. Žongléra vystřídala zpěvačka. Opravdu dobrý program.

Pila již třetí sklenku sektu. O čem by měla mluvit? Vždyf vlastně nic neví. Opět se napila. Snad ji něco napadne. Cítila na jazyku trpkosladkou příchuť. Doma mívali na Sylvestra mělnické šumivé, bylo maličko nahořklé, ale jinak v tom není vůbec žádný rozdíl. Tak pan Bollmann si myslí, že vysoudí svoje patenty, to asi půjde těžko. Docela s chutí by si zatančila, nezačíná jí to víno trochu stoupat do hlavy?

Důstojník bundeswehru u protějšího stolu líbal svoji tmavovlasou společnici. Druhý se díval taktně stranou. Ji také dlouho nikdo nelíbal, jen Jindřich, a to už je dávno. Je to vlastně škoda, že nemůže s nikým chodit. „Byla bys blázen, stejně to vždycky skončí v posteli,“ řeklo svědomí.

Ozval se hluboký, bronzový zvuk gongu. Zpěvačka zmizela. Světla opět zhasla. Půlnoční číslo. Co tohle zase bude?

„To je nejlepší scéna,“ slyšela za svými zády hlas Angličana.

Objevil se světelný kužel, tentokrát růžový. Na scénu vjel bílý lehounký kočár tažený dvěma černochy. Orchestr hrál nějaké tango. Vysoká plnoštíhlá blondýna v široké nylonové krinolíně zatočila pestrým slunečníkem a vyskočila na sedadlo. Hudba zmlkla.

Sylva cítila tlukot srdce až v hrdle. Žena se počala svlékat. Šaty přes hlavu – punčochy – podprsenku. Zavřela oči a zaťala prsty do dlaní. Bylo to nechutné. Zavalil ji dusivý pocit studu. Bordel, stejný bordel jako ve Floře, snad ještě horší. Tam se holky svlékají v soukromí, ale tady veřejně. A tohle chtěla dělat Fanka.

Pan Bollmann se pohnul a nabídl jí cigaretu. Postřehla ten pohyb. Snad si všiml, že má zavřené oči. Žena si svlékala podvazkový pás. Pomalu, nekonečně zdlouhavě.

Bylo jí, jako by tam stála ona sama.

„Není to trochu mnoho?“ otázal se tiše pan Bollmann a klapl zapalovačem. „U nás by takový podnik okamžitě zavřeli. Neuráží vás to?“

Ohlušující fanfára přerušila jeho slova. Kolem boků měla ještě narůžovělý pruh od podvazkového pásu. Drastická realita.

„Promiňte, nevěděla jsem, že je zde takový program.“

„Také si myslím, napijte se, Je to trochu silné a…“ odmlčel se a vydechl oblak dýmu. „U nás má žena důstojnější místo. Nebudete považovat za politickou agitaci, řeknu-li, že toto je nebezpečnější než komunismus, a přesto se proti tomu nic nedělá?“

Vypila nabídnutou sklenici jedním douškem. To jí nemusí říkat, také již leccos pochopila. Kolikátá je to vlastně sklenice? Čtvrt na jednu, ještě patnáct minut to musí vydržet.

Co si ten člověk o ní myslí. Proboha, proč Normanovi záleží na každé čtvrthodině?

Měla by něco říci. Napadlo ji, že vypadá asi hrozně bezradně. Opět se napila. Měla dlaně zvlhlé rozčilením a přece se vůbec nic nestalo.

Na parketě se již tančilo. Muži v černém, ženy v toaletách. Ti všichni se přišli podívat na červený pruh kolem pasu. Nestačilo jim, že každý večer vidí svůj vlastní.

„Snad bychom mohli už jít, byla jste velmi laskava. Řeknu panu Wrightovi, že jste skutečně vzorná společnice.“

Rozpačitě se usmála, pan Bollmann se tvářil unaveně. Přikývla. Ještě chvíli se zdrží u šatny. Úplně zapomněla, že ji tlačí střevíčky.

Seděla na zadním sedadle. Ulice byly poloprázdné a hotel Bristol zůstal někde za rubínovými koncovkami vozu. Byla unavená a znechucená. Ještě kouřila, ale cigareta jí nechutnala. Cítila hořko v ústech a jazyk se jí lepil na patro. Kdyby tak byla sklenice vody. Kuczierek jel úplně pomalu, nechápala proč. Už aby byla v posteli.

„Tak to klaplo, co?“ otázal se po chvíli Ludvík důvěrně a trochu otočil hlavu.

„Ano, nejde to rychleji?“

„Ne, musím dávat pozor na Wrighta, někde se tu máme sejít. Vezmeme ho domů.“

„Vždyť je přece…“

„Co by tam prosím vás dělal?“ otázal se česky.

Sylvě se zdálo, že je opilá. Kuczierek je přece Polák… „Vy jste…“

„Ještě jste na to nepřišla?“

„Proboha ne.“

Zavrtěl pobaveně hlavou a zajel k okraji chodníku. „Tady počkáme, musí přijít každou chvíli. Nu ano, Ludvík Kučírek z Brna, divíte se?“ Trochu se usmál. „Promiňte, ale nemohu vidět takovou…“

„Jen to řekněte.“

„Ale nic. Co je na tom divného? V devětačtyřicátém jsem práskl do bot. Chtěl jsem zde dostudovat, ale nějak to nešlo. Přírodní vědy, samozřejmě. Dostal jsem se až do Indočíny, ale přišlo mně to trochu draho. Zatracený život!

Pak mě propustili z legie a uchytil jsem se tady. Je to docela slušný flek. Na druhou stranu mě nepošlou, jsem přece jen mrzák. Za těch pár let se z Kučírka snadno stane Kuczierek, miss Klan.“

Slyšela, jak se směje. Všechno se s ní zatočilo. Že by ten šampus počal teprve účinkovat? Přece tolik nepila. Co to vlastně říkal? Že je z Brna a nemohou ho poslat na druhou stranu, protože je mrzák. To myslí asi domů. Ale kdo by ho tam posílal? Snad Grieg?

„Chcete cigaretu?“

„Ani vidět, není mně dobře.“

„Do rána to přejde.“

„Snad nemyslíte, že jsem opilá?“ snažila se dodat svému hlasu pohoršený tón, ale vyznělo to chabě, pouze jako otázka. „Nic nemyslím. Je tam dost místa, natáhněte se a spěte.“

„Spát? Proč vlastně nemohl jít Bollmann také spát?“

„Co říkáte?“

„Proč jsem s ním musela tvrdnout do půl jedné?“

Podíval se ni zvláštním upřeným pohledem. „Třeba proto, aby se někdo mohl podívat do jeho pokoje.“

„Do čeho?“

„K sakru, spěte! Wright už musí přijít každou chvíli.“

Bylo jí docela lehko. Jen v ústech měla nepříjemnou pachuť z vykouřených cigaret. Viděla tu ženskou na sedadle bílého kočárku, ale vypadala docela jako Fanka. Zdálo se jí, že někdo říká:

„Je to prima holka, všechno nám sedlo na fous. Co je jí?“

„Ale nic, jen si trochu lízlá.“

Byli to asi ti dva důstojníci za jejími zády.

Pak se vůz rozjel.

VII

Následující dny běželo všechno opět ve starých kolejích. Dopoledne vyřizovala korespondenci a pak měla volno, nebo ji Kuczierek učil řídit vůz. Česky spolu však mluvili zřídka. Jenom když nadával. „Hrome, vyšlápněte spojku nebo ohoblujete kolečka.“ Někdy jí také říkal – slečinko – a zval ji do skleníku pro květiny.

Pomalu zapomínala na večer v Albatrosu a vzpomněla-li si přece, byla to nepříjemná vzpomínka na okamžik, kdy jí Johanka pomáhala do postele.

Umínila si, že se již alkoholu nikdy nedotkne a snažila se prvních čtrnáct dnů svoje předsevzetí opravdu poctivě dodržovat.

S panem Bollmannem se již nesetkala a Norman jí klidně vysvětlil, že přece jen mají také určité povinnosti k americkým úřadům a tje samozřejmé, když čas od času, je-li to nutné, chlapcům z MIC nebo CIC trochu pomohou.

S panem Bollmannem to bylo vlastně nedorozumění. Nějaký trouba se domníval, že fotografuje přístavní zařízení a nové doky na stavbu minolovek. Jak se dodatečně ukázalo, byl to bluf, ale museli úřadům taktně umožnit prohlídku jeho pokoje. Počínala si při tom skvěle a nemusí jí to ležet ani v patě.

Sylvě to bylo konec konců jedno. Ona do pokoje nikomu nelezla a jít s někým do divadla a po představení na večeři, na tom přece není nic zlého. Úmyslně nechtěla o celé věci přemýšlet.

Jediné, co ji mrzelo a co sama sobě nemohla odpustit, bylo, že ji Johanka musela vést po schodišti nahoru, svléknout a uložit do postele. Byla přesvědčená, že ji to v Johančiných očích hrozně ponížilo.

Někdy, když neměla co dělat – a bylo to často – přepadaly ji neočekávaně výčitky svědomí. Jaké by asi bylo dítě, které nosila? Za pár měsíců mohlo být na světě. Měla vůbec právo všechno to ukončit?

Pak se opět dostavovaly stavy ulehčení, kdy cítila osvobozující pocit lehkosti, jako tehdy, když přestala mít strach.

Přesto se však nedovedla zbavit prázdnoty, kterou nezahnalo ani věčné tlachání Idy. Něco jí chybělo a nevěděla co. Marně čekala cřopis z domova. Nepřišel ani na narozeniny, ani po nich.

Všimla si, že Sanger na ni začíná dělat oči a večer zcela bezdůvodně přichází na kus řeči do jejího pokoje. Bylo to směšné. Táhla mu čtyřicítka a jeho úzký knírek v ní nevzbuzoval žádné sympatie.

Norman byl korektní. Nikdy se nepokusil o žádné důvěrnosti. Býval ostatně často pryč a Sylvě se zdálo, že pro něho ženy vůbec neexistují. Trochu ji to dráždilo.

Stále častěji přemýšlela o budoucnosti a říkala si, že by si měla ujasnit, co vlastně od života očekává a co chce. Měla by si určit nějaký cíl, za kterým by šla. Třiadvacítku má za sebou a nebude dlouho trvat a bude mít pětadvacet. Nejlepší čas na vdávání – nebo to už promeškala?

Zdálo se jí, že zde zestárla nejméně o deset let a večer se dlouho pozorovala v zrcadle a počítala vrásky. Toužila si s někým důvěrně pohovořit, ale nebylo zde nikoho, komu by se odvážila otevřít srdce.

Stýskalo se jí. Zoufale a beznadějně, jako ještě nikdy před tím. Marně si znovu a znovu opakovala, že má vlastně hrozné štěstí a nemůže si nic lepšího přát.

Někde hluboko v podvědomí se čas od času ozýval hlas, který jí našeptával, že je to vlastně úplně jedno, pracuje-li u Eggerta nebo zde. Že podstata věcí není v tom, má-li na sobě plášť ze šedivého flauše od Wirtha nebo ten starý z Bílé labutě, ani v tom, dostává-li dvojnásobný plat.

Ve skutečnosti se nic nezměnilo. Přijímala přepych kolem sebe tak samozřejmě, jako před tím špínu v internátě.

Definitivně se vzdala myšlenky, že někdy navštíví holky nebo alespoň Kalfuse. Beznadějné stavy deprese byly vystřídávaný bezstarostným veselím, sotva se přiblížil konec týdne.

Od poloviny května jezdívali pravidelně každý pátek odpoledne do chaty na mořské pobřeží u Cuxhavenu a vracívali se až v pondělí dopoledne.

Chata to byla vlastně jen podle jména. Malá přízemní vilka s nádhernou terasou přímo nad písčitou pláží sloužila pracovníkům společnosti pro chvíle oddechu.

Zdála se jí nejdokonalejším místem na světě. Celé hodiny dovedla ležet na prohřátém písku a bezmyšlenkovitě naslouchat hučení moře. Její pleť počala dostávat čokoládovou barvu a světlé vlasy ještě více vybledly.

Nad hlavou jí zářilo ostře jasné slunce časného června a nekonečný pruh písku se táhl bez konce až někam k obzoru, kde splýval s oblohou. Chudé trsy ještě nespálené trávy, které se bůhvíjak uchytily na pískových přesypech, byly jediným měřítkem vzdáleností.

Daleko od pobřeží se občas objevila na hřebenu kulaté vlny malá tečka. Byla to Normanova hlava. Sylva ležela v nízkém proutěném lehátku a pozorovala, jak mizí a opět se objevuje jako plovoucí míč.

Mezi prsty přesýpala jemná zrnka písku a přivírala oči před oslnivou modří oblohy. Vzpomněla si na jedno místo na labském břehu u Káraného, kam se někdy jezdívali koupat. Také tam byl tak jemný písek. Stavěla si z něho hrad a táta jí půjčil krabičku od zápalek, která plavala jako koráb ve vodním příkopu.

To bylo ještě za války. Osobák z Prahy do Čelákovic byl vždycky zoufale přeplněný a tady někde křižovaly německé dělové čluny. Napadlo ji, že maminka ani táta nebyli nikdy u moře. Viděla sebe samu, jak je docela malá a dychtivě olizuje kyselou okurku, která byla nutným doplňkem oběda. Chléb a sekaná, měla hrozně ráda sekanou s chlebem. To bylo někdy ve dvaačtyřicátém nebo třiačtyřicátém. Maminka byla ještě docela mladá a měla modré plavky.

Musela se usmát. Kdyby ji tak viděla v jejích bikinkách. Otevřela oči a sklouzla pohledem na žluté plavky. Jako kdyby je neměla, ale tady to nikomu nepřijde. Maminčiny plavky jsou jistě ještě ve skříni za starým prádlem. Bodlo ji u srdce.

Ida ležela pod velkým slunečníkem a srkavě jedla rajská jablíčka. Chránila se před sluncem, aby jí nevyskákaly pihy. Byl to však zoufalý boj a její bílá pleť rusovlásek růžověla i pod plátnem slunečníku.

Četla jeden z erotických románů, kterými byla knihovna v chatě přeplněna, a občas zasněně pohlédla kouřovými skly brýlí někam, kam kromě ní nemohl nikdo dohlédnout. Ale snad jenom bez zájmu civěla před sebe, unavena dlouhým plaváním. Plavání bylo jediným lékem proti jejímu tloustnutí. Alespoň si to namlouvala.

„Nejlépe by bylo, pustit se do toho hned, na co vlastně stále čekáme?“ Owen Sanger hlasitě zívl a složil noviny. Ležel svorně s Ferry Coxem ve stínu široké proutěné kukaně. Oba kouřili. „Mělo se to vyřídit hned v pětačtyřicátém.“

„Zase máš bojovnou náladu?“ zívl Cox a obrátil se k Sangerovi zády.

„Stejně se tomu nevyhneme. Buď do toho praští rudí nebo my. Já osobně jsem pro to, abychom to udělali my.“

„Nemyslím, že bych toužil po tom jít ještě jednou na frontu. Něco jiného je sedět na střelnici v Arizóně a něco jiného v Hamburku.“

„Stárneš, Ferry, stárneš a každým rokem se ti do toho bude chtít méně a chlapcům doma také. Ale je to jediná cesta.“

„To jsi vyčetl v novinách?“

„Ne, ale mluvil jsem ve čtvrtek s Moodym. Říká totéž. Leze jim to pomalu na nervy. Někde měli zase malér a základna dělá cirkus.“

„Mají těch malérů čím dál víc. Už jsem odvykl spát ve sklepě a jíst koninu.“

„Zatím nás právě tenhle postoj stojí fůru peněz a je to každým rokem horší. Němci jsou přece jen z jiného těsta. Šli by do toho hned a bez váhání.“

„Jo, ti by šli a dostali nářez. Už si na to nějak zvykli. Ale když půjdeme my, tak nářez dostat nesmíme – a v tom je celý rozdíl. Moodymu to leze na nervy už teď a děláme za něho polovinu práce. Co by říkal potom?“

Sylva stále ještě pozorovala kulatý míč klouzající s vlny na vlnu. Válka. Všichni čekají na válku. Dnes, zítra – kdykoli může začít. Kdo je vlastně Moody, kterému to leze na nervy a za něhož dělají Owen a Ferry polovinu práce? Nebo to nedělají jenom oni dva, ale i Grieg, Ida a ona?

Tehdy s Bollmannem to určitě nebyla náhoda. Není přece padlá na hlavu. Ale mohla udělat něco jiného než poslechnout? Konec konců, ona se ničeho nedopustila, je pouze obyčejná zaměstnankyně. Dostane-li příkaz, aby někoho doprovázela do divadla nebo na koncert, půjde. Za to je placena. Mají-li Norman nebo Cox ještě jiné zájmy, za to ona nemůže, je to jejich věc.

Nad hlavou jí přelétlo hejno ptáků. Možná, že to byli rackové, jaký je tu nádherný písek, takový si vždycky přála mít doma na dvorku, jednou zedníci opravovali omítku a auto přivezlo fůru písku. Celý měsíc si měli kde hrát.

„Všechno záleží na tom, kdo bude mít silnější nervy a hospodářství,“ slyšela Coxův hlas.

„Člověče, tebe by si měli vzít za poradce do Pentagonu,“ povzdechl Sanger. „Vnitřní rozklad, rozumíš? To je ta pravá metoda.“

„Vnitřní rozklad? Šťourat prstem do písku bys nechtěl?“ Cox ukazováčkem vyhloubil jamku a pak ho vytáhl, jamka se opět zasypala. „Kolik nejlepších lidí nám tam zařvalo. Země se po nich slehla a nic.“

Kolikrát je slyšela tak debatovat – a stále to bylo stejné. Nikdy neřekli nic nového.

„Dejte pokoj s válkou, nemůžete mluvit o něčem jiném?“ zívla otráveně Ida a protáhla se. Záhyby na břichu se jf vyrovnaly.

„Ale ano, můžeme, samozřejmé,“ zasmál se Sanger a usedl. „Nemáte v té lahvičce ještě trochu oleje? Začínám se loupat.“ Šikmým pohledem si prohlížel opálenou pokožku na ramenou. Hodila mu lahvičku s olivovým olejem a Sanger ji obratně zachytil.

„Nemusíte všechno vyplýtvat, je to poslední zbytek.“

Sylva opět zavřela oči. Norman byl již docela blízko břehu. Někde u obzoru plul velký, bílý parník. Pravidelná linka na Helgoland.

„Nemáte chuť na chlebíčky?“ otázal se Cox a sklapl svůj časopis.

„Už je zase líný si pro ně dojít,“ povzdechla otráveně Ida.

„Ale já tam skočím,“ nabídla se Sylva a posadila se, „Kdo chce ještě?“

„Jste rozkošná dívenka, budu vám do smrti zavázán,“ zašklebil se Cox a opět si pohodlně lehl. „Pak se Ida diví, že tloustne.“

„Hlavně, že vy jste štíhlý jako Apolon,“ uchichtla se Hoffmannově a vyzývavě se protáhla.

„Sylvinko, v ledničce je zmrzlina,“ žadonil Owen.

„To víte, že nezapomenu…“

„A pro Normana vezmi také, bude mít hlad.“

„Připravím svačinu na terase.“

„Prima holka,“ poznamenal Sanger, když Sylva zmizela.

„Úplný jelimánek,“ usmála se ironicky Ida.

„Ale to je přece nejhezčí, nebuďte jedovatá,“ řekl smířlivě Cox.

„Vy tomu asi rozumíte…“

„A věřila byste, že ano? Nedávno jsem kdesi četl, že o ženách se může mluvit jen do pětadvaceti. Když má na krku třicítku, tak k tomu musí mít ještě také prachy. A po třicítce už ani prachy nepomohou – tak nevím.“

„Jste sprosťák, Ferry, nevím, co byste si právě vy počal s takovou mladou husičkou. Člověk musí mít tady, rozumíte?“ poklepala si prstem na čelo. „Jen to zkuste najít si pětadvacetiletou holku, která vám bude mluvit sedmi jazyky.“

„Máte pravdu, všechno odvolávám, ale proč se vlastně počítáte k těm přes třicet? Řekl jsem vám něco?“

„Jste nesnesitelný senilní chlap! Já vám to připomenu.“ Uraženě se odvrátila na druhou stranu. Měla ostře zelené plavky, které zdůrazňovaly výrazné linie těla.

Norman Wright udýchaně vyběhl na břeh. Vytřepal vodu z vlasů a hodil sebou do vyhřátého pisku.

„Lidi, to je nádhera, úplná Florida.“

„Ale nesmí foukat vítr,“ odsekla podrážděně Ida.

„Však nefouká, co se vám stalo?“

„Ale nic,“ zašklebil se Cox. „Stále mne přesvědčuje, že je jí přes třicet a já tomu nechci věřit.“

„Dejte pokoj, že se vám chce hádat, kde je Sylva?“

„Šla pánům pro občerstvení. Jsou líní vylézt na terasu a vzorná sekretářka Mr Wrighta by jim udělala pomyšlení.“

„Ale, ale, Ido,“ zabručel Norman a tázavě na ni pohlédl.

„Když jde do tuhého, tak je Hoffmannová dobrá. Kdopak kdy dělal se mnou takové cavyky. Ometá se vám kolem zadků a všichni jste vedle.“

„Tak dost, Ido! Nepleťte se do věcí, kterým nerozumíte!“ Wrightův hlas zněl neobvykle ostře. Stál vzpřímený uprostřed ležící trojice. Opálený, statný, svalnatý.

„A vy, Coxi, dejte pokoj, má své práce nad hlavu.“

Ferry chtěl odpovědět, ale Wrightův pohled ho umlčel. Sáhl bezeslova po cigaretě. Norman opět ulehl a rozhodil ruce daleko od těla.

„Nádhera, jen aby to přes neděli vydrželo. Ty mráčky se mi nelíbí.“

„Svačina se podává…“ ozval se Sylvin jasný hlas z terasy a všichni pozvedli hlavy. Otevírala nad dvěma mramorovými stolky velký slunečník a přisunovala proutěná křesla.

Norman vyskočil první a ostatní se rozběhli za ním. Mokrý pruh písku uhýbal před neúnavnými vlnami. Zčeřené hřebínky se tříštily jeden o druhý.

„Pro tebe jsem udělala konev oranžády s ledem.“ Sylva postavila před Idu vysokou sklenici ledové šťávy.

„Jsi přece jen zlatá holka. Skoro jsme se s Coxem kvůli tobě pohádali,“ řekla Ida usmířeně a labužnicky se napila.

„Samozřejmě, že jsme se nehádali, všechno hrozně přehání,“ zasmál se Cox a pustil se do chlebíčků.

„Odpoledne vytáhneme člun. Zbyla v barelu ještě nafta?“ otázal se Norman.

„Ale něco tam bude, příští týden musí Ludvík přivézt novou zásobu,“ odpověděl Sanger a pohlédl na Sylvu.

„Za tu zmrzlinu vás svezu.“

„Jen se netěšte, začíná foukat zápaďák, podívejte se na ty vlnky,“ Cox kývl hlavou k moři a zakousl se do nového chlebíčku.

Byly dvě hodiny odpoledne. Seděli na terase a hráli karty. Velké vlny se převalovaly po písčité pláži a tříštily se o kamennou podezdívku terasy. Obzor byl zatažen žlutavě hnědými mraky a sprška tříště občas vyšplíchla na bílé dlaždice.

Sylva seděla v lehátku a dřímala. Vytrvalé syčivé hučení vln uspávalo. Bylo to jako pravidelné oddechování nějakého obrovského tvora. Výdech byl zakončen pleskavým úderem vln a vdechnutí se podobalo nesčíslněkrát znásobenému srkání grenadiny stéblem.

Slyšela, jak se u stolu dohadují, kdo měl vynášet. Hráli bridge, jako ostatně vždycky. Ještě se to nenaučila a neměla k tomu ani mnoho chuti. Tak se jim to tentokrát pokazilo. Cox měl pravdu, když se objeví na vlnách bílé hřebínky, vždycky z toho něco vyleze. Do večera začne určitě pršet a pak bude zase lít čtrnáct dní. Zítra z koupání už nebude nic.

Pootevřela trochu oči. Je to úžasné takové spousty vody. Člověk by se na to vydržel dívat celé hodiny.

Cox zase prohrál. Za chvíli se začne vztekat. Že je to baví, budou u karet sedět do půlnoci a přít se jako malé děti. Nad hlavou zaslechla hučení letadla. Asi to tam s nimi také třepe, myslila si. Co se stane, když takové letadlo spadne do moře? Potopí se hned nebo to chvíli trvá?

Hrozně ráda chodívala doma na letecké dny. Jednou jí táta koupil lístek na vyhlídkový let. Stálo to spoustu peněz. Nebo se jí to jen zdálo? Prahu viděla pod sebou jako na dlani. Ještě večer z toho byla celá pryč a nemohla usnout.

Co by asi nyní dělala v Praze? Možná, že by se připravovala na nedělní výlet do Davie. Kolikrát se tam jezdili s Jindrou koupat. Ráno byl útok na tramvaj a potom na parník. Vlastně na parníček, copak to byl nějaký parník? Jindra se možná také připravuje někam na výlet.

Jindra – vlastně si na něho už hrozně dávno nevzpomněla. A k čemu také? Bylo to bláznovství a přece to změnilo celý její život. Ale možná, že láska k Jindrovi nebyla jediným důvodem. Tehdy ovšem tak nepřemýšlela. Chtěla se prostě vymanit, z něčeho utéci. Jaký byl tátův vztah k slečně Janě? Takový jako její k Jindrovi? Ale byl to důvod opustit mámu? Měla vůbec skutečný důvod? Je to vlastně směšné, stala se z ní politická uprchlice a při tom se nikdy o politiku nestarala. Táta byl kdysi národní socialista, ale pro ni to nemělo žádný význam. Pevně stiskla víčka. Viděla před sebou Prahu jako tehdy z letadla. Proč jsem vlastně tady, co tu dělám?

Ida se smála vysokým, pronikavým smíchem a říkala: „Feryku, zase jste to zbabral, vy v tom sklepě zapomenete i hrát karty. Visíte mi jedenáct marek.“

„Nic bych za to nedal, že bude do večera pořádná sedmiballová bouřka,“ slyšela Normanův hlas. „Neměla by se zavřít okna? Pak to přijde najednou a vítr nám zase všechno roztříská.“

„Ale ne, ještě je dost času, musíme to dohrát,“ odpověděl Sanger.

„Nikdy nezapomenu na vlnobití ve čtyřiačtyřicátém, když jsme se vyloďovali. Osm ballů a možná že devět. Němci do toho řezali ze všech stran jako čerti.“

„Vy jste byl při invazi, Ferry? To jsem ani nevěděla,“ řekla tázavě Ida.

„Ještě toho moc nevíte, pusinko. Kolikpak vám to bylo tehdy let? To jste si ještě hrála s kočárkem, že?“

Ida se hlasitě rozesmála a Sylva viděla, jak se jí chvěje břicho.

„Ano, to jsem si už hrála – ale v Praze s…“ umlkla. Neočekávaně a příkře. Sylva zavřela oči. Něco se stalo, cítila, že se na ni všichni podívali.

„Tak jedeme, hoši, jedeme,“ pravil po chvíli Norman. „Rozdejte to, skočím přece jen zavřít okna,“ řekla zbytečně hlasitě Ida a Sylva slyšela, jak odstrkuje křesílko. Co mohla dělat ve čtyřiačtyřicátém v Praze? Říkala přece, že tam byla po válce na ambasadě. Ve čtyřiačtyřicátém byli v Praze Němci!

„Nechcete cigaretu, Sylvo?“ otázal se Norman. Nejistě se pohnula a ospale otevřela oči.

„Je nějak chladno. Co jste říkal?“

„Cigaretu…“ hodil jí do klína balíček camelek.

„Ještě hrajete? Dejte s tím už pokoj, je to otrava. Člověk prospí celé odpoledne. Kam šla Ida?“

„Zavírat okna, za chvíli bude lít.“

„Nechcete si vyjet?“ otázal se Sanger.

„To určitě, stačí mi, když se na to dívám.“

„Nechte ho, plácá,“ povzdechl Cox. „Ve válce sloužil u přepadových člunů a chlubí se, že se pustí na vodu za každého počasí.“

„Můžeš jet také, když tomu nevěříš.“

„Pitomost, nikam se nepojede!“ Umlčel je podrážděně Norman a počal míchat karty. Jedna mu spadla k nohám. Líně ji zvedl a vsunul do balíčku.

Na pískové cestě za domem se ozval zvuk automobilového klaksonu.

„Hrome, návštěva, kdo si na nás vzpomněl?“ řekl polohlasně Sanger a povstal.

„To vypadá na Ludvíka, že by se šéf přijel vykoupat?“ otázal sd Cox a odhodil zbytek cigarety do moře.

„Grieg? Toho bych chtěl vidět v plavkách. Má pupek jak těhotný Filip,“ zasmál se Norman.

V okně se objevila Idina hlava. „Chlapci, Kuczierek je tady.“

„S kým?“ houkl Sanger.

„Sám.“

„Tak to jede pro mne,“ povzdechl mrzutě Cox. „Ani tady nedají člověku pokoj.“

„Asi zase někde něco prasklo.“

„Čerta prasklo, otravují lidi!“

„Ludvíku, mám vám uvařit kávu?“ slyšeli z okna Idin hlas.

„Děkuji, nestojí to za to, musím se hned vrátit.“

Objevil se ve skleněných dveřích a pozvedl ruku na pozdrav. Znatelně dopadal na pravou nohu.

„Haló, trochu se to pokazilo, že?“

„To je tím, že nás otravuješ i v sobotu.“

„Ba ne, tím to není,“ šklebil se Kuczierek. „Vy tu zůstanete, Coxi, šéf touží po dámské společnosti. Bötscherová má dovolenou a je tam něco pilného.

Mister Wright, pan Grieg prosí, aby se slečna vrátila, má pro ni nutnou prácň“

„Tak jí to řekni sám, člověče, co mně je po tom. Dnes nejsou úřední hodiny.“

Ludvík se otočil k Sylvě. „Miss Klan…“

„Už jsem slyšela, mám hroznou radost.“

„To si myslím, co je to zase za pitomý nápady, Ludvíku?“ vyjela Ida.

„Rozkaz, miss Hoffmann, do půlnoci musíme být v Berlíně, vezeme prachy.“

„To je přece věc Bötscherové…“

„Už jsem říkal, vzala si dovolenou. Starý pán si přeje, aby ji slečna Klánová zastoupila. Vás se asi neodvážil obtěžovat.“

„Nechápu, proč s pár tisícovkama dělají vždycky takové oráče. No, řekněte Coxi? Nešlo by to prostřednictvím banky nebo šekem? Někdo si vymyslel kurýra a tak bude do smrti pendlovat mezi Hamburkem a Berlínem kurýr. Otravují zbytečně lidi.“

„Ale to je jedno, stejně z koupání už nic nebude. Abych se šla převléknout, ne?“

„To bys měla, chudinko, takhle ti pokazí weekend.“

„Já zatím otočím vůz, slečno, a pospěšte si, máme před sebou kousek cesty. U Griega se také chvíli zdržíte.“

„Za deset minut jsem hotová.“

„Jen aby…“

Vyskočila a rozběhla se k domu. Nijak ji to nemrzelo, stejně by tu byla otrava. Do půlnoci budou hrát karty a pak se trochu namažou. Škoda, že se počasí pokazilo. Ale vlastně to ani škoda není, alespoň o nic nepřijde. Co asi Grieg chce?

„Tak už to začalo,“ řekl polohlasně Norman Sangerovi a zamyšleně si zapaloval cigaretu. Dlaní chránil plamének zápalky před náhlým závanem větru.

„Co začalo?“ otázala se Ida překvapeně.

Přelomil zápalku mezi prsty. Jednou a ještě jednou a pak ji vhodil do vysokých vln. Celý obzor byl již zatažen.

„Pršet, srdíčko, pršet. Nevidíte ty kapky? A skočte uvařit kafe, přestěhujeme se dovnitř.“

Odběhla.

„Ludvíku!“

Kuczierek se u skleněných dveří zastavil a otočil hlavu.

„Vy také…?“

„Také, mister Wright.“

„Ták good luck,“ pravil Norman docela tiše a vztyčil palec své levice. Sanger a Cox učinili totéž.

„O. K.,“ zavrčel mrzutě Kuczierek a práskl skleněnými dveřmi. „To mi tak pomůže.“

Ale možná, že mu dveře vyrazil z ruky prudký poryv větru, který se znenadání přihnal od moře. Tříšť vln vyšplíchla na terasu a všichni se rozběhli k domu. Prudký liják jim promáčel košile ještě dříve, než doběhli.

Sylva pozorovala krouživý pohyb stěračů, marně bojujících proti přívalům deště. Vůz letěl po betonové dálnici od Cuxhavenu ke Codenberge a po jeho bocích se tvořila mlha z roztříštěných kaluží. Moře už nebylo vidět.

Ručička tachometru ukazovala 95 mil a Sylva si v duchu představovala, co by se stalo, kdyby někde něco prasklo. Co by mohlo prasknout, to nevěděla, ale dovedla se vžít do okamžiku, kdy by narazili na první patník. Kuczierek hleděl soustředěně před sebe a pozoroval dálnici.

„Doma by se ani nedověděli, kdybych se zabila,“ napadlo ji a přikrčila se do koutku vozu. „Takové počasí a jede jako blázen, co kdyby dostal smyk? Ale možná, že by to přece jen oznámili. Člověk není slepice.“

Měla ráda lijáky, ale nyní jí to bylo nepříjemné. Doma se vždycky dívala na protější střechu, jak vyskakují bublinky. Vydržela tak sedět třeba hodinu a pozorovat údery kapek do červeného eternitu. Ta představa byla spojena se začátkem školního roku a s říjnovým stmíváním. Z okna paní Fišerové, která bydlela přímo pod nimi, dopadal na střechu přístavku žlutý čtverec a tam to bublalo a praskalo jako pod splavem.

Fišerová šila po domácku prádlo a celé dny seděla u stroje. Když bylo ticho, slyšela Sylva jeho hrčení až nahoře v pokoji. Běžel právě tak pravidelně jako motor vozu, ve kterém teď jede.

Grieg ji chce tedy poslat do Berlína – ale co papíry? Gerda vozívala pravidelně berlínské pobočce každý měsíc peníze. Jenže Gerda byla Němka a měla doklady v pořádku.

„Poslyšte, Ludvíku, jak to bude s doklady? Já přece nemohu přes východní zónu.“ Opět po dlouhé době s ním mluvila česky.

„Jen se nestarejte, šéf to už nějak zařídí. To přece dá rozum,“ odpověděl neochotně.

Zdálo se jí, že myslí na docela něco jiného. Že se nějak změnil.

„Stalo se něco?“

„Co by se mělo stát? Měl jsem prostě jiný program.“

„A kdy se vrátíme?“

Mlčel a pozoroval cestu před sebou. Rty měl pevně sevřené a jeho tvář byla o poznání ostřejší než jindy.

„Kdyby nám to někde sklouzlo, tak se třeba vůbec nevrátíme.“

„Dejte pokoj, pohádal jste se starým?“

„Trochu.“

Vycítila, že nechce mluvit a opět se schoulila do rohu. Bronzová pleť jejích rukou se výrazně odrážela od světlých letních šatů.

„Jsem docela hezky opálená.“ Chudák Ida, ta sluníčka mnoho neužije. Hned je kropenatá jako slepice. Jak to vlastně s ní bylo? „Znáte dlouho Hoffmannovou?“ otázala se po chvíli tiše.

Pokrčil rameny.

S tím chlapem dnes není žádná řeč. Naklonila se netrpělivě kupředu. „Mluví docela dobře česky, že?“

„Myslím…“

„Říkala, že žila v Praze.“

„Ano.“

„Nevíte kdy?“

Mlčel.

„Tak co je s vámi, prosím vás?“ otázala se podrážděně.

„Chcete se někde rozmáznout? Dávám pozor.“

„Přece nemusíte v takovém počasí jezdit jako blázen.“

„Musím. Z Hamburka do Berlína to trvá pět hodin a v takovém lijáku šest. U Griega se zdržíte nejméně hodinu a teď jsou skoro čtyři.“

Otočil knoflíkem rádiopřijímače. Snad aby ji umlčel. Někde byla bouřka. V aparátu to praštělo a chrčelo. Opět ho vypjal. Spustil opatrně ruku s volantu a počal hledat v kapse cigarety.

„Počkejte, dám vám svoji.“

Zapálila si camelku z balíčku, který dostala od Normana na terase a vsunula mu ji do úst. Poděkoval kývnutím hlavy. Pak zapálila i sobě. Napadlo ji, že v poslední době začíná hodně kouřit. Táta by jí dal pár facek.

Kuczierek vydechl oblak kouře a ten se nyní převaloval na čelním skle.

„Myslím, že byla v Praze někdy koncem války, když už to na Balkáně hořelo,“ řekl konečně. „Nejdříve dělala pro bělehradské gestapo. Měla tam nějakého chlapa a s ním se dostala do Prahy.“

„Pro gestapo?“ vydechla Sylva překvapeně.

„Ano, tlumočnici, bylo jí tehdy asi dvaadvacet. Jako vám, že? Toho chlapa „amíci“ vydali Titovi, ale ji si nechali, je to šikovná ženská.“

„Ale když pracovala s gestapem?“

„Prosím vás, to se dnes tak nebere. U nás s tím nadělali příliš mnoho cavyků a Němci měli nakonec přece jen hodně pravdy.“

„Myslíte?“

Trochu se otočil a pohlédl na ni koutkem oka. „Samozřejmě!“ Otevřel prudce okénko a vyhodil nedopalek cigarety. „Jinak bychom tady přece nebyli. Já mohl mít v kapse doktorát a zdravé hnáty.“

Opět se stáhla do svého rohu. Ne, neměli pravdu, to věděla docela určitě. Nemohli mít pravdu, bojoval proti nim celý svět. Dnes v novinách píší, že to všechno byl omyl, že Hitler pošlapal demokratické tradice německého lidu a že již nikdy nepřipustí diktaturu ani hnědou ani rudou.

Proč ale nevadí, že Ida pracovala pro gestapo? Asi za nic nemohla, dělala tlumočnici, ale přece jen… Kdyby to o ní nikdo nevěděl, bylo by to pochopitelné. Jak se zdá, ví to kromě ní každý a přece to nikomu nevadí. Kuczierek to dokonce považuje za správné. Je zatrpklý a nešťastný pro svoji nohu i pro doktorát, který nemohl dodělat. Ale kdyby zůstal doma…

Nešťastné ale. Ona také nezůstala a žije zde vlastně z milosti Němců. Co si asi o uprchlících myslí. Musí to být pro ně zadostiučinění, když bývalí nepřátelé k nim přicházejí hledat útočiště.

Prudce sebou trhla. Trochu se zamyslela a oharek cigarety jí připálil prsty. Na levé straně bylo vidět Labe. Liják přešel ve vytrvalý hustý déšť. Do půlnoci mají být v Berlíně. Vždycky si myslela, že politika je blbost, že je to prázdné řečnění na závodních schůzích, ale teď vidí, že na tom něco je. Že to souvisí se životem právě tak, jako snídaně nebo večeře.

Musela být doma asi hrozně hloupá a nejhorší na tom je, že starý Havlas, který na schůzích vždycky nejvíce řečnil, měl vlastně pravdu. Ale co je pravda? Kuczierek je také přesvědčen, že má pravdu a Kalfus, když říkával, že politika je svinstvo, také.

Je to všechno pěkně zamotané. Doma jí nikdy nenapadlo, aby o tom přemýšlela. Ale konečně, proč by si s tím měla lámat hlavu? Stejně na tom nic nezmění. Za chvíli budou v Hamburku.

„Co říkáte, bude válka?“ otázala se Kuczierka.

„Už vás to také posedlo?“

„Všichni o tom mluví, Sanger se hádal dnes dopoledne s Coxem…“

„Zatím ne, ještě to chvíli vydrží. Taková věc se musí pořádně připravit.“ Kývl hlavou k okraji silnice. Kolem dokola byly prázdné, vybombardované plochy. Někde ještě stály zbytky domů. „Tady začínal Hamburk a dnes je z toho prérie. Němci na to také ještě nezapomněli. Dovedete si to vůbec představit?“ opět pohnul hlavou směrem k té zarůstající hrbolaté pláni.

„Myslím, že ano, když Američané v pětačtyřicátém bombardovali Prahu, tak mně bylo devět let.“

Usmál se. „Nedovedete. Já to prožil v Lipsku a v Drážďanech. Potom v té zatracené Indočíně. V Praze to byla sranda a ne bombardování.“

Viděla černý kufřík, který měli celé dny připraven u dveří. Měla v něm šaty a prádlo, suchary a krabičku sardinek. Vždycky na ně měla chuť, ale nesměla je otevřít. Táta tam měl košili a maminka svetr.

Když se ozvaly sirény, běželi do sklepa. Tu neděli měli k obědu špenát a knedlíky. V rozhlase byl polední koncert a pak přestali vysílat. Najednou spustily sirény. Špenát dělala maminka s krupicí, aby toho bylo více. Jedli klidně dál, byla to teprve výstraha.

„Je hezky, dnes se jim dobře letí,“ řekl tehdy táta a jedním okem hleděl do novin. Maminka nesnášela, když při obědě četl. Ten špenát byl hrozně dobrý. Snědla by ho dvakrát tolik.

A pak někde něco zadunělo a vysypala se jim okna. „To je u nás, řežou do Českomoravské,“ vykřikl otec. Na zemi pod oknem byla hromada střepů a v kredenci se převrátily sklenice. Maminka chytila kufřík a běželi do sklepa. Celý dům se třásl a všude řinčelo sklo. „Teď to práskne do nás,“ vykřikl kdosi a domovnice začala brečet.

Ale neprásklo. Dvě hodiny seděli v krytu a naslouchali detonacím. Když bylo konečně po všem a vyšli na ulici, byla celá obloha zatažena černými oblaky dýmu. Na zem se sypaly opálené útržky papírů. Nejdříve mysleli, že to jsou letáky. Ale byla to jen lejstra z fabriky.

„Vysočany to odnesly,“ ječela domovnice. „Mladý Bárta měl dopolední směnu.“

Stále ještě jeli mezi těmi prázdými plochami, ale v dálce již bylo vidět novostavby. „Jaká tady musela být hrůza,“ řekla docela tiše a Kuczierek přikývl.

„To teda jo, takhle to jednou schytají komunisti.“

Otřásla se. Byl jí pojednou hrozně nesympatický. „A naši s nimi,“ řekla vyzývavě. „Vy tam nikoho nemáte?“

Pokrčil rameny. „To se nedá svítit, nemají být moulové.“

Pan Cuthbert Grieg neslyšně pohyboval rty a mezi prsty mu lehce šelestily svazečky bankovek. „Osm, devět, deset.“ Odložil balíček na okraj stolu a z ocelové příruční pokladny vyňal další.

Sylva srkala černou kávu a jeden balíček po druhém přepočítávala.

„Nesmíte se na mne zlobit – čtyři, pět, šest – že jsem vám pokazil weekend – sedm, osm – miss Bötscher si vzala neočekávaně volno – tisíc. Do půlnoci to tam musí být. Měla byste si vzít něco na cestu k jídlu – jedna, dvě – stejně prší – a když půjde všechno dobře, můžete se do rána vrátit. Tisíc. Nebo byste tam chtěla spát? Zařiďte se, jak vám to bude nejlépe vyhovovat. Tak, šest tisíc dolarů. To je všechno a zapamatujte si pro jistotu adresu. Berlin – Tiergarten, Zwinglistrasse 76. Peníze převezme tajemník berlínské pobočky, pan Johannis. Ludvík se tam vyzná, nemusíte mít obavy.“

„Zwinglistrasse 76,“ opakovala Sylva, zatímco Grieg ukládal svazky bankovek do čern, kožené aktovky. Pečlivě ji uzamkl a podal jí malý klíček. „V pořádku?“

„Kolik činí obnos?“

„Šest tisíc dolarů ve stodolarových a padesátidolarových bankovkách.“

„Dobře, podepište laskavě příjem. Zde prosím. Já si ponechám originál a pan Johannis vám podepíše kopii. Stvrzenku mně po návratu předáte. Johannis vám předloží pro ověřeni totožnosti svůj osobní průkaz, je to jasné?“

„Ano, jasné.“

Grieg otevřel zásuvku psacího stolu a přívětivě se usmál.

„Tady jsou vaše papíry, propustka a všechno ostatní. Můžete být klidná. Znějí na vaše jméno, ale je zde uvedena státní příslušnost USA. To kvůli bezpečnosti při průjezdu, člověk nikdy neví. Řiďte se ostatně Ludvíkovými radami. Nejede tam poprvé. A ještě něco. je takový předpis, že osoba dopravující peníze, musí být ozbrojena. Umíte s tím zacházet?“

Položil na stůl malou automatickou pistoli.

„Ne…“

„To nevadí, je to proto, abychom učinili povinnosti zadost. Natažením se vsune náboj ze zásobníku do hlavně. To je všechno. Asi takhle… pak stačí jen stisknout. Ale raději to nezkoušejte. Miss Bötscher tak jezdí již dva roky a jak vidíte, všechno je v naprostém pořádku.“

Déšť lehce šelestil na plechových parapetních deskách a část křídla velkého okna vedoucího do zahrady byla pootevřena.

Sylva cítila vůni stromů a vlhké hlíny. Ta doba, kdy zde seděla s panem Griegem poprvé, se jí zdála již nekonečně vzdálená. Dnes byla jiným člověkem.

Všechno zde důvěrně znala. Věděla i to, že se na ni Grieg nyní usměje svým laskavým, trochu rozpačitým úsměvem a nabídne jí cigaretu.

„A co dělají hoši na pláži?“

„Myslím, že hrají karty.“

„Opravdu se nezlobíte, že jsem vás odvolal?“

„Opravdu ne, jsem docela ráda, ale ještě bych se chtěla převléknout.“

„Samozřejmě. Nebudu vás zdržovat. Johanka vám připraví na cestu balíček s jídlem. Stavte se u ní. A až budete hotova, přijďte si pro peníze.“

Povstala a zamířila ke dveřím.

„Nezapomeňte na plášť, prší. V povětrnostních zprávách hlášili ochlazení,“ volal za ní starostlivě. Poděkovala kývnutím hlavy, byl opravdu milý. Opět ji napadlo, zda to byl tehdy on, kdo v noci navštívil Idu. Ale možná, že to byl přece jen Cox. Grieg je solidní starý pán, i když se někdy dívá trochu divně.

Bolela ji hlava. Asi ze slunce. Nebo ze spěchu? Musí si vzít prášek. Nemohla se rozhodnout, které šaty si má obléknout. Když si vezme kostým, vysedí si sukni. Je hrozně úzká. Stála bezradně nad otevřenou skříní a cítila slabou jasmínovou vůni mýdla pronikající z přihrádky s prádlem.

To je strašné, když si člověk nemá co obléci. Musela se té myšlence usmát. Je už spousta hodin. Sáhla po prvních šatech visících ve skříni. Byly z květovaného nylonu. Alespoň se nepomačkají, měla je docela ráda. Oknem viděla okraj řeky, z níž stoupala šedivá mlha. Ostrov vidět nebylo.

Kuczierek je jistě jako na trní. Ještě se musí stavit u Johanky pro jídlo a trochu natřít obličej krémem, aby se nezačala loupat. Pastelovou, světle fialovou rtěnkou si spěšně nalíčila rty. Pak přehodila přes ruku plášť a vyběhla.

Stmívalo se.

Hranice přejeli u Schweinheide. Formality se odbyly rychle a bez potíží. Déšť neustával a stěrače vykreslovaly na čelním skle velké, pravidelné oblouky. Do Wittenberge bylo ještě pětačtyřicet kilometrů. Rozhlasová hlasatelka četla večerní zprávy.

Kuczierek měl světle béžové, elegantní šaty a na zadním sedadle balónový plášť. Slušelo mu to. Byl úplně jiný než v tmavěmodré uniformě.

Sylva bez zájmu naslouchala zprávám; u nohou jí ležela aktovka z boxové kůže. Ještě stále ji bolela hlava. Na prášek ve spěchu zapomněla. Možná, že dostala trochu úžeh. Na rozvodové desce světélkovaly ukazatele a matně ozařovaly její tvář. Chtělo se jí spát.

Po silnici proudily oběma směry kolony vozidel. Velké chladírenské automobily i vojenské kamióny. Museli stále předjíždět. Kuczierek jel s bezohlednou jistotou. Občas vjeli na bezpečnostní pás, který zatřásl vozidlem, aby řidič neusnul. Pokaždé se to stalo, když začala dřímat.

„V takovém štrúdlu pojedeme do rána,“ zabručel mrzutě. „Kolik toho vůbec je?“

„Šest tisíc.“

„V markách?“

„V dolarech.“

Hvízdl. „To by svedlo anděla.“

„Ani bych neřekla. Drapli by vás, než byste to stačil utratit.“

„Myslíte? V Berlíně se člověk ztratí. Je to vlastně pěkná hromádka, když to člověk přepočítá na koruny.“

Bylo jí to jedno. Trochu pootevřela okno, protože se jí stále zdálo, že cítí zápach benzínu.

„Představte si, že tady všude kolem jsou rudí…“

„Představuji si to.“ Trochu se usmála a hledala nejvýhodnější polohu, jak se nejlépe natáhnout. Hoši v chatě ještě hrají karty a Ida jim vaří kafe nebo punč. Rozhodně punč, protože se ochladilo a moře jim stříká až do haly.

„Nikdy jste nepocítila touhu vrátit se domů?“

Ludvíkovi se chtělo zřejmě hovořit. Snad proto, aby neusnul. Špatná nálada ho docela přešla.

Mlčela. Před očima jí ubíhal osvětlený pruh silnice a za ním byla jen temná clona noci. Vrátit se domů. Copak mu může říci, co cítí? Je to úplně stejné, jako tady v tom auťáku. Vidí na pár kroků před sebe a pak už nic. Takhle si zbabrat život.

„Když jsem byl v legii, tak mě to hrozně bralo. Člověk by utíkal třeba pěšky. Víte, co to je, sedět někde v džungli a nevidět nic než pár bambusových chatrčí a hejno žlutých ksichtů?

Za týden už toho máte po krk a pak se vám chce střílet do každého, kdo člověku přejde přes cestu. Chlapi přebíhali na druhou stranu, jen aby se dostali domů. Ale obyčejně se jim to nepodařilo. Buď je odpráskli naši nebo žlutí.

Když jsem vylezl ze špitálu a řekli mi, že se mohu vrátit, tak jsem byl šťastný jako dítě. Tady to je přece jen skoro jako doma.“

„Skoro,“ řekla tiše. Možná, že to Jindru v Kanadě také tak bere a že by utíkal třeba pěšky. Co by udělala, kdyby se vrátil? Asi nic. S tím je nadobro konec. Jako když praskne žárovka. Už ji nikdo nerozsvítí.

Kuczierek opět předjížděl. Obrovský náklaďák jim chodil okna gejzírem vody.

„Prase!“ Vypjal na okamžik stěrače, aby déšť omyl sklo. „Tady jsou alespoň silnice, ale tam nebylo nic. Říkal jsem si, že budu dělat cokoli, jen když se odtamtud dostanu. Nikde to nemůže být horší.“

V záři reflektorů se mihl ukazovatel. Neustadt 50 km. Měla zavřené oči. Slyšela jeho hlas, i hlas z rozhlasového přijímače. Vůz se opět otřásl.

Neustadt 30 km.

Jede jako blázen. Kolik kilometrů je asi do Prahy? V Mánesu se tančí a nad Petřínem svítí červená světla. Ten člověk se jmenuje Johannis a musí jí ukázat legitimaci. Za šest tisíc dolarů by dostala v Tuzexu čtyři Spartaky – nebo pět? Ale nejsou tam žádné silnice, jenom džungle. Kolem dokola džungle a člověka to chytne a šel by třeba pěšky.

Jenže ve vzduchu je nějaká čára a za tu čáru nesmíš. Je to jako řeka v podsvětí. Jak jen se jmenovala – Styx. To už je dávno, co četla Ovidia.

„Orfeus prosil a podruhé chtěl zase přeplavat, však marně, převozník nevzal ho na loď. On seděl však na břehu Styxu po sedm dní, dar Cereřin nevložil do úst. Starost, duševní bol mu pokrmem byly.“

Proč právě tento úryvek jí utkvěl v paměti? Vyzula v polospánku střevíčky a schoulila se na sedadlo.

„Pojedeme ještě dlouho?“ otázala se sotva slyšitelně a Kuczierek jen něco zabručel. V rozhlasovém přijímači ječely saxofony. Zdálo se jí, že slyší šumění moře, ale byl to pouze pravidelný chod motoru.

Když se opět probudila, vůz jel již docela pomalu. Cítila štiplavý zápach vykouřených cigaret a pootevřeným oknem vnikal dovnitř chladný vzduch.

Neónová svítidla ozařovala širokou dlouhou třídu. Po pravé straně se táhl ničím neohraničený volný prostor a po levé se týčily temné siluety domů.

„Berlin – Seidelstrasse,“ řekl tiše Kuczierek a pozvedl k ústům ruku s cigaretou. Nevěděla, jak mohl postřehnout, že již nespí.

„Už? Kolik je hodin?“

„Bude půl jedné.“

„Můžete zavřít okno? Je chladno.“

„Prospala jste se?“

„Trochu, a co je to tam, pole?“ ukázala směrem k temnotě.

„Letiště a naproti hřbitov. Tady je to vůbec samý hřbitov. Na každém plácku. Nemám Berlín rád.“

„Nevyznám se tu.“ Zavíraly se jí oči a bylo jí zima. Měla určitě horečku.

Viděla ten den, jako by to bylo včera. Odtrhli se od výpravy v Potsdamu. Jindřich měl v ruce knihu a v knize orientační plán. Do Berlína se dostali docela snadno. Tehdy se jí zdálo, že to jsou nejkrásnější okamžiky jejího života. Neměla vůbec strach a nebo snad měla, ale bylo to jen takové příjemné vzrušení.

Byli v obrovském cizím městě a čekala na ně nádherná budoucnost. Líbali se na chodníku a nikdo si jich nevšímal. Tehdy se jí zdálo, že ona a Jindřich jsou nejstatečnější lidé na světě.

Zapálila si cigaretu. Nechutnala příjemně. Kdyby byl tak horký čaj.

„Krucifix!“

Vůz s prudkým trhnutím zastavil.

„Objížďka. Už dávno jsme tam měli být.“

Přes celou šíři ulice se táhl hluboký příkop. Opravovali kanalizaci. Ludvík opatrně zacouval k orientační tabuli a v záři reflektorů si prohlížel plán. Pak odevzdaně vytočil vůz a zamířil do spleti postranních ulic.

Sylva si všimla tabulky na nároží. „Utrechter Strasse.“ A opět volné prostranství a hřbitov. Proti temné obloze se týčily hrozivé siluety domů a prázdnými okny protahoval vítr.

Bála se, aby se na ně ty slepé fasády nezřítily. Občas zahlédla na okraji chodníku tabuli s nápisem – Pozor, padá zdivo! – Přízemní okna však byla zasklená. Tam se ještě bydlelo.

Projížděli neutěšenou spletí ulic, uliček a zbořenišť. Kuczierek ztratil svůj klid. Lícní kosti se mu pohybovaly, jak nervózně nebo snad vztekle tiskl zuby,

„K sakru, nevyznám se tu! Přijíždíme asi úplně z jiné strany.“ Prudce zabočil k okraji vozovky a vůz stanul. Zapálil si cigaretu, chvěly se mu prsty.

„Zatracená práce, musíme se někde zeptat.“ Ulice byla pustá a prázdná. Déšť klepal na zablácenou kapotu a zamlžoval přední sklo. Stěrače již nepracovaly.

„Vezměte si plášť a skočte se podívat pár ulic dopředu, ať se tu zbytečně němotám. Nedojedeme ani k pumpě, benzínu je na dně. Já se mrknu tady tím směrem. Někde přece musíme vyjet na hlavní třídu.“

Vystoupili z vozu. Ohrnula si límec pláště a shýbla se pro aktovku.

„S tím se netahejte, zamknu vůz. A nezapomeňte tu adresu – Tiergarten, Zwingli Strasse 76. Kdybyste viděla hospodu, tak se tam Stavte.“

Starodávné lucerny vrhaly na chodníky sporé skvrny žlutého světla. Spěšně vykročila.

Scheringen Strasse, Gustav Mayer Strasse… „Zatracená práce,“ řekla polohlasně, jako před chvílí Kuczierek a pustila se do jedné z přilehlých ulic. „Kdybych měla alespoň deštník. V pondělí musím jít k holiči.“

Déšť jí stékal po tváři i po vlasech. Nikde ani nohy. Tam je nějaký kostel. Nerozhodně se zastavila na nároží. Kudy teď?

Stralsunder Strasse, Nevypadá to na konci jako hlavní třída? Drobnými kroky se rozběhla ke vzdálenému konci ulice. Téměř si zvrtla nohu na vydroleném chodníku.

Nebude-li to ono, tak se vrátím. To je přece Ludvíkova věc, aby našel adresu. Jsem celá mokrá. Bdtscherka se někde válí v posteli a já abych tu za ní lítala jako blázen v dešti. Šlápla do kaluže a nabrala si do střevíčků vodu.

Rozmrzele zkřivila tvář. Ještě se zachladí. Měla si přece jen raději vzít kostým, je nepříjemná zima. Tam je tabule. To bude asi objížďka. Přeběhla udýchaně ulici.

ACHTUNG!

Ende des US Zoone

von Gross-Berlin

55 m

Zaraženě stanula. Cítila, že se jí zmocňuje zimnice. To přece není možné… Vždyť je na hranicích západního sektoru. Pár kroků a přešla by do Východního Berlína. Zamrazilo ji.

Tiergarten, Grieg přece neříkal nic o tom, že by to bylo na hranicích a Ludvík také ne. Prudce se otočila a rozběhla se zpět. Kterou ulicí se sem vlastně dostala?

Zmateně zatěkala po okolí. Ne, ta to nebyla, asi ta další. Slyšela klapot svých střevíčků a cítila, jak jí voda z kaluží odstřikuje na lýtka. Vběhla do postranní ulice.

„To také není ona, je zde příliš tma…“ Na okamžik se zastavila a snažila se popadnout dech. Ty peníze přece jen neměla nechávat ve voze. Jak se jmenovala poslední ulice?

Stralsunder Strasse. Musí se uklidnit. Musí najít Stralsunder Strasse. Zatracený Kuczierek, ať si hledá adresu sám, co jí je po tom? Rozvážně vykročila zpět.

ACHTUNG!

Ende des US Zoone

von Gross-Berlin

100 m

Zmocnila se jí panika. Tady přece žádná tabule nebyla. Motá se přímo na hranicích. Zabloudila, určitě zabloudila. Opět se rozběhla prudkým klusem do protější ulice. Srdce jí bušilo až v hrdle a po čele stékaly krupičky potu.

Konečně! Ano, to je ta ulice. Ulehčeně vydechla a zpomalila běh. Boty má úplně zničené, to jí stálo za to. Bude si to muset napsat na represenťák. Tady někde by měl být Kuczierek s vozem. Kolik je vůbec hodin? Jedna deset. Snad ji nejel hledat? Pitomec!

Shrnula praménky mokrých vlasů s čela. Plášť má úplně promočený, bude z toho pěkná chřipka. Nerozhodně se zastavila. Tam je nějaká zeď a za ní park. Srdce se jí opět rozbušilo. Cítila jeho údery v hrdle i ve spáncích.

Všude kolem bylo hluboké ticho. Pouze déšť s nekonečnou vytrvalostí máčel asfaltovou vozovku. Odkudsi sem doléhal vzdálený rachot nadzemní dráhy.

„Musím zůstat klidná, zapálím si cigaretu a vezmu to pěkně systematicky. Přece nejsem malé dítě.“

Vyňala z kabelky balíček camelek a zaclonila dlaní plamének zapalovače. V té chvíli třeskl někde docela blízko výstřel! Ostře a rachotivě se odrazil od temných front polozbořených domů a ozvěna jej vracela do šera ulic.

Cigareta vypadla Sylvě z prstů. Bezmyšlenkovitě se rozběhla vpřed a ubíhala podél vysoké zdi parku.

ACHTUNG!

Ende des US Zoone

von Gross-Berlin

22 m

Zapotácela se a zhrouceně se opřela o železnou mříž ve zdi. Nebyla to mříž, byla to brána.

„Ježíši Kriste, to je hřbitov!“

Odskočila jako udeřená bleskem a ze všech sil ubíhala pryč.

„Halt! Halt! Hände hoch!“

Ostrý hvizd policejní píšťaly prořízl ticho. Jednou a ještě jednou. Slyšela dupot nohou těsně za svými zády a pak ji něčí ruce uchopily za rámě.

„Halt!“

Dva policisté ji pevně drželi pod paží. Ne, nepřešla, byla to noční hlídka.

„Gott sein dank,“ vydechla ulehčeně. „Vy jste mne polekali, hledám Tiergarten, Zwinglistrasse 76,“ vychrlila bez dechu. „Jsem pracovnice společnosti pro mezinárodní dorozumění, někde zde mám vůz, zabloudila jsem.“ Třesoucí se rukou si přetřela čelo a pokusila se o úsměv.

„Tady hledáte Tiergarten?“ otázal se jeden z policistů ironicky. „Zwinglistrasse?“

„Ano, jeli jsme nějakou objížďkou a asi jsme zabloudili. Docházel nám benzín a tak jsme se chtěli někde zeptat.“

„Kdo my?“

„Já a šofér společnosti. Každý jsme šli na jinou stranu a teď nemohu najít cestu zpět.“

„Ten šofér kulhal a měl balónový plášť?“

„Ano…“

„Bude nejlépe, když půjdete s námi!“

VIII

Výslech trval již tři hodiny. Vysokými okny se dral do prostorné pracovny šedivý úsvit a venku rachotily první automobily. Slyšela známé zvuky popelářských vozů, které jsou všude na světě stejné. Prudké usazení nádoby a hučení hydraulického zvedáku.

Potom vydechnutí stlačeného vzduchu a kdosi postavil nádobu s hlasitým třesknutím na chodník.

„Mějte rozum a nezapírejte, stejně to nemá smysl,“ řekl otráveně policejní důstojník za psacím stolem a potlačil zívnutí. „Byla jste zadržena při pokusu o přechod do východního sektoru, váš společník vás v tom nechal. Tak proč střílel ten člověk na noční hlídku? Pro koho pracujete?“

„Již jsem vám to řekla desetkrát. Zabloudila jsem, nikam jsem nechtěla přejít. Měla jsem předat naší berlínské odbočce šest tisíc dolarů.“

Její hlas zněl stále ještě sebevědomě a podrážděně.

„Zavolejte si do Hamburku, nebo přímo panu Johannisovi do zdejší odbočky, potvrdí vám moje údaje.“

„A kde je tedy řidič Kuczierek a kde jsou peníze? Vůz byl nalezen opuštěn v těsné blízkosti sektorových hranic a krátce před vaším zadržením došlo k přestřelce. V Berlíně je 91 přechodů a nikdo není nucen používat pokoutních cest, chce-li na východ přejít. Popis muže pronásledovaného hlídkou se shoduje s popisem, který jste udala. Uvědomujete si dosah toho, co říkáte?“

Důstojník, jehož hodnost nedovedla odhadnout, vstal a protáhl se. Pomalu si zapálil cigaretú a na jeho tváři se objevil ironický úsměv.

„Společnost vám svěřila pro berlínskou odbočku šest tisíc dolarů, že…“

„Ano.“

„A vy jste je prostě nechala ležet ve voze, jako by to bylo pár marek a šla hledat adresu. O jedné hodině v noci. V cizím městě, těsně na hranicích sektoru. Šest tisíc dolarů! Jako byste nevěděla, že se také kradou auta a zabíjejí lidé pro mnohem menší částky. Ale kabelku s pistolí jste nezapomněla, že?“

„Tu mně dal mister Grieg, abych byla ozbrojena.“

„V pořádku, ale proč jste si vzala kabelku, když jste měla v úmyslu jít se podívat pouze na tabulky se jmény ulic?“

Pokrčila rameny.

„Tak já vám to povím. Váš společník vzal aktovku s penězi, byla-li zde vůbec jaká, ale to si konečně zjistíme. Vy jste si vzala pouze kabelku a zbraň, rozhodil jste se, že přejdete každý zvlášť. Vy u hřbitova a on o několik ulic dále.

Ovšem situace se zkomplikovala tím, že zde byla noční hlídka. Nebudete doufám popírat, že jste se pokoušela otevřít bránu hřbitova, který tvoří hranici. Trochu podivné jednání o jedné hodině v noci.“

„Nic takového jsem nechtěla udělat!“

„Lituji, ale hlídka vás sledovala. Nebo vás tam měl někdo očekávat?“

Sylva si zoufale přejela dlaní tvář. „Proboha, zavolejte si přece Griega, ten vám všechno vysvětlí. Nevěděla jsem, kudy mám jít, všude byly tabule označující konec sektoru. Nemohla jsem najít ulici, kde zůstal vůz…“

„A tak jste hledala Tiergarten ve Weddingen. Maličkost, pouze záměna čtvrtí, ale to vám zřejmě vůbec nevadí.“

Zastavil se na dva kroky před ní a okamžik ji pozoroval.

„Tak pravdu!“ zařval najednou a celá jeho tvář až dosud neutrální a solidní se změnila. „Nejsme žádní blbci, abyste nás vodila za nos.“

Venku už bylo docela světlo.

„Zavolejte pana Griega,“ hlesla poděšeně.

„Nebudeme čekat, až nám poradíte!“ Usedl za stůl a stiskl tlačítko zvonku. „Odvést! Však si to ještě rozmyslíte!“

Již třetí den ležela na úzkém kavalci v nevelké čtvercové cele a hleděla bez zájmu na poškrábané stěny. Docela nahoře bylo malé zamřížované okénko, kterým viděla úzký pruh oblohy.

„To není možné, přece mne nemohou zavřít,“ přesvědčovala sama sebe již bezpočtukrát a znovu si vybavovala všechny podrobnosti sobotní noci. Nyní bylo úterý. Grieg je již jistě o všem informován. Je to určitě omyl.

Kuczierek by přece neutíkal do východního Německa, i kdyby ty peníze ukradl. Co by ho tam čekalo? Byl přece uprchlík a k tomu ještě legionář. Tím vším je vinna ta zatracená Gerda, musela si vzít právě v sobotu volno?

Proč ji ale nevolají k výslechu? Možná, že si zjišťují podrobnosti a pak se omluví. Do čeho se to jen zamotala. Za dveřmi slyšela kroky dozorce. Ne, nezastavily se. Přešly a doznívaly kdesi na druhém konci chodby. Kolem okna se mihl stín. Vlaštovka.

A na pobřeží šumí moře a uhlazuje jemný písek. Ještě v sobotu se tam brouzdala veselá a bezstarostná. Šest tisíc dolarů, co když je Kuczierek opravdu Ukradl, nehodí jí to na krk? Střílel snad skutečně on?

Kdyby se alespoň mohla převléci a trochu se upravit. Vzali jí všechno, nesměla si nechat ani hřeben. I punčochy musela svléknout. Možná, že jsou v tom kavalci štěnice. Nemohou ji zavřít za něco, co neudělala.

Ida asi teď svačí. Cpe se obloženými chlebíčky a večer bude cvičit nahá v koupelně. Šest tisíc dolarů, to je vlastně hrozná spousta peněz a ona byla za ně odpovědná. Podepsala příjem. Přece nemohla tušit, že Kuczierek… Třeba je všechno nesmysl, určitě je to nesmysl. Možná, že aktovku sám zanesl do berlínské pobočky.

Ale proč se tedy nevrátil k vozu? Grieg přece musí říci, že je politická uprchlice, že nemá důvod, aby se vracela zpět, vždyť by ji tam zavřeli. Ale ty nešťastné peníze…

K obědu zase bude eintopf. Svinstvo! Vlastně ani neví, kde je. Věznice to není, tak asi nějaký policejní úřad. Proč Grieg něco neudělá?

Protáhla se a přehodila přes nohy starou vetchou deku páchnoucí po desinfekci. „Jak mě pustí, budu si muset pořádně umýt hlavu, abych nedostala vši. Ví bůh, kolik lidí se tady válelo.“

Přivřela oči a viděla svůj pokoj se světle zeleným nábytkem a sněhobílými povlaky na posteli. V odpadové rouře v rohu cely zahrčela voda. Někdo splachoval záchod.

„Jsi v tom pěkně namočená,“ řekl hlas v jejím nitru, který viděl vždycky všechno z té horší stránky. „Co když tě ze společnosti vyhodí, co budeš dělat?“

Ano, co když ji vyhodí. Grieg přece nemávne nad takovou spoustou peněz rukou. Kuczierka nemají, ale mají ji. Snese se to na její hlavu. Nikdo ji nepřepadl ani neoloupil, to by se snad dalo omluvit. Vlastně si ani pořádně neuvědomila, jakou částku v té aktovce veze. Byly to služební peníze, to znamenalo, že pro ni to vlastně peníze nebyly. Co je pro pokladníka v bance milión? Pouze účetní položka.

Cítila, že se jí počíná zmocňovat úzkost a strach, jen zvolna si počínala uvědomovat skutečný dosah té události. Co udělají s pokladníkem, když se mu ztratí peníze? Obviní ho, to je samozřejmé, ji také obviní, vlastně ji už obvinili.

Převrátila se na druhý bok. Srdce jí vzrušeně tlouklo, jak prokáže svoji nevinu, ke všemu má ještě falešné papíry, kdo jí uvěří? Pocítila strach, těžký, ochromující, je cizinka, uprchlice. Když byla ještě v Alsterském lágru a někde se stala loupež nebo vražda, policie přišla vždy nejdříve do tábora. Tam byli dobrodruzi všeho druhu a většinou v tom měli prsty.

Může do omrzení opakovat, že o ničem neví, že ji ten mizera Ludvík podvedl…

Zabořila hlavu do dlaní a snažila se potlačit pláč. „Svinstvo, zatracený svinstvo, nikomu tu člověk nemůže věřit. Proč já pitomá nezůstala u mámy?“

Na chodbě se opět ozvaly těžké kroky dozorce. Cítila pach zatuchlé slámy stoupající z kavalce a v odpadové rouře stále hrčela voda. Kroky utichly. Strnula a pozvedla hlavu. V zámku zarachotil klíč.

„Kommen Sie mit,“ řekl lhostejně dozorce a kývl hlavou ke dveřím. Všimla si, že má kratší nohu – jako Kuczierek. Proto ta těžká a hlasitá chůze.

Hbitě vyskočila a snažila se trochu upravit. Ušklíbl se. „Schnell, schnell, Fräulein!“

Šla několik kroků před ním a on si tiše pískal a rachotil klíči. Na co asi takový dozorce myslí? Zdálo se jí, že chodba je nekonečná. Zabočili za roh a počali stoupat po vyšlapaném schodišti vzhůru. Oknem zahlédla kus čtvercového dvora.

Pan Cuthbert Grieg seděl na staré rozvrzané židli a z jeho laskavé, do růžova vyholené tváře stoupala jemná vůně kolínské vody. Elegantní skořicový oblek se světle růžovou vestou se dost dobře nehodil k erární šedi policejní kanceláře, v jejímž čele seděl za psacím stolem důstojník v uniformě.

Norman Wright přecházel dlouhými kroky po pracovně a kouřil. Světlé vlasy rozdělovala pečlivě narýsovaná pěšinka a jeho osmahlý obličej byl zamračený a nevlídný.

„Mister Grieg…“ vydechla ulehčeně Sylva a do očí jí vyhrkly slzy. „Já za nic nemohu, to všechno je…“

„Herr Grieg byl s obsahem vaší výpovědi seznámen,“ řekl studeně důstojník a rukou pokynul dozorci, aby se vzdálil. „Pánové vám chtějí doporučit, abyste učinila obšírné doznání. Vaše zapírání celou záležitost jenom komplikuje.“

„Miss Klan…“ Grieg těžce povstal a výraz svěžesti z jeho tváře zmizel. „Miss Klan, to jsme si od vás nezasloužili. Víte, do jaké situace jste nás přivedla? Do jaké situace jste přivedla mne osobně? Jsem povinen jako odpovědný pracovník a tajemník odbočky škodu nahradit. Řekněte prosím pravdu, řekněte všechno, co víte.“

„Ale já už to řekla,“ pravila zaraženě Sylva. „Přece nevěříte těm nesmyslům, že jsem chtěla utéct s penězi do východního sektoru? Kuczierek říkal, že nemůže najít adresu, spoléhala jsem se na něho, však jste sám…“

„To jste už vypověděla,“ okřikl ji mrzutě důstojník. „Raději nám řekněte, kdy vám Kuczierek navrhl, abyste peníze odcizili. Předpokládám, že to nebylo z vaší hlavy. Kde jste se měli sejít a jaké byly vaše další záměry?“

„Podívejte se, Sylvo,“ teprve nyní si povšimla, že u okna stojí Norman. „My bychom rádi uvěřili, že vás Ludvík chtěl využít pro své záměry, byl to konečně dobrodruh nejhrubšího zrna, ale všechny okolnosti svědčí proti vám. Jste přece inteligentní žena a víte, jakých povinností a opatření vyžaduje převoz tak velké částky.“

Její tvář byla bílá jako mléko. To přece není možné, říkala si v duchu. Musí mně uvěřit, nejsem zlodějka, chtěla jsem udělat všechno, jak nejlépe dovedu.

„Mister Grieg, mister Wright…“ hlasitě se rozplakala. Norman se obrátil zády a zamířil k oknu. Pan Grieg potahoval rozpačitě růžovou vestu.

„Klid, prosím,“ okřikl ji mrzutě vyšetřující důstojník. „Musel bych vás nechat odvést.“

„Miss Klan, vy jste přece udržovala s Kuczierkem důvěrné styky, byl to váš krajan,“ řekl tiše Grieg a díval se někam za Sylvinu hlavu. „Z lidského stanoviska chápu, že dívka ve vašem věku se může dostat do vleku neodpovědného člověka. Před soudem to může konec konců znamenat polehčující okolnost, ale musíte učinit doznání. Vždyť je zde podezření, nebyl-li Kuczierek vlastně bolševický agent – prostě špión. Chápete, jaké to na vás vrhá světlo?“

„Důvěrné styky? S nikým jsem neudržovala žádné styky, tím méně s Kuczierkem,“ řekla pevně.

Usmál se a přihladil šedivé vlasy. „Miss Hoffmann nás informovala v jiném smyslu. Navštěvovala jste Kuczierka ve skleníku…“

„To je lež! Byla jsem ve skleníku třikrát nebo čtyřikrát, vždycky pro květiny. Nikdo mně neřekl, že se to nesmí.“

Pokrčil rameny. „To je konečně vaše věc, ale je zde ještě jiná závažná okolnost, kterou byste nám snad měla také vysvětlit. Kolega Wright zjistil, že jste vyúčtovávala nadměrné částky z reprezentačního fondu.“

„To není pravda!“

„Lituji, ale například výdaje za večeři s panem Bollmannem jsou nejméně o padesát marek nadsazeny. Informovali jsme se přímo v Albatrosu.“

Mlčela. Za okny se prodíralo z mraků slunce a až sem dolétaly zvuky ulice. Kdysi, když ješte chodila do školy, ztratilo se Martě Králové plnicí pero. Všechny musely ukázat aktovky a pouzdra. Paní učitelka chodila od lavice k lavici…

„Naše společnost na vás musí podat trestní oznámení,“ slyšela Griegův hlas z velké dálky. „Jak budou úřady Spolkové republiky kvalifikovat celý případ, to ovšem nevím. Kuczierek při útěku použil zbraně proti hlídce a to je… Mějte přece rozum, vždyť jste ještě téměř dítě.“

„Ale s tím já nemám nic společného. Proboha vás prosím, věřte mně, já opravdu za nic nemohu. Zabloudila jsem…“

„Když jste utíkala z Československa, tak jste nezabloudila, že? To jste se v Berlíně vyznala docela dobře. Nebo se vyznáte pouze ve východním sektoru?“ Důstojník se ironicky usmál a sklapl černé desky.

„Můžete být, pánové, ujištěni, že úřady Spolkové republiky učiní vše, aby celou záležitost co nejpečlivěji vyšetřily. Obávám se však, aby nešlo o záležitost mnohem komplikovanější, než předpokládáme. Bude-li třeba, požádáme o spolupráci americkou okupační správu. Ovšem peníze…“ Pokrčil rameny a Cuthbert Grieg povzdechl.

„To jste nám neměla dělat,“ řekl vyčítavě a povstal. „Jen si vzpomeňte, jak jste k nám přišla. Chtěli jsme vám pomoci, postavit vás na nohy. Mladý člověk, který v tomto velkém dějinném zápase nedbá osobního nebezpečí a nalezne svoji cestu, zasluhuje Úctu. Chtěli jsme vám dokázat, že to dovedeme ocenit.“

Griegův hlas zněl pohnutě a důstojně. Sylva si vzpomněla na onen okamžik, kdy stála před jeho psacím stolem oslněna přepychem a elegancí a kdy stejným hlasem říkal, že přichází z frontové linie.

Něco se v ní zlomilo a teprve nyní pochopila v plném rozsahu vážnost situace. Učinila několik kroků vpřed a chtěla ho uchopit za ruku. Musí jí přece uvěřit, musí!

Ucouvl. „Uklidněte se, miss Klan,“ pravil spěšně, jako by se bál, aby s nerozplakala na jeho růžové vestě. „O tom, kdo je vinen, rozhodne soud a já si přeji, aby rozhodnutí bylo pro vás co nejpříznivější.“

„Ach, ty komediante, ty zatracený komediante,“ vzlykla hlasitě a pan Grieg zrudl.

„Maul halten!“ zařval důstojník a napřáhl ruku.

„Není třeba, není třeba,“ zašeptal sípavě Grieg a ztrnule se uklonil.

„Auf Wiedersehen, meine Herren,“ řekl hluše vyšetřující.

„Auf Wiedersehen,“ odpověděl unaveně Norman.

Vyšli, Grieg důstojně a Wright s pokleslými rameny. Za dveřmi si mrzutě zapálil cigaretu.

„Chcete také? Nemám rád takové scény.“

„Děvka! Ty Češky jsou jedna mrcha větší než druhá. Kdybychom ji tak nepotřebovali…“

„To přece šlo zařídit jinak, je toho na ni trochu moc.“

„Jen nechte na hlavě, Psychological centre ví, co dělá. O tom přece my nerozhodujeme!“

Věděla, že je konec. Že se už nikdy nevrátí do svého pokoje v tiché Bismarckstrase a že se nebude před spaním dívat do vzrostlé zahrady a pozorovat světla na řece. Co asi udělají s jejím prádlem a šatstvem? S Eggertem má taky konec. Nikdo ji nevezme do fabriky s takovouhle vizitkou.

Grieg je svině, zatracená napomádovaná svině a Norman také. Takhle ji v tom nechat. Teď ji mohou skutečně zavřít. Čert jí napískal, aby si připočítala těch padesát marek. Ale vlastně za to ani nemůže, copak se někdy někdo staral o to, co vyúčtovává? Ida si započítávala i punčochy a prádlo.

Hleděla do tmy a nemohla usnout. Co teď bude dělat? Co bude dělat, až ji pustí? A co, když ji nepustí? Když ji odsoudí pro spoluúčast na krádeži? Uvědomila si pojednou, že za oněch deset dní, které uplynuly do Griegovy návštěvy, si na tu myšlenku zvykla. Že si vlastně v duchu říká: „Kolik mi mohou dát?“

Včera se jí zdálo, že se vrátila do internátu. Holky na umývárně praly prádlo a stříkaly po sobě vodou. Fanka na ni ukazovala prstem a hrozně hlasitě se smála.

„Teď tu bydlí místo tebe ta blondýna z Flory,“ křičela. „Musíte spát na jedné posteli.“

Ne, tam by se už nikdy nevrátila. Copak by se mohla vrátit do takové všivárny? Nemohou jí přece nic dokázat a se společností podepsala smlouvu. Nepůjde to tak lehce, aby ji vyhodili na ulici. Nesmí se dát. Přijít o takové místo.

Všechno bude záležet na tom, jak dopadne soud. Kdyby tak máma věděla… Kalfus dobře říkal – dej pozor, ať nenaletíš. A naletěla, tak pitomě naletěla. Co ji to jen napadlo odejít od aktovky! Měla se na něho vykašlat, ať si hledá, kde chce a jak chce. To má za svoji ochotu. Utéci do Německa a nechat se tu zavřít, to jí ještě chybělo.

Prudce sebou trhla. V odpadové rouře hrčela voda. Věčně se opakující zvuk. Spala nebo nespala? Kolik může být hodin? Venku se začíná pomalu šeřit. Jak dlouho bude ještě hledět do toho okna? Kdyby se alespoň mohla zbavit strachu. Mít chvilku klidu, chviličku si volně vydechnout.

Opět zavřela oči. Napadla ji nesmyslná myšlenka. Co kdyby se pokusila o útěk? Třeba ji budou někam převážet, je vlastně jen ve vyšetřovací vazbě. Ale to všechno jsou hlouposti.

Když opět otevřela oči, bylo již ráno. Na chodbách se ozývaly hlasy dozorců, kteří rozváželi snídani. Rychle vyskočila a počala stlát lůžko. Pak se umyla a utřela do malého špinavého ručníku. Byl z řídké, lněné tkaniny o málo větší než kapesník – aby se na něm nikdo nemohl oběsit. S plechovým hrnečkem čekala u dveří, až dozorce přijede s vozíkem a naleje kávu.

Johanka sází vejce se šunkou a Grieg čte noviny. Jenom její místo u stolu je volné. Ale možná, že není, možná, že už mají novou pracovnici.

Dnes je pátek. V poledne pojedou všichni do Cuxhavenu na weekend. Venku je krásně. Kdyby se tak mohla vykoupat a zahrabat do písku. Jaký tam mohla mít život.

V sobotu pozdě odpoledne se objevil neočekávaně vé dveřích cely dozorce. „Kommen Sie mit,“ řekl stručně a navyklým pohybem hlavy ukázal ke dveřím.

„Bitte?“ otázala se překvapeně Sylva.

„Kommen Sie mit,“ opakoval lhostejně a vyšel první. Šli opět dlouhou chodbou, kterou ji vodili k výslechům.

V sobotu odpoledne přece nebývají výslechy, napadlo ji pojednou a opět se jí zmocnila tíživá nejistota a strach. Snad si povšiml jejího zaváhání a poděšeného pohledu. „Máte návštěvu,“ řekl dobrácky a povytáhl obočí.

„Návštěvu? Koho?“

Pokrčil rameny a trochu ji postrčil. „Schnell, schnell!“ Minuli schodiště a zabočili do další chodby.

„Tak tady je to,“ otevřel dveře a Sylva vstoupila. Uprostřed nevelké místnosti stál pouze stůl a dvě židle. Zamřížované okno vedlo do dvora. Zády ke dveřím seděl muž. Pomalu se otočil a povstal.

Hladce učesané černé vlasy, zlaté brýle, dokonalý šedivý oblek. Okamžik si nemohla uvědomit, odkud ho zná.

„Mám se představit?“ otázal se s úsměvem a vztáhl k ní ruku.

Zavrtěla hlavou. „Mister Wade, Gabriel Wade… ve snu mne nenapadlo, promiňte…“

„Neni třeba, asi bych vás také nepoznal, nevypadáte právě dobře.“

Váhavě stiskla jeho ruku.

„Ženská zatracená, vy jste nám ale zamotala hlavy,“ pravil s drsnou neomaleností. „Posaďte se, služební řád povoluje pouze třicetiminutovou návštěvu. Chcete cigaretu? Nemusíte se bát, nikdo sem nepřijde.“

Přikývla.

„To si myslím, že chcete. Vezměte si celý balíček a tady jsou zápalky. Můžete si to schovat třeba za výstřih, nebudu se dívat.“ Zavřel se širokým úsměvem oči. „Tak už? Dobrá. Víte, jaké máme kvůli vám nepříjemnosti? Co vás to jen napadlo. MIC vás doporučí na takové místo a vy nám uděláte kolosální ostudu. Tak spusťte a pěkně od začátku, chci slyšet všechny podrobnosti.“

„Vypovídala jsem…“

„To vím také, ale já to chci slyšet od vás!“

Počala trhaně vyprávět. Cigareta v prstech se jí chvěla a byla hořká. Nechutnala jí. Celých deset dní si na kouření ani nevzpomněla. Ironicky naslouchal a oklepával popel na podlahu.

„Abych řekl pravdu,“ pravil konečně, když skončila. „Je to tak pitomě vymyšleno, že by se tomu dalo věřit. Ovšem u soudu vám moliou klidně napařit od dvou do pěti let káznice. Tam se budou zabývat jen fakty. Prachy jsou pryč, byla jste zadržena pár kroků od čáry, a ten chlap střílel po hlídce.

Nechtěl bych být ve vaší kůži, děvče.“ Říkal jí děvče, tehdy jí říkal slečno.

„Provést takovouhle pitomost. A co kdybyste se přiznala?“ otázal se pojednou ostře. „Kápla božskou, peníze svedly již jiné lidi. Jste mladá, naletěla jste zkušenému darebákovi, svedl vás – dalo by se to všelijak přibarvit. Ale pravdu, rozumíte? Musíte mně říci pravdu. Proč potřeboval Kuczierek ty peníze? Kam chtěl utéci?

Pochopte přece, pro každého je úplně jasné, že jste byli domluveni. Kdybyste řekla všechno, snad bych vám mohl trochu pomoci. Máme zájem na tom, aby se to odbylo bez velkých řečí. Vrhá to špatné světlo na okupační úřady. Ale pravdu, děvče, pravdu!“ Naklonil se vpřed a upřeně ji pozoroval.

Měla pevně sevřené rty. „Nepotřebuji nic přibarvovat, říkám pravdu už čtrnáct dní.“ Světlo ze zamřížovaného okna dopadalo na její jemnou, trochu pohublou tvář.

Ta holka je opravdu hezká!

„Pět let káznice, dají mně pět let káznice, můj bože, za co?

Byla jsem ráda, že mám takové místo, copak nemůžete pochopit, že bych to nikdy neudělala? Proboha vás prosím, já opravdu nic neudělala, přece mne nemohou zavřít.“

Přitlačil ji zpět na židli. Jeho hubený obličej byl chladný a klidný.

„Mohou. Buďte jista, že mohou a oni to udělají. Udělají to se svojí německou pedantskou důkladností a dokáží vám ty nejnemožnější věci na světě. Už jenom proto, že se to stalo americké společnosti.

Provádí se rozsáhlé vyšetřování, s kým byl Kuczierek ve spojení, s kým jste se stýkala vy. Špionáž, rozumíte? Za vším se hleďá špionáž. Dva rudí agenti pronikli do americké společnosti pro mezinárodní dorozumění. Jste přece oba Češi, chápete?

To stačí k tomu, abyste v tom zůstala viset až po uši. Nyní už nejde o krádež a o to, zda vás posadí na pět let do Zellendorfu nebo na Plötzensee. Znamená to, zničit si celý život. Doslovně celý život!

Grieg se musí nějak ospravedlnit, šest tisíc není maličkost a ze svého je platit nebude. Proto to hází na krk kdekomu, nám také. Kdyby to byla obyčejná krádež, řeknou o něm, že je blbec a neumí si vybrat personál. Když se však bude mluvit o špiónech, které zde vysadila československá rozvědka, udělají z něho hrdinu a vám to spočítají za Kuczierka.

Tak rozum do hrsti! Já bych vám za svoji osobu třeba věřil, co by vám ty prachy pomohly a co byste měla z chromého chlapa. Na druhé straně by vás stejně zbalili, tam nemůžete nic jiného čekat. Ale na tom, co si myslím já, vůbec nezáleží, to snad chápete. Němci si z toho chtějí udělat svůj vlastní případ.“

Povstal a počal přecházet po místnosti. Sylva seděla zdrceně za stolem. Občas na ni úkosem pohlédl. Pěkně ji to sebralo, má pořádný strach. Ti chlapi z Psychological centre rozumějí svému řemeslu. Zastavil se a zapálil si novou cigaretu.

„Kdybyste se z toho přece jen dostala, ale to by musel být takový advokát, který by strčil všechny zdejší prokurátory do kapsy a na to by těch šest tisíc prasklo, víte, co by vás čekalo? Nikdo vás po takové aféře nezaměstná. Jste cizinka, k tomu ještě podezřelá… Myslím, že nechcete skončit někde v St. Pauli, co?“

Podíval se na hodinky. „Zapalte si ještě!“

Proč mně to ten člověk všechno říká, proč vůbec přišel? Vzala si cigaretu.

Usedl na roh stolu a trochu se k ní sklonil. Mlčky vypouštěl kotoučky dýmu a otáčel v prstech cigaretou. Sylva cítila vůni kolínské vody a holicího mýdla.

„Abyste se z toho dostala, nesmělo by dojít k procesu. Vyšetřování by se muselo zastavit, rozumíte?“

Těžce přikývla.

„Tak poslouchejte přece,“ vyjel podrážděně. „Za jistých okolností, za mimořádných okolností to mohou okupační úřady udělat. My máme také určité pochybnosti a mohli bychom vám poskytnout ještě jednu příležitost. To by ovšem znamenalo, že budete s námi bez výhrad spolupracovat. Něco za něco.“

V zámku zarachotily klíče.

„Tak o tom uvažujte. Opravdu bych vám nepřál, abyste se dostala pro nějakou pitomost na pět let do káznice. Bylo by vás škoda. Jste ještě mladá a život, děvče, život by se měl před vámi teprve otevírat a ne zavírat.“

„Konec návštěvy,“ dozorce stál ve dveřích.

Wade zmáčkl cigaretu a upravil si vázanku. „Budu se informovat a vy zatím přemýšlejte.“

Přemýšlet. O čem by měla přemýšlet? Copak se dá vůbec přemýšlet? Přemýšlet o tom, zda má dýchat vzduch, vidět slunce a mít třiadvacet let? Nebo třikrát tři metry a okno u stropu a pět let si říkat proč? A cítit pod bříšky prstů vrásky kolem očí?

„No tak,“ řekl dobrácky dozorce.

Opět šli dlouhou chodbou a on si za jejími zády pískal nějakou melodii. Zdálo se jí, že je to obludný sen, z kterého se musí vší silou vůle probudit. Jenom nevěděla, kde by se měla probudit.

Celý následující týden uléhala a vstávala s tváří Gabriela Wade před očima. Strach se stal neodstranitelným stavem, který jí protékal spolu s krví nejjemnějšími vlásečnicemi. Pět let. Pět let.

Nejasně cítila, že nepomůže-li jí on, nepomůže jí už vůbec nikdo. Výslechy se nyní opakovaly s neúnavnou pravidelností. Ptali se jí na děvčata z internátu, na Eggertovu fabriku, na doktora Kalfuse – kde toho asi vyšňupali – na spolužáky ze školy. Co chtěla udělat s ukradenými penězi a co s nimi chtěl udělat Kuczierek.

Průhledné léčky se střídaly s rafinovanými otázkami. Ukazovali jí fotografie a říkali jména, která nikdy neslyšela. Začínalo jí být všechno jedno. Odpovídala s tvrdohlavou jednotvárností. „Nevím, neznám, nechtěla jsem nic ukrást. Nechtěla jsem přejit hranice. Jmenuji se Sylva Klánová. Ano, to je mé pravé jméno.“

„Četla jste komunistickou literaturu?“

„Nečetla.“

„A co ve škole?“

„Ano, ale…“

„Proč zapíráte?“

„Nezapírám.“

„Jaká organizace vás vyslala do západního Německa?“

„Žádná, uprchla jsem.“

„Ale byla jste přece organizována ve Svazu mládeže a v odborech…“

„Byla.“

„Proč to tedy popíráte?“

„Nepopírám, odešla jsem dobrovolně.“

„S kým jste udržovala styky po svém odchodu?“

„S nikým.“

„S rodiči?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Můj bože, já nevím, nedostávala jsem na dopisy odpověď.“

„Proč jste neodjela s vaším snoubencem do Kanady?“

„Opustil mne.“

„Proč vás opustil?“

„Protože mu příbuzní obstarali papíry a on se na mne vykašlal.“ Plakala. Vyšetřující hleděl z okna. „Vykašlal, vykašlal – mohla jste později přijet za ním, měla jste přece zažádáno o pas.“

„Rozešli jsme se.“

„Věděl, že pracujete pro nějakou organizaci a nesouhlasil s tím, že?“

„Pro nikoho nepracuji, nechal mne. Domnívala jsem se, že budu mít dítě – utekl!“

„A neměla jste?“

„Ne.“

„Potrat?“

„Ne, omyl.“

„Pozor, to se trestá. Vyšetříme si to.“

Odcházela ohlušená a otupená s jedinou myšlenkou. Padnout na kavalec a zavřít oči. V duchu však stále slyšela nesmyslné otázky a opakovala odpovědi.

Na chodbě se ozývaly známé zvuky, které již dovedla rozeznat a na malé zamřížované okno dopadaly kapky deště. V Praze možná také prší a po omšelé střeše z červených tašek kloužou kaskády kapek. Vždycky se na ně dívala z kuchyňského okna. Hrnuly se do okapové roury s plechovým rachotem a pak se neslyšně přelévaly přes její okraj, protože roura byla někde ucpaná.

V polospánku a za zavřenýma očima počala psát dopis matce.

„Drahá maminko, tolik bych se chtěla vrátit domů. Jsem vlastně v duchu stále doma. Žehlím prádlo a umývám nádobí. Dívám se na tebe, jak sedíš u stolu a spravuješ punčochy.“

Cítila, že ji pálí oči. „Jsem nemožně sentimentální.“ Otočila se na druhý bok a protáhla se. Ne, takový dopis nikdy nenapíše. Nemůže ho napsat. Mizera Kuczierek, do čeho ji to dostal. Ale byl to jenom Kuczierek? Nebyla to ona sama? Nezačalo všechno mnohem dříve?

Jak snadno si zvykla na lehký život v Bismarckstrasse. Co si o ní asi myslí holky, že se za nimi nepřišla ani jednou podívat. Nedělala snad totéž, co udělal Jindra a konec konců i Kuczierek? Nemyslela v prvé řadě pouze na sebe?

Cítila, že má horečku. Počala se jí zmocňovat zimnice. Přitáhla si deku až k bradě a schoulila se do klubíčka. Teď by mohla ještě onemocnět. Ale ne, to jsou nervy. Určitě to jsou nervy.

„Musím zůstat klidná, nic jsem neudělala, nemohou mne odsoudit. Proč právě já musím mít takovou smůlu.“

Převalovala se na kavalci a marně se snažila najít východisko. „Musím se z toho dostat, za každou cenu se z toho musím dostat.“ To byla jediná jasná myšlenka, ke které se s mučivou neunavností vracela.

Opět a opět si opakovala slova, která jí řekl Gabriel Wade. „Za jistých okolností může být vyšetřování zastaveno.“

V nejzazším koutku svého nitra si uvědomovala, že jí už vůbec nezáleží na tom, jaké by ty okolnosti byly, že by udělala cokoli, jen aby jí pomohl ven.

Co na ní mohou chtít? Horší než v Zellendorfské věznici to být nemůže. Nebo by ji poslali do Plötzensee?

Uplynul týden, uplynul i druhý a pomalu počala ztrácet naději, že Gabriela Wade ještě kdy uvidí. Výslechy byly stále častější a delší. Budili ji uprostřed noci a konfrontovali s lidmi, které nikdy neviděla. Při posledním výslechu se jí udělalo nevolno a omdlela.

Příští den ji nechali na pokoji a ráno ji dokonce přišel vyšetřit policejní lékař. Prohlížel ji s neobvyklou důkladností a vyptával se na všechny choroby, které od dětství prodělala.

„Nervy,“ řekl konečně. „Měla byste se přiznat, to udělá člověku dobře.“

Neodpověděla. Hleděla zamřížovaným okénkem na kousek oblohy a s tupou lhostejností si říkala: „Ty mně můžeš vlézt na záda, to vím i bez doktorátu.“

K večeři měli bramborovou kaši a kolečko salámu. V sobotu to bývalo vždycky lepší, protože sobota, to už je téměř jako neděle. Večeře se roznášela v pět hodin odpoledne, asi proto, aby mohli mít v kuchyni večer volno.

Salám byl zapařený a měl protivnou žluklou příchuť. Venku byla letní vedra a i zde, za silnými zdmi bylo dusno Ik zalknutí. Naučila se ležet nehybně na kavalci a bezmyšlenkovitě hledět do stropu. Čas jí tak alespoň lépe ubíhal.

Nevnímala údery věžních hodin, ani soumrak, počínající zastírat okno. Občas se na chodbě ozvaly kroky a nevšímavě přešly z jednoho konce na druhý, V devět zhasla světla.

Přehodila si přes nohy deku a snažila se usnout. Ať ji tedy zavřou, už na to nebude myslet.

Člověku to leze na mozek. V polospánku slyšela, jak na konci chodby hlasitě udeřily kovové dveře. Ten zvuk jí připomínal železná vrata v dílnách u Eggerta a dostala chuť na čokoládu.

Někdo jí prudce zatřásl ramenem.

„Kommen Sie mit,“ slyšela známý hlas. Ne, to nebyl sen. Nepostřehla ani zarachocení klíčů v zámku.

„Oblékněte se, počkám venku!“

Odhodila deku a přetáhla přes hlavu šaty. Výslech, ani v sobotu nedají pokoj. Zase tam bude sedět do rána a lidé někde tančí a milenci se líbají v parku. Kdy ji naposledy někdo políbil? Dnes možná dostane pár facek. Má vztek a bude sprostá. Mizerové, kdyby ji nechali alespoň vyspat.

„Bude to?“ dozorce nahlédl do cely. Trhla rameny a sevřela rty. „Jen se nezblázni,“ řekla česky.

Udiveně na ni pohlédl. Asi vytušil její náladu, protože se zamračil.

Nemá cenu, abych se hádala s takovým starým fotrem, ten stejně za nic nemůže. V té chvíli jí bylo úplně jedno, dostane-li pět nebo deset let a obviní-li ji ze špionáže nebo krádeže.

Dělalo se jí ze všeho špatně, skutečně špatně. Lidé jsou zvířata. Mohou tě zavřít nebo zabít, mohou si prostě dělat, co chtějí, jen když na to najdou nějaký paragraf. Každý kašle na to, co cítíš a co si myslíš. Co jí je do toho, že někdo, ví bůh před kolika lety, začal válku a ta trvá dodnes?

Kdyby tak mohla stát tváří v tvář Jindrovi, něco by mu řekla. Určitě by na to nikdy nezapomněl. Takhle jí zničit život.

Stoupali po vyšlapaném schodišti vzhůru ke známé pracovně. Oknem zahlédla kus noční oblohy s hvězdami a žlutou záři osvětlených ulic.

Tam všude chodí lidé, žijí a radují se. Je jim jedno, kdo dýchá za zdmi tohoto obludného domu. Jí je to vlastně také jedno. Ví vůbec něco o těch druhých? Ví, kolik jich zde je a proč? Možná, že to jsou holky sebrané při včerejší šťáře, zloději nebo šmelináři s valutami. Ona vlastně patří k sortě zlodějů – nebo špiónů? Kdo ví, kam ji zařadili. Přišlo jí to k smíchu.

Dozorce zaklepal a otevřel dveře.

Za stolem seděl vyšetřující důstojník a proti němu na židli pro vyšetřovance Gabriel Wade.

Na vteřinu se zastavila a nabrala zhluboka dech.

„Probudili jsme vás?“

Přisvědčila.

Wade povstal a ukázal jí na židli. „Přemýšlela jste o naší poslední rozmluvě?“

Opět těžce přikývla. Cítila bušení srdce až v konečcích prstů. Ale to nebylo srdce, to byla krev.

„Tak podepište!“

Přisunul k ní dvoustránkový, hustě potištěný blanket. „Okupační úřady vám vzhledem k vašemu mládí chtějí poskytnout ještě jednou výjimečnou příležitost,“ pravil tiše vyšetřující. „V případě, že s tímto návrhem souhlasíte, můžete s panem kapitánem ihned odejít.“

Sáhla po blanketu a snažila se číst. Písmena se jí rozmazávala před očima. Určitě je v tom nějaká bouda.

„Na to budete mít dost času později, podepište!“

Nedůvěřivě pohlédla na Wadeho a ten kývnutím hlavy přisvědčil.

„Doufám, že zde nechcete zůstat…“

„Ne, nechci!“

„Tak prosím!“ podal jí pero.

Odejít, může odejít. To není možné. Ruka se jí znatelně chvěla, když drobným kostrbatým písmem psala na tenkou vytištěnou linku – Sylva Klánová.

„Uvědomte si, že vyšetřování se zastavuje na žádost okupačních úřadů,“ pravil chladně důstojník. „Může však být kdykoli obnoveno na kterémkoli místě Spolkové republiky i spřátelených států. Doporučuji vám, abyste tuto skutečnost měla stále na zřeteli a dle ní se chovala.

Chceme věřit, že myšlenka na několikaletý trest v případě zklamání důvěry, bude dostatečným výchovným prostředkem pro váš další život.“

Prkenně povstal a podal Sylvě ruku. Cítila jeho stisk, ale nebyla schopna jej opětovat.

IX

Černý mercedes se proplétal ulicemi a fasády novostaveb se střídaly s prázdnými, temnými plochami. Nebylo daleko k půlnoci. Seděla vedle cizího muže a projížděla cizím městem.

Gabriel Wade kouřil a nesnažil se navázat hovor. Na hlavních třídách jeli téměř krokem, vklíněni do nekonečného řetězu vozidel. Mohla pohodlně číst jména ulic. Kurfürstendamm, Lietsenburger Strasse, Salzburger Strasse. A opět vjeli do spleti ulic a uliček, kde již byla hluboká noc.

Stále tomu nemohla uvěřit. Jediné škrtnutí perem a cela s oknem u stropu zůstala někde daleko v temnotě. Zmocňovala se jí bláznivá radost, ale vzápětí opět pocítila úzkost. Není to pouze nová taktika policie?

„Máte hlad?“ otázal se po dlouhé době Wade a úkosem na ni pohlédl.

Pokrčila rameny.

„Ještě chvíli, již to není daleko.“

„Kam jedeme?“ otázala se konečně. Byla to první slova, která pronesla od okamžiku, kdy opustila pracovnu policejního důstojníka.

Usmál se. „Ke mně. Musíte se najíst, vykoupat, vyspat a dát trochu do pořádku.“

„K vám?“ Veze ji k sobě, do svého bytu. Má se u něho vyspat, vykoupat, najíst.

„Přece nebudeš hloupoučká,“ pravil úplně jiným tónem. „Kam bys mohla v takovém stavu teď v noci jít?“ Usmál se a spustil ruku s volantu. Ve tmě nahmátl její prsty a lehce je stiskl.

„Za to ti to přece stojí, ne? Víš, co mně dalo práce dostat tě ven? Teď musíme být dobrými přáteli, budeme společně pracovat. Ale na to je dost času ráno. Musíš si odpočinout a pořádně se obléknout. Pak budeme mluvit o vážných věcech.“

Vymanila prsty z jeho sevření. Opět se usmál. „Nebude to nic těžkého, příjemná práce a slušné peníze. Později budeš mít možnost dostat se do Států nebo kam budeš chtít. Vlastně jsi z toho vyvázla, ani nevíš jak.“

Neodvažovala se zeptat, co to bude za práci. Jede s cizím člověkem do jeho bytu. Docela jako Fanka. A nebrání se, neprotestuje, nekřičí.

Řekl jasně, za to to přece stojí. Ale snad to tak nemyslel. Má pravdu, kam by mohla teď v noci jít. V kapse nemá ani marku a podepsala ten list. Dají jí práci. Co ona by mohla dělat pro MIC, nanejvýš cizojazyčnou korespondentku – jako u Griega. Nebo nedělala jen cizojazyčnou korespondentku?

Všimla si, že projíždějí výstavnou zahradní čtvrtí. Stromořadí po obou stranách vozovky tvořilo zelený tunel. Wade rozžal dálková světla.

Vždycky si myslela, že musí být hrozně těžké jít s cizím člověkem do jeho bytu. Uvědomila si, že je najednou úplně klidná. Že cítí pouze těžké uvolnění a lhostejnost. Zaslechla cvaknutí, jak Wade přepínal nohou dálková světla. Projížděli křižovatkou. Na rozvodové desce zablikalo červené světélko směrovky. Zabočili do prava.

„Buggestrasse,“ četla mechanicky tabulku se jménem ulice.

„Tak jsme doma,“ poznamenal a nesnažil se zakrýt zívnutí.

Byl to velký několikaposchoďový dům se širokými okny. Vzrostlé stromy po celé délce ulice zastiňovaly pouliční lampy a když vypjal reflektory, byla zde téměř tma.

Cítila vlhkou vůni trávy stoupající ze širokého zeleného pruhu před domem. Po obou stranách byla oplocená zahrada, ale ta možná patřila k sousedním vilám.

Dychtivě vdechla vlahý noční vzduch a pohlédla na oblohu. Je volná. Volná, volná! Může jít do kina, může jít do parku, může… Zmocnil se jí nádherný, osvobozující pocit štěstí. Tentokrát si dá opravdu pozor. Hlavně, že se dostala ven. Snažila se utlumit záchvat smíchu, který ji neočekávaně přepadl. Nad dveřmi zářil skleněný hranol s číslem 7. Sedmička je přece číslo zlodějů.

Zamkl vůz a vzal ji lehce pod paží. „Čemu se směješ?“ Tykal jí s nenucenou samozřejmostí.

Zavrtěla hlavou a zvážněla.

„Tak pojď, už bych také něco snědl. Celý večer jsem seděl s tím pitomcem.“ Vyjeli zdviží do třetího poschodí. Rozžal světla na chodbě a v kapsách hledal klíče. Terrasová podlaha byla navoskována a vyleštěna do zrcadlového lesku. Na obou koncích chodby stály u širokých oken ve velkých truhlících palmy. Někde tiše hrálo rádio. Nebo to byla televize?

Dveře bytů byly bez štítků a bez čísel. Divný dům. Něco mezi prvotřídním hotelem a sanatóriem. Konečně našel klíče a odemkl.

Váhavě vstoupila. Po dlouhé době se opět spatřila v zrcadle. Unavená a pohublá, v pomačkaných šatech – ale nebylo to nejhorší. Zdálo se jí, že hledí na cizí ženu a do cizí tváře. Vzpomněla si na školní fotografii z dětství. Stála vedle Mirky Šnajdrové – ta už bude asi také vdaná – vytáhlá a hubená se strnulým úsměvem. To už je dobrých třináct let.

Shrnula vlasy z čela a rozpačitě se rozhlédla. Pokoj byl zařízen moderním, světlým nábytkem a připomínal její ložnici v Bismarckstrasse. Vysoký koberec, křesla v pastelových barvách, nic neznázorňující obrazy.

Na jídelním stole bylo prostřeno ke studené večeři. Věděl tedy, že přijde. Obložená mísa a chlebíčky v ní probudily nedočkavý hlad.

„Posaď se a pusť se do toho, nic lepšího jsem nesehnal. Budeš pít víno?“

Zavrtěla záporně hlavou.

„Tak kávu?“

Pokrčila rameny.

„Dobře, uvařím kávu.“ Vešel do malé kuchyně. Byl to spíše jen kuchyňský kout. „Tady bydlí pracovníci naší služebny – je to tak trochu vojenský objekt.“ Zasmál se. „Ne, ne, budeš mít svůj pokoj.“

Postavil vodu na plynový vařič a ode dveří se díval, jak jí. „Tady ne, v Lichtenfelde. Na pár dní půjdeš do kursu a pak budeš svou vlastní paní. Bude se ti to určitě líbit. U nás se na pracovní dobu nehledí. Zatím dostaneš tisíc marek. To je slušné, že? Lepší než u Griega.“

Nalil kávu do šálků a usedl za stůl. „Jez, sněz to všechno, mně stačí tři chlebíčky. V německém kriminále bylo vždycky vysoko do žlabu. Ty jsi ale divná holka, proč nic neříkáš?“

Pomalu odložila příbor. Před chvílí ještě neměla odvahu podívat se mu do očí. A nyní jako by z ní všechen strach spadl.

„Co vlastně budu dělat, pane Wade?“ otázala se ho vážně a snažila se zachytit jeho pohled.

„V prvé řadě mně neříkej – pane Wade – a netvař se jako na pohřbu. Nemáš snad radost?“ Rozhodil rukama a zhoupl se na židli, „Napijeme se vína, udělá ti to dobře.“

Odzátkoval láhev a naplnil sklenice. „Není nad rýnské. Co budeš dělat, to ti podrobně vysvětil major Moody, až bude vhodná chvíle. Nyní jsi v jistém smyslu příslušnicí ozbrojených sil USA a jako v každé armádě je i zde prvním přikázáním poslouchat a zbytečně se na nic neptat. Ne každému se podaří dostat do MIC.

Požaduje se vysoká inteligence a mimořádné schopnosti. Můžeš být ale úplně klidná, nebude to nic nebezpečného. Norman Wright je správný chlap a díval se na tvoji aféru docela střízlivě. Je i jeho zásluhou, že jsi z toho tak vyvázla.

Potřebujeme schopnou pracovnici pro různé příležitosti a on ti dal slušné doporučení. Ovšem, kdybys ještě jednou zakopla…“ neznatelně se usmál a nabídl jí cigaretu. „Ale ty jsi chytré, hezké děvče. Budu ti ze začátku trochu pomáhat. Nechceš ještě něco jíst? Ne?“

Povstal a otevřel dveře do ložnice se širokým francouzským gaučem. „Tam je koupelna a tady ve skříni tvoje věci. Požádali jsme policii, aby nám je předala. Myslím, že to bude všechno, teď se ti docela dobře hodí. Můžeš se zatím vykoupat a já tu trochu uklidím, ale pospěš si, chci se ještě oholit, abych nemusel ráno brzy vstávat.“ Lehce ji vzal kolem ramen a stiskl. „Už bude skoro půl druhé.“

Se zavřenýma očima naslouchala proudění vody, která se hrnula z niklovaného kohoutku do vany. Před několika hodinami byla ještě v cele a o teplé vodě se jí ani nesnilo. Její popelínové růžové pyžamo leželo na lesklé mříži nad ústředním topením. Všechno jí sem přinesli, jaký to má smysl?

Uvědomila si, že musí zavřít vodu, vana byla již téměř plná. Ztratila nejméně pět kilo, má hrozně štíhlé boky. Asi jí bude všechno velké. Její šaty jsou ve Wadeho skříni hned vedle pánských obleků a prádlo leží na jeho košilích. Co se to s ní děje, co po ní chtějí?

To blondýna ve Floře se jmenovala Odetta. Asi měla také prádlo na jeho košilích a kdo ví, z kterého kriminálu ji vytáhl. Měla by mu říci, že bude spát v pokoji, kde večeřeli. Šlo by to docela dobře. Sedla by si do křesla…

Zavřela kohoutek. Vana téměř přetékala. Ráno si musí umýt hlavu. Na chodbě někdo přibouchl dveře zdviže. Slyšela tlumený smích a kroky. Musí zde být tenké zdi, kdyby křičela, každý by ji uslyšel. Ano, ale… Může si dovolit křičet? Může si dovolit udělat scénu, když sem přece šla dobrovolně? Řekl jí to docela jasně. Protáhla se a počala se umývat.

Slyšela, že zaklepal na dveře. „Hoď sebou, děvče, zítra můžeš ležet ve vaně celý den.“

„Okamžik, hned to bude.“ Nepoznávala svůj hlas. Zněl lehce a téměř vesele. Ne, nemůže křičet, byla by úplný blázen a pro jednou se snad nic nestane. Hlavně, že je z toho venku.

Oblékla si pyžamo. Guma kolem pasu jí byla trochu volná. Seděl v županu u stolku s rádiem a hledal hudbu. Usmál se na ni a podal jí sklenici s vínem. „Napij se ještě, stálo třicet marek a zítra by z něho nic nebylo.“

Vypila sklenici jedním douškem.

„Dnes se ti bude dobře spát a zítra už bude všechno v pořádku.“

Vešel do koupelny a počal si pískat nějakou melodii. Proč muži při holení vždycky pískají? Vklouzla pod sněhobílou přikrývku a zavřela oči. Trochu se jí točila hlava a zdálo se jí, že tepot krve splývá s rytmem hudby. Pak se opět ozvalo hučení zdviže a klapnutí dveří.

„Teď je ze mne opravdu děvka,“ napadlo ji pojednou a do očí jí vyhrkly slzy.

Major Rowland Moody seděl nehybně za lehkým, světlým psacím stolem a jeho mohutná postava nepřirozeně vystupovala ze stejně lehkého a malého křesla. Sylvě se zdálo, že loketník, o který se opíral, musí každým okamžikem prasknout. Prstem se občas dotkl knírku a pak zcela zbytečně oklepl popel cigarety.

„Musí vám být jasné, že tímto okamžikem se na vás vztahují vojenské zákony,“ pravil s těžkou důrazností a zadíval se na stěnu někde za Sylvinou hlavpu. „To neříkám proto, abych vás zastrašoval, ale proto, abyste jako inteligentní žena pochopila, že v případě zklamání důvěry budete nejprve souzena okupačními úřady a po odpykání trestu předána úřadům Spolkové republiky. Řízení proti vám bylo zastaveno pouze na náš zásah, nezapomínejte na to, prosím.“

Opět oklepl popel a pohladil si knírek. Měl světle zelené oči s velkými víčky, která se zcela nepatrně zachvívala.

„Zvolila jste svobodu a je vaší morální povinností pomáhat ze všech sil porobené vlasti. Svěřené úkoly budou přiměřené vašim silám.“

Umlkl a odkašlal. Zdálo se jí, že ztělesňuje jakousi skrytou neznámou moc a sílu. Na protější zdi byla velká, plastická mapa Berlína, kterou bylo možno zastřít kovovou žaluzií. Ve vysoké váze vadla kytice červených pivoněk.

„Projdete instruktážním kursem zaměřeným na vaše příští úkoly. Ve vlastním zájmu věnujte výuce všechny síly.“ Mluvil chladně a nevzrušeně slovy úředních formulářů. Do oken vrhala stín řada borovic, zastírající celé průčelí mohutné budovy na Clay Allee. Zde tedy bylo místo, kde se rozhodovalo o jejím osudu.

Major se pohnul a přehodil nohu přes nohu. Oknem viděla štíhlý stožár bezdrátové vysílačky. Ten člověk byl nepříjemný. Všechno, co říkal, bylo nepříjemné. Chápala, co myslí. Neměla na vybranou. Slova splývající z jeho rtů se stávala zámkem, který za ní mohl kdykoli zapadnout. Ne, zde nebude dělat cizojazyčnou korespondentku.

„Víte, co jsou radiolokační zařízení?“

Nejistě přikývla. „Radar…“ Měla v ústech sucho, kdyby jí dal alespoň něčeho napít.

„Ano, rozumíte tomu?“

„Ne…“

„Musíte se snažit, abyste se tomu naučila rozumět, alespoň částečně. Nechceme žádné zázraky. Trochu odborné terminologie a všeobecný přehled. Zvládnete to docela dobře.“

Zazvonil telefon.

„Moody…“ upřeně ji pozoroval. „Ano, čekám.“ Přidržel sluchátko ramenem a zapaloval si cigaretu. Šikovná holka, vypadá, jako by neuměla počítat do pěti.

„Proč jsem jen nezůstala u Eggerta. Už jsem se zase do něčeho zamotala. Co mně je po radarech? Tak proto mě vytáhli z kriminálu.“

Bude to lepší než sedět pro nic za nic pět let, řekl lehkomyslný hlas v jejím nitru. Dívala se na světlý pruh slunce, neznatelně se pohybující po koberci.

„To jsi ty? Ano, můžeš přijít. Třeba hned. Ano, miss Klan pojede s tebou.“

Pozvedl hlavu a poprvé za celou dobu se usmál. „S dalšími podrobnostmi budete seznámena v příhodnou dobu. Nyní se vás ujme mister Kraus, váš krajan. Mnoho zdaru.“ Povstal a podal jí ruku. „Líbíte se mi, jsem spokojen. Uvidíte, že všechno půjde velmi dobře.“

Knírek nad jeho rty se rozšířil a křeslo zapraštělo.

„Počkejte laskavě okamžik vedie,“ kývl hlavou k bílým dveřím. „Je tam pro vás připravena svačina, ještě vás zavolám.“

Svačina. Teď má asi chuť na svačinu. Kam ji povezou? A kde je Wade?

Posadila se do křesla v malém salónku a zavřela oči. Zatracený život, ale co, nějak to dopadne. Oknem viděla ocelový stožár vysílačky, park, kus hřiště Berliner Hockey Klubu a zeď hřbitova. Samé hřbitovy, na každém kroku hřbitov. Jen aby ji nechtěli poslat domů. Z pracovny zaslechla hlasy. Měla sto chuti vstát a jít blíže ke dveřím. Ale ne, tady muší být opatrná.

„Servus, Kraus,“ majorův hlas zněl tlumeně a nezřetelně. „Všechno je v pořádku. Ten holomek Wade se s ní už určitě vyspal. Vytáhl ji v sobotu a přivedl až dnes…“

Zaťala nehty do dlaní. „Prase!“

Druhý muž mluvil úplně tiše a Sylvě se zdálo, že je s něčím nespokojen.

„Podle plánu měla být předána ihned naší úřadovně!“

„Samozřejmě,“ konejšil ho Moody. „Wade si to ještě slízne, tady není bordel…“

Dveře se otevřely. Prohlížela si noviny.

„Sestro Klánová…“ Na prahu stál malý, drobný muž se široce otevřenou náručí. „Nyní budete konečně u svých…“ Měl inteligentní příjemnou tvář dobráckého učitele a jeho gesto nepůsobilo ani příliš teatrálně.

„Pojďte, ať vás obejmu! Je to nádherný pocit mluvit opět s někým česky.“

„Děkuji, není třeba,“ řekla snad až příliš chladně a Moodymu se zachvěly koutky úst.

„Miss Klan nevyžaduje tolik citu, je to inteligentní, schopná žena, má nejlepší doporučení.“

Zvolna spustil ruce, ale nepřišel do rozpaků. „Přesto vás vítám, ze srdce vás vítám.“

Komediant, proč se stanou z našich lidí venku komedianti? Co si asi myslí ten Američan? Pocítila prudkou nechuť k příjemné tváři se zlatými obroučkami brýlí.

„Za měsíc na shledanou,“ slyšela majorův hlas.

„Na shledanou,“ odpověděla bez zájmu a kráčela za hbitou postavou pana Krause ke schodišti. Stráž na chodbě se za ní ohlédla. Dodalo jí to sebevědomí.

Venku pálilo červencové slunce. Teprve nyní si uvědomila, že má hlad. Také mohla něco sníst.

„Kam pojedeme?“

„Brettnacher Strasse – Lichtenfelde. Vlastně je to už Zehlendorf. Pěkný kout, bude se ti tam líbit.“ Tykal jí, ale už neříkal sestro. Když byla v kasárenském lágru v Alsteru, také si tam z počátku říkali sestro a bratře. Ale brzy to každého přešlo. Ukradne-li ti sousedka z vedlejšího kavalce poslední prádlo, těžko jí můžeš říkat sestro.

Vsedli do béžového volkswagenu a vyjeli z nádvoří zadní branou.

„Jak je doma?“

Překvapeně na něho pohlédla. „Jak to mám vědět, jsem tu už rok.“

„Tak? Ty tu jsi už rok?“ Hlasitě se rozesmál. Na chodníku si hrály děti, Z gumových pistolí po sobě stříkaly vodu,

„Já tu jsem teprve devět let a ty už rok.“

„Devět let?“

„Ano a vidíš, přece jen jsem se slušně uchytil. Když má člověk v hlavě…“

Ušklíbla se. Snad to postřehl, protože se otočil. „Tys měla smůlu, ale to se teď změní. Tady je botanická zahrada,“ kývl hlavou k velkému parku. „Prima, někdy si tam zajdeme a otevři okno, je tu k zalknutí.“

Ovanul ji teplý, proudící vzduch.

„Koupat se chodíme ke Schlachtensee, je to kousek, vozem tam jsi za pár minut.“

„Já vlastně ani nevím…“ přerušila jeho žvanění.

„To je samozřejmé, s plánem tě seznámí těsně před zahájením akce. Teď projdeš instruktážním kursem, to je jako měsíc dovolené, nikdo se nepřetrhne. Každý večer máš volno a prachy předem. Počkej, ukáži ti Berlín. Tys přišla z Hamburku, že?“

„Na to jsem asi tak zvědavá. Ano, z Hamburku,“ řekla hlasitě. „Ještě jsi mi neřekla, jak je doma…“

Pokrčila rameny.

„Když přijde nový člověk, vždycky mě to chytne, to je taková nemoc.“

Ano, určitě je to nemoc, Kuczierek mluvil skoro stejně. Každého to občas chytne a pak by utíkal třeba pěšky.

„Měl jsem několikrát možnost podívat se domů, ale raději jsem ji nechal běžet. Je tam zle?“

Nevěděla, co odpovědět. Možná, že ji zkouší, vždyť ho vůbec nezná. „Jak se to vezme…“

„To dá rozum, rudí se mají dobře, ale co ostatní?“

„Jak vidíš, jsem tady,“ řekla vyhýbavě.

Souhlasně přikývl. Zřejmě mu to stačilo. Předjeli nějaký vůz se zeleninou.

„Někdy bych se tam chtěl přece jen podívat, už to trvá moc dlouho. Celou válku jsem sloužil v Anglii, pak tři roky doma a teď zase tady. Oženil jsem se – však to znáš, byl by z toho pěkný román.“

Zabočili do tiché postranní ulice. Něčím jí připomínala Bismarckstrasse. Po obou stranách zahrady a velké, výstavné vily.

„Tak tady je náš palác. Docela slušná chalupa, co?“ Prstem ukázal na jednu z vil uprostřed vzrostlé zahrady. Ano, docela slušná, takové bývaly na Barrandově.

Přehodil rychlost a vjel do otevřené brány.

Dům byl obrostlý břečťanem a ze záplavy zeleně svítila pouze široká, bíle natřená okna a rudé květy muškátů na římse balkónu.

„To je naše ústředna pro Československo. Je zakázáno psát a udávat adresu. Jasné? Zapamatuj si to. Pokud neprobíhá výcvik, můžeš si dělat, co chceš. Šéfem tu je Mac Harley, slušný chlap.“

Všechno již znala. Nebylo to nic nového, ale přesto se jí to zdálo skvělé. Koberce, palmy na chodbách i v pracovnách. Ložnice zařízená s aseptickým stereotypním přepychem. Koupelna s kachlíčky, chrom, nikl – společná jídelna.

Byla tím trochu překvapena. Hamburská Bismarckstrasse v Berlíně. Jen lidé byli jiní a plot kolem vily nebyl z bílých cihel, ale z kovového pletiva. Vzadu za domem garáže a skleník.

Prožívala obvyklé dojmy člověka v novém prostředí. Seznamovala se s lidmi a oplácela bodré pozornosti nejistými úsměvy. Večer jezdívala S-Bahnem do města a obdivovala výkladní skříně Kurfürstendammu, Charlottenburgu nebo Kreuzbergu.

Koupila si dvoje nové šaty a patery střevíčky. Našla výborného kadeřníka a za týden se jí zdálo, že je zde už strašně dlouho.

Hubený dlouhán Mac Harley, který si přál ihned při prvním setkání, aby mu říkala Macu, se jí počal otevřeně dvořit a pan Kraus, činící si na ni z neznámých důvodů vlastnické právo, skřípěl zuby.

Přes den měla mnoho práce. Učila se fotografovat mikroaparátem umístěným ve velkém ozdobném uzávěru nádherné kabelky. Nebylo to snadné, ale Mac měl svatou trpělivost. Do omrzení kreslila části plánů a schémat fotocitlivých polovodičových prvků a mikrovlnných zařízení běžných radiolokátorů a infradetektorů, aby se naučil rozlišovat a poznávat rozdíly, protože na podrobné studium nezbývalo času. A tak kreslila desetkrát, dvacetkrát, třicetkrát. Za několik dní měla v hlavě každou čáru, i když neznala její účel. Pak dostala nová schémata a nové učebnice o rozlišovacích schopnostech a vlnových délkách. Nebyla to dovolená, jak sliboval Kraus. Dvanáct i šestnáct hodin nesmyslné dřiny a biflování.

„Vůbec tomu nerozumím,“ říkala nešťastně kapitánovi Harleyovi, a stále doufala, že se stane zázrak a on ji vyhodí, protože je neschopná.

„Nikdo po tobě nechce, aby se z tebe stal inženýr. Jde jen o to, umět správně obkreslit nákresy, nic nepřehlédnout, správně se orientovat. Všechno se nedá ofotografovat.“

„Ale jaký to má smysl? Co vlastně budu dělat?“

Smál se. „Všechno se včas dovíš, nebude to nic zvláštního, na to máme odborníky. U nás získáš pouze přehled, základní znalosti.“

„Mám přece právo vědět…“

„Já sám to nevím a ani mne to nezajímá. Při našem povolání je lépe vědět jen tolik, kolik je bezpodmínečně nutné.“ Zapálil si cigaretu a okamžik ji pobaveně pozoroval. Pak šáhl do psacího stolu a podal jí několik knih. „To si prostuduj, možná, že to budeš potřebovat.“

„Kunsthistorie“

Humboldtova universita

„Ano, dějiny umění. Jména a letopočty nazpamět, alespoň ty nejdůležitější. Tady je filosofie a zde politické dějiny. Příští týden navštívíš všechny obrazárny v Berlíně i ve východním. Trochu si odpočineš.“

Odešla rozmrzelá a nesvá. Zdálo se jí to všechno nesmyslné. Proč jí dávají učebnice z NDR, proč se má učit o středověkých malířích a současně o infradetektorech?

Posadila se k oknu a hleděla do zahrady. Dnes se nemohla soustředit. Nechtělo se jí jít ani do kina. Venku chodili lidé a po asfaltu se míhala světla automobilů. Stmívalo se.

Ne, nechtěla o ničem přemýšlet. Na okno usedla veká šedivá můra. Měla sametová křídla a silný trup.

„Co by se asi stalo, kdybych řekla, že to nebudu dělat?“ Proč se jen člověk nedokáže zbavit myšlenek. Vynořují se, ať chce nebo nechce. Kdyby se tak mohla podívat na chvílí domů. Někde ve velké výšce letělo letadlo. Radarové stanice mohou zachytit těleso pohybující se v prostoru až do vzdálenosti pěti set kilometrů. Speciální infradetektory kontrolují vzdušný prostor do 800 km a mohou zjišťovat i ponorky pod hladinou.

Je vlastně hrozně sama. V internátě byly Ella a Fanka, u Griega Ida – co asi dělají? Kraus si vyšel na procházku do zahrady. Odsedla od okna – zase by ji otravoval.

Chudák máma, jaké má asi starosti. Bude-li ve východním sektoru, mohla by jí napsat. Jen docela stručně. Jsem zdravá, mám se dobře. Určitě by to šlo.

Nad střechou protějšího domu počal vycházet měsíc. Velký a bílý, jako kulaté zrcadlo. Doma ho vždycky viděla nad Žižkovem… Jak to ale udělat, aby dostala odpověď? Zpáteční adresu nemůže uvést.

Má se dobře. Ano, má se dobře. Nemá hlad, chodí slušně oblečená a spí v čistých peřinách – sama. Ale co bude potom? Cítila, že se jí zmocňuje strach. Jaký bude ten úkol? Zapálila si cigaretu. Škoda, že nemůže říci: „Od zítřka dávám výpověď.“

Přejela dlaní tvář a zdálo se jí, že cítí pod bříšky prstů jemné předivo vrásek. Bezmyšlenkovitě si třela spánek, jako by je chtěla odstranit. Někdy večer si vyjít a nevrátit se… to je ovšem nesmysl. Nic takového neudělá. Za dva dny by ji našli. Musela by pryč z Německa, ale kam? Všude by ji vydali jako zlodějku.

Sevřela hlavu do dlaní. Proč byla takový blázen, proč byla tak strašně, strašně hloupá. Teď už jí nic jiného nezbývá. Dala se na vojnu, musí bojovat. Zasmála se tomu přirovnání. Bylo kruté, kruté a cynické. Ale proboha, může dělat něco jiného. Může říci – já nechci, já nebudu? U Eggerta měla alespoň svatý pokoj. Mají to ohromně zařízeno. Vytáhnou člověka z kriminálu a teď dělej, nebo dostaneš dvojnásobný flastr. A za nic, vůbec za nic.

Bála se, aby nedopadla jako Fanka, aby se nemusela svlékat někde ve varieté a nakonec byla ráda, že si mohla lehnout do Wadeho postele. Ještě že se nic nestalo.

„Všechno je svinstvo,“ řekla polohlasně a rozžala stolní lampu. „Musím se učit.“

V neděli měla volno. Byla to po dlouhé době opět skutečná neděle. Rozhodla se, že ji využije co nejlépe a že nebude myslet ani na malířské školy ani na radiolokační zařízení. Že nebude myslet vůbec na nic, ale koupí si někde dvě velké porce čokoládové zmrzliny. Pak půjde na mraženou kávu a bude vůbec dělat, jako by patřila do tohoto města.

Oblékla si šaty z bílého švýcarského taftu, které si dala ušít ještě v Hamburku těsně před tím, než se stal malér s penězi.

Téměř hodinu se oblékala a česala. Dělalo jí to radost. Oknem viděla Krause, jak lelkuje na zahradě. Voda v malém bazénu se zlatými rybkami se leskla a celé ovzduší zmalátnělo odpoledním klidem. Věděla docela dobře, že na ni čeká. Byla však rozhodnuta udělat cokoli, jen aby se ho zbavila.

Dvakrát se přečesala a vyzkoušela všechny střevíčky. Kraus se konečně trpělivě natáhl do plátěného lehátka. Na slunci bylo dobrých pětatřicet stupňů a ve stínu jen o pár stupínků méně. Překrásná neděle.

Harley ji ráno lákal, aby se s nim jela koupat k Tegeler See. Měla sto chutí, ale nejela. Věděla, jak by to skončilo. A teď se přece nenechá otrávit Krausem. Viděla se v zrcadle – slušelo jí to.

„S takovouhle figurou bych musela udělat kariéru,“ slyšela v duchu Fančin hlas a ironicky se usmála. „Už ji začínám dělat.“

Ve tři čtvrti na dvě vyšla. Kraus spal s tváří zakrytou novinami. Podařilo se jí nepozorovaně proklouznout kolem jeho lehátka. Někde trylkoval skřivan – ví bůh, kde se zde uprostřed města vzal – a v zahradách voněly růže.

Jela několik stanic přeplněným S-Bahnem a vystoupila u botanické zahrady. Už dávno jí nebylo tak dobře. Všechno se v ní uvolnilo a dlouhou dobu se toulala poloprázdnými cestami kolem rozkvetlých záhonů s květinami, které nikdy neviděla.

Ještě se sem nepřivalily rodinky ze Steglitzu a na milence bylo také příliš brzy. Posadila se na lavičku u jezírek. I zde ve stínu růžových besídek bylo skleníkové dusno. To zákoutí jí připomínalo růžovou zahradu na Petříně. Chyběl pouze rozhled na Prahu.

Napadlo ji, že Praha je skutečně nejkrásnější město na světě. Nikdy dříve to tak necítila a vždycky si říkávala, že je jedno, kde vlastně člověk žije. Nebylo to jedno.

Představovala si, že si k ní někdo přisedne a osloví ji. Že jí nabídne, aby si šli někam zatančit. Co by odpověděla? Měla by si vymyslit něco věrohodného.

Za poslední měsíc se naučila mnohému rozumět a pochopila spoustu nezbytných věcí. Kapitán konečně mluvil zcela otevřeně. Kdyby nebyl vojákem – ale on vlastně nebyl vojákem – byl by jistě dobrým učitelem.

„Bezpečnost každého našeho pracovníka spočívá v tom, jak dalece umí mluvit pravdu. Každá akce se musí připravit tak, aby člověk, který ji provádí, mohl mluvit z devadesáti procent pravdu a o tom zbytku nemluvit vůbec.“

Pohnula se. Ne, dnes jí může Mac Harley vlézt na záda. Zapálila si cigaretu a pozorně rozložila sukni po lavičce, aby si ji nepomačkala.

„Samota není vůbec tak zlá, jak se říká,“ myslila si. „Je mi tu docela dobře, kdo ví, kdy bude zase tak krásný den.“

„Pokrytče,“ řekl hlas uvnitř. „Chtěla by sis jít zatančit a tajně doufáš, že se ti to podaří. Jenom máš strach z toho, co ti řekl Harley. Žádné známosti, žádné přítelkyně a vůbec žádného přítele.“

Zavřela oči. Ano, tak nějak to bylo. Kdyby mohla mít někoho ráda, docela bláznivě se zamilovat – všechno by se změnilo. Určitě by se všechno změnilo.

Cítila na tváři sluneční paprsky a slyšela vysoký bzukot hmyzu. Usmívala se.

„A pak by to dopadlo jako s Jindrou,“ ozval se opět vnitřní hlas. „Buď ráda, že ta noc u Wadeho je za tebou a nemusíš povolovat šaty.“

Zachvěla se. Na tvář jí dopadl stín. Zaclonil celou její postavu. Slyšela hlasité oddechování a cítila upřený pohled. Někde na cestě za jejími zády se prali vrabci. Hlasitě čiřikali a mávali křídly. Prudce otevřela oči.

„Ježíši Kriste!“

Tělnatý muž s vrásčitou tváří, v obnošených hnědých šatech si otíral velkým kapesníkem holou lebku.

„Hrom do tebe! Kde ty se tu bereš?“

„Pane doktore, pane doktore, pane doktore!“ Hlasitě vykřikla a najednou mu visela na krku a z očí se jí řinuly slzy.

„No tak, tak neblbni, pusť mne přece, jsou tu lidé.“ huhlal jí udýchaně do ucha a čelo měl opět orosené velkými kapkami potu. „Počkej, dej pokoj, takové vedro – vypadáš docela pěkně.“ Vymanil se z jejího sevření a usedl na lavičku.

„To je ale náhoda, všeho bych se nadál. Počkej, svléknu si kabát.“

Měl proužkovanou košili s odřenými manžetami a zapraným límečkem.

„Víš, že mám radost? Takové setkání.“

„Já také, hroznou. Od kdy jste v Berlíně?“

„Ale pár týdnů.“

Na cestě se stále ještě prali vrabci.

„Dostal jsem nabídku, do Tunisu. A tak obcházím známé, abych sehnal papíry. To víš, Anglie to není, ale budu rád, až odtud vymáznu. Možná, že se mi později podaří dostat se zpět do Evropy. A co ty? Myslel jsem, že jsi v Hamburku?“

„Ano, byla jsem,“ řekla váhavě a odvrátila pohled. „Také vám to zde připadá jako doma?“

„Také, proto sem chodím. Proč ses někdy neukázala?“

„Dost dobře to nešlo.“

„Nešlo?“

Pokrčila rameny.

Trochu zestárla, myslil si Kalfus a vyňal z kapsy krabičku doutníků. Ale je z ní pěkná ženská. Dým doutníku se nechtěl rozptýlit. Šaty stály nejméně sto marek.

„Máš tu snad rande?“

Usmála se, „ne, nemám.“

„Nevadí ti to?“ klepl prstem do doutníku.

„Vůbec ne, pěkně voní.“

„Holandské…“ Je trochu unavená a poděšená, proč se stále dívá kolem sebe? „Tak povídej, děvče, jak žiješ a co děláš? Jsi ohozená, všechna čest. Mám dojem, že bych si mohl od tebe půjčit stovku.“

„Treba dvě…“ sáhla po kabelce.

„Neblázni, to já jen tak. Dostal jsem zálohu, abych měl na tu Afriku větší chuť.“

„A co děvčata?“

„Holky? Ani nevím. Tiboldy balí dál cukrlata a Fanka se uchytila někde ve varieté. Prý je také v Berlíně, ale ještě jsem ji neviděl. Šel bych se na ni podívat, na mrchu, jak umí kroutit zadnicí. Jsi stále u té společnosti?“

„Ne, nejsem.“

Kolem lavičky přešla rodina se dvěma dětmi a kočárkem. Černý důstojník s odkvětající rusovláskou se opřeli o zábradlí u jezírka a na protější straně se hlasitě hihňal houf děvčat. Odpoledne začínalo.

Kalfus hleděl na šedivou špičku svého doutníku a pomalu jím otáčel mezi prsty. Sylvě se zdálo, že to je včera, co seděli u Schelicka a pili kávu. Měl stále stejně rudý obličej a vrásčitými víčky zastíral oči před sluncem.

Nesměle položila svoji ruku na jeho. „Jsem tolik ráda, že vás vidím…“ v očích měla opět slzy.

„Ale, ale, přece nebudeš brečet, jsi nějak na měkko.“ Jeho hlas zněl chraptivě a obhrouble, ale pevně tiskl její ruku.

„Zatracená náhoda, vlastně jsem chtěl jít na pivo. Vím o jedné restauraci, kde mají Plzeň. Žádnej šmejd, pravou exportní – ne ty zdejší břečky. Pašují ji z východního sektoru. Opravdu nikoho nečekáš?“

„Opravdu nikoho.“

„To se divím, taková holka… Kde vůbec bydlíš?“

„Začíná zde být spousta lidí, nechcete jít na tu Plzeň?“

„To víš, že chci. Správná žába. Tam nás nebude alespoň nikdo otravovat.“ Těžce povstal a přehodil si kabát přes ramena. „Nebudeš se za mě stydět? To víš, nejsem právě v gala…“

„Ale pane doktore…“ zavěsila se do něho a nasadila oslňující úsměv.

„Sakra, umíš v tom chodit, snad jsi nezměnila zaměstnání?“

Zchladla.

„No, no, no, nic ve zlém, však mne znáš.“

„Změnila, ale ne tak, jak myslíte.“

Šli dlouhou platanovou alejí, on kolébavě s vysunutým břichem, ona lehce a zvučně, jak jehlové podpatky klapaly na velkých kamenných dlaždicích. Dva američtí důstojníci se za nimi ohlédli a ušklíbli se. Bylo jí to jedno. Vzduch byl přesycen vůněmi unavených květů a od jezírka táhly drobné mušky.

„To je dobře, to jsem rád, bylo by tě škoda. Často jsem na tebe vzpomínal. Nějak jsi zapadla a zmizela a někdy jsem si říkal, že jsi nevděčná potvora. Ani ses na člověka nepřišla podívat. Vše odpuštěno, nemrač se. Já vím, člověk se musí starat nejdříve sám o sebe. Tak jsi spokojená? Všechno dobře klape a jednou zvedneš kotvy a hrr za oceán, že?“

Mlčela. Pevně stiskla jeho paži. Nebuď husa, teď nesmíš brečet, říkala si v duchu a polykala slzy. Cítila nutkavou touhu svěřit se se vším tomu těžkopádnému muži s velkou vrásčitou tváří. Ale může se toho odvážit? Neprovedla by zase nějakou nenapravitelnou hloupost? Copak to jde jen tak říci: „Pracuji pro MIC. Jsem agentka a hrozně se bojím, aby mne neposlali do Československa nebo za mříže.“

Slyšela, že jí něco říká, ale nebyla schopna se soustředit. „Ano, mám dost času, pak si můžeme zajít někam na večeři. Prosím? Kde bydlím? Tady kousek, ne, není to daleko.“

Pozoroval ji kradmými pohledy. Když mladá holka sedí odpoledne sama v parku, tak není něco v pořádku. Ale má skutečnou radost, nepřetvařovala se a prachy má asi také. Vždycky byla trochu divná. Je to potíž, taková děvčata by neměla utíkat. Mají plnou hlavu nesmyslů a tady platí realita. Realita a lokty.

Zastavil se a funivě oddechoval. „Vidíš, už nejsem k ničemu, utahala bys mne… Počkej, pusť, půjdu sám. Hřeješ, holka, a na takovém sluníčku toho je až po krk.“

„Vezmu vám kabát…“

Zaraženě na ni pohlédl. „Kuš! Už to není daleko.“ Dojalo ho to. Mizerná válka, vždyť by už měl takovouhle dceru.

Byla to malá restaurace na konci botanické zahrady. Typická berlínská pivnice se čtyřmi schody do sklepního lokálu, s křížovou stropní klenbou a zamřížovanými okny.

Nějakým zázrakem přežila válku bez následků. Miniaturní předzahrádka s pergolami porostlými psím vínem navazovala na nejzazší kout Botanischer Garton. Pár stolů a vybledlé slunečníky, jednoruký sklepník a dvě číšnice v letech. Sestry – a sklepník manžel jedné z nich. Rodinný podnik.

Až sem bylo slyšet hučení elektromotoru od ledničky a klapání kompresoru vhánějícího vzduch do sudů s pivem.

„Chtěla bych tě mít ráda, mít ráda, mít ráda,“ kloktal nasládlý hlas zpěvačky ze starého přijímače dolé v lokále. Ubrusy byly čisté, pokryté průhlednými přehozy z umělé hmoty. „Guten Tag,“ pozdravil bezruký a zlomil se v pase.

„Servus,“ vydechl Kalfus a hodil kabát přes opěradlo žlutě nalakované zahradní židle.

„Jawohl, zweimal!“ zvedl dva prsty a sklepník zmizel v temné chodbě. „Podívej se, tenhle holomek obsluhoval Goebbelse ještě v pětačtyřicátém. Při boji o Reichstag mu ustřelili ruku. Večer to vždycky dává k dobru. Schází se tu stará garda. Nic se nezměnilo, věř mně, že mi to už všechno leze krkem. Nemohu se dočkat, až vypadnu.

Cože? Samozřejmě, že budeš pít pivo! Pak si dej třeba kremrole. A nemluv před ním česky. Řekl by, že došlo.“

Byl zde stín a ticho, průhledem viděli zelené plochy trávy. „Víš, já se hrozně těším, hrozně se těším, že zase začnu nový život. Že to tu všechno nechám a budu se jen dívat, jak se to v té staré dobré Evropě žere. Vaterland mně může políbit zadek.“

Sfoukl pěnu na zem pečlivě posypanou červeným pískem. „Já to nikdy nepila…“

„Kuš, nikdy?“

„Ne, vždycky se mi zdálo moc hořké.“

„Prosím tě, je jako med, jako…“ žbluňkavě počal pít. Viděla, jak se mu pohybuje hrdlo a na čele vyskakují kapičky potu.

„Dvanáctka pravá…“ luskl prsty a sklepník zmizel v chodbě. „Pij, ať to nezteplá. To bys neřekla, že se starý chlap může tak těšit, co? Věř mi, že jsem se ani na žádnou holku nikdy tak netěšil. Tady je to všechno nemocný a já z toho německýho špitálu zdrhnu. Budu raději rodit Arabky někde v Tunisu a kurýrovat svrab černochům. Tak se přece napij.“

Zvedla velkou chladnou sklenici.

„Je z žateckýho chmele…“

„Já vím, byla jsem tam na brigádě.“

„Už zase kecáš, to přece nikomu nevykládej.“

Měla hroznou žízeň. Vypila sklenici skoro na ráz. Cítila vláčné trnutí v kolenou a příjemnou únavu.

„Budu mít v hlavě…“

„Pro jednou – mysli si, že jsme na Nebozízku.“

Opět k němu pocítila starou důvěru, jako tehdy, když jí říkal: „Tak se nestyď, musím tě nejdřív vyšetřit.“ Vyňala cigaretu a Kalfus škrtl zápalkou.

„Moc kouříš, co?“

„Trochu.“

„Tak a teď spusť, vidím ti na očích, že jsi toho plná. Nebo je to tajný?“

Postřehl, že se v její tváři něco změnilo. Že se zaostřila a zestárla.

„Ano, je to tajné.“

„I hrome, to se tedy na nic neptám.“

Přejížděla dvěma prsty po sklenici a stírala vlhký opar. V listoví bzučely včely. Jaký je dnes krásný den. Kdyby se tak mohla těšit jako Kalfus. Sklepník usedl u dveří na židli. Viděla, jak zavřel oči. Prázdný rukáv měl zasunut do kapsy bílého kabátku.

Obsluhoval Goebbelse a schází se tu stará garda. Ale proč je tady ona? Ke komu vlastně patří? Komu to pomáhá? Nepomáhá nahrazovat ruku, kterou mu ustřelili v Reichstagu? Třeba vůbec za nic nemůže, třeba musel, jako musí ona. Takový obyčejný člověk.

Ale major Moody je také docela obyčejný i s tím svým šviháckým knírkem. Celý Berlín je plný obyčejných lidí, kteří jdou večer do kina nebo na pivo. A přece…

„Byla jsem zavřená,“ řekla příkře a se vzdorovitou vyzývavostí pohlédla Kalfusovi do očí. „Obvinili mne, že jsem ukradla hamburské společnosti šest tisíc dolarů a chtěla přejít na východ. Byla jsem tam skoro měsíc, ale pak přišel pan Wade… Teď jsem tady.“

Kalfus pomalu otočil hlavu a zadíval se na klímajícího číšníka. Z rádia bylo slyšet nesrozumitelný hlas. Četl odpolední zprávy.

„Počkej, je toho na mne trochu moc. Vezmi to pěkně od začátku.“

Obloha byla rozžhavena do bělostné modři a skvrna pěny u Kalfusových nohou se pomalu vpíjela do červeného písku. Po kmenu vysoké kanadské jedli běžela rezavá veverka. Příjemné místo.

Vyprávěla. Tiše, se sklopenou hlavou, jen občas ji přerušil stručnou otázkou. Na hrdle pod zlatým řetízkem lehce tepala modrá žilka. Takové dítě. Ale ne, už není dítě. Pěkně to na ni zahráli. Zatracený Wade! Ten Grieg přece jen byl něčím v úřadě Vysokého komisaře – ale čím, čím? Na tom konečně nezáleží. Chudák holka, je v tom až po uši.

Docela nízko nad nimi přeletělo letadlo. Směřovalo k Tegelskému letišti.

„Věříte mi, že jsem to neudělala?“ opět na něho pohlédla tím vzpurným, vyzývavým pohledem.

„Jsem přesvědčen, že jsi to neudělala,“ řekl zvolna a díval se za letadlem. „Myslím, že nezničím žádné dívčí iluze, když ti řeknu, že to je pouze jedna z cest, chtějí-li dostat člověka tam, kde jsi nyní ty. Buď klidná, peníze určitě nikdo neukradl, ani ten chlap. Amíci nejsou blbci a zvláště ne, když jde o prachy. Byla to bouda, parádní bouda.

Povím ti jeden případ. Znal jsem kluka, nějaký Vávra z Brna. Chtěl tady dostudovat. Půl roku se potloukal po lágrech – ještě než je zrušili a pak slíznul flek jako malinu. Poslali ho na tři měsíce do Švýcarska. Samý nóbl hotely, prachy, holky, no prostě, jak to chodí. Člověk by tomu ani nevěřil.

A pak jedna holka zmizela. Vávra se mezitím vrátil zpět a za týden ho zabalili pro vraždu. Našli u něho pistoli, z které byla ta holka zastřelená. Vypadalo to s ním moc špatně.

Jenže on ten Vávra měl nevlastního tátu, který byl v republice nějakým velkým zvířetem. Dali mu na vybranou, buď dvacet let nebo se vrátit domů a toho tátu zmáčknout, Co měl kluk dělat? Na všechno kývnul a podepsal.“ Kalfus se usmál a povytáhl obočí.

„Na neštěstí se s tou mrtvou holkou sešel v Mnichově na nádraží. Neměl ani tolik rozumu, aby si to nechal pro sebe. Šel do nějakých novin a chtěl udělat cirkus. Ale neudělal, přejelo ho auto. Taková pitomá nehoda na opuštěný silnici.

Co říkáš, nedáme si kafe? Dáme, že…“

„Oni ho…“

„Dej pokoj a už na to nemysli. Prostě nehoda!“

Mlčela a pozorovala mouchu obíhající v nekonečných kruzích po okraji sklenice. Sklepník se přišoural ke stolu a doktor objednal kávu.

„Co mám tedy dělat?“

Pokrčil rameny. „Nic. Byl bych jen nerad, kdyby sis myslela, že jsem špína. Já opravdu neměl tušení…“

„Také jsem o tom hodně přemýšlela, myslíte, že Grieg věděl?“

„Na to vem jed. Celá ta společnost je zřejmě jen přestupní štace pro MIC. Když chceš chytit psa, musíš mu ukázat kostku cukru a pak teprve nasadit obojek. A při tomhle řemesle musí být cukr hodně sladký a obojek hodně pevný.“

Míchal malou hliníkovou lžičkou kávu a jeho tvář byla neobvykle vážná. „Zapamatuj si moji adresu. Schmargendorf, Biggerstrasse 24, pension Winnige. Můžeš mě přijít navštívit, bude to trvat ještě nejméně dva měsíce, než se pohnu.“

„Vezměte mne s sebou do Tunisu,“ vydechla Sylva.

Usmál se. „Rád, děvče, rád. Ale i kdyby se to podařilo, brzy by tě přivedli nazpět. Dohoda o mezinárodním vydávání zločinců platí i tam. V tom je vtip celé komedie. Nemůžeš jim utéci, chápeš? Ale hlavu vzhůru, ještě jsi mladá.“

„Ano, ale jak dlouho, copak mám takhle prožít celý život? A je to vůbec život?“

„Pss – ne tak tragicky. Kde mně bude konec, než z tebe bude babka. Co vlastně chceš? Oblečená jsi jako ze žurnálu, prachy máš taky a za čáru tě nepošlou. Tak co?“

„To je trochu málo.“

„Vidíš a já si vždycky myslel, že o tohle ti nejvíce jde.“

„Ne, o to mně už dávno nejde. Nejsem slepá – proti vlastní zemi, proti mámě…“

„A o co tedy?“

Odvrátila pohled. Listy vypocovaly sladké krůpěje a sluneční světlo se chvělo na oprýskaných laťkách pergoly. Doma je možná také takové horko a vltavský břeh je obležen tělo na těle. Jak ráda by šla ze Zbraslavi pěšky domů a měla jistotu, že se ráno probudí s odřenýma patama.

„O co? Vlastně ani nevím, na tom stejně nezáleží. Myslela jsem, že člověk může najít štěstí jako vrabec zrno na cizím dvoře, že láska…“

„Co to zase žvaníš? Vrabec, zrno… Kdes to četla? Ještě jsi na něho nezapomněla, co?“

„To už je dávno pryč,“ unaveně mávla rukou. „Ale tohle všechno zůstalo, to, po čem jsem vůbec nikdy netoužila, rozumíte? Co vlastně mám chtít? Když o tom přemýšlím, tak je to hrozně jednoduché, ale ve skutečnosti… Můžete se snad vy vrátit?“

„Já vím, ty nejjednodušší věci jsou vlastně nejtěžší. Takhle o tom přemýšlí každý z nás – vrátit se – ale kde k tomu najít odvahu? Snad to ani odvaha není, spíše přiznání nebo zpověď, to je jedno, jak tomu řekneš, prostě všechno v sobě obrátit na ruby a to je holka nejtěžší věc na světě. Člověk by se musel nejdříve vypořádat sám se sebou a řekni mně, kdo to dovede?“ Zívl. „Nezlob se, to je tím horkem.“

Opět letěla letadla. Ani v neděli nedají pokoj. Úzká, s křídly ostře zakloněnými dozadu. Stále jen letadla a letadla. Ráno, v noci, v poledne.

Zdálo se jí, že si už nemají co říci. Vždyť on je na tom úplně stejně. Radost ze setkání zvolna vyprchávala. Měla raději mlčet, stejně to není k ničemu. Na tohle nevymyslel nikdo žádný recept. Ta mříž, která tě drží, je uvnitř a můžeš se přes ni jen dívat.

Hrála si s papírovým ubrouskem a doktorovi těžce zapadaly oči. Takové horko.

Chtěla jít vlastně na zmrzlinu a zatím pije hořké pivo. Vždycky dělá všechno obráceně. Něco se v ní zlomilo. Tak Grieg to věděl a Norman také i Hoffmannka. Předpokládala to, ale přece jen se jí to zdálo příliš obludné, jaká špinavost. Ale proč, proč jenom?

„Potřebují lidi, kteří nemají na vybranou,“ slyšela doktorův hlas. Zněl ospale a nevýrazně. Co jí je do politiky? Proč nenechají člověka klidně žít? Děvčata v jejím věku vozí kočárky a ona mohla také. Kdyby alespoň věděla, že toho Jindra někdy lituje. Ale proč by litoval, o něho přece nejde. To je moje věc a můj život. Jen na mně záleží, jak se z toho dostanu. Člověk si musí najít cestu sám. Proč to jen nepochopila dříve. Proč je člověk ve dvaadvaceti letech tak hrozně hloupý.

Větve vysokých stromů počaly dělit klesající slunce na mosaiku oslňujících bodů. Napadlo ji, že Norman leží někde na pláži před chatou a má už záda úplně černá.

Kalfus kouřil doutník a mlčel. Ospalost ho přešla. Viděl zaraženou dívčí tvář a tušil, co se v ní děje.

„Mohu-li ti radit, spolkni to a mlč. Nic jiného se nedá dělat. Vlast, domov – sama to přece nevyřešíš.“

„Ale já tak nechci žít!“ vykřikla téměř.

Pokrčil rameny a podíval se ke dveřím. Sklepník tam nebyl. „Na to je už pozdě. Musíš vzít skutečnost takovou, jaká je. Narodili jsme se prostě ve špatné době. Celý svět je v pohybu a jedinec neznamená nic. Každému je jedno, co chceš, co cítíš nebo necítíš. Nebudeme si nic nalhávat, prostě nám to nevyšlo. Každý si představoval, že se za dva za tři roky vrátí s vavřínovým věncem na krku domů a zatím nám nezbyl ani věnec na funus. Tak je to, holka, jaké řečičky, nám za kecání nedá nikdo ani hebla. Trvá to prostě moc dlouho, moc dlouho. S tím nikdo nepočítal.“

„To je slabá útěcha.“

„To není vůbec žádná útěcha, ty house. Měli bychom si zajít někam na pořádnou večeři. Člověk o tom nesmí přemýšlet. Dáme si láhev vína a hned ti bude dobře.“

Dívala se stranou, někam k pruhu dýmu držícímu se nad severním předměstím. Krásný den. Lidé se vracejí z výletů a těší se, kam půjdou večer. Kdyby jela deset stanic S-Bahnem, stála by na hranicích mezi dvěma světy. A přece i tam se lidé vracejí od Sprévy nebo od jezer a pálí je do červena ožehnutá záda. Jak je to všechno nesmyslné. Polovina ulice patří na západ a polovina na východ. Děti si chvíli hrají zde a chvíli tam. Žádná Grenz-Polizei je neuhlídá a milenci jsou každý z jiné země. Ale jak s tím souvisí ona? Jak s tím souvisí ona?

„Nechtělo se vám někdy na všechno vykašlat a opravdu se vrátit, ať to dopadne jak chce?“ otázala se tiše a křečovitě se usmála.

Díval se na ni klidným, vážným pohledem. Pak pokrčil rameny. „To já znám, každý člověk má takové stavy. Potřebuješ se prostě něčeho napít.“

Kývl na sklepníka. „Platím! Ne, nic neříkej, zavedu tě někam, kde se ti vykouří světabol z hlavy. A peníze schovej. Kdo ví, kdy se nám to zase tak hodí.“

V mysli se jí vynořila vzpomínka na jeden okamžik, kdy si říkala, že už nikdy nebude pít. Bylo to tehdy po večeru s panem Bollmannem, když ji Johanka ukládala do postele.

„Musím být důsledná,“ řekla si odhodlaně. „Ne, děkuji, nebudu nic pít!“

„No dobře!“ odbyl ji příkře a vlastnicky se do ní zavěsil.

Když se po jedenácté vracela domů, bylo jí docela dobře a ještě v posteli si polohlasně říkala: „Člověk si prostě nesmí z ničeho dělat těžkou hlavu. Já vždycky vidím všechno z té nejhorší stránky.“

Celý ten horký letní měsíc uplynul překvapivě rychle. Přečetla pěknou hromadu knih a naučila se zpaměti, aniž věděla proč, řadu letopočtů a jmen.

Věděla, kdo je Albrecht Dürer – to konečně věděla i doma – Louis le Nain, Claude Monet, Sandro Botticelli, Bambino Vispo nebo Rudolf Nehmer a Fritz Gremer či David d’Angers.

Ve skutečnosti však nevěděla vůbec nic, protože nerozuměla ani malířským ani sochařským školám a znala pouze reprodukce z několika svazků dějin umění. Nezajímalo ji to, ale poctivě se snažila zapamatovat alespoň jejich životopisy a částečně se jí to dařilo.

Naučila se vlastně spoustu podivných věci, o nichž dříve neměla ani tušení. Dovedla zacházet s miniaturním mikrofónem, který měl podobu slunečnicového květu a mohla jej nosit jako brož na šatech. Zapojoval se na magnetofón ukrytý v knize.

Dovedla totéž zařízení vložit do podprsenky, jejíž kostice byly vlastně přívodem k ještě menšímu transistorovému magnetofónu, který bylo možno nosit pod paží, měla-li kostým nebo plášť. Bylo to všechno docela jednoduché.

„Jsi šikovná holka,“ říkal Mac Harley a nikdy neopomenul dodat. „Pro kriminál by tě byla velká škoda. U nás tě čeká budoucnost.“

Věděla, že to říká záměrně, aby jí připomněl minulost. Dívala se na všechno úplně jinak než prvé dny, kdy ji vyděšenou přivezli z vazby a snažila se vzbudit ten nejlepší dojem.

Snad na tom měl podíl i doktor Kalfus. „Musíš být mazaná, nebo to s tebou špatně dopadne,“ řekl jí toho večera docela otevřeně.

A ona nechtěla, aby to s ní špatně dopadlo.

Snažila se co nejméně myslet na to, co přijde. Zatím to vše byla jen zajímavá, nezvyklá hra. Koupila si za 120 DM nové zlaté hodinky a byla několik dní úplně šťastná.

V duchu si říkala, že nikdy neudělá nic, s čím by nemohla vnitřně souhlasit. Harleyovo i Krausovo dvoření jí bylo docela příjemné. Nikdy nepřesahovalo přípustné meze, čemuž se sama divila.

Občas se jí zmocňovaly pochybnosti nejrůznějšího druhu, ale naučila se jim čelit.

„Volím ze dvou zel to menší,“ přesvědčovala sama sebe „Svoboda je přece jen svoboda. Mám alespoň nějakou naději.“ Jenom nevěděla jakou. V té chvíli si říkala, že ráno je moudřejší večera a usínala se zapjatým transistorovým přijímačem na nočním stolku.

Toho večera ji bolela nepříjemně hlava. Venku bylo těžké dusno a ani lopatky ventilátoru nestačily zmírnit horko v pokoji.

Osprchovala se, spolkla dva aspiriny a unaveně se natáhla na rozestlané lůžko. Někde v dálce se blýskalo. Měla žízeň, ale nechtělo se jí vstávat. Slyšela neustávající, jednotvárný hukot letadel, mířících k Tempelhofskému letišti. Stále čekala, kdy se konečně ozve šumot deště.

V rádiu to občas zapraštělo a mužský, profesionálně vemlouvavý hlas nabízel elektrické pračky na osmnáct měsíčních splátek po dvaapadesáti markách. Hrozně neměla ráda tyto barytonové, důvěru vzbuzující hlasy.

„Jsem sama, úplně sama v tak velkém městě,“ napadlo ji pojednou bez souvislosti. Ventilátor se stále otáčel kmitavými pohyby kolem své osy. Kdyby Mac Harley zaklepal na dveře, možná, že by řekla – dále –. Viděla ve tmě záblesky lopatek neslyšně předoucího ventilátoru. Pohnula se a odhozená deka se pomalu sesouvala na podlahu. Mít někoho ráda, trošíčku mít někoho ráda.

Na stolku zabzučel domácí telefon. Tiše a nevtíravě. Venku se opět zablýsklo. „Už se nedivím, když se opuštěná ženská někoho chytne. Člověk přece musí mít někde útočiště. Musí mít někoho, kdo ti přikryje dlaní oči.“ Zase se blýsklo. Jednou a ještě jednou. Telefon vytrvale bzučel.

„Vlezte mě na záda.“ Přeladila stanici a obrátila se na druhou stranu. Zvedl se vítr a třásl čekajícími korunami stromů. „Musím se jít napít, už to nevydržím.“

Telefon ještě bzučel. Posadila se a rukávem pyžama otřela zpocené čelo. Pak zvedla sluchátko.

„Co je?“

„Oblékni se a přijď dolů. Oblékni se na cestu.“

Hlas umlkl a ze sluchátka se ozývalo jen přerušované bzučení. „Mac Harley.“

Seděla nehybná a tuhá. Prsty nohou se dotýkala příjemně chladné podlahy. „Už je to tady!“ Bolest hlavy se ozvala s nesnesitelnou prudkostí. Tupě vstala a rozžala stropní lampu. Kolem žárovky poletovaly malé můry. Byl jich plný pokoj, neměla nechávat otevřené okno.

Počala se oblékat.

Gabriel Wade seděl v rákosovém křesle a pil chlazenou sodovku. Měl flanelové, světlefialové kalhoty a košili stejného odstínu.

„How are you?“ otázal se širokým jižním přízvukem, který nedovedla nikdy napodobit. Mac Harley se houpal v druhém křesle u psacího stolu a pilníčkem si čistil nehty.

„Starej pán tě zve na kus řeči. Říkal jsem mu, aby to nechal na ráno, že už budeš spát, ale vyhodil mne. Tak se rozlučte, stejně máme zpoždění.“

„Nechceš se něčeho napít?“ otázal se Harley lhostejně.

Přikývla. Ještě před chvílí by tomu chlapovi otevřela. Co to s ní vlastně je?

Vyňal láhev koňaku.

„Ne, raději sodovku, mám žízeň.“ Slyšela svůj hlas, zněl klidně a nevzrušeně. Nalil jí do velkého poháru. Všechno bylo úplně samozřejmé. Věděla přece od počátku, že tato chvíle musí jednou přijít.

„A co moje věci?“

„O to se nestarej, nejedeš na Kamčatku.“

Voda byla ledově studená. Cítila, jak ji štípe v krku.

„A kam tedy?“

„Vlastně nikam, přestěhuješ se o pár ulic dál, ale to všechno ti řekne Moody.“

„Pitomý zvyk tahat lidi o půlnoci z postele!“

„Také to říkám,“ zívl a protáhl se.

„Neměla bych si vzít alespoň kufřík?“

„Není třeba, Mac tě přestěhuje se vším komfortem. Pojedeme, ano?“

Stiskla horkou, zpocenou ruku kapitána Harleye. Bylo jí úplně jedno, zda se s ním loučí, nebo ne. Cítila ulehčení, že nezaklepal na její dveře. Přála si být strašně daleko, strašně daleko od toho všeho.

Ve voze si zapálila cigaretu. Wade spustil obě okna, aby byl trochu průvan. Kolikátá cigareta to již dnes byla? Možná, že ji bolí hlava z kouření.

Projeli spojovací uličkou na Sundgauer Strasse. Ještě před chvílí ležela klidně v posteli. Někde však bylo již rozhodnuto, že musí vstát. Kdy to asi bylo rozhodnuto?

„Koupil jsem minulý týden v aukci prima obraz,“ pravil tiše Wade. „Jeden pitomec se bojí, že Berlín neudržíme a tak dělá výprodej, aby mohl zdrhnout někam na francouzskou hranici. No řekni, není to idiot?“

Asi není, myslela si Sylva.

„Ty do toho teď budeš dělat, nechtěla by ses jít na něj podívat?“

„Nechtěla, starej pán čeká,“ odpověděla ironicky. Teď má tak chuť jít si s ním lehnout do postele!

„Tu chvíli by ještě počkal…“

„Nemám náladu na obrazy a vůbec na nic!“ odsekla podrážděně. Nenaléhal. Na křižovatce zabočili vpravo do Dahlemu. Jedou tedy do čísla 172 na Clay Alee.

„Tak někdy příležitostně, co říkáš?“

„To znamená, že mne nepošlou pryč,“ uvažovala chladně.

„Nelíbilo se ti u mne?“

Mlčela.

„Ty jsi divná holka, nebo snad chceš prachy?“

„A ty pár facek?“ vyjela nepřirozeně.

Přestal se usmívat. Snad to na něho udělalo dojem.

Blížili se k rozsáhlému komplexu dvoupatrových budov. Černý strážce, z něhož byla vidět jen bílá písmena MP na helmě, zvedl závoru a Wade opatrně projel.

Pili černou kávu u majorova psacího stolu. Všechno bylo úplně neoficiální, přivítání i rozhovor. Moody seděl pouze v košili se široce rozhaleným límcem a neustále si otíral dlaně do kapesníku.

Oknem viděla výstražný rudý bod zavěšený v prostoru. Věděla, že pod tím bodem je ocelová konstrukce stožáru vysílačky. Neviditelná konstrukce. I tady byla jakási neviditelná konstrukce.

„Když se vám to podaří a já o tom nepochybuji,“ major mluvil s rozvážnou, těžkopádnou dobromyslností. „Máte před sebou otevřenou budoucnost. Dostanete přednostně papíry do Států a postaráme se vám o slušné místo. Je to práce bez jakéhokoli osobního nebezpečí, o tom se konečně sama přesvědčíte.

Předpokládáme ovšem, že budete iniciativně, ale do nejmenších podrobností vykonávat rozkazy. V přímém styku s vámi bude od tohoto okamžiku pouze kapitán Wade, který osobně odpovídá za splnění akce. Na všechno ostatní zapomeňte.

Chcete ještě kávu? Ne? Tak cigaretu?“

Wade zívl a přehodil nohu přes nohu. Nesnažil se zakrýt, že se nudí.

„Proč to nevyklopí rovnou, to je nějakých řečí. S celou tou věcí se už vůbec nadělala spousta cavyků. Co vezmou ti chlapi z Psychological centre do rukou…“

„Máme informace,“ Moody dopil kávu a utřel si kapesníkem ústa. „Máme informace, že v Československu byl vyvinut nový, vysoce citlivý druh radiolokačního zařízení. Výroba má být prováděna v kooperaci s východoněmeckým závodem ET Werke v Berlíně, Hellersdorfu.

Z hlediska obrany svobodného světa je naprosto nezbytné získat podrobné informace o těchto radiolokátorech. Nemusím snad nic vysvětlovat, doufám, že jste získala jakýsi přehled.

Nerad používám silných slov, ale je to životní otázka, v jistém smyslu slova ovšem, Ne, do toho závodu nepůjdete, na to máme skutečné odborníky. Háček je totiž v tom, že ET Werke budou pravděpodobně vyrábět jen dílčí součásti zařízení.“ Major se odmlčel a opět si otřel rty. Zcela zbytečně, káva byla dávno dopita.

„To to trvá, to to trvá,“ myslil si Wade. „S takovou zde budeme sedět do rána. Kdyby alespoň ta holka nedělala fóry.“

Upřeně se jí díval na prsa a zapomněl oklepnout i popel z cigarety.

Seděla vzpřímeně s napjatou tváří. Do fabriky ji nepošlou, domů ji také nepošlou, co tedy bude dělat? Byla unavená a vyčerpaná napětím. Když se to podaří, dají jí pokoj. Bude chodit mezi svobodnými lidmi a nikdo se na ni nebude dívat tak, jako ten sprosťák Wade. Nikdo, alespoň pokud nebude sama chtít. Ale dají jí skutečně pokoj?

Major povstal a zamířil do rohu místnosti k zazděnému trezoru. Chvíli si hrál se zámky a pak vyňal bílou obálku.

„Podívejte se dobře na tu fotografii. To je ten člověk.“ Podal jí obálku se snímkem.

„Zná všechny detaily. A teď to hlavní,“ Moodyho hlas již nezněl těžkopádně ani dobrácky. „Váš úkol má několik alternativ. Dávejte pozor. Musíte si všechno pamatovat, žádné poznámky.

Získat příslušné informace. To znamená, získat toho člověka pro spolupráci. Obdržíte přesné instrukce, jakým způsobem si budete počínat. Odchýlit se od těchto instrukcí smíte jen se souhlasem kapitána Wada.

Další možností je, přimět toho člověka, aby přešel do západního Berlína a přijal místo, které mu bude nabídnuto. To bychom považovali za nejlepší řešení a rovněž pro vás by bylo nejvýhodnější.

Poslední alternativy bude použito jen v případě, kdyby obě předcházející možnosti zklamaly. Ale o tom nebudeme zatím mluvit. Znamenalo by to, že jste nepracovala dobře.

Jste mladá, duševně i fysicky zdatná žena. Nebudeme si brát servítky, nyní víte, o co jde. Toho muže musíme získat všemi prostředky a za každou cenu. Nemělo by vám to činit potíže. Jakou taktiku zvolíte, bude záležet pouze na vás. Kapitán Wade vám bude udílet pouze instrukce technického a odborného rázu. Vytvořili jsme vám k tomu také všechny myslitelné podmínky…“ Vzal fotografii, vsunul do obálky a vrátil se k trezoru.

„Zde jsou vaše doklady. Československý státní pas na jméno Sylva Klánová, narozená v Praze, studující. Studujete na Humboldtově universitě dějiny umění. Jména rodičů a data narození souhlasí. Všechno souhlasí, nemusíte si nic vymýšlet a nesmíte si nic vymýšlet! Zásadou je mluvit pravdu do nejmenších podrobností.

Zde je osobní průkaz NDR a křestní list na jméno Sylvia Klaan, narozená v Praze, německá státní příslušnice. Nacionále rodičů opět souhlasí. V pětačtyřicátém jste byli z Československa odsunuti a oba rodiče krátce poté zemřeli. Nyní studujete v Berlíně. Až dosud jste žila u příbuzných v Hirschbergu.

Tyto doklady máte pro případ, že byste byla náhodně zadržena policií ve východní zóně. Pas jako kamufláž pouze pro inženýra Hálka. Ten člověk se jmenuje Jiří Hálek. Zde je váš studijní index a obdržíte rovněž příslušné studijní pomůcky a skripta. Muži bývají někdy zvědaví.

Pro Hálka budete československou studentkou, přítelkyní dcery Bertholda Schuberta. Schubert je spolehlivý člověk a umožní vám seznámení s Hálkem. Nic víc.

Aby byla snížena možnost nesnází na minimum, máte zajištěnu garsoniéru na rozhraní anglického a sovětského sektoru v Tiergarten, Invaliden Strasse…“ Pojedete-li jednu stanici S-Bahnem, jste na východě. Má to své výhody. Přesné instrukce obdržíte rovněž od kapitána.

„Inženýr Hálek přijel do Berlína dnes…“ major Moody pohlédl na hodinky a trochu se usmál. „Jak vidíte, naše informace jsou naprosto přesné. Přijel dnes ve 22,45 hod. rychlíkem Vídeň-Praha-Berlín. Je ubytován v hotelu Simplon, docela malý hotel, spíše pension na Simplon Strasse ve Friedrichsheinu.

Jeho pobyt je plánován na tři měsíce, tedy dostatečně dlouho, abyste se nemusela ukvapovat a získala jeho důvěru. Každý den se budete telefonicky hlásit na čísle 42-56-16. Volat smíte pouze ze západních sektorů.“

Na Sylvu pršel déšť pokynů, příkazů a informací. Mechanicky přikyvovala. Bylo zde dusno k zalknutí. Dým z cigaret se převaloval u stropu a majorova bílá košile počala vlhnout potem. Celý záměr před ní vyvstával v jasných obrysech.

Všechno bylo docela snadné a jednoduché. Papíry pro nejrůznější eventuality, spolupracovníci, kteří zajistí seznámení, byt… A někde je člověk, jehož důvěru má získat. Zatím je to pouze tvář z fotografie. Neznámá, cizí.

Neví, že major Moody otevřel ocelový trezor. Neví, že pro tohle ji dostali do kriminálu. Inženýr vynalezl pouze infradetektor, kterým je možné zjistit na obrovské vzdálenosti odpalovací rampy a podzemní atomová zařízení.

Co jí je do ramp a do rozlišovacích schopností radiolokátoru, stejně tomu nerozumí. Tak na tohle potřebovali slušnou holku.

Na rtech ji štípal nikotin a pálily ji oči. Pili koňak. Moody, Wade i ona. Všimla si, že se jí chvějí konečky prstů. Byla unavená, unavená a ubitá hlasem Moodyho, který ji nenechával ani okamžik vydechnout.

„Ano je to jasné, všechno je úplně jasné.“ V temnotě za oknem rudě zářil výstražný bod na stožáru vysílačky. Na Tegelském letišti přistávala letadla. Obyčejná, vojenská letadla.

X

Umývala jablka.

Vůně floxů visela nehybně v odpoledním horku a ve velkých květech slezových růží se utápěly včely.

Anny zmizela někde v jídelně pro skleněnou mísu na ovoce a Sylva si s přivřenýma očima nechávala proudit vodu z vyleštěného mosazného kohoutku do dlaní.

Slyšela tlumený hlas inženýra Schuberta, který se na terase bavil s Hálkem o výsledcích mezinárodního lehkoatletického utkání. Na hustou zelenou síť v otevřeném okně doráželo několik much a jejich vytrvalý bzukot uspával.

Všechno zde bylo útulné a dokonalé. Kuchyň, bílými kameny vydlážděná terasa, předzahrádka s pestrým záhonem floxů, i celá vilka, Čistá a půvabná, podobající se domkům z Monetových obrazů.

V celé Genoveva Strasse byly všechny vilky stejně malé a stejně úhledné, lišící se vlastně jen barvou květin v zahradách. Na rohu ulice stanice trolejbusu a nezbytná telefonní budka, mlékárna se strakatou krávou na vykachlíčkované stěně nad pultem, stánek s novinami. Tichá, spořádaná ulice, tiší, spořádaní obyvatelé.

Úmyslně prodlužovala ten okamžik, kdy mohla odběhnout za Anny umýt ovoce. Chtěla se uklidnit, nahlédnout do zrcadla a přesvědčit sebe samu, že všechno jde prostě nádherně.

Ještě neměla čas o ničem uvažovat a s něčím si lámat hlavu. Příjemná odpolední návštěva s jablky a zmrzlinou, černou kávou a zbytečným povídáním.

Anny byla výstřední mladé děvče a chovala se docela nenuceně. Dnes se vlastně viděly teprve podruhé. Poprvé, když Wade dával celou věc dohromady. Mohlo jí být pětadvacet, ale i méně. Skutečně studovala.

Všechno kolem ní bylo dokonale pravdivé. Slezové růže, zelená síť proti mouchám i inženýr Schubert.

Neměl daleko do šedesátky a něčím jí připomínal Eggerta z čokoládovny. Ve válce přišel o nohu, ale kdyby se o tom sám nezmínil, nepoznala by to. Pracoval ve vývojovém oddělení ET Werke a Sylva se marně dohadovala, jak dalece je do všeho zasvěcen.

Pomalu se zbavovala nejistoty a strachu. Schubert pozval inženýra Hálka na nedělní odpolední svačinu a jen mimochodem se zmínil, že jeho dcera má přítelkyni Češku, která zde studuje na státní stipendium.

Anny někde nahoře uličnicky pískala a Sylva pozorovala skleněnými dveřmi oba muže u zahradního stolku a mechanicky leštila sněhobílou utěrkou jablka.

Kolik mu může být let? Třicet? Pětatřicet? Příjemný člověk, škoda, že nosí brýle, bez brýlí by mu to lépe slušelo. Na schodech se ozval klapot Aniných střevíčků.

„Tady je mísa, ještě uvařím kávu.“

„Kde vězíte, děvčata?“ Schubertův hlas vyrušil Sylvu ze zamyšlení. Spěšně narovnala jablka na mísu a vyběhla ven.

„Zde máte nejlepší průvodkyni po všech muzeích a obrazárnách, opravďu tomu rozumí. Přednášky vám začínají až za měsíc, že?“

„Ano, bohudík…“ usmála se a položila mísu na stůl. „Anny ještě vaří kávu.“ Uvědomila si Hálkův upřený pohled. Už dlouho se na ni nikdo tak nedíval. Přátelsky a laskavě, jako by říkal: „To je dobře, že zase slyším někoho mluvit česky, už jsem tady celých osm dní.“

Měl šedý, jednořadový oblek a tmavě modrou vázanku. Bylo horko, ale neodvážil se ji uvolnit. Ne, kvůli nim určitě ne. Snad ze solidarity se starým pánem, oblečeným s puntičkářským pedantstvím, kterému chyběly jen rukavice a – železný kříž. Jistě nosil dříve železný kříž, napadlo jí docela bez souvislosti.

„Podívám se za Anny, zdá se mi, že vaří tu kávu příliš dlouho.“ Schubert se usmál a povstal. Měl velký, oválný obličej s výrazným nosem a poněkud vypouklým čelem. Pozorně smetl s kabátu drobty tabáku.

„Nechtěl byste černé pivo?“ otázal se Hálka.

„Ne děkuji, počkám raději na kávu.“

„Máte v umění mé dcery větší důvěru než já, dohlédnu na to.“

Po chodníku za nízkým plotem vezli mladí manželé kočárek s dvojčaty.

„Jak se vám líbí v Berlíně?“ otázala se Sylva, protože ji nic lepšího nenapadlo.

Pokrčil rameny. „Ani nevím, ještě jsem neměl na nic čas.“ Opět se usmál tím otevřeným, příjemným úsměvem a počal hledat v kapsách cigarety. Cítila, že se snaží zakrýt rozpaky právě tak, jako ona. U oka měl malou jizvu, která se při každém pohybu víčka lehce zachvívala.

„A vám?“

Mávla rukou. „Všeho moc škodí, dva roky je dlouhá doba, ale už jsem si zvykla. Raději mi řekněte, co je nového doma?“

„Nic, myslím, že nic, mám málo času. V divadle jsem byl naposledy před půl rokem. Říkal jsem si, že tady to bude lepší, ale není, zatím není. Jsem od rána do večera v závodě. Rád bych se podíval k moři, ještě jsem je nikdy neviděl, ale nevím…“ Mluvil tichým, klidným hlasem a neustále se usmíval. Byla pro něho příjemným překvapením. Ještě před hodinou si říkal, že to bude ztracené odpoledne, že se měl Schubertovi raději omluvit, ale dost dobře to nešlo.

„Jsi mrcha, jsi zatracená mrcha,“ šeptal Sylvin vnitřní hlas. „Proč to vlastně děláš?“

„Přišel jsem v poslední chvíli,“ zahlaholil od skleněných dveří Schubert.

„Vida, jak dovede být starý pán veselý,“ napadlo Sylvu.

„Nevím, co by z toho bylo, ale káva sotva. Dnešní děvčata se pletou do všeho jenom… Jste také tak dobrá kuchařka, Fräulein Sylva?“

Anny udělala za otcovými zády uličnický obličej a šálky na dřevěném podnose se jí povážlivě zakymácely.

„Nechcete si zahrát karty?“ otázal se Schubert. „Anny…“

„Už běžím, otcova představa dokonalé neděle by nebyla bez karet úplná.“

Sylva zachytila Hálkův pohled. Měl světle modré oči. Nyní je trochu přivřel, jako by jí chtěl něco říci. Uvědomila si, že se mezi nimi utvořilo za tu krátkou chvíli jakési tiché spojenectví. Spojenectví lidí, kteří se vlastně neznají, ale již pouhé vědomí, že oba mluví stejnou řečí, z nich dělá přátele.

U děvčat v internátě nebo později s Kuczierkem a Krausem nic podobného nepoznala. Všichni se svorně snažili, aby bylo co nejméně znát, že jsou cizinci. Byl to jeden z projevů pudu sebezáchovy. Co nejméně se lišit od okolí. Ale jemu to nebylo třeba. Vyzařovalo z něho sebevědomí a jistota. A tu nikdo z těch, které znala, neměl. Ani Kalfus – a tím méně ona.

Také na to jednou přijdou, že se lidské štěstí skládá ze samých maličkostí. V technice je to jako v životě.

Míchej Anny, Fräulein Sylva snímá… Mimochodem, obdivuji vás, pane kolego. Obdivuji, jak dokonale jste překonal tradiční Dopplerův systém, naše oddělení se tímto problémem zabývalo hezkou řádku let.“

„Ale tati…“

„Už mlčím, Anny, už mlčím. Má docela pravdu. Jen žádnou pracovní tématiku. Je neděle. Ještě jste se nebyl podívat u našich jezer? Ne? To si nenechte ujít, je tam opravdu krásně.“

„Dávej přece pozor, papa…“

„Ano, máš pravdu, měl jsem odhodit kulovou desítku. Je jako nebožka matka, také mne musí stále napomínat.“

Taková komedie, myslila si Sylva. Lidské štěstí se skládá ze samých maličkostí, jako chalupa z cihel nebo činžák z panelů. Ale že je k tomu potřeba základ, o tom nemluví. Ona by také potřebovala základ. O něco se opřít a přidržet. Hálkovi se to směje, stojí nohama na pražské ulici a ví, že se tam vrátí. Co ví ona? Jen číslo telefonu.

Opět zachytila jeho pohled. Asi ho to nebaví. Měla by s ním začít trochu koketovat. Ale opatrně, nesmí nic přehánět.

Ve vedlejší vilce hrál někdo na klavír. Štěstí a Dopplerův systém – něco o tom četla. Je to způsob, jak zachytit jeden nebo více pohybujících se cílů v prostoru. Používá se to k měření rychlosti střel. Vida, k čemu je jí dobrá Mac Harleyova výuka. Ale co to má společného se štěstím?

Měla v ruce dva krále, srdcového svrška a károvou desítku. Ostatní bylo smetí. S tím se přece kanasta vyhrát nedá. Schubert úzkostlivě zapisoval čísla z každé hry. Pokoušela se uhodnout, může-li Jiří vykládat.

V korunách stromů šelestil vítr a nadzvihoval jí cíp sukně. Stále ještě bylo slyšet klavír. Chopinův Minutový valčík, vždycky se jí líbil. Škoda, že se neučila hrát na klavír, vlastně nic pořádného neumí. Teď je řada na ní, má odložit károvou desítku?

Celé odpoledne hráli karty. Bylo to únavné, pro všechny kromě Schuberta. Na pestrý ubrus dopadaly žluté sluneční skvrny a neviditelný klavírista cvičil neúnavně etudy. Na ulici se počaly objevovat rodinky ze sousedství. Naparáděná paničky s vypjatým poprsím a tloustnoucími boky. Děti v bílých punčoškách. Zavadila pohledem o hodinky. Bylo téměř pět.

„Ne ne, doprovodím vás, pane kolego, doprovodím vás, ještě to zde neznáte,“ naléhal Schubert, když Hálek konečně povstal, aby se rozloučil. Chvíli se dohadovali, přemlouvali a vyměňovali zdvořilosti.

„Také již půjdu, myslím, že máme s panem Hálkem stejnou cestu, opravdu se nemusíte obtěžovat,“ nabídla se Sylva a Schubert rozhodil odevzdaně rukama.

„Tak to je jiná, to je jiná, lepší průvodkyni si nemůžete přát. Anny, vrátila jsi slečně knihy? Je hrozně zapomnětlivá…“

„Jen se nestarej, to je v pořádku,“ zívla unuděně Anny.

Konečně byli venku. Zahradní branka zapadla a Hálek si otřel zpocené čelo. „Co člověk neudělá pro přátelství mezi národy… Svléknu si kabát, nebude vám to vadit?“

Zavrtěla hlavou. „To jste měl udělat již dávno. Obdivovala jsem vás.“

Usmál se. „Neodvažoval jsem se, to víte, zdvořilostní návštěva. Je to za osm dní, které jsem zde, již třetí. U ředitele, u hlavního konstruktéra a dnes u Schuberta. Měl jsem vlastně úplně jiný program, ale jak vidíte, člověk není nikdy svým pánem.“

Byl o hlavu větší než ona a měl krátce přistřižené hnědé vlasy. Občas se dotkl loktem její paže.

„Ani nevíte, jak jsem rád, že jsem vás poznal, člověk se zde cítí úplně ztracený.“

Přisvědčila, znala dobře ten pocit samoty uprostřed davu.

„Pozor!“ pevně ji přidržel za zápěstí. Cítila, že jí buší srdce. Snad leknutím. Po vozovce přejel trolejbus. Stále ji ještě držel za zápěstí. Přála si na všechno zapomenout, splynout s tím proudem svátečně oblečených lidí a na nic nemyslet. Nemyslet na to, že večer musí vytočit číslo 42-56-16 a hlásit: „Všechno je O. K.“

Stisk na zápěstí povolil. Ne, to není člověk, který vyhledává dobrodružství. Snad je dokonce ženatý – ale ne, o tom se Moody nezmiňoval, jistě by ji upozornil, mají tak přesné informace. Je pouze zdvořilý. Zdvořilý k Schubertovi, zdvořilý k ní. Co si asi myslí? Mnoho toho nenamluví.

Prošli kolem stanice S-Bahnu. Obávala se, že se zastaví a bude se chtít rozloučit. Ale nezastavil. Všechno se v ní uvolnilo. Horečně přemýšlela, o čem by měla mluvit. Nic pořádného ji nenapadlo. Cítila rozpaky a nejistotu, proč přece něco neřekne?

Kdysi tak šla s Karlem Šafránkem. Poznali se v tanečních a dali si na neděli rande. Také celé odpoledne ani nepromluvil a večer ji chtěl líbat. Kolik jí to tehdy bylo? Šestnáct nebo sedmnáct?

Jenže dnes jí není šestnáct ani sedmnáct. Vlastně ani neví, kolik jí je, ale asi hodně, je opravdu dospělá. Už si nemyslí, že polibek je hrozně velká g krásná věc. Už si nemyslí, že svět byl stvořen jen pro ni. Někde uvnitř ji něco tíží a chladí, to tehdy neznala.

„Nechcete se trochu projít?“ otázal se konečně, když se v dálce objevila další stanice. Šli nyní širokou třídou a po obou stranách byl park. Vlastně to nebyl park, byly to pečlivě upravené, vybombardovaná plochy. I tady kdysi bydlili lidé.

„Ano, ráda, už dávno jsem tak nešla.“

„Je to zvláštní pocit procházet se cizím městem. Nikdy jsem to ještě pořádně nezkusil. Je to moje první delší cesta za hranice. Dvakrát jsem byl v Lipsku na veletrhu, ale to trvalo vždycky jen tři dny. Člověk neměl čas ani se pořádně rozhlédnout.“

„Musíte si čas umět udělat.“

„To jsem si také říkal, ale vždycky to nejde. Opravdu vás nezdržuji?“

Proč se stále jen omlouvá? Zavrtěla hlavou. „Každý den se člověk nesejde s krajanem. Chtěla bych toho tolik slyšet a vy mlčíte.“ Pocítila prudkou touhu vydráždit ho, přinutit ho, aby si jí všiml, jaké má vlasy a jaká má lýtka. Zdálo se jí, že zrozpačitěl, ale ten dojem trval jen chvíli.

„Tak pojďme někam na večeři a můžeme si povídat celý večer.“

Tichá voda, napadlo ji. Zaváhala.

„Dobrá, ale každý za své.“

Pátravě na ni pohlédl a pak přikývl. „Platí, každý za své, vrátím se alespoň do studentských let. Dáme si to nejlacinější jídlo a sodovku, ale jen jednu dohromady.“

Tančili.

Terasa kavárny Simona byla přímo nad Spreevou a příjemný večerní vánek čeřil hladinu řeky. Po Roland Ufer se míhala světla automobilů a odraz neónových svítidel se převaloval po temné hladině.

Souhlasila, aby si říkali křestními jmény. Dva Pražáci v Berlíně si přece nebudou vykat. Ale to bylo již v devět hodin a nyní bylo půl jedenácté. K seznámení stačí vlastně hrozně málo. Chvílemi se jí zdálo, že ho zná již velmi dávno. Připomínal jí domov, jeho hlas měl důvěrně známý a blízký tón, který se úzkostlivě snažila napodobit. Uvědomila si, že ona to zabarvení již ztratila, že musí dávat pozor, aby kladla správně přízvuky.

„Musíš být opatrná,“ šeptal vnitřní hlas, „nesmíš na sebe zbytečně působit city, už nejsi malá holka.“

Počala mu vyprávět podrobnosti ze svého života. Lehce a samozřejmě. Letos o prázdninách nejela ani domů, teprve nyní dokončila seminární práci o hlavních směrech středověkého malířství. Ale na vánoce určitě pojede, už to opravdu nemůže vydržet.

Tančili.

Cítila v pase jeho ruku. Kdysi ji tak držíval Jindřich. To už je celá věčnost. Zpěvačka za jejími zády se řemeslně usmívala. Proč si každá zpěvačka myslí, že se musí usmívat?

Dívala se zblízka na jeho tmavěmodrou vázanku. Byl trochu neohrabaný a chyběl mu rytmus. Co by za to dala, kdyby místo zde tančili v Mánesu. Nebude snadné něco z něho vymáčknout, takový nemluva. Ale je docela milý. Trochu se k němu přitiskla. Co udělá?

Usmál se a lehce jí pohladil ruku. Nebo se jí to jen zdálo? Zase písnička o lásce. Kdysi si je zapisovala do linkovaného sešitu a učila zpaměti, později v ní vzbuzovaly tesklivou náladu. Dnes se jí zdá, že to jsou nesmyslná, prázdná slova.

Jakápak láska, jde přece o něco docela jiného. Všechno je předem určeno, všechno jde podle plánu na základě poznatků sexuální psychologie. V Psychological centre dělají svoji práci důkladně. Má dokonce stanoven termín, kdy nejdříve se s ním může vyspat. Na to, bude-li také on chtít, se nikdo neptá. Je fysicky i duševně zdatná žena. „Tak se čiň, holka,“ řekla si v duchu cynicky, ale znělo to falešně.

Něco se v ní vzbouřilo. Pocítila prudký odpor a nechuť k sobě samé i k té ruce na svém pase. K modrým očím za střízlivými brýlemi. Odtáhla se. Všechno je určeno a ten chudák nic neví, O čem vlastně mluví?

Vrátili se ke stolu. Číšník roznášel vysoké sklenice s pivem. Je to vlastně špinavost, tady přece nezáleží na politickém přesvědčení, ale na slušnosti mezi lidmi. Servírka nabízela zmrzlinu a čokoládové dorty. A co když to nedokáže? Když nedokáže lhát a přetvařovat se?

Možná, že ji ani nepožádá o schůzku. Měla by mu navrhnout návštěvu Národní galerie nebo muzea. Musí být na všechno připravena.

Počal mluvit o své rodině. O mamince, co všechno mu chtěla s sebou zabalit, o sestře, musí jí určitě přivézt na nové šaty. Servírka opět nabízela čokoládové dorty.

Viděla před očima karlínskou ulici i starý činžák. Co nejpodrobněji se jí snažil vysvětlit, kde bydlí. Sevřelo se jí srdce. Bylo jí najednou hrozně smutno. Ty důvěrné vzpomínky v ní něco probouzely. Probouzely v ní celý minulý život, dětství i mládl. Jeho slova i gesta jí připomínaly okamžiky, které již kdysi prožila.

Bůhví proč si vzpomněla, jak šla jednou s tátou v májovém průvodu přes Karlín. V kterém to bylo vlastně roce…? Táta nejdříve celé ráno nadával: „Musíme, každého zapisují, mám si to nechat věčně vystrkovat?“

Ale pak přestal, nebručel a usmíval se. Měla nové šaty z růžového taftu. Když odcházeli, máma se za nimi dívala z okna. Tehdy se jí to hrozně líbilo.

Dnes teprve začíná chápat, oni si vlastně doma nikdy nerozuměli, nedovedli k sobě najít cestu. Odcizovali se jeden druhému a možná, že stačilo docela málo…

„Ne, děkuji, už odcházíme,“ odmítla nabízený podnos se zákusky. Servírka s lhostejnou úklonou se proplétala dále k tanečnímu parketu.

„Nepůjdeme? Je pozdě,“ otázala se. Za tři měsíce se vrátí do své Karlínské ulice.

Dotkl se její ruky. „Nezatančíme si ještě jeden kousek na dobrou noc?“

Ale on se nemá vrátit, on se přece nesmí vrátit. Nepřítomně povstala a nechala se vést k parketu. Ve spáncích jí vzrušeně tepala krev. On se nesmí vrátit.

Rozloučili se na stanici S-Bahnu. Nebylo daleko k půlnoci. Jednoruký invalida sklízel stánek s novinami.

Viděla ještě, jak jí zamával a pak se vůz rozjel. Její vlak se blížil z druhé strany. Přešla na protější nástupiště. Bolely ji nohy i hlava. Vtiskla se do rohu poloprázdného vozu a zavřela oči. Již dávno nebyla tak unavená, ale to všechno jsou nervy. Jednotvárný hukot ji uspával. Ne, teď nesmí usnout. Za chvíli bude na druhé straně. Všimla si, že má odřený střevíček. Nešika, copak nechodí vůbec tančit? Ale asi skutečně nechodí.

V Bellevue vystoupila a pěšky se vracela na Invaliden Strasse. Ulice byly ještě plné lidí. Dekoltované holky korsovaly před osvětlenými výklady.

„Tady je jiný svět, úplně jiný svět,“ říkala si v duchu. Vítr od Správy vháněl do ulic vlhký pach vody. Počalo jí být chladno. Možná že na ni myslí. Už asi také bude ve svém hotelu. Je to přece jen pěkné, když si člověk může s někým pohovořit. Uvědomila si, že se docela těší, až se opět uvidí. Teď nebude myslet na nepříjemné věci, rozhodně na ně nebude myslet.

Před domem stál se zhasnutými světly velký černý mercedes. Opět pocítila to bláznivé bušení srdce. Snad to není…

Nemohla odemknout domovní dveře. Konečně. Stiskla knoflík světelného automatu a rozběhla se po schodech vzhůru. Odněkud slyšela tlumený smích a hudbu.

Nesmysl! Jak by se sem dostal? Ulehčeně vsunula klíč do zámku bytu. Nebylo zamčeno. Se staženou tváří otevřela.

Na gauči ležel Gabriel Wade a četl noviny.

„To byla ale doba.“ Zívl a posadil se. „Čekám tu už dvě hodiny.“

Pocítila prudkou touhu udeřit tohoto flegmatického muže do tváře. „Všechno je v pořádku, chtěla jsem zavolat až ráno, nebylo to možné.“

„Rozkaz zněl v osm hodin – tak jsem se přijel podívat. Neuvaříš kávu?“

„Ano, hned…“

„Hlavně, že to klaplo. Ale podruhé dodržuj stanovené termíny. To tedy znamená, že spojení se Schubertem končí, nesmí být kompromitován, jasné?“

„Ty máš klíče od bytu?“ otázala se chladně.

Krátce se zasmál. „Myslíš, že jsem lezl oknem?“

Zapálila plynový vařič. Měla po náladě. Zatracený život. Není to stejné, jako kdyby si stoupla někde před výklad na Bellevue?

„Snad se nezlobíš?“ vstal a objal ji kolem ramen.

„Nech mě, není mi dobře.“

„Vyspíš se z toho a hned to bude v pořádku. Přinesl jsem ti otázky. Ne, ještě je dost času, začneš s tím nejdříve za tři týdny. Zatím se na to můžeš pořádně podívat. Nevezmeš si kávu?“

Pozorovala plynový plamen, jak mění barvu. Doma tak vždycky stála nad vařičem, když vařila mléko – kolikrát jí uteklo. Maminka už asi spí. Maminka…

„Nemám chuť, vůbec na nic nemám chuť.“

„Přece mne nepošleš domů. Ta garsonka je docela prima, že? Sám jsem ji vybíral. Víš, co to je, sehnat v Berlíně slušný být?“

Nalila vařící vodu do šálků. Co má dělat? Vyhodit se nedá, takový chlap je zvíře… Do čeho jsem se to dostala?

Otevřel rádio. Ve Vídni četli noční zprávy. „Sovětský svaz vypustil další umělou družici na oběžnou dráhu kolem země. Největší výška v apogeu 1600 km, v perigeu…“

„Čert aby to vzal, člověk celý den neslyší nic jiného.“ Přeladil na Monte Carlo. „Tady alespoň neotravují s družicemi. Pojď si sednout!“ Přitáhl si ji na klín.

„Dej pokoj! Snad mě alespoň necháš umýt a svléknout!“ Prudce přibouchla dveře koupelny a otevřela naplno kohoutek umyvadla. Pak se hlasitě rozplakala.

Scházeli se téměř pravidelně každý večer. Minulou sobotu si prohlédli National Galerii a během dalšího týdne navštívili Staré i Nové museum u Humboldtovy university.

Cítila, že v jeho společnosti ztrácí pocit osamocenosti. Že nachází svůj dřívější bezstarostný tón a zapomíná na strach. Všechna nashromážděná a potlačovaná touha po domově se drala na povrch a vnucovala jí myšlenky, kterým se dříve vší silou bránila. Do omrzení se vyptávala na známá místa, na programy kin… Zdálo se jí, že je z domova nikoli rok, ale celých deset let.

Počátek září se přihlásil dešti a nebylo nepříjemné procházet velkými sály a postávat nad vitrínami. Nikdy dříve ji to nezajímalo. Nyní četla průvodce a odborné katalogy se vzrůstajícím zájmem a občas přemýšlela o tom, proč jí tolik věcí dosud unikalo.

Na každou prohlídku se předem pečlivě připravovala. Dělalo jí to dobře, když Jiří se zaujetím naslouchal a mohla mu vysvětlovat věci, které se den předtím sama naučila. Nebylo v tom jen pokrytectví, ale i touha, touha změnit se v někoho jiného. Vyměnit svůj život za jiný život.

Dosud mezi nimi nedošlo k nejmenším důvěrnostem. Byl stále stejně zdvořilý a příjemný. Nebyla si jista, co si o ní myslí, a zneklidňovalo ji to. Nejasně počala chápat, že se něco změnilo. Dovedla si po dlouhé době opět hmatatelně představit domov. Už to nebyla jen vzpomínka. Všechno dostávalo živý, konkrétní tvar. Jako by jeho přítomnost a jeho slova s sebou přinášela podobu vzdálené země.

Nesnažil se zakrývat, že se mu líbí. Vracelo jí to sebedůvěru a dobrou náladu. Vzápětí však podléhala výčitkám svědomí a v duchu se obviňovala z podlosti.

Každý večer ji pravidelně doprovázel na nároží Breite Strasse, kde byly koleje pro zahraniční studenty. Když se přesvědčila, že skutečně odešel, vracívala se oklikou na stanici S-Bahnu a odjížděla domů.

Nikdy nemluvil o své práci a otázala-li se ho, dostala všeobecnou, nic neříkající odpověď. Chvílemi zapomínala, že musí pravidelně večer volat číslo 42-56-16 a tehdy si uvědomovala, jak málo stačí k tomu, aby byl člověk spokojen.

Wade jí dával pokoj – zatím. Nikdo na nic nespěchal, nikdo nic nepřipomínal. Před několika dny se poprvé pokusila položit Jiřímu otázku. Šli na Monbijou Strasse a zastavil! se u zábradlí nad řekou. „Co je to vlastně Dopplerův systém, o kterém tehdy mluvil Schubert,“ otázala se zvědavě, když se zmínil, že se bude muset zítra zdržet v závodě i večer.

„Na to se mě neptej, to jsou služební věci. Kromě toho je to značně složité, myslím, že by tě to nezajímalo. Podařilo se mi vyřešit určitou technickou otázku, ale Schubert hodně přeháněl. Ze zdvořilosti, myslím.“

Tím bylo toto téma definitivně vyřízeno a šli na černou kávu do kavárničky na nábřeží. Nabývala přesvědčení, že systém otázek je k ničemu. Že plán Psychological centre přece jen není tak dokonalý. Člověk, který nechce mluvit, nenaletí na žádné otázky. Snad kdyby se sám rozpovídal, ale Jiří nebyl mluvka. Někde hluboko ve svém nitru cítila nejasné uspokojení, ale i obavu. Co kdyby se na ni chtěl informovat na vyslanectví? Tato možnost ji znepokojovala. Záměrně mu vyprávěla drobné příhody ze svého domova. Když se loučili, požádala ho, aby jí hodil do schránky u hlavní pošty letecký dopis pro mámu.

V duchu uvažovala, co by se stalo, kdyby ho otevřel. Ale musela získat jeho důvěru, musela ho přesvědčit ještě dříve, než o všem začne důkladněji přemýšlet. Ano, nejprve jen náhodná, bezvýznamná známost a pak už něco tak samozřejmého, že není třeba o tom uvažovat.

Večer bez obalu hlásila Wademu. „Nedá se s ním mluvit, mohla bych vzbudit podezření.“

Nikdy nevěděla, jak dalece je Wademu všechno jedno. Dával jí pokyny s největší lhostejností a nezájmem.

„Tak nenaléhat, to chce čas. Nech to plavat a pokoušej se ho získat z druhé strany. Jak jsi daleko?“

„Zatím nijak,“ řekla mrzutě a byla to pravda.

„To se divím, nepotřebuješ šaty nebo tak něco?“

„V tom to není…“

„Můžeš dostat prachy na repre, řekněme tisícovku, nechceš si přijít?“

Nechtěla. Věděla, jak by to skončilo. Byl ochoten si ji vydržovat z peněz na obranu demokracie. K smíchu.

Dnes si vyšli do Plänter Walde. Měla kávově hnědý kostým se žlutým slunečnicovým květem na klopě. Nechtěla si přiznat, že je rozrušená.

Městští zřízenci stříhali motorovými frézami trávu a na jezírku pluly divoké kachny. Podzim byl na dosah ruky, i když ještě všechno hýřilo zelení a květy. Posadili se na opuštěné lavičce pod rozložitým kaštanem.

Někde na Neue Krug Allee ječela siréna vozu záchranné služby. Když byla malá, hrozně ráda sbírala kaštany. Koho asi vezou, možná, že umírá, nebo je to úraz nebo rodička. Doma mívala plnou krabici kaštanů, dělávala z nich figurky na vysokých nohách. Také mohla mít dítě. Kdyby si je nechala, jistě by zde neseděla. Neseděla a nemusela myslet na miniaturní magnetofón, který ji tlačí pod paží. Zítra chce mít Wade nahrávku. Holku s dítětem by si žádná MIC nepověsila na krk.

„Sylvo…“

Pozvedla oči. Ne, neměl nic z Jindřicha ani z Wadeho. Líbil se jí ten otevřený pohled a usměvavá tvář. Na něho neplatí žádná sexuální psychologie majora Moodyho.

„Stalo se ti něco?“

Zavrtěla hlavou a pokusila se o úsměv. Ten pohled ji znepokojoval. Zdálo se jí, že proniká hluboko do mozku, že ví, co si myslí. Nebo to bylo špatným svědomím?

„Mohu se tě na něco zeptat?“

Tiše přisvědčila. Seděl docela blízko a dotýkali se rameny. V dálce mezi stromy klapal benzínový motorek frézy. Stačilo zavřít oči a představit si, že sedí ve Stromovce. Zdálo se jí, že o něm už všechno ví, že se poznali kdysi velmi dávno.

Pokoušela se ho srovnávat s Jindřichem, ale dost dobře to nešlo. To byli dva úplně jiní lidé. Z Jiřího vyzařovala jistota a vyrovnanost. Ano, jistota. Tu Jindřich ztratil tady nebo ji snad nikdy neměl? Všichni zde něco ztratili, a proto byli vyšinutí. Možná, že by se některé vlastnosti člověka doma nikdy neprojevily. Jindra by ji třeba nikdy neopustil. Zde však neměli pod nohama pevnou půdu, zde platil pouze zákon sebezáchovy. Ona by také nikdy nedělala to, co dnes. Nemusela by se za sebe stydět. Kdyby se s Jiřím potkali před dvěma lety, mohlo být všechno úplně jiné.

„Kolik je ti vlastně let?“

Překvapeně na něho pohlédla. „Šestnáct,“ řekla uličnicky.

„Když mně bylo šestnáct, zastřelili v Kobylisích Heydricha. Vzpomínáš si na to? Pak mne vyhodili ze studií a zavřeli tátu. Na tu dobu nerad vzpomínám, nebylo to lehké.“

Zvážněla. „Třiadvacet, proč?“

Pomalu si zapaloval cigaretu. „A to nemáš nikoho…“ Jeho tvář byla těsně u její. Ještě nikdy s ní tak nemluvil. Cítila vůni cigarety. Párek kachen se s hlasitým pleskáním vznesl nad hladinu.

„Teď mne políbí…“ srdce se jí rozbušilo až v hrdle. Po dlouhé době opět cítila malátné trnutí, které jí prostupovalo celým tělem. Už ani neví, kdy to bylo poprvé, všechna ta jména dětských lásek se jí pletou v hlavě. Trochu pohnula rty, jako by chtěla říci: „Ne, nemám nikoho.“

„Já vlastně nemám také nikoho. Otec zahynul v koncentráku a musel jsem pomáhat matce. Sestra byla tehdy ještě docela malá. Po válce jsem měl co dohánět a pak přišly zase jiné starosti.“

Oklepl cigaretu a vzal ji za ruku. Dlouze vydechla. Nepolíbil ji. Opět se usmíval, ale oči byly stále pozorné.

„Není to hloupé? Známe se sotva tři týdny. Jsem o tolik let starší, nechtěl bych…“ odmlčel se. „Nikdy bych neřekl, že se zde zamiluji. Je to myslím hlavně moje vina.“ Stále ještě držel její ruku ve své.

Párek kachen klesl do rákosí. Někde nad francouzským sektorem zapadalo slunce. Věděla docela dobře, že tato chvíle musela přijít. Na cestičce zapraskal písek. Starý děda tlačil kočárek s nemluvnětem a četl noviny. Takový obyčejný večer. Něco se v ní zlomilo a do očí jí vyhrkly slzy.

„Není,“ řekla docela tiše. Nemyslela na to, že se jí pod paží odvíjí v hliníkovém pouzdru mikromagnetofonový pásek. „Myslím, že není.“

Nechala se políbit na tvář. Něco jí šeptal. Teď nesmím začít brečet, říkala si v duchu. Kolem chodili lidé, ale nikdo si jich nevšímal. Uvolnil ruku a pevně ji objal. Pod paží cítila nepříjemný tlak. „Můj bože, on mne má opravdu rád. Co teď budu dělat?“ Poděšeně se odtáhla. Tohle přece nechtěla, to přece vůbec nechtěla.

Večeřeli ve velké restauraci na Liebknecht Strasse.

„Jsi nejlepší děvče na světě a já jsem ten největší hlupák. Když jsem přijel, myslel jsem, že to zde nevydržím. Jaké víno máš raději, červené nebo bílé?“

Byl úplně změněný. Nakazila se jeho dobrou náladou. Už dávno nebyla tak šťastná a přece to bylo docela jednoduché.

„Bílé, ale každý za své, nesmíš zbytečně utrácet, víš, že musíme ještě vybírat dárky.“

„Kdybychom byli doma, šla bys dnes k nám na večeři.“

Na druhé straně boxu za Sylvinými zády se hlasitě smály dvě ženy. Jít k nim na večeři, k jeho matce a sestře. To neměl říkat, neměl jí nic připomínat. Okouzlení se rozplynulo. Nikdy k nim nepůjde na večeři. Snad jen do jeho hotelu – ale k nim? Láska? K smíchu!

Kavárna se jí pojednou zdála hlučná a zakouřená a hlasitý smích obou žen nepříjemný. Něco, nebo někoho jí připomínal. Někde jej již slyšela.

Znala jeho matku i sestru, kolikrát jí o nich vyprávěl. Vystřízlivěla. Tak by to nikdy nedokázala. Musí to být, jako když přijde Wade. Zavřít oči a pak se jít vykoupat a všechno ze sebe shodit.

Číšník odklízel talíře. Druhý právě přinesl láhev vína. Slyšela Jiřího hlas jen z velké dálky. Ono však pokaždé nejde jen se vykoupat a všechno ze sebe setřást. Něco ti vyryje do srdce rýhu a ta pak přehrává stále stejnou melodii, jako pokažená gramofonová deska.

Ty dvě na druhé straně boxu se již nesmály. S hrůzou si uvědomila, co věděla vlastně již dávno. Nikdy to nedokáže, nemá dost vůle, aby zavřela oči. Nemá dost odvahy, aby učinila ten poslední krok. Balancuje na okraji čehosi, připoutána k napjaté struně, která ji vždycky v poslední chvíli strhne zpět.

Má uvnitř hranici, kterou nedokáže překročit. Co je to? Svědomí, strach? Ne, strach určitě ne. Kdyby jen věděla. Má tedy jít na Clay Alee č. 172 a říci: „Já nemohu, já nechci?“ Ne, to také nedokáže, protože z toho má opravdu strach. Větší než z kolejí podzemní dráhy nebo plynového kohoutku v koupelně.

„Ptal jsem se tě, nemohla-li bys dostudovat v Praze, ale ty vůbec neposloucháš…“

Viděla za hladkými skly brýlí pozorné oči. Rozbušilo se jí srdce. Zatracené nervy, nesmí to přece tak brát.

„Ne, to není možné, mám státní stipendium.“

„Není ti dobře? Jsi celá bledá…“

„Jen trochu nevolno, to přejde.“ Pokusila se o úsměv. „A nemáš strach, že by ses mne pak nezbavil?“

Vzal její ruku do své a počal ji hladit. „Blázínku, nerozumný blázínku. Nechceš, abych objednal koňak?“

„Není třeba, už je to lepší – opravdu.“

Venku byla tma a za okny vyskakovaly neony. Pokusila se opřít hlavu o čalouněné opěradlo. Nervy, měla bych s tím něco dělat, ale dá se s tím vůbec něco dělat?

Cítila, že se někoho dotkla. „Entschuldigen Sie…“ Byla to jedna z žen za jejími zády. I ona se otočila. Zlomek vteřiny si pohlížely upřeně do očí. Se Sylvou se všechno zatočilo. „Fanka – můj bože, Fanka!“

„Bitte, bitte,“ řekla žena klidně a trochu povytáhla obočí.

Fanka Ženíšková! To jí tak ještě chybělo. Cítila, že má hrdlo úplně vyschlé. Jistě všechno slyšela. Teď se k ní přihlásí. Odejít, musím ihned odejít. Stále však viděla ty pozorné oči za skly brýlí. Ne, snad nic nepostřehl. Kdyby se chtěla přihlásit, jistě by to už udělala.

„Nesmím ztratit rozvahu,“ uvažovala rozčileně. Napila se vína a zhluboka vydechla.

Žena za jejími zády povstala a okamžik si upravovala šaty. Sylva zaťala nehty do modrého plyše sedadla. Cítila, jak se jí odlupuje lak. Byla to skutečně Fanka. Úzké, výstředně dekorované šaty ze surového hedvábí. Přešla nevšímavě kolem jejich stolu a pak trochu otočila hlavu. Ano, také ji poznala. Mířila k šatnám.

Musí s ní promluvit. Jistě se vrátí, mohla by… „Promineš? Půjdu se trochu umýt, udělá mi to dobře!“

„Nemám tě doprovodit?“

Zadržela ho. „Ne, není třeba, hned se vrátím, už je to docela dobré.“

Spatřila Fanku okamžitě. Stála na toaletě před velkým zrcadlem a líčila si rty. Prsa i boky jí pod přiléhavým hedvábím ostře vystupovaly.

„Už jsem myslela, že se na mne vykašleš,“ řekla nenuceně, jako by se rozešly teprve včera.

„Fanko…“ objaly se.

„Tebe bych tu nečekala, zkoušíš štěstí na východě? No jsi ohozená, kdo si tě tak obléká? To ten brejláček? Také bych potřebovala někoho. Myslela jsem, že jsi v Hamburku. Tiboldy jednou říkala, že tě viděla v nóbl bouráku.“ Postřehla Sylvino vzrušení. „Copak, jsi celá nesvá…“

„Poslyš, Fanko, mám málo času, však se ještě uvidíme – chtěla jsem ti jen říci…“ viděla její ironický úsměv. Zdála se jí mnohem starší než tehdy u Eggerta. Vyhrnovala si sukni a spravovala podvazky. V ústech měla cigaretu a přivírala oči před proužkem dýmu.

„Abych jako neotravovala, jo?“ Měla černé, krajkové prádlo. „Co teď vůbec děláš? Neviděla jsem tě celou věčnost. Také jsem s tím u Eggerta sekla. Chtěla jsem jít do varieté, ale byla to samá sviňárna a nic z toho. Tak jsem se udělala pro sebe, s nikým se nepotřebuju dělit, no né?“ Upravila si sukni.

„Vypadáš báječně…“

„To je dlouhá historie, někde bychom se měly sejít a popovídáme si.“

„Nechceš ho nechat čekat, co? A kde vůbec bydlíš?“

Sylva otočila kohoutkem umývadla. „Chci se umýt, Kde?“ Vešla dvě děvčata a počala se před zrcadlem česat. „Ale tam…“ kývla neurčitě hlavou ke stěně.

„Aha, a tady studuješ na státní stipendium, že?“ zasmála se Fanka. Plné, rudě nalíčené rty se jí vlhce leskly.

„Všechno ti vysvětlím, sejdeme se třeba zítra odpoledne U Holanďanky!“

„Bydlíš u něj?“ otázala se Fanka úsečně a zamáčkla zbytek cigarety. Na prstech jí ulpěly stopy rouge ze zabarveného konce. Počala je druhou rukou roztírat.

„Zbláznila ses? Je to…“

„Já vím, slyšela jsem vás. Nemáš strach, že tě tu zbalí?“

„Ty máš?“ odrazila Sylva útočně.

„No jo, já si dávám pozor a nechodím s auslandrama. Mohla bys přijít k úrazu…“

„Nezlob se, opravdu už musím jít. Jsem hrozně ráda, že jsem tě viděla. Tak zítra v deset, ano?“

„Kdes to říkala? U Holanďanky? To je…“

„V anglickém sektoru.“

„Už vím, máš pravdu. Počkej ještě okamžik!“ Pevně ji zadržela. Za dvojicí děvčat zapadly dveře.

„Nepůjčila bys mi padesátku? Dnes jsem neměla štěstí, každej by chtěl zadarmo.“

„To víš, že ano, Samozřejmě,“ řekla spěšně a otevřela kabelku. „Už abych ji měla z krku,“ myslela si nervózně. Podala jí stomarkovou bankovku. „Vezmi si to, nebo chceš západní?“ Opět se počala přehrabovat v kabelce. „Tady máš pětadvacet západních, víc nemám.“

„Ty jsi prostě skvělá, to víš, že ti je vrátím.“ Byla úplně vyvedená z míry. Objala ji prudce kolem ramen a chtěla ji políbit.

„Neblbni, nestojí to za řeč. To víš, že na to nespěchám, až někdy, až budeš mít.“

S pocitem úlevy vyšla. Musí být opatrná, člověk nikdy neví, na koho narazí. To tak, ještě se s ní sejít. Byla již docela klidná. Fanka je tedy na dně, ani se to nesnažila zapírat. Možná, že by považovala za štěstí, kdyby za ní přišel Wade. Jenže takové oni nepotřebují. Chudák Fanka. Pocítila prudkou lítost. Vždyť to je včera, co spolu spaly v internátě. Vlastně ne, včera to není, je to už hrozně dávno.

„Dáme si ještě jednu kávu a půjdeme, ano?“ usmála se na Jiřího, ale byl to křivý, nejistý úsměv.

Celý večer se nemohla zbavit tísnivého dojmu. Toulali se bez cíle ulicemi a postávali před ozářenými výklady. Jednu chvíli se jí zdálo, že opět zahlédla na protějším chodníku Fanku.

„Neměla jsem jí dávat tolik peněz,“ napadlo ji pojednou. „Udělala jsem chybu, není přece hloupá.“ Všechen soucit se rázem rozplynul.

Jiří se stáhl. Opět měl ten zvláštní dojem, že se mu někam ztrácí, že polovina její tváře zůstává ve stínu. Vycítil ochlazení a nedovedl si je vysvětlit. Ale možná, že jí opravdu nebylo dobře.

Navrhla, aby šli do kina. Přála si sedět se zavřenýma očima ve tmě a na nic nemyslet. Bylo jí docela jedno, co hrají.

„Musím to vyřešit, musím to nějak vyřešit,“ opakoval s neodbytnou vytrvalostí hlas v jejím nitru. Co by se stalo, kdybych mu všechno řekla?

Držel ji za ruku a občas jí vsunul do úst čokoládový nugát. Vždycky se dotkl její tváře a lehce ji pohladil. Dojímalo ji to. Už dávno odvykla důvěrnostem tohoto druhu, S malátným pocitem v srdci si uvědomovala, že by stačilo jediné slovo a šla by dnes večer k němu.

Když vycházeli z kina, opět zahlédla žluté šaty ze surového hedvábí. Ale mohla to být přece úplně jiná žena. Rozloučili se jako obyčejně na rohu Breite Strasse. Nechala se políbit na ústa a pevně se k němu přitiskla. Nepochopil to.

Vracela se domů pěšky a v duchu si vytrvale opakovala „Nesmím se do něho zamilovat, nesmím se do něho zamilovat.“

XI

„Jak jsi daleko?“ tázával se každý den stejně lhostejně Wade, když vytočila známé 42-56-16.

„Nic nového,“ odpovídala stereotypně a úzkostlivě očekávala, kdy vybuchne. Zatím se však nic takového nestalo.

„Tak natáčej pásky, jsou to sice samé blbiny, ale přece jen něco. A budu potřebovat pár snímků. Ne, od tebe ne. Někoho pošlu. Připravíš jen situaci. Kde budete zítra?“

Odkládala sluchátko s pocitem odporu a tiché vzpoury. Představovala si, jak Wade přehrává magnetofonové pásky s Jiřího hlasem a jak prohlíží snímky pořízené „NĚKÝM“.

„NĚKDO“ měl pokaždé jinou tvář a jiné poznávací znamení, aby mohla připravit situaci. Jednou to byl holohlavý pán s dámským deštníkem pod paží, jindy sotva odrostlý výrostek s vlněnou šálou v kapse baloňáku. Když se vracívala večer domů, měnila směr a zastavovala se v průjezdech domů, aby se přesvědčila, zda i za ní nejde „NĚKDO“.

Šlo jí to na nervy a v noci se budívala s nepříjemným pocitem, že není sama. Celé hodiny ležela s otevřenýma očima a v hlavě se jí malátně odvíjela magnetofonová páska vět, které mu chtěla říci.

Druhý měsíc uplynul a teprve nyní počala chápat, proč Wade nespěchá. Bylo to přece jen dobře promyšleno. Cítila to na sobě. Věděla, že bojuje marný boj, že ho má vlastně již dávno ráda.

Počítali snad i s tím? Marně se snažila přesvědčit sebe samu, že vše je pouhá episoda a že se nesmí nechat unést sentimentálními city. Již jednou na to doplatila a s Jindřichem to bylo přece něco docela jiného. Bránila se jen pouhou setrvačností.

Snažila se domýšlet do všech důsledků, co by se stalo, kdyby mu to řekla. Nebylo však žádné střední cesty. Mohla se pouze dát zavřít, tady nebo tam.

K ránu usínala unavená a vyčerpaná s jedinou touhou, všechno zaspat.

Toho dne ji probudilo vytrvalé zvonění dveřního zvonku. S nechutí otevřela oči. Co se jí to vlastně zdálo? Zvonění se ozvalo opět. Protáhla se a pohlédla na hodinky. Bylo téměř půl jedenácté. Zatracený Wade, ani v posteli jí nedá pokoj.

Večer byli s Jiřím v Komische Oper a přišla domů po jedné. Ne, nebavily ji opery. Zápletka se jí zdála naivní a hudbě nerozuměla. Vstala a přehodila přes ramena župan. Mechanicky si zapálila cigaretu. Zvonek vytrvale drnčel.

„Však se nezblázníš! Okamžik…“ zavolala hlasitě do chodby. „Oblékám se.“ Spěšně si počala rozplétat natáčky. Ledabyle prohrábla vlasy hřebenem a šla otevřít.

Křečovitě stiskla kliku. Nebyl to Wade. Zlatokaštanový přeliv, ohnivě červený kostým. Ve dveřích stála Fanka.

„Ahoj,“ řekla nenuceně a vešla dovnitř.

„Ahoj,“ opakovala Sylva nezvučně a váhavě zavřela dveře.

„Nepozveš mne dál?“

„Samozřejmě, ale nemám uklizeno, sedni si někam.“

„Máš to tu docela prima.“ Zvědavě se rozhlížela.

„K té Holandance jsem se nedostala, něco mi do toho přišlo,“ řekla Sylva spěšně.

„Co říkáš kostýmu, stál sedmdesát marek. To se hodí, že?“

„Sluší ti a přeliv také.“

„Jo, když jsou prachy… Kdo ti to tu platí? Je to s koupelnou?“

„Ano, tady…“ pomalu se uklidňovala. Musí ji dostat co nejdříve pryč. Kdyby přišel Wade, byl by malér. „Prosím tě, jak jsi…“

„Já mít takový bejvák, jezdím za půl roku v mercedesu. Co říkáš? Jak jsem tě našla? Snad nemyslíš, že jsem věřila, že tam přijdeš. Máš se dobře a na kamarádku se vykašleš, to dá rozum. Možná, že bych to udělala také tak. Šla jsem se za tebou pro jistotu podívat. Na tom přece nic není, nebo jo? Kde bydlí ten tvůj brejláček, to už vím taky, to mrkáš, co?

Potřebuju se prostě někde uchytit, rozumíš? Nemám chuť lehnout si za pár marek s každým vobejdou!“ V očích měla chladné nepřátelství. Vzala si cigaretu a naklonila se k Sylvině ruce pro oheň.

„Fanko, neblázni, teď ti nemohu nic vysvětlovat a nechci tě také vyhánět, ale promluvíme si raději někde venku. Hned se obléknu. Tady nemůžeš zůstat, měla bych nepříjemnosti. Pokusím se s někým o tobě promluvit.“

„Nekecej, nejsem padlá na hlavu, chceš se mě zbavit. Vydržuje si tě ňákej prďola a při tom mu couráš na druhý straně s tím brejlatým. Ale já potřebuju někde bydlet, rozumíš? Slušně bydlet. Mám takovou pajzu, kam nemohu slušnýho chlapa přivést. Sklep ve vybombardovaném baráku, měla bys to zkusit. Tady je přece místa dost.“

„Už jsem řekla, není to možné, ráda ti pomohu, ale…“

Pruh slunečního světla dopadal oknem na Fančinu tvář a zbarvoval ji do ruda odrazem od kostýmu. Všimla si, že má na krku čmouhy špatně umyté špíny. Fanka! Fanka, která se drhla svlečená do půl těla i v dvoustupňových mrazech v Eggertově umývárně pro chlapy z Todtovy organizace.

„Tak alespoň pár dní,“ naléhala. „Než si něco slušnějšího seženu. Týden nebo dva.“

„Ne, není to možné,“ řekla Sylva tvrdě. „Opravdu to není možné, nezáleží to na mně. Vezmi si…“ podala jí bonboniéru. „Já se zatím obléknu a půjdeme si někam sednout.“ Shodila župan a vešla do koupelny.

„Vždycky jsi byla mizerná, fajnová svině! Co kdybych šla za tím brejlatým a řekla mu, že jsi politická? Dal by tě zbalit na prvním rohu. Co na tobě chlapi vidí…“ Vstala a vyzývavě se opřela o dveře koupelny.

Sylva se prudce otočila. Všechno v ní povolilo. „Seber se a jdi! Táhni! Nemám chuť poslouchat tvoje sprosťačiny!“ Nepoznávala svůj hlas. Krev ve spáncích jí prudce bušila. „Táhni!“ Vykřikla hystericky a napřáhla ruku s kalíškem vody na čištění zubů. Voda vyšplíchla na Fančin červený kostým, Fanka ucouvla. Překvapeně a poděšeně. V ruce stále držela velkou bonboniéru s obrazem rokokové panenky.

„Neblázní, nemohu ti nic říct? Zkus to bydlet ve sklepě a žrát jednou za den tři rohlíky a půl litru mléka. Kdybys mi půjčila ještě pár marek, pokusila bych se sehnat něco slušnějšího.“

„To víš, že půjčím,“ řekla po chvíli unaveně Sylva a počala se utírat. Má pravdu, má úplně pravdu, já nevím, co je bída. „Sním to všechno, mohu?“

„Ale sněz, v ledničce je salám…“

„Ty máš ledničku?“

„Tamhle ve zdi – ne tak ne, nejdříve Stiskni knoflík.“ Oblékla se a počala se česat. Srdce jí rozčileně bušilo, jako kdyby běžela do schodů. Viděla v lesklé ploše zrcadla, jak se jí chvějí víčka. Můj bože, je mně třiadvacet let a připadám si jako stará bába. Musím s ní vyjít, je všeho schopná, mohla by to udělat. Tak to byla přece ona, špehovala mne. Neměla jsem jí tolik peněz dávat. Teď už se nedá nic dělat.

„Je tady Kalfus, víš o tom?“ otázala se smířlivě.

„Doktor? Ne, za chvíli tu bude celá Eggertovka. Máš adresu? Mohl by mne prohlédnout, nějak často krvácím, tady se nedá k nikomu jít, stojí to fůru peněz.“

„Ne, nemám, potkala jsem ho asi před měsícem v parku. Chystá se někam do Afriky.“ To víš, tebe mu pověsím na krk – myslela si v duchu.

„Dostal papíry?“

„Sotva, je v tom nějaká bouda.“

„A ty nemáš potíže?“

„Co? Ne, zatím ne.“

„Já jsem věčně zachlazená, to je tím sklepem.“

Konečně byla hotova. Přepudrovat se a nalíčila rty.

„Máš úžasnou pleť, jak to děláš?“ řekla Fanka lichotivě. „Kolik potřebuješ?“

„Tak… asi pět set,“ vydechla nejistě a v očích měla vyčkávavé světélko.

„Zbláznila ses? Kde bych to vzala – pět set. Nanejvýš stovku.“

„Copak za to něco pořídím? Víš, kolik stojí nájem? Musím zaplatit alespoň na dva měsíce předem – a pak chci jít k doktorovi, za chvíli bych byla úplně hotová.“

„To nemám, nezlob se, ale nemám.“

Opět stály proti sobě s neskrývaným nepřátelstvím.

„Jak chceš, mohlas mne nechat u sebe bydlet. Když ti nezáleží na tom, co udělám…“ Vsunula do úst poslední sousto a vstala. „Nemusíš se obtěžovat, půjdu sama.“

„Počkej!“ Vztekle ji zadržela. „Pokusím se někde ty prachy sehnat, ale pod jednou podmínkou. Dáš mi čestné slovo, že necháš toho člověka na pokoji a mne také.“

„Bez starosti, potřebuju prachy a nemám chuť se na tebe dívat. Kdy to bude?“

„Řekněme za týden, za týden „U Holandanky“, dopoledne, třeba v deset.“

„Tak dobře, ale kdybys nepřišla…“ pomalu se otočila a přistoupila ke dveřím. „Já mu to klidně řeknu, na to vem jed.“ Sylva seděla v křesle jako opilá. Na schodech ještě dozníval klapot Fančiných střevíčků.

„Běhna, mizerná, zatracená běhna, teď ji budu mít na krku. Co je vlastně lepší, bydlet ve sklepě a nebo tady. Bydlet ve sklepě a mít starost jenom o to, kde sehnat pár marek, nebo mít koupelnu a ledničku a strach? – Strach, strach, strach.“ Sevřela křečovitě hlavu do dlaní. „Vždyť já jsem ještě horší než ona. Mizerná fajnová svině. Za co mně dávají peníze, proč mne nechávají spát v takové posteli? Fanka prodává jen sebe, ale já prodávám všechno, mámu i tátu… Ježíši Kriste, já se zblázním, já se z toho určitě zblázním.“

Vstala a vyňala z prádelníku malou láhev koňaku. Pila a cítila v hrdle ostrou, palčivou příchuť. A to si Wade může přijít, kdy chce… Ty peníze musí sehnat, Jiřího do toho nesmí zatáhnout.

„Ne, nechci, nechci, nechci!“ Otřela si hřbetem dlaně ústa. Musí zavolat Wademu. Láhev byla poloprázdná. V hrdle jí žhnulo a zvedal se jí žaludek. Omámeně vešla do chodby a zvedla sluchátko telefonu.

42-56-16

„Musím s tebou mluvit!“ Její hlas zněl cize a chraptivě. Chvíli bylo ticho.

„Je to nutné, stalo se něco?“

„Nutné!“ opět ticho.

„Přijedu.“

Doklopýtala ke křeslu. Pocit strachu zmizel. Cítila, že se jí točí hlava. Otevřela rádio. Britské vojenské posily se vylodily v Kénii. V Alžíru zvýšená bojová činnost. V Maďarsku byl nezákonně zadržen německý státní příslušník…

Přeladila stanici. Válka, stejně bude válka, všichni se připravují na válku. Hlas nabízel elektrické vysavače značky Ruton za 228 marek. Radiolokační stanice kontrolují vzdušný prostor, neblíží-li se roje sovětských raket. Jiří také vymyslel takový přístroj, ale Jiří nechce válku. Neprodává svoji matku a sestru…

Konečně hudba. Známá, důvěrná hudba. Kdy to naposledy slyšela? Zavřela oči. „Praha I a připojené stanice…“Poděšeně otočila knoflíkem. To tak, bude zde každou chvíli.

Přistoupila k oknu a otevřela je dokořán. Před domem zastavil velký vůz. „Musím se vzchopit!“ Dychtivě vdechla čerstvý vzduch. Září. Po chodníku běžely děti ze školy. Ještě nikdy si nevšimla, že je tu někde škola. Počala zhluboka dýchat. Dole stál černý mercedes. Wade zamykal dvířka.

„Racketeering,“ řekl tiše, když si zapálil cigaretu a usedl do křesla. Upřeně hleděl na rozestlanou postel. „Racketeering,“ opakoval opět a odvrátil pohled. „Dobře, že jsi mne zavolala. Víš, co by to znamenalo, kdyby nám taková akce bouchla na pitomým vyděračství? Doufám, že jsi jí ty peníze slíbila…“ Přikývla. Točila se jí hlava.

„Odkud ji znáš?“

„Od Eggerta…“

„Co dělá?“

„Nic.“

„Jak to nic?“

To nebyl ten lhostejný, flegmatický Wade. Otázky zněly studeně a nebezpečně.

„Kurva?“

Toporně kývla hlavou. Bylo jí špatně. „Musíš být opatrná,“ říkal vnitřní hlas. Venku křičely děti.

Vstal a zavřel okno.

„A co když je kontra? Když se k tobě potřebovala vetřít?“

„Co kontra?“

„Protišpionáž! Třeba hlídá Hálka.“

Pokusila se o úsměv. „Nesmysl.“

„Doufejme. Zítra dostaneš peníze; kdy se máte sejít?“

„Příští středu v 10 hodin.“

„Kde?“

„V cukrárně U Holanďanky.“

„Přijdu se na ni podívat. Myslíš, že do té doby nic nepodnikne?“

„Ne, určitě ne.“

„Mělas ji tu zdržet – ale snad je to tak lepší. S tou věcí teď musíme pořádně pohnout. Vidíš, jaké mohou nastat komplikace. Nechávali jsme ti dost dlouho volnou ruku, zásada je nespěchat, ale teď… Potřebujeme také nějaké výsledky, než nám Moody začne šlapat na paty.“

„Není to lehké, nevím si s ním rady, nechce vůbec o ničem mluvit…“počala překotně vysvětlovat.

„To se dalo čekat, nepošlou sem přece hlupáka. Už ses s ním vyspala?“

Zbledla. Venku si hrály děti na honěnou, slyšela, jak křičí. „Sprosťáku!“

„No, no, no, trochu se už známe, ne? Je to v prvé řadě tvůj zájem. Teď přestávají všechny ohledy, měla bys to pochopit. Kdybys otěhotněla, dovedli bychom se už postarat o to, aby si tě vzal. Byla by to nejjistější a nejbezpečnější cesta, pro tebe i pro něho. Dostal by slušné místo a už by sis na něho dohlédla. Je to svobodný chlap, nic ho doma nedrží, jenom ho šikovně zmáčknout. Holku s děckem tady jen tak nenechá…“

Díval se na ni chladným, nepřítomným pohledem. Viděla jeho úzkou hubenou tvář se zlatými brýlemi. Cítila neovladatelnou touhu vzít vázu a udeřit ho do hlavy.

„Dobře si to rozvaž. Myslím, že by ses nechtěla vrátit…“ kývl hlavou někam do neurčita. „Jsem ochoten ti ulehčit situaci, někoho k němu pošlu. Ale ty musíš získat co nejvíce materiálů, kompromitujících materiálů, aby nemohl couvnout.“ Okamžik přemýšlel. „Půjdeme do toho rovnýma nohama, promluvím s majorem.“

„Nemohl by ses mu zmínit o Fanče?“ zakoktala nejistě. „Třeba by se dalo pro ni něco udělat…“ Stále ještě cítila ten nepříjemný tlak u žaludku, bylo jí špatně. Když člověka zaženou do úzkých, je z něho zvíře. Má si nechat udělat dítě, aby nemohl couvnout. Kdyby ji tak viděl, u rozházené postele, opilou… Musí to ustlat, hned to musí ustlat, jen co se zvedne. Wade asi také nevěří, že to půjde hladce, ale možná, že všechno bylo v plánu, že jí to říkají po částech, aby ani ona nemohla couvnout.

„Udělat? Pro vyděračku? Ty jsi divná holka. Ale něco pro ni uděláme, něco pro ni určitě uděláme.“

Všechno na něm bylo korektní. Korektní a solidní. Oblek s temně šedivými proužky, kravata téže barvy, šedý klobouk, rukavice… I vlasy byly šedivé a pouze zdravě opálená tvář vynikala z této záplavy šedi.

Jiří Hálek byl přesvědčen, že pod okny stojí i šedivý ford nebo cadilac. Skutečně neočekávaná návštěva. Co vlastně ten člověk po něm chce?

„Měl byste naši nabídku uvážit, pane inženýre,“ řekl ten dokonalý muž a s lehkým klapnutím otevřel zámek aktovky. „Firma General Electric, kterou zastupuji, mne pověřila plnou mocí projednat s vámi všechny podrobnosti. Slyšeli jsme o vašich úspěších v oboru kmitočtově modulovaných systémů a můžeme vám poskytnout nejlepší podmínky dalšího rozvoje.“ Zpozorněl. „Mohl bych vědět, odkud znáte mé práce?“ otázal se stejně zdvořile Jiří. Dnes přijdu určitě pozdě, je skoro půl páté, myslil si v duchu.

„Sledujeme světový vývoj a máme pochopitelně své informace. Společnost General Elektric je největší společností svého druhu na světě. Nemáte-li námitek, půjdeme přímo k jádru věci. Nabízíme vám řádnou pracovní smlouvu na dobu pěti let a měsíční příjem 500 dolarů. Pracoviště v našich laboratořích ve Spojených státech.“

„Děkuji za zájem, který mi vaše společnost věnovala, ale v současné době nehodlám změnit zaměstnání,“ řekl poněkud ironicky.

„Není mým úkolem, abych na vás naléhal, jsem právník. Učinili jsme vám nabídku, skutečně solidní nabídku, která platí – nyní i v budoucnosti. Zde je moje navštívenka a zde kopie smlouvy, můžete si ji v klidu prostudovat. Změníte-li své stanovisko, stačí jen podepsat. Během příštího měsíce bych si vás dovolil ještě navštívit.“

„Jak si přejete, ale mé rozhodnutí je konečné.“

Dr. Viliam Singer, právní zástupce General Elektric se zdvořile usmál. „Žádné rozhodnutí, pane inženýre, není takového druhu, aby se nedalo změnit.“

Jiří pozoroval jeho štíhlé prsty, jak zavírají zámek aktovky. Bude skoro pět, snad počká.

Ještě okamžik si vyměňovali zdvořilosti. Konečně Singer povstal a střízlivě se uklonil. „Považoval bych to za kariéru, pět set měsíčně a smlouva na pět let je i na americké poměry kariéra – ve vašem věku.“

„Lituji, ale již jsem vám řekl svůj názor.“

„Nejste přece ženat a konec konců, všechno by bylo naprosto legální. Člověk má právo zvolit si zaměstnání kde chce.“

„V tom s vámi plně souhlasím, já jsem si je již zvolil.“

Dr. Singer se ještě jednou uklonil a vyšel. Jiří stál u okna a díval se, jak vstupuje do velkého okřídleného vozu. Hotelový vrátný za ním zavíral dveře.

Na stole ležela kopie smlouvy a tuhá navštívenka. Na okamžik se zamyslil. Ano, byl rozrušen, taková nabídka, taková nestydatá nabídka. Kde jen berou ty informace? Opřel hlavu o rám okna a z chaosu zvuků se před ním objevila Sylvina tvář. Je to zvláštní, že musel jet až sem, aby se setkali. Ne, to není přechodné vzplanutí… Ten chlap mu za čtvrt hodiny docela zkazil náladu. Co tady se všechno může stát.

Prudce sebou trhl. Musí si pospíšit, vezme si taxíka. Seběhl po schodišti do vstupní haly. Vrátný za pultem četl noviny. Zpozoroval ho.

„Pane inženýre…“

Jiří se zastavil.

„Dnes dopoledne volala nějaká právní kancelář, dotazovali se, kdy býváte přítomen…“

„Děkuji, již jsem s nimi mluvil.“

„Měl jsem zde poznámku od dopolední služby.“ Opět se zahloubal do svých novin.

Jiří zamyšleně vyšel. Právní kancelář, tak přece jen to byl skutečný zástupce. Kdo jim dal adresu, co o něm mohou vědět? Pracoviště ve Spojených státech, pět set dolarů měsíčně. Kolem přejel taxík, ale byl stejně obsazen. Nerozhodně se rozhlédl. Na konci ulice se objevil další.

Stála na nábřeží opřená o zábradlí a hleděla na mírně se vlnící hladinu Sprévy. Napjatá lýtka, známá zelená sukně. Spatřil ji téměř okamžitě.

Na hladině se odrážely pablesky zapadajícího slunce. Obyčejný všední třen a kolem obyčejní lidé. Za zády šňůry vozů a dole špinavá řeka. Potok je to, ne řeka. Vltava je řeka a Labe je řeka. Spréva je pouze pruh vody před očima. Pruh vody, která tě v sobě nenechá ani utopit nebo ti k tomu vezme dříve chuť? Říkáš si – v takové řece, hned by mne vytáhli.

Usmívala se. Snad proto, že ji do prohnutých zad hřálo slunce. Člověk toho k úsměvu mnoho nepotřebuje. S Fankou je tedy všechno v pořádku, dostala peníze a byla šťastná. Chtěla za ní dokonce zaplatit zmrzlinu. Blázen! Z cizích peněz. Stejně jí nebudou k ničemu, za týden je rozhází, ale snad dá alespoň pokoj. Jiří dlouho nejde, možná, že se zdržel v závodě. Jak snadno si člověk zvykne na někoho čekat. Jak snadno zapomene na dřívější zklamání a upne se k nové naději. Snažila se o všem střízlivě přemýšlet. Co vlastně pro ni znamená? Proč cítí stále větší potřebu být v jeho blízkosti? Láska? Ale může láska klamat? Může ona po všem co prožila, ještě někoho milovat? Není to také jen sobecký pud sebezáchovy, který ji k němu žene?

Fanka má vlastně v jistém smyslu pravdu. Chce se udržet, za každou cenu udržet, třeba na úkor druhého. Vlastní život má přece jen největší cenu. Ona také myslí nejdříve na sebe. I když si říká, že to, co chce Wade, nikdy neudělá, je to hlavně proto, že myslí na sebe. Nebo není? Už se v tom sama nevyzná.

Co tedy udělá? Chtějí výsledky. Nemůže věčně říkat – nic nového –.

Někdo jí lehce položil ruku kolem ramen.

„Sylvo…“

Objali se. Zavřela na okamžik oči, teď by to mělo všechno skončit.

„Promiň, měl jsem návštěvu a pak jsem nemohl sehnat taxík, všechno obsazeno.“

„Nemáš vyhazovat peníze, počkala bych, je krásně.“

„Opravdu?“

Usmála se. „Samozřejmě, ty bys nepočkal?“

„Jsi skvělá, vezmu tě s sebou do Ameriky.“

Nechápavě na něho pohlédla.

„Ano, dnes mi to nabídli, závratná budoucnost, vůbec bys nemusela studovat. Co tady se všechno může stát…“

„Nerozumím…“

Usmál se. „Je to tak, jak říkám. Za tebou ještě nikdo nepřišel, abys zůstala zdé?“

Byla najednou nepřirozeně bledá. „Ne, nikdo,“ řekla zaškrcené. Zapaloval si cigaretu. „Co tomu říkáš?“

„To je skutečná nabídka?“

„Skutečná, se smlouvou a vším příslušenstvím. Pět set dolarů měsíčně.“

„Pět set? Cos jim řekl?“

„Totéž, co bys řekla ty – děkuji!“

„Ale to je přece – nechceš o tom vůbec uvažovat?“

„Asi mně dobře nerozumíš, nejsem dobrodruh. Proto za mnou také poslali solidního právníka. Je v tom totiž háček. Něco ode mne potřebují, něco, co stojí za pět set dolarů a smlouvu na pět let. Jenže to není na prodej. Nikdy bych nevěřil, že za člověkem může někdo přijít a klidně říci: Koupíme si vás na pět let, podepište smlouvu a všechno nechte plavat.

Snad to zní hloupě, ale vím, kde je moje místo. O tom nemusím s nikým vyjednávat.“

Šli mlčky po nábřeží k lavičkám před Národní galerií. Ví, kde je jeho misto, zní to skoro jako fráze, ale může ona říci, kde je její místo? Nepramení z toho právě pocit jistoty a bezpečí, který ona už dávno nezná? Vždycky řekne něco všedního a obyčejného, překvapí ji samozřejmou věcí.

„Myslím, že bych se měl stavit na vyslanectví a oznámit to. Tady nejde jenom o mne,“ řekl po chvíli.

Zamrazilo ji v zádech. Teď byla její chvíle, Wade splnil svůj slib. Kdyby to dokázala, mohli by odjet do Států, Jiří by se nikdy nic nedověděl, vzali by se… Možná, že by to opravdu dokázala. Ale je možné vybudovat na podvodu celý život? Je možné…

Věděla, že by měla začít obratně naléhat. Místo toho však odříkávala bezpečné fráze a na tváři měla udivený výraz. V duchu uvažovala, co by se stalo, kdyby se na vyslanectví zmínil o ní. Měla docela po náladě. S Fankou se to vyřešilo a teď nová komplikace. Chodí vlastně po praskajícím ledě. Všechno je vybudováno jen na vzájemné důvěře, na poctivosti slušných lidí. Celá její totožnost spočívá na předpokladu, že se nepůjde zeptat na vyslanectví, že je to prostě samozřejmé. Má svoji práci a o víc se vlastně nikdy nestaral. Ani doma ani tady. Pro čistého vše čisté, řekla si v duchu a musela se tomu přirovnání usmát. Kde ho vlastně slyšela? Snad kdysi dávno v hodinách náboženství. Ale byl to křivý úsměv, který nestačil zakrýt vědomí viny a trapný pocit odporu k sobě samé.

Neměla bych to dělat, můj bože, neměla bych to opravdu dělat.

Posadili se na zeleně natřenou lavičku, pár kroků od starého dědy, který vytrvale házel do vody drobty z rohlíku.

„Copak zde mohou být ryby?“ napadlo ji a zadívala se na špinavou hladinu. Nechtělo se jí mluvit. Všechno na ni opět dolehlo. Celá ta bezvýchodnost a tíseň. Položila hlavu Jiřímu na rameno a přivřela oči. Lehce ji k sobě přitiskl. Také jemu nebylo do řeči.

„Určitě se stavím na vyslanectví,“ řekl po dlouhé době. Na to tedy myslel.

Pokrčila rameny. „Stojí to vůbec za to? Počkej, přijde-li ještě jednou, třeba na tom vůbec nic není. Mohl bys mít nepříjemnosti, víš, jak se všechno dokáže nafouknout.“ Slova se jí obracela v hrdle. Přes řeku přejížděl vlak nadzemní dráhy.

Ten člověk už nesmí přijít. Musí říci Wademu, aby nikoho neposílal, musí si něco vymyslet, něco, aby získala čas. Napadlo ji, že žije v nějakém jiném neskutečném světě. Jí, spí, chodí po ulicích, ale všechno je vzhůru nohama. Kdysi byla čestným člověkem, ale dnes už není. Celý život se jí převrátil na ruby a přece v sobě cítí intenzívní a neodolatelnou touhu po lásce. Touhu žít jako všichni ostatní, vrátit se domů; marně proti tomu bojuje.

Nejlépe by bylo, kdyby odjel. Náhle a bez rozloučení. „Abys nemusela o ničem přemýšlet, aby ses nemusela stydět,“ řeklo svědomí.

Pootevřela oči. Děda u zábradlí ještě krmil neviditelné ryby. Asi tam opravdu jsou. Proč si jen vybrali právě ji? Proč nedokáže vzít svůj život do vlastních rukou a jednou se z toho vymotat? Vždyť stojí proti těm, o nichž ví, že jsou v právu. Ale jak? Copak je to vůbec možné?

Pozorovala Jiřího tvář. Dnes se neoholil, neměl čas. NĚKDO ho zdržel. Třeba ten děda s rohlíkem je NĚKDO a ona mu dělá situaci. Ale copak chytnou člověka na to, když se líbá s holkou na lavičce?

Pomalu odtáhla hlavu, ani to nepostřehl. Asi na to stále ještě myslí. Pohlédla na oblohu. Stmívalo se. Co nevidět bude pršet a začíná být chladno. Mohla by mu říci – chtěla bych se podívat, jak bydlíš, nepotřebuješ něco zašít? Určitě potřebuje, to je samozřejmé, že potřebuje. Jindrovi také přišívala knoflíky.

Místo toho však řekla: „Snad by ses měl na vyslanectví přece jen stavit.“ Nesmí se domnívat, že ho do toho zrazuje. Jak hrozně nenáviděla lež, a přece lže. Chladně a vypočítavě, aby se udržela, aby získala čas.

Přisvědčil. „Je to jasná provokace, něco s tím musím udělat, hned po neděli. Dnes je již stejně pozdě a nebudeme si kazit večer.“

Pomalu se vraceli do města. Děda od zábradlí se kolébal před nimi a obracel kapsy, z kterých se mu sypaly drobty rohlíků.

XII

Kupovala mléko. Půllitrovou láhev a čtyři rohlíky. Dnes si přivstala, protože chtěla jít hned ráno k holiči. Chvíli váhala, stačí-li ten zbytek másla, který má v ledničce nebo má-li si koupit ještě osminku. Vlastně by se mohla nasnídat, až se vrátí. Nepřijde-li do devíti, nedostane se do oběda na řadu.

Měla se raději včera objednat. Musí si nechat umýt hlavu a dá si vodovou. Vzala si vůbec dost peněz? V neděli se po –

Jedou podívat do Warnemünde. Jiří chce vidět moře, Je sice už po sezóně, ale dostanou alespoň snadněji nocleh. Měla by se stavit v cestovní kanceláři. Musí vypadat trochu k světu, koupat se sice nedá, ale i tak to bude pěkné.

„Ano, ještě tu osminku…“

Prodavačka sčítala řadu čísel a Sylva hledala drobné. Po dlouhé době se opět na něco těšila. Vyjedou ihned po obědě a k večeru by tam mohli být. Musí sehnat jízdní řád. Celý večer se budou toulat na pobřeží a ráno vstanou ještě před svítáním.

Vsunula nákup do kabely a usmála se na prodavačku. Jen aby nepršelo. Zavřela dveře a pohlédla na oblohu. Snad to vydrží.

Na rohu Paul Strasse stál kolem stánku s novinami hlouček lidí. Chtěla by spát někde v hotelu na pobřeží, celou noc by slyšeli šumění moře. Určitě budou velké vlny, je už přece jen podzim. V takových hotelích nebývají jednolůžkové pokoje.

Nějaká žena před ní nesla nákupní kabelu plnou okurek na nakládání.

K večeři si dají smažené ryby a grog. Pak půjdou ven, na boty se jim bude lepit mokrý písek a někde bude svítit maják jako v Cuxhavenu.

Tam mu to řekne.

Všechno mu řekne. Nebo raději až v neděli? Ano, snad až v neděli, sobotu budou mít jenom pro sebe, celý večer a celou noc, těch pár hodin si nesmí zkazit.

Dostala bláznivou chuť na kyselou okurku. Touhle dobou je vždycky prodávali doma na trhu. Kvašené, velké okurky. Kamelot u stánku s novinami něco hlasitě vyvolával. Napadlo ji, že každé město má po ránu stejnou tvář. Ulice jsou svěží a plné ruchu… Ve Warnemünde si koupí jantarový náhrdelník a Jiřímu špičku z mořské pěny. Nebo raději námořnickou dýmku?

Přešla na druhou stranu. Dá si udělat oříškový přeliv. Vezme si béžový kostým, je dost teplý a nebude muset nosit plášť. Bude to nádherný výlet.

Chraptivý hlas prodavače novin upoutal její pozornost. „Záhadná smrt politické uprchlice. Rudí agenti likvidují své odpůrce.“

Musí si koupit něco ke čtení. Žena s nákupní taškou se uprostřed kroku zvědavě zastavila. Sylva jí téměř šlápla na paty. Stále nějaká senzace, ona má svých starostí dost. Stoupla si bezmyšlenkovitě do fronty a hledala v kapsách drobné.

„Záhadná smrt politické uprchlice…“

Na nakládání okurek je vlastně už dost pozdě, ale jsou asi lacinější. Lidé se zvolna rozcházeli. Vsunula noviny do tašky, aniž na ně pohlédla.

„Podívejte se, to je hrozné,“ řekla žena s nákupní kabelou a rozevřela noviny.

„Ano, máte pravdu,“ odpověděla Sylva bez zájmu a nahlédla jí přes rameno do listu. Okamžik nevidomě pohlížela na velkou fotografii a pojednou se s ní všechno zakolébalo.

Z první stránky na ni hleděla Fančina tvář,

„To není možné, to není možné…“ opřela se o zeď domu a slepě hmátla do kabely. „Ježíši Kriste!“

„Včera v nočních hodinách – Francizska Zeniszek – dvěma ranami z pistole – pachatelé zmizeli ve východním sektoru.“

Nebyla schopna číst. Počal se jí zvedat žaludek.

„Není vám dobře? Jste celá zelená,“ řekla paní s okurkami a vsunula noviny do kapsy baloňáku. Prodavač stále ještě vykřikoval: „Rudí agenti likvidují své odpůrce!“

„Ne, ne, to přejde.“ Musím zhluboka dýchat, musím zhluboka dýchat, nesmím se tu položit. „Dvěma ranami z pistole – můj bože…“

Chvěly se jí nohy a v hlavě bláznivě tepala krev. Zabili ji, zabili ji. Doklopýtala ke krytému nástupišti S-Bahnu a zhroutila se na první lavičku. Mléko v kabele se jí rozlilo, zátka netěsnila.

Otevřela noviny, ano, byla to ona. Nad hlavou jí rachotily vozy nadzemní dráhy a rozhlasový tlampač hlásil městské zprávy. Jak dobře znala tu fotografii.

Nevnímala čas, ani tučné titulky, ani hluk nástupiště. Viděla ji před sebou v červeném kostýmu, jak sedí na posteli a chroupe bonbóny. Včera v půl jedenácté v Schüller parku. Před týdnem spolu lízaly U Holanďanky zmrzlinu. Z očí jí vytryskly slzy a klouzaly po potištěném papíře.

Stále to ještě nemohla pochopit. Lehkomyslná, škodolibá Fanka. Jak dlouho spolu spaly v jedné světnici. Půjčila jí i šaty, tehdy, když šla s doktorem do Flory. Opět a opět četla tu zprávu.

„Něco pro ni uděláme, něco pro ni určitě uděláme,“ slyšela lhostejný hlas Gabriela Wada. Svíravý pocit u žaludku jí opět vysál barvu z tváře. Uvědomila si, že se lidé po ní ohlížejí. Zmačkala noviny a obrátila se na druhou stranu. Proto si ji tedy přišel k Holanďance prohlédnout.

Pohlédla na hodinky. Bylo skoro deset. Na holiče docela zapomněla. Před chvílí se ještě těšila na výlet. Viděla borovice na mořském pobřeží a nedohledný pruh písku. Bláhově se domnívala, že bude alespoň několik hodin šťastná. A Fanka zatím…

„Musím něco udělat, rozhodně něco musím udělat,“ šeptala si zmateně. „Zabili ji, to on je poslal.“ Opět nad ní zaduněla kola vlaku. Proud vystupujících lidí jí zaclonil výhled.

„Pension Winnige, Schmargendorf, Bieger Strasse,“ řekl nějaký hlas v jejím nitru. Okamžik zaváhala a pak křečovitě stiskla kabelu a rozběhla se k nástupišti.

Doktor Kalfus se holil. Zašlá plocha starého zrcadla odrážela rozložitý hrudník a velké, rezavými chloupky porostlé břicho.

Vysoké, úzké okno propouštělo jen skromné stopy světla z čtvercového dvorku, obklopeného shlukem starých činžáků. Žárovka nad umyvadlem ozařovala vrásčitou masitou tvář a paprsky se občas zlomily na čepeli břitvy.

Pensión Winnige byl pensiónem skutečně jen podle jména. Ale nepršelo sem a nebyly zde také štěnice. Za těch pár marek to konečně stálo. Hlubokým hrdelním hlasem si bzučel nějakou melodii a dvěma prsty vypínal záhyby podbradku, aby uvolnil cestu břitvě.

Někdo zaklepal na dveře.

„Hrom aby do toho!“ řekl přece pokojské, ať mu sem před jedenáctou neleze. Mrzutě odložil břitvu a otočil klíčem. Bylo mu docela jedno, že je pouze v dlouhých trikotínových spodcích.

„Co je?“ O krok ustoupil. V chodbě za dveřmi byla úplná tma. „Snad to není…“ hlasitě se rozesmál a otřel si ruce o spodky. „Ty dovedeš člověka ale překvapit.“ Uchopil ji za ramena a přátelsky jí zatřásl. „Zatracená ženská, nemůžeš napsat nebo zavolat? Tebe bych se nejméně nadál, jdeš mi uklidit? Co? Tak nestůj a pojď dál a zavři dveře, je průvan!“

Stála u dveří a viděla tu tělnatou směšnou postavu, jak se snaží uvolnit jedinou židli obloženou šatstvem. Zapůsobilo to na ni tísnivým, skličujícím dojmem.

„Sedni si, ho tak si sedni, hned se obléknu. Kdybych věděl – no nic, nevadí ti to, doufám. Alespoň vidíš, jak to vypadá u starýho chlapa.“

„Pane doktore…“ uvědomila si, že zapomněla pozdravit.

„Jo, jo, dobrý je to. Jsem rád, že se také jednou ukážeš. To víš, jako někde v Grandu to tu nemám. Počkej, hned se dám do pořádku, jen se ještě trochu oškrábnu pod nosem.“

Přistoupil k umyvadlu a namočil štětku. „V neděli jsem byl v botanické, říkal jsem si, co je s tebou, že tam už nechodíš. K sakru tak nestůj, špinavý to není, zadnici si neumažeš!“

„Pane doktore…“ Stála u dveří jako tehdy v internátě, když k němu šla poprvé. Všechno se v ní pojednou uvolnilo a zlomilo. Tady se konečně nemusí přetvařovat. Slyšela, jak šplíchá a funí. Křečovitý stisk, který ji celou tu dobu svíral hrdlo, povolil. Sesula se na židli a hlasitě se rozplakala.

Šplíchání ustalo. Sáhl po ručníku a otočil se. Okamžik si dřel nejistě tváře.

„No, no, no,“ zabručel rozpačitě, „snad nejsi zase v tom?“

Neodpovídala. Viděl, jak se jí chvějí ramena a prsty mačkají špinavý ubrus.

„Holka pitomá, copak si tu postel nemůžeš odpustit?“ Řekl hrubě a odhodil ručník na věšák. Na chodbě jednotvárně bzučel vysavač.

Přistoupil k Sylvě a mokrou rukou jí pozvedl hlavu. „Mám chuť ti jednu vrazit!“

„Zabil ji, Fanku zabili – to já jsem ji zabila.“ Měl to být výkřik, ale vyznělo to jako ubohé, ubohoučké zasténání.

„Co kecáš, prosím tě, zbláznila ses?“ Po hrdle mu stékaly kapičky vody. Za ušima měl ještě zbytky mýdlové pěny.

„Já, já, já,“ křičela nepříčetně a bušila čelem o hranu stolu. Zmateně si zamnul břicho. „Tak nejanči, počkej, dám ti štamprli.“ Pokojská za dveřmi na někoho volala.

„Neřvi, nejsem tady sám!“ Nalil do sklenky trochu koňaku. „Vypij to – tak. A dej už pokoj. Nejsme v blázinci. Koho zabili?“

Tupě sáhla do kabely a podala mu noviny. Na vyšlapanou podlahu upadl rohlík.

„Záhadná smrt politické uprchlice. Rudí agenti likvidují své odpůrce,“ četl hlasitě. Ruce mu klesly. Ticho. Těžce se posadil na pelest lůžka. Slyšela, jak si zapaluje doutník. Pak se ozvaly šoupavé zvuky papučí. K oknu, ke dveřím, ke dveřím, k oknu. Někdo zaklepal.

„Dejte mně pokoj, holím se!“

„Už je skoro jedenáct…“

„Tak přijďte po obědě! Bude si myslet, že tu mám ženskou. Jak ty ses do toho zamotala?“

S námahou zvedla hlavu. Na čele měla vytlačený pruh od hrany stolu. „Já už nemůžu, já si něco udělám!“

„Že za mnou musíš vždycky přilézt s nějakým svinstvem. Franziska Zeniszek. Pro Krista pána ta děvka Fanka se nechá takhle blbě oddělat. Tak to vyklop, jak ses k tomu dostala?“

Počala trhaně vyprávět. Kalfus se zvrátil na rozestlanou postel a upřeně pozoroval kotoučky dýmu. Z kohoutku umyvadla odkapávala voda a vysavač bzučel o poschodí výše.

„Holka zlatá, ty špacíruješ po moc tenkým špagátě. Už mně nic neříkej.“ Opřel se o lokty a upřeně ji pozoroval. Uvědomila si jeho pohled, odvrátila oči.

„To bych se mohl dostat do nebe jenom proto, že sis u mne vylila srdce.“ Zakašlal a posadil se. Čepička šedivého popela se odloupla a spadla na podlahu. Nad umyvadlem stále ještě svítila žárovka.

„Musím utřít břitvu nebo mi zreziví.“

Sešlapané trepky zapleskaly na podlaze.

„Stále jen meleš – já nechci, já nechci, já nechci. Ale víš tedy vůbec, co chceš?“ Otřel břitvu o spodky a vsunul do koženého pouzdra. Pak přetáhl přes hlavu košili.

„To nestačí říkat – já nemohu, nebudu to dělat… Chceš cigaretu? A na co máš to mléko?“

„Ještě jsem nesnídala.“

Vymyl špinavý hrneček od kávy. „Tak jez, tím nikomu nepomůžeš. To musí být pěkná záležitost, když odrovnají holku jen proto, že tě chtěla pumpnout o pětistovku. Poradit, jak ti mám poradit? Vidíš přece, na čem jsi, tady přestávají všechny ohledy.“

Usedl na okraj postele. Pérová matrace hlasitě zapraštěla. „A já si ráno říkal, jaký je krásný den. Mám hrozně rád září. Vyšlápnout si někam do lesa, sluníčko v zádech… Teď bývá nejstálejší počasí. Jednou to také pochopíš, je v tom klid, pohoda… Člověk už nic nechce, jenom mít od všeho pokoj.

Kdybys věděla, jak se těším, až odtud vymáznu, já vím, já vím, nezajímá tě to, máš svých starostí dost, ale musí se na to s klidem a rozvahou, s jasnou hlavou. Podívej se, jaký je venku den…“ Přistoupil k špinavému oknu a zadíval se na cípek průzračné oblohy.

„S jasnou hlavou, rozumíš? Chudák Fanka, už to má odbytý. Kdopak ví, jaká vlastně byla. Mrcha, a přece ne mrcha. Všechno na ní také nebylo špatné, nebo alespoň ne vždycky, já ji znal už tehdy, když ji máma nechala v lágru a odešla s tím Francouzem. Zatracenej život, a přece se člověku z něho nechce. No tak, nech už toho breku.“ Neohrabaně jí konečky prstů prohrábl vlasy.

„Chceš se mu přiznat jako kajícnice, kdepak holka, dnes už není čas pro Magdalény, dnes se musí člověk zpovídat na široký základně. Buď jdeš hot nebo čehý, ale na každou stranu musíš jít celým tělem, nohama i hlavou.

Láska při tomhle řemesle? K smíchu. Buď to překousneš a pak to můžeš někam dotáhnout, nebo ti to jde proti srsti a pak – pak jsi holt chudák. To si musíš promyslet, to není jenom vybrečet se mu na rameni, ale také z toho vyvodit všechny důsledky. Pochop to konečně, buď vpravo nebo vlevo, není žádná střední cesta.

Syčák zůstane syčákem na východě i na západě. Ale když chtějí udělat syčáka ze slušnýho člověka…“ rozhodil rukama a počal opět přecházet po pokoji. „Vem rozum do hrsti, holka, život máš před sebou a nezasviň si ho ještě dřív než vlastně začne. Co tys tady vůbec hledala.

Tak vidíš, a kde jsme. Ideje, svoboda, čest – no řekněme. Ale pro koho? Řekni mně, pro koho? Jaká byla svoboda pro mne nebo pro tebe, když jsme chtěli z téhle prašivé země vypadnout? Co je to za čest, když tě chlap nechá s těhotným břichem v lágru. A co ty máš vůbec za čest, když taháš toho Hálka za nohu? Já vím, já vím, já zase dělal jiný věci. Tak vidíš, chytila ses do sítě jako línek, a teď se mrskej. Nikdo ti nepodá ani prst.

Jo, četla jsi včerejší Der Abend? Ne? Někde to tu mám, musel bych to najít, ale na tom nezáleží. Prostě dvě holky asi v tvém věku – nějaké sportovkyně – zdrhly při zájezdu do Belgie. Požádaly o asyl a byla kolem toho spousta orací. Dali je tam do kláštera, který má subvence pro podobné případy. Ale holkám se v separaci nelíbilo a tak při nejbližší příležitosti utekly do přístavu, kde právě kotvila polská loď. Než se na to přišlo, odpluly do Gdaňska.

Teď je kolem toho kravál. Jedni tvrdí, že to byly agentky a druzí, že v klášteře jsou takové podmínky, že raději volily kriminál za železnou oponou. Tak se v tom vyznej, nevybereš si.

Já si jen myslím, že ty holky nebyly padlé na hlavu a moc dobře si rozmyslely, než lezly nazpátek.“

„Jenomže tady není žádná polská loď,“ řekla Sylva tiše a smetla drobty s ubrusu na dlaň.

„To máš tedy pravdu, tady by žádnou nepotřebovaly, je tu jednadevadesát přechodů. Všechno záleží jen na tom, kam ti ukazuje kompas. Můj ukazuje do Afriky. Riskuji, že tam bude horko a že dostanu infarkt. Už teď mám tlak 220.

Nevím, co jsi ochotna riskovat ty, ale Fanka by se myslím nerozmýšlela, kdyby si mohla volit. A v tom je celý vtip. Já vím, já vím, chceš mně říci, proč se tedy nejedu léčit do Poděbrad. Nic jsem vlastně neudělal, amnestie a kdesi cosi.

Jenže to je hloupá řeč. Jednou jsem ti už říkal, že nemohu nic ztratit, ani nic získat. Já jsem svůj život prožil a je mně docela jedno, kde se dívám na sluníčko. Rozhodně neříkám, že tam svítí hůře a tady lépe.

Se světem se, děvče, něco děje a mně už se prostě o tom nechce přemýšlet. Ale vím, že se něco děje a není to malá věc. Všechno je vzhůru nohama a tak si říkám, proč ty do toho vlastně strkáš prsty?

Život je, holka, dlouhá záležitost a tak by ses na to měla podívat. Podívej, Fanka. V novinách napíší – ubohá oběť – či oběť? Jaká oběť? Doma by makala někde ve fabrice a dívala se oknem na nebe. Jí přece o nic nešlo.

Prostě se mnoho změnilo. My se změnili a svět se změnil… Tehdy jsme viděli jinak a dnes vidíme také jinak. No nebreč, já tě přece nikam neposílám. To si každý musí vyřídit sám v sobě. Jen mi řekni, k čemu tady máš vztah a co tě tu drží. No vidíš, měl bych ti vlastně jednu vrazit. A teď pojď, skočíme si někam na oběd, je to stejně naposledy, já totiž…“ otočil se k zrcadlu a zbytečně dlouho si upravoval vázanku. „Já totiž za pár dní Odjíždím.“

„Pane doktore…“ pozvedla zarudlé oči a ruce jí klesly do klína.

„No jo, holka, je to tak – za pár, za pár, za pár jdeme do civilu, víš, jak to doma zpívali vojáci.“ Rozpačitě uhnul pohledem.

Seděla nehybně na židli a dívala se na Fančinu usmívající se tvář v novinách. Tak už tu nebude mít vůbec nikoho.

„Tolik let na to čekám. Konečně ze mě bude zase člověk, já tak mít tvoje léta.“

Opět měla ten zvláštní pocit, že všechno je vlastně jen hrozný a nepříjemný sen. Že se blíží chvíle, kdy se z něho bude muset probudit. Vlastní silou probudit a podívat se tváří v tvář skutečnosti.

Věčně nelze uhýbat a čekat, že se všechno vyřeší samo. Jenom mít odvahu. Mít odvahu všechno ze sebe setřást a stát nahá všem lidem na očích.

„Tak co mám tedy dělat?“ vzlykla zoufale a křečovitě uchopila doktora za obě ruce. „Co mám dělat?“

„Přestaň vyvádět. V takovém stavu jsi na nejlepší cestě jít za Fankou. Copak myslíš, že se s tebou budou mazlit?“ Znechuceně ji odstrčil. „Ježíši Kriste, to je práce, proč já tě vlastně nevyhodím? Teď, když jsem jednou nohou pryč, mně začneš komplikovat život. Zeptej se na to svojí mámy, ta by ti to řekla po lopatě, já se už nechci do ničeho zamotat.“

Celé odpoledne prochodila po ulicích. Chtěla být sama, ale neměla odvahu vrátit se domů a dívat se na místo, kde seděla Fanka. Warnemünde bylo definitivně zapomenuto. Prodavači novin již nic nevykřikovali. Raníky byly vyprodány a večerníky ještě nevyšly.

Taková zpráva má konečně jepičí život a Der Abend přinese teprve po páté zbrusu nové senzace. Cítila hrůzu z okamžiku, kdy opět stane tváří v tvář Wademu a bude se muset tvářit, jako by se nic nestalo.

Jedno však věděla docela jistě, večer se nesmí sejít s Jiřím. Nesmí se s ním sejít tak dlouho, dokud jí nebude úplně jasné, co udělá.

Bolela ji hlava a cítila, že má horečku. Pozorovala svůj odraz v širokých výkladních skříních a zdála se sama sobě úplně cizí.

V podvědomí věděla, že Kalfus má pravdu. Že jí zbývá jediná cesta, že to vlastně ví již dávno, že to věděla vždycky. Jenom na to nechtěla myslet. Bylo to pohodlnější. Bylo pohodlnější čekat, že se před ní objeví nějaká zázračná cesta ke štěstí. Jaké to štěstí má být, to ale nikdy nevěděla. Nejdříve si přála mít slušné místo, pak měla jedinou touhu, dostat se z kriminálu a kdysi na počátku si přála jet do Kanady, ale to už je hrozně dávno.

Teprve pozdě odpoledne se vrátila domů. Venku ještě svítilo slunce a na chodníku si hrály děti. Otevřela okno a oblečená se natáhla na lůžko.

Slyšela známé zvuky ulice a představovala si, že leží doma na starém gauči s červenými potahy a maminka v kuchyni žehlí prádlo. Fančina tvář se jí však vytrvale vtírala do mysli a marně si opakovala: „Ty za to nemůžeš, nic takového jsi přece nechtěla, byla to její vina. Ne, její ne, byla to vražda.“

Znělo to však nepřesvědčivě a malátně a nedovedla přehlušit výčitky svědomí. Pak ji napadlo, že musí zavolat Jiřímu do hotelu a nechat vzkaz, že večer nepřijde. Vstala a počala hledat v seznamu číslo. Ve skutečnosti si však přála, aby se nedovolala a musela na schůzku přijít. Ještě nikdy mu nevolala.

„Simplon – hotel Simplon, Simplon Strasse.“ Obracela listy, ale myslela na něco úplně jiného. Dnes je středa, co kdyby si přece jen vyjeli do Warnemünde, chtěla mu stejně všechno říci, Pak by se už nevrátila…

Průvan pohyboval lehce záclonou a slunce deroucí se přes střechy do otevřeného okna, tvořilo na koberci světlý obdélník.

„A co by se stalo, kdyby…“přestala obracet listy. „Ne, nemůže se přece nic stát, rozhodně se nemůže nic stát.“ Ta nenadálá myšlenka ji plně zaujala. Upřeně pozorovala pohybující se záclonu. Na chodbě někdo zaklapl dveře zdviže.

Ano, zeptá se a uvidí, zavěsit může vždycky. Na tom přece nic není. Pohnula se. Ale nejdříve ten Simplon. Prstem klouzala po sloupcích jmen.

„Pension Simplon“ ozval se netečný hlas. Nebylo tedy obsazeno, snad je to tak lepší.

„To je ten cizinec?“ otázal se bez zájmu vrátný a poznamenal si všechno, co mu řekla. V duchu se obávala, že ho bude chtít zavolat nebo přepojit. Nic takového se však nestalo, asi nebyl doma. Řekla „auf Wiedersehen“ a zavěsila.

Okamžik váhala nad seznamem, ale pak ho odsunula a šla si pro cigaretu. Musí se vzpamatovat, všechno si ujasnit. Kde je a co dělá, proč to dělá. Jen na ní záleží, co se stane s ní i s Jiřím, čemu bude pomáhat. Musí být důsledná, poprvé v životě sama něco začít. Nenechat sebou vláčet bez vůle sem a tam. Ale to bude znamenat konec – konec lásky. Zkřivila rty. „Konec podvodu,“ řeklo svědomí. Zase přejela zdviž a ve čtvrtém poschodí pouštěl někdo v koupelně vodu.

Vrátila se k telefonu. Otevřený seznam ležel vedle aparátu. Vyslanectví. Klouzala pohledem po versálkami vytištěných slovech. Albánské, Bulharské – tady je to. Vyslanectví Československé republiky. Řada čísel. Její odvaha se počala opět rozplývat. Snad by měla nejdříve promluvit s Jiřím, jistě by jí poradil. Cítila bušení srdce až v hrdle. Ne! Má-li se opravdu rozhodnout, musí se rozhodnout sama. Počala vytáčet první číslo, které jí padlo do očí. Cigareta mezi prsty se jí chvěla. Nic. Obsazeno. Už je pozdě, nenechá to raději až na zítřek? „Zítra bys neměla odvahu,“ řekl vnitřní hlas, „je to jediná cesta.“

Zkusila druhé. Známý tón, linka byla volná. Průvan přehodil cíp ubrusu přes roh stolu. Proč má vlastně strach? Bude-li třeba, zavěsí.

„Czechoslowakische Gesandschaft,“ řekl stručně ženský hlas. Bylo to neosobní, vzdálené, cizí. To jí vrátilo jistotu.

„Potřebuji informaci,“ řekla samozřejmě, „můžete mne s někým spojit?“

„Jakého druhu?“

Zaváhala. Bylo těžké říci to slovo i když na druhé straně byl jen nezúčastněný a neviditelný hlas.

„Informaci o amnestii…“

Chvíli bylo ticho. „Okamžik, přepojím vás na soudruha Čermáka.“

Sylva si uvědomila, že telefonistka počala bez důvodu mluvit česky. Otřela si dlaň o sukni, měla ji rozčilením úplně zpocenou. Na schodech slyšela dětský pláč. Proč tohle neudělala již dávno?

„Dobrý den, u telefonu Čermák.“

Opět jí něco sevřelo hrdlo. „Dobrý den,“ řekla nejistě. „Mohu dostat informace, jaké jsou možnosti návratu pro politické uprchlíky?“

Nepoznávala svůj hlas. Ukazováčkem se dotýkala vidlice aparátu. Stačilo stisknout a Čermák zůstal někde na druhém konci města za neviditelnou čárou. I ona by zůstala na druhém konci.

„Prosím, ale nebylo by lépe projednat tuto otázku osobně? Nechtěla byste nás navštívit?“ Mluvil klidně, bez známky Jakéhokoli překvapení.

„Ne, nechtěla! Nikam nepůjdu!“ řekla příkře a prst se dotkl vidlice. Hlas v aparátu okamžik mlčel.

„Je to poněkud neobvyklé, mohl bych vědět kdo volá?“

Neodpověděla.

Snad to ani neočekával.

„Ne, nezáleží na tom, ale nemohu vám všechno dobře vysvětlit. Je třeba znát okolnosti. Opravdu nás nechcete navštívit? Nebo byste dala přednost schůzce?“

„I v západním sektoru?“ otázala se vyčkávavě.

„Jste československou státní občankou?“

„Ano, myslím, že ano…“ Vlastně nevěděla. Co je člověk, když uteče?

„Zastupitelský úřad má právo vejít se svým občanem ve styk kdekoli, tedy i v západním sektoru. Kdy by se vám to hodilo? Dnes nebo zítra?“

„Ne, ne, zítra ne,“ vyhrkla překotně. „Až pozítří, raději až pozítří.“ Až si všechno rozmyslí, ale rozhodně mu neřekne jméno.

Když odkládala, byla úplně zpocená. Zamáčkla nedopalek cigarety a setřela popel, který ulpěl na dečce. Přistoupila k oknu a zavřela je. Zdálo se jí, že je v pokoji chladno. Ale snad to bylo tím, že celý den pořádně nejedla.

Zítra půjde k tomu holiči. Počala se svlékat. Kde asi Fanku pochovají. Otřásla se. Kalfus se připravuje na cestu, tak se přece jen dočkal. Co by asi řekl Jiří, kdyby za ním přišla do hotelu. Ještě není tak pozdě. Unaveně se natáhla na postel. Teď už by mohla jít. Udělala první nejtěžší krok a ví docela jistě, že udělá i další. Všechno se v ní uvolnilo. Zůstala však ležet a převrátila se pouze na druhý bok.

Řekla by mu: „Snad se to dá ještě napravit, chci začít úplně znovu. Podvedla jsem tě a už nemohu dál. Chtěla jsem žít poctivě a nikdo o to nestál. Věřila jsem v lásku a zbylá z toho postel u starého doktora. Všechno jsem dělala nějak špatně. Špatně a zbytečně.“

Venku se zvedal vítr a třásl dveřmi. Měla by vstát a zavřít okno. Nemohla se však přinutit, aby to udělala. Naslouchala těm zvukům se zavřenýma očima a představovala si, že jdou po mořském břehu a plachty vln buší do vyhlodaných pískových stěn. Pak si opět vzpomněla na Fanku a do očí jí vyhrkly slzy. Usnula s utkvělou myšlenkou, že nesmí zapomenout hned zítra koupit jízdní řád.

Ráno se probudila až po deváté. Pocit viny a tísně však nezmizel. Zůstala ležet a snažila se o všem klidně přemýšlet. Venku byl podmračený, nevlídný den. Jen aby nezačalo pršet. Nemohla si vzpomenout kolikátého vlastně je. Bude se muset podívat do kalendáře. Ale není to vlastně jedno? Po ulici jel těžký náklaďák a skleněné tabulky v oknech hlasitě drnčely.

Když byla malá, přitlačila na okno vždycky nos a cítila jeho chvění. Pak tam zůstala kulatá čmouha.

Sáhla na noční stolek pro cigaretu. Krabička byla prázdná, včera všechny vykouřila. A co když se na ní nebude amnestie vztahovat? Kolik jí mohou dát? Uvědomila si, že na to myslí docela klidně, že už nejde jen o to, kolik jí mohou dát, ale o něco docela jiného.

Také tu schůzku nemusela odkládat na zítřek. Takové věci je nejlépe vyřešit hned. Večer se sejde s Jiřím, ale možná, že mu to přece jen řekne až v sobotu, až budou docela sami.

Teď by měla vstát, chtěla jít přece k holiči. Protáhla se. Stejně je už pozdě, půjde až po obědě. Seděla na okraji postele a upřeně hleděla na koberec pod svýma nohama. Poprvé si uvědomovala jeho vzor.

Napadlo ji, že se vlastně kolem sebe vůbec nedívala. Že šla tupě a bez zájmu, až se octla nad propastí. V poslední chvíli se však v člověku něco pohne a je ochoten slézt nejpříkřejší stěnu, jen aby se dostal zpět.

Hlasitě zívla. Kdyby na to měla myslet, musela by se zbláznit. Teď se vykoupe, pak zavolá do hotelu a nechá Jiřímu vzkaz, že se sejdou večer na Roland Ufer. Někam se musí jít naobědvat.

Vstala a vešla do koupelny. Ne, řekne mu to, určitě mu to řekne, nebude na nic čekat. Vymáčkla z tuby sněhobílou zubní pastu a počala napouštět do vany vodu.

Žije, dýchá, čistí si zuby a Fanka někde leží. Nic se vlastně nestalo. Cizí smrt je příliš neosobní záležitost. Všechno jde svou cestou, komu na tom záleží. Ale ona je vinna. Je vinna a bude to do smrti nosit v sobě.

A přece tu stojí před zrcadlem a do vany teče voda. Pocítila prudký odpor k sobě samé. Tak se přece nedá žít. Jakkoli jinak, ale tak ne. Kdyby člověk mohl umýt i to, co má uvnitř. Vydřít kartáčem a začít znovu. Obléknout si čisté prádlo, ale to je nesmysl.

Nejhorší to bude večer s Jiřím. Podívat se mu do očí a říci: „Všechno byla lež a podvod.“

Prudce otočila kohoutkem. Hrčení vody ustalo, vana byla téměř vrchovatá. Bez toho to nejde, bez toho to asi opravdu nejde. Musí si pospíšit, nebo se k tomu holiči nedostane ani odpoledne.

Tak mu to určitě neřekne. Jen žádná silná slova. Možná; že ji zavede na policii, ale to je přece jedno, nějak se domů dostat musí a skončit to také musí. Možná, že to nebude konec, ale začátek.

Na zrcadle se srážela pára. Nechala pyžamo ležet na zemi a nohou zkoušela, není-li voda příliš horká.

Celé odpoledne proseděla pod lesklým zvonem a četla noviny. Smrt politické uprchlice byla již zapomenuta. Děvče v bílém plášti jí dělalo manikúru a druhá připravovala pleťovou masku.

Jindy bývala netrpělivá, ale dnes byla ráda, že zde může v klidu sedět a naslouchat hloupým klepům o lidech, které neznala. Velká reklama nad zrcadlem nabízela dámské ochranné prostředky a injekce pro vývin prsů od doktora Lobla. Kolekce za třicet marek.

Večer si vezme modré šaty. Kdyby pršelo, šli by si třeba někam sednout. Přála si, aby měla už všechno za sebou a nemusela na nic myslet.

„Trochu zaklonit hlavičku,“ řekla mazlivě kadeřnice a počala jí rozčesávat vlny. „Přejete si vyholit obočí?“

„Ne, děkuji, obočí nevyholovat!“

Konečně byla hotova.

„Doufám, že jste spokojena, patnáct marek, slečno. Nepřejete si antikoncepční pastu?“ dodala kadeřnice šeptem.

„Ne, děkuji,“

Svinstvo, všude samé svinstvo. K čemu ona potřebuje antikoncepční pastu. Tu si měla vzít, když šla s Jindrou.

Venku drobně mžilo, dobře, že si vzala deštník. K tomu moři asi nepojedou. Zašla do mléčného automatu na kakao a v knihkupectví koupila jízdní řád – pro jistotu. Ještě by měla zavolat Wademu, že je všechno v pořádku, aby jí dal alespoň dva dny pokoj. Ale to až doma. Přemýšlela o všem nějak neosobně a úplně z jiného hlediska než ještě před týdnem.

Pomalu se loudala domů. Venku byla již skoro tma. Večer si musí vzít něco na hlavu, je vlhko.

Na rohu ulice se zaraženě zastavila. V jejím okně se svítilo. To se dalo čekat. Wade. Přijde vždycky nevhod! Rozběhla se k domu.

Zdviž stála ve čtvrtém poschodí a někdo se tam hlasitě bavil. Uvědomila si, že neviděla jeho vůz. Mrzutě počala stoupat po schodech vzhůru. Musí se ho brzy zbavit. Vsunula klíč do zámku. Bylo odemčeno.

Gabriel Wade seděl v křesle a kouřil. Právě teď přijde otravovat. Za dvě hodiny se má sejít s Jiřím a ještě si chtěla přežehlit ty modré šaty. Dnes jí na tom tolik záleželo.

Pokoj byl plný cigaretového dýmu.

„Proč si alespoň neotevřeš okno, kdo v tom má spát?“ řekla bez pozdravu a pověsila plášť na věšák. Zastavila se před zrcadlem a prsty si upravila vlnu nad čelem.

„Tak to přece otevři…“

Mlčel.

Otočila se a šla k oknu.

„Neotvírej!“ řekl příkře a povstal. Venku již byla úplná tma. Po asfaltu klouzala světla vozů a lidé spěchali domů. Žluté obdélníky oken se vznášely v prostoru a tvořily podivuhodné obrazce.

Překvapeně se otočila. „Zbláznil ses? Vpadneš sem, kdy se ti zachce. Nedá se tu dýchat.“

„Říkám ti, neotvírej a pojď sem, dál od toho okna!“

Povšimla si napjatého zvuku jeho hlasu. Stál uprostřed pokoje s rukama v kapsách a na popelníčku čpěl oharek cigarety. Nejistě na něho pohlédla. Něco se stalo. Dnes se k ní nepřišel vyspat. Chce snad začít o Fanče?

Spustila ruku s okenního uzávěru. „Stalo se něco?“ otázala se zdánlivě klidně, ale někde hluboko uvnitř pocítila strach. Neurčitý, těžký strach.

„Co víš o tom, že dnes ráno zatkli Schuberta,“ řekl studeně a přistoupil o krok blíže.

Bylo to příliš neočekávané. Polkla. „Schuberta? Nic…“

„Nic? Ty nevíš nic?“ Ruka Gabriela Wade se vymrštila a dopadla na Sylvinu tvář. „Ty nevíš nic, děvko zatracená?“ Smýkl s ní ke zdi a druhou rukou ji udeřil do břicha. Vykřikla a schoulila se do klubíčka. Cítila, jak jí z roztrženého rtu prýští krev.

Před očima viděla pouze rozkročené nohy. Uchopil ji za blůzu na prsou a hrubě pozvedl. Křeč jí stiskla žaludek, chtělo se jí zvracet.

„Tak ty nevíš nic? Vůbec nic? Ani tohle nevíš…“ Odstrčil ji a sáhl do aktovky ležící na stole. Viděla hranu obdélníkového předmětu z umělé hmoty. Stiskl knoflík.

„Potřebuji informaci, můžete mě s někým spojit?“

„Jakého druhu?“

„Informaci o amnestii…“

Všechno se s ní zatočilo. Její hlas – magnetofon – odposlouchávali.

Knoflík klapl a hlas zmizel.

„Tak ty se chceš vrátit a myslíš si, že ti to projde? Pro tohle jsme tě vytáhli z díry a postavili na nohy?“ Systematicky ji počal bít střídavě do pravé i levé tváře.

„Proto se ti nic nedařilo, proto ses spřáhla s tou mrchou, proto jsi udala Schuberta, chtěla sis u nich udělat oko… Ale teď je konec, rozumíš? Konec!“

„Nikoho jsem neudala, to není pravda!“ Chtěla křičet, chtěla se bránit. Vztekle ji odstrčil. Měl ruku od krve.

„Kdy se máš sejít s Hálkem?“

„Dnes…“ zakoktala.

„Cos mu řekla?“

„Nic, vůbec nic.“

„Kde bude čekat? K sakru mluv nebo to z tebe vytluču!“ Přikrčila se. „V půl deváté na Roland Ufer.“ Byla úplně bez vůle. Ve spáncích jí bušila krev. Konec, konec, konec.

„Tak si pro něho dojdeme, poradíme si i bez tebe.“ Ušklíbl se. „Řekneme, že se ti stalo neštěstí a ležíš u Uršulinek, buď jistá, že s námi půjde.“

Sáhl do kapsy pro balíček cigaret.

„Teď už mne nebude bít,“ napadlo ji a pokusila se setřít pramének krve, který jí prýštil z nosu.

„Táhni se umýt, nemám čas. Pojedeme!“

„Nikam nepůjdu, nic jsem neudělala!“

„Nerozčiluj mě nebo…“ řekl studeně a ukázal na dveře koupelny.

Všechno bylo zbytečné, všechno bylo úplně zbytečné. Proč ji to jen nenapadlo. Dostanou ji i jeho. Vpotácela se do koupelny. Viděla, jak přechází od dveří k oknu a zpět. Konečně otevřel okno a do místnosti počal vnikat čerstvý vzduch.

Pět kroků ke dveřím, pět kroků k oknu. Jako stroj. Ví bůh, na co myslí. Schuberta zatkli – proč ho zatkli? Uvědomila si, že stále ještě drží v ruce kožené pouzdro s domovními klíči.

Otočila kohoutkem a pustila vodu. Neodvážila se podívat do zrcadla. Necítila bolest, pouze nepříjemně sladkou chuť v ústech. Ponořila obličej do studené vody. Co s ní udělají? Kam ji chce vézt? Postaví ji před soud nebo někde skončí jako Fanka?

Stále ještě chodil ke dveřím, k oknu, ke dveřím, k oknu.

Pozvedla hlavu. Co kdyby… Roztřásly se jí ruce. Už nemůže nic ztratit, vůbec nic nemůže ztratit.

Viděla jeho záda u otevřeného okna. Díval se ven. Z koupelny ke dveřím bytu byly sotva čtyři kroky. Na poličce s mýdlem leželo pouzdro a v něm klíče. Srdce se jí zastavilo. Bez dechu natáhla ruku. Musí to dokázat, musí to dokázat, teď už nejde jen o ni.

Vyběhla.

Prudce se otočil a něco vykřikl. Koberec pod nohou uklouzl. Narazila celou vahou těla na dveře, ale stačila ještě stisknout kliku. Téměř vypadla na chodbu. Rychle klíč!

Zámek zapadl v okamžiku, kdy zalomcoval dveřmi.

„Ježíši Kriste, Ježíši Kriste…“ Letěla jako zbavená smyslů po schodech dolů. Teď už jí bylo všechno jedno. Musí pryč, okamžitě pryč.

Vyběhla na ulici a utíkala ke stanici nadzemní dráhy. Ani si nevšimla, že u protějšího chodníku stojí malý, šedý volkswagen, který se počal pomalu otáčet.

Telefon. Wade má telefon – a někde v kapse klíče. V běhu se ohlédla. S-Bahnem jet nemůže, než by dojela, bude mít policie na přechodu pohotovost. Musí projít, někudy musí projít.

Zastavila se. Ne, nikdo za ní neběžel. Není oblečená, nemůže jít po hlavní třídě. Wade obrátí jistě všechno vzhůru nohama. Na taxík nemá peníze a papíry také nemá. Přechody mohou být obsazeny.

Rozčileně otevřela pouzdro s klíči – pár pfeniků. Roztřásla se na celém těle. Zimou i rozčilením.

Prudce zabočila do postranní ulice. Zde byla tma a potkávala již jen ojedinělé chodce. Znovu se ohlédla. Někde na konci ulice jel automobil.

Již nespěchala. Teď se nesmí dopustit chyby jako tehdy. Celý život se pojednou zúžil na jediný problém. Projít. Jak snadné to bylo ještě včera, jak snadné to bylo ještě před několika hodinami. Snažila si představit, co všechno může Wade v tak krátké době zařídit.

Odkudsi z pootevřeného okna zaslechla časové znamení.

„Achtung! Es ist neunzehn Uhr dreisig…“ Za hodinu se má sejít s Jiřím. Opět se jí zmocnila hrůza. Nedokáže to. Přijde pozdě a i kdyby přišla včas, bude tam NĚKDO.

Jiří nesmí jít na Roland Ufer. Za žádnou cenu nesmí, jsou odhodláni ke všemu.

Prošla úzkou ulicí s vysokými činžáky. Stále se ještě mohla dobře orientovat. Na konci je park, pak hřiště a na pravé straně hřbitov. Za zdí je ulice – jak jen se jmenuje? Ursula Strasse. Ta pobožná Němka u Eggerta se také jmenovala Ursula. Vlastně to byla spiritistka. A pak je čára. Nehmatatelná, neviditelná čára mezi dvěma světy. Pro ní je to hranice života.

Automobil na konci ulice několikrát přepjal dálková světla. Vtiskla se do stínu. Ne, zastavil u okraje chodníku. Opět otevřela pouzdro s klíči. Bude to stačit. Musí ho zavolat. Nestihne to. Automat je někde na okraji parku.

Slyšela klapot svých střevíčků, zněl stejně vzrušeně jako její srdce. Pane Bože, pomoz mi, maminko, pomoz mi. Cítila, že jí otéká ret. Potkávala stále méně lidí, nikdo se už za ní neohlížel. Nešťastná blůza, proč si jen dnes neoblékla šaty. A to dala za holiče patnáct marek. Ale na tom teď nezáleží, už zase začíná pršet.

Ještě včera si říkala, že až se bude vracet, vezme si svůj starý modrý kabát. A jednou bude stát u dveří a stiskne ohmataný zvonek. Máma zůstane jako solný sloup. Ale to je ještě daleko, hrozně daleko. Teď musí nejdříve zavolat. Někde by to zde už mělo být. Z parku na ni dýchl chlad a vlhko. Dnes nebyla vhodná chvíle na večerní procházku.

ACHTUNG!

ENDE

DES US ZOONE

VON GROSS-BERL1N

100 m

Spatřila známou tabuli. Už aby měla park za zády a Ursula Strasse a vůbec všechno. Nad městem občas zablýskly elektrické výboje z drátů pouliční dráhy. Pak už nebude muset utíkat. Uvědomila si, že prší.

Tam je automat. Opět se rozběhla. Kolik může být hodin? Kdyby ho nestihla, zavolá Volkspolizei.

V dálce blýskly reflektory automobilu.

Vstoupila do kabiny. Nad hlavou se ji rozžalo stropní světlo. Ne, teď nemůže potřebovat, aby ji každý viděl z druhého konce ulice.

Proč se jen k tomu ke všemu neodhodlala dříve.

Ustoupila z pohyblivé rohože tvořící automatický spínač na pevný okraj. Světlo zhaslo.

Okamžik upřeně pozorovala nejasný číselník. Nesmí se splést, má pouze dvě mince. Počala vytáčet. Tady snad není žádný odposlouchávací přístroj. Proč ji to jen nenapadlo, ničemu se nepřiučila. Jak jim mohla věřit.

„Pension Simplon.“

Ulehčeně si vydechla. „Inženýra Hálka.“

„Okamžik, spojím.“

Déšť venku zesílil. Zdálo se jí, že to trvá věčnost. Není doma, není doma, tepala krev ve spáncích. Musím zavolat policii.

Vzdálený tón se ozýval v pravidelných intervalech.

„Hálek.“

Všechno v ní povolilo. Teď už se nemůže nic stát. Ruka se sluchátkem se jí roztřásla.

„Právě jsem na odchodu, hned tam budu, promiň, asi mně jdou špatně hodinky…“

„Ne, počkej, poslouchej přece,“ téměř křičela. „Volám ze západního sektoru. Dnes nesmíš nikam jít, vůbec nevycházej – čekají na tebe. Všechno to byl podvod, já nejsem…“

Světlo zvolna se blížícího automobilu ozářilo její tvář – pak pohaslo. Křečovitě stiskla sluchátko. Vůz stanul u okraje chodníku.

„Já nejsem… já už nemohu…“ cítila, že má hrdlo úplně vyschlé.

Někdo spustil ve voze okno. Rozčilený hlas ze sluchátka se jí zdál hrozně vzdálený a neskutečný. Nemohla si uvědomit, co vlastně chtěla ještě říci.

Motor automobilu pracoval, ale nikdo nevystoupil.

„Já už nemohu přijít,“ řekla konečně těžce. „Zavolej policii…“

Ruka jí klesla. Pomalu se otočila a stropní světlo se rozžalo. Nezáleželo na tom. Slyšela, jak na střechu bubnuje déšť. Zhluboka vydechla a zavěsila.

„Stejně bych zmokla na nit.“

Nyní byla již naprosto klidná. Věděla, že jí nezbývá žádná naděje.

Pomalu otevřela dveře a neuvědomělým pohybem si upravila vlasy. Ze vzdáleného Tempelhofu zaznívalo hučení tryskových letadel. V noci se každý zvuk dobře nese.

Ještě postřehla, že se zablesklo. Venku nad střechami i uvnitř vozu. Pak se tápavě opřela o skleněnou stěnu a pomalu sklouzla na chodník.

Těžké dešťové kapky dopadaly na asfaltovou vozovku a smývaly stopy pneumatik.