Alan Winnington

Zastavení v Berlíně

Listí bylo zelené už jen v prostředku. Vybledlé barevné skvrny, poslední připomínky uplynulého léta, se rozpíjely do světlé žluti ohraničené úzkým, nepravidelným hnědým okrajem. Větřík vířil podzimní listí na mokré vozovce třídy Unter den Linden a vytvářel na ní zlatohnědý koberec stříkaný zelení. Mírné mrholení, které začalo už kolem poledne, většině chodců nijak nevadilo; ani deštníky neotvírali. Bledá modř podzimní oblohy se pomalu rozplývala v cínový opar, pouliční lampy vrhaly kruhy na vozovku, řidiči aut zapínali reflektory, chodci, kteří se do té chvíle loudali od jedné výkladní skříně ke druhé, najednou začínali mít naspěch. Nevydařený den, když má člověk spoustu zbytečného času, mrzutě si pomyslel muž, který zvolna přecházel přes ulici. Sakramentsky neutěšený den. Čekat, čekat, čekat. Čekat deset minut, než se vystřídají stráže před Novou strážnicí naproti Státní opeře. Čekat půl hodiny a dívat se, jak beranidla na Alexanderplatzu zatloukají do země štětové stěny. Čekat, až mžení přejde v lijavec, který odplaví poslední zbytky denního světla.

V přeplněné hale hotelu Berolina ho přivítalo prudké světlo a teplo prosycené tabákovým kouřem. Bloudil pohledem od jednoho ke druhému, hledal volné místo. Zatracená pakáž i s tou jejich sight-seeing tour! Zrovna teď se tu musí usadit: američtí vojáci se svými nafintěnými ženskými, které rozumí oblékání jako slepice tanci; několik Angličanů, samozřejmě ve vyboulených kalhotách a v nevyčištěných botách; dva tři Skandinávci a nakonec japonský pár, který si dopřál láhev coca-coly a teď z té bryndy střídavě usrkává, samozřejmě z jedné sklenice. Většina hostů využívala krátkého oddychu před další cestou k horlivému čmárání pohlednic – greetings from behind the Iron Curtain. Byly prostě nezbytné, aby se přátelům, kteří zůstali doma, dalo na vědomost, že jsme se odvážili výpravy do tohohle Berlína za „železnou oponou“.

Zdálo se, že kdosi vydal němý povel, který už byl očekáván, protože najednou se všichni zdvihli a postrkávali jeden druhého skleněným východem na ulici. Měli naspěch, jako by se obávali, že je tu zapomenou. Nastupovali do vyhlídkového autobusu; tak východní Berlín máme za sebou, říkali si zřejmě s úlevou, tenhle bod programu můžeme odškrtnout.

Do haly hotelu se rázem vrátil klid. Dnes to byla poslední turistická výprava a servírky začaly sklízet zbytky naprogramované západní invaze.

Také bar se vyprázdnil; muž si konečně mohl sednout a pohodlně přehodit nohu přes nohu, aniž by přitom špičkou boty kopl sousedního hosta pod koleno. Teď rychle jeden koňak, pomyslel si, jedna sklenička neuškodí, v hotelové restauraci ještě jedno vychlazené světlé a pstruha po mlynářsku a potom přijde jeho čas.

Na pstruhy jsou tady machři… Zmocnilo se ho pokušení objednat si láhev bílého vína. Už cítil lahodné aróma Haut-Sauternes na jazyku, ale odolal. Dnes večer už žádný alkohol, přikazoval mu rozum. Objednal si kávu, zároveň požádal o účet a zaplatil, jen co mu číšník přinesl šálek moka.

„Mr. Viner?“ Ke stolu neslyšně přistoupil uhrovitý dlouhán se slámově plavými vlasy. Tlumeně muže oslovil a mírně se předklonil.

Muž položil pomalu šálek s kávou, vzhlédl a lhostejně přikývl.

Druhý muž čekal – trochu číhavě, trochu znuděně. Věděl, že ten člověk, kterého oslovil jako Mr. Viner, je teď na řadě, aby položil další otázku. Tak zněla domluva. Však on už otevře ústa, jestli tu otázku zná.

„Smím vás pozvat na šálek moka?“

„Děkuju, musím bohužel odmítnout. Můj krevní oběh… no, vždyť to znáte.“

„Škoda, to je mi opravdu líto.“ Všecko je tedy v pořádku, pomyslel si muž. Raději ani nemyslet na to, kdyby ještě teď mělo dojít k nějakému maléru.

„Něco pro vás mám, mister Viner,“ začal habán opatrně.

„Já pro vás taky.“

„Už jste zaplatil?“

„Před chvilkou.“

„Tak odtud vypadneme. Nesmíme čekat, až budou ulice prázdné.“

Na pohraničním kontrolním přechodu na Friedrichstrasse čekalo asi dvacet lidí, až budou odbaveni. Muži by bývalo milejší, kdyby jich v té zasklené hale čekalo dvakrát tolik, aby dostatečně rozptýlili pozornost důstojníků pasové kontroly; nic si nepřál vroucněji.

Odevzdal pas a dostal číslovaný ústřižek. Teď pozoroval, jak tu tenkou modrou knížečku s bělavými skvrnami na deskách prostrčili úzkým otvorem, který mu připomínal štěrbinu ve schránce na dopisy. Po několika minutách se dostane do nějaké kanceláře, kde paprsky ultrafialového světla rozhodnou o její pravosti.

Zapálil si cigaretu a trpělivě čekal. Projevoval pramalý zájem jako člověk, kterému nezáleží na tom, zda pohraniční kontrolou projde o půl hodiny dříve či později. Věděl, že svou úlohu hraje dobře, že na něm není vidět napětí, kterým přímo fyzicky trpěl, a už vůbec ne strach, který způsobil, že mu zvlhly dlaně. Jestli dojde k nějakému maléru, říkal si znovu a znovu, může se to stát jen tady, při téhle kontrole. Ještě pořád je na horké půdě, ještě pořád musí být ve střehu. Čekat, nasadit lhostejnou tvář a čekat.

Vyvolávali čísla, lidé odcházeli k přepážce k celní prohlídce. A potom konečně proklouzl škvírou modrý pas s bělavými skvrnami. Okamžitě věděl, že teď je na řadě on; tvary skvrn, na které se stokrát díval, které si stokrát vštěpoval do paměti, mu to prozradily, ještě než u přepážky vyvolali jeho číslo. Podal ústřižek důstojníkovi pasové kontroly, který seděl v zasklené kabině a měl modrou knížečku v rukou. Podíval se na fotografii v pasu, potom na muže a nakonec zase znovu na fotografii.

Muž cítil, jak mu ze všech pórů vyráží studený pot. Rozvážně a velmi pečlivě si zapálil novou cigaretu, jako by to byla v tom okamžiku jediná důležitá věc na světě. Musím, pomyslel si, a postavil se tak, aby mu důstojník viděl přímo do tváře.

„Naléhavě vám doporučuji, abyste znovu navštívil fotografa, mister Viner,“– řekl důstojník pasové kontroly, „na tomhle snímku skoro nejste k poznání.“

„Sorry, my German is not good,“ odpověděl muž.

Důstojník za přepážkou se pokusil vysvětlit mu anglicky, co má na mysli. „Foto. Not good. Ne dobré.“

„Oh, yes. I’ll have a new one when I come back to England.“

„You have been over before, I see. Jak vidím, byl jste u nás před nedávnem, mister Viner. Neupozornili vás na to?“

„No, but I’ll have a new one.“

„To uděláte dobře. Prosím, tady je váš pas. Šťastnou cestu domů.“

Klidně, s nedbalou elegancí prošel muž k celní kontrole, podepsal celníkovi vyplněné a podepsané prohlášení, řekl, že nemá dárky ani cenné předměty, že se vrací jen se čtyřiačtyřiceti západními markami. Popřáli mu dobrou noc a muž opustil halu.

Vlastně už ani nepočítal s tím, že ještě chytí vlak do Wannsee. Dost ho překvapilo, že vlak, v tu chvíli skoro prázdný, ještě neodjel. Ne že by měl rád mrzutosti, ale když mu všechno do puntíku vycházelo, býval nejistý. Připadal si jako loutka, jejíž život visí na niti, za kterou tahá někdo jiný. Ksakru, prostě potřebuju tvrdého panáka, řekl si, potom už zase budu mít pevnou půdu pod nohama. Intershop na nástupišti právě zavírali, ale on po chvilce dohadování přece dokázal, že mu prodavačka ještě rychle prodala láhev skotské whisky. Potřeboval něco ostrého.

„Do Wansee, nastupovat, prosím. Ustupte, prosím!“

Muž nastoupil a ztěžka dopadl na sedadlo. Upřeně se díval z okna, a když v noční tmě konečně rozpoznal obrysy budovy Říšského sněmu, chvatně ukroutil patentní závěr láhve. Whisky mu rozproudila krev v žilách a odplavila všecko vyčerpání.

Mary Pennyová upoutávala obdivné a závistivé pohledy mužů dokonce i v Bond Street. Věděla o tom a působilo jí to potěšení. Odmítla spoustu skrytých a několik velmi přímých a neomalených nabídek na rychlou a snadnou kariéru, protože jedny i druhé byly spojeny s jednoznačným požadavkem protislužby. Takové obchody nebyly Mary po chuti. Protože byla poctivá sama k sobě, přiznávala si, že za značnou část svého novinářského úspěchu stejně vděčí svému dobrému vzhledu. Pěkná tvář a dlouhé, dobře formované nohy jí často umožňovaly získat snadno sympatie tam, kde jiné kolegyně, stejně bystré jako ona, se pokořujícím způsobem lopotily a nakonec přece jen musely rezignovat. Kromě své ženské přitažlivosti si přinášela Mary do novinářské branže ještě i další kapitál: věděla, jak zacházet s konkurencí, aniž přitom člověk ztratí úctu sám před sebou; uměla se i při obtížném pátrání chovat tak mile, že jí považovali za neodolatelnou policisté i vrátní a poskytovali jí leckterý dobrý tip, a navíc dokázala celé hodiny dřepět u psacího stroje a psát něco, co bylo protivné i jí samé.

Mary Pennyová psala pro své noviny ony nasládlé historky na téma „buďte na sebe hodní“. Převážně je četly ženy v domácnosti, jejichž život lenivě uplýval mezi samoobsluhou a dřezem na nádobí, tam také docházel naplnění. V pravidelně vycházejících článcích milované Mary Pennyové nacházely přesně to, „co si vždycky samy myslely“. Život vůbec není tak tíživý, jak člověku někdy připadá, peníze nedělají člověka šťastným, žena patří do domácnosti, musí a chce tu být jen pro manžela a děti, to je její životní úkol, leckterá tomu nechce uvěřit, ale ta na to také ještě přijde, Mary Pennyová to přece pořád opakuje, Mary Pennyová to přece říká…

Psala tak a ne jinak, protože pracovala pro nejčtenější deník, který ve Fleet Street vycházel, pro „Phoenix“. Tento list se spoustou obrázků, spíš časopis než noviny, neustále se honící za senzacemi a skandály, nabízel koneckonců nejlehčí stravu průměrným, nenáročným čtenářům. Zřejmě právě proto byl „Phoenix“ nejlepším koněm ve stáji majitele novin lorda Crimpa, o kterém zlolajné jazyky tvrdili, že jeho nedostatečné vzdělání je pravděpodobně v rovnováze se vzděláním jeho čtenářů. Lord Crimp se na veřejnosti rád vychloubal, že novinářského podnikání se nechopil proto, aby vyjadřoval nějaký světový názor zrozený z humanistického blouznění, ale jen pro finanční zisk, který z tohoto podniku plynul.

Pozdě odpoledne stoupala Mary po schodišti k Stevovu bytu. Měla naspěch a chvílemi brala schody po dvou; když konečně stála přede dveřmi, cítila, jak jí prudce tluče srdce a v hlavě hučí. Zlehka ťukla do tlačítka zvonku, chvilku naslouchala a potom jej netrpělivě stiskla podruhé.

Steve se přišoural ke dveřím, loktem smáčkl kliku a otevřel. Mary viděla na první pohled, že ho svým zvoněním vyhnala od vaření. V jedné ruce držel dřevěnou naběračku, ze které kapala na podlahu jakási hnědavá tekutina, ve druhé zelný list. Za zástěru mu sloužila košile. Zřejmě mu sloužila dobře, Mary přecházely oči nad tím, jak ji už dokázal zmazat. Chodba byla plná pachu z česneku, cibule, petržele a bůhví z čeho ještě, což poněkud zneutralizovalo Stevovu česnekovou pusu na uvítanou.

„Jen si to představ,“ vyrazila ze sebe vzrušeně, když ji pustil, „že jsi právě políbil Mary Pennyovou, zaměstnankyni ,Phoenixu‘, píšící pod vlastním jménem. Samozřejmě se smlouvou v kapse.“

Srazil paty a zasalutoval, s úšklebkem jí vzdal poctu tím, že prudce hodil vařečkou k hlavě. Tapety na chodbě byly vmžiku pokryty hnědavými mastnými skvrnami. Jako ozdoba stěny to není právě nejoriginálnější, pomyslela si Mary starostlivě.

Steve Blake, soudní reportér „Daily Succesu“, hlavní konkurence „Phoenixu“, byl jen o málo větší než Mary. Bylo mu kolem pětatřiceti a ke své mrzutosti už trochu tloustl. Obličej však měl i přes dvojitou bradu přitažlivý a sympatický. Jemně řezaný, ostrý nos a úzká, pevná ústa mu dodávaly osobitého výrazu. Živé, bystré oči pod silnými jařmovými oblouky prozrazovaly inteligenci a důvtip.

„No, a kolik?“ zeptal se nakonec a třel si přitom palec o ukazováček.

„Deset liber týdně, k tomu vyhlídka na zvýšení po půl roce.“

„Skvělé! Vždyť ty jsi… Jo, co vlastně jsi? Ach, propána, pepř!“ Nechal Mary stát v chodbě, prudce otevřel dveře kuchyně, ze které se vyvalil oblak namodralého kouře. Vrhl se dovnitř a otevřel okno dokořán. Mary měla dojem, že ji zahalil mrak jedovatého plynu, a slzícíma očima viděla, že se Steve hluboko vykláni z okna a vystrkuje pánev ven.

Vzduch se pomalu čistil, z dýmu se vynořovaly hrnce a mísy, tvořící divoké zátiší na kuchyňském stole, mezi nimi ležely zbytky a odpadky cibule, stroužky česneku a zelné košťály. Z kastrolu, který Steve postavil na elektrický sporák, se ozýval tichý klokot.

„To je ale svinstvo,“ zahučel Steve, „napřed nám něco pořádného nalej. Musím začít se vším znova.“

„A co to bude, až to bude? Hádala bych na slzný plyn.“

„Hovězí na pepři s pomeranči. Až to sníš, olízneš si všech deset.“

Mary se otřásla a podala mu sklenici. Dívala se, jak Steve s napjatou pozorností přidává do oleje na pánvi na špičce nože cayennský pepř. Byl tak zaměstnán sám sebou a masem, jako by ona a její skvělé nové zaměstnání vůbec neexistovaly.

„Ty jsi teď asi skutečně dospěl do věku, kdy se vaření stává tvou jedinou předností,“ a v jejím hlase zazněla lehká podrážděnost. „Možná že kdysi byly doby, kdy jsi dokázal udělat dojem i bez steaků, paštiček a salátů, ale to muselo být ještě předtím, než jsi začal pěstovat dvojitou bradu a břicho.“ Vztekle zdvihla pokličku z kastrolu. „A co zase škvaříš tady? Copak se nemůžeš aspoň jednou spokojit pivem, chlebem a sýrem… a samozřejmě se mnou?“

„Proč ne? Třeba to příště zkusím. Ostatně… Škvaří se tam zelí a kuchařské zkušenosti dvou tisíciletí.“

„Asi tvé vlastní, co?“

„Hlouposti, nasbírali je čínští mandaríni a jejich kuchaři.“

Za této diskuse začal Steve trochu uklízet v obývacím pokoji. Uklízet pro něho znamenalo, že všechny věci, které ležely či stály na stole – papír, tužky, noviny, knížky, skleničky – prostě naházel na širokou postel vedle okna. Nakonec tam dopadl i psací stroj. Okenní parapet, na kterém stál původně stroj, Steve potřeboval pro přípravu masa. Nakonec strčil do dvou prázdných lahví od džinu svíčky a zapálil je. Jejich měkké žluté světlo se odráželo od leštěné stolní desky a jiskřilo na staniolových uzávěrech lahví piva, jako by to byly drahocenné šperky.

„No ne, dneska ses dal na romantiku?“ udiveně se zeptala Mary, když vešla do pokoje. „Světlo svíček, lehká hudba a šampaňské – to přece už u mě nemáš zapotřebí… po šestiměsíční známosti.“

„Zapijeme tu tvou novou robotu,“ zabručel Steve, který nedokázal potlačit mírné rozpaky. „A potom si s tebou musím pohovořit… ještě o něčem.“ Chtěl to říci jen jakoby mimochodem, ale z jeho úst to zaznělo jako zasténání.

„Aha, večírek na rozloučenou, jako obvykle?“ Mary se snažila tvářit se chladně, ale nebyla si nijak jista, zda se jí to podařilo, protože najednou ucítila jakési podivné třepetání v krajině srdeční a měla pocit, jako by jí kolena zrosolovatěla.

„Doufejme, že ne,“ byla Stevova jediná odpověď, když nakládal na talíře načechraná zrnka rýže.

Pozorně a trochu zamyšleně se na něho dívala, když servíroval steak a naléval pivo. Mlčky jí přisunul mísu se salátem. Sedí tu před ní soudní reportér Steve Blake, prvý muž ve svém oddělení Daily Successu, obávaný pro svůj ostrý jazyk a ledabylou chladnokrevnost. Říkalo se o něm, že je to zvlášť tvrdý chlap, který si umí omotat kolem prstu mocné ze Scotland Yardu stejně jako temné typy z gangů v Soho. Mary ho znala i z jiné stránky; byla dokonce přesvědčena o tom ‚že kdyby se někdo zeptal různých lidí na jejich názor na Steva, dost by se asi ve svých závěrech lišili. Dobře oblečení muži, kteří nepochybně vypadali lépe než on, ho považovali za vážného soka. Marně si lámali hlavu nad tím, jak dokáže, že se do něho každou chvíli zamiluje chytrá a velmi půvabná žena. Steve málo dbal o své oblečení. Šaty, které nosil, většinou vypadaly, jako by v nich v noci spal. Nevyžadovaly mnoho péče a on jí také nijak neplýtval. Jeho známí a kolegové mu záviděli neotřesitelný klid, se kterým řešil nejzapeklitější a nejobtížnější problémy, ale přitom byli mlčky zajedno v tom, že není radno narušit tento klid bez závažného důvodu. Steve patřil k tomu druhu mužů, s kterými člověk prostě nevyvolává spory. Jedno Mary věděla. Steve vyzařoval vitální mužský šarm a zároveň byl skoro politováníhodným způsobem neschopný záměrně toho svého šarmu využít, když šlo o to zbavit se soka. Byla to právě ta mužská vitalita, jež se u něho střídala s překvapivou chlapeckou neohrabaností, kterou na něm ženy milovaly, která je dojímala a přitahovala.

Kolegové z Daily Successu obdivovali Stevův dobrý čich a tvrdošíjnost, se kterou obvykle šel za svým cílem. Při usilovné práci se stávalo, že zapomínal na jídlo, ale žel bohů ne na pití. Mary si říkala, že pije příliš mnoho. Ale přesto byl pro ni Steve mužem, o kterého může jako žena nejen mateřsky pečovat a ovládat jej, ale jímž se dá sama ochotně ovládnout.

Bože můj, vždyť už jsme si celé minuty neřekli ani slovo, napadlo náhle Mary. Najednou pociťovala ticho v místnosti skoro fyzicky, mrzelo ji a zároveň ji trochu dráždilo, že neví, o čem s ní chce Steve hovořit.

„Steve, to hovězí na pomerančích je skutečně báječné,“ řekla nakonec, jen aby porušila tíživé mlčení. „Něco takového dokážeš jen ty.“

Steve na její chválu nereagoval, což bylo znepokojivé znamení. Mary dobře věděla, jak obvykle čeká, ba dokonce prahne po tom, aby se jeho kuchařské umění patřičně a hlavně vytrvale oceňovalo. Tak tedy přece jen večírek na rozloučenou, řekla si a žalostně se podívala do napůl vypité sklenky.

„No, víš, vlastně je to tak, že… tedy to, o čem chci s tebou…“ začal Steve a zase se odmlčel. Zdálo se, že pochybuje o tom, co chce Mary povědět. „Tak zkrátka a dobře, říkám si, jestli bych už pomalu neměl myslet na ženění,“ vyrazil ze sebe.

Tak o tohle jde! Mary trvalo několik vteřin, než se vzpamatovala z úleku, který jí nahnala jeho poslední slova. Nejprve se zhluboka napila a potom se ho uštěpačně zeptala: „A směla bych se snad zeptat, kdo je ta šťastná ženuška, které tu čest prokážeš?“

„Samozřejmě ty, Mary, kdo jiný!“

Mary se na něho několik vteřin dívala, potom pomalu a velmi zamyšleně zavrtěla hlavou.

„Ovšem, věkový rozdíl,“ pospíšil si Steve, znělo to skoro jako omluva, „mně je pětatřicet a tobě teprve jedenadvacet. Ale to se přece dá…“

Mary znovu zavrtěla hlavou a snažila se vypadat tak, jako by s ním měla soucit. „Asi bych teď měla padnout na kolena a poděkovat jeho lordstvu – ne za nabídku k sňatku, to by přece pána až příliš zavazovalo – ale holčička by přece měla poděkovat za to, že neodolatelný Mr. Blake jí dává naději, že si ji možná jednoho krásného dne vezme za ženu.“

Steve odsunul mísu se salátem i talíř s masem a přestal jíst. Když se Mary opřela o židli, zcela klidně a vážně se zeptal: „Pověz, Mary, jsem opravdu tak špatný chlap?“

„Bože, jakýpak špatný chlap?“ odpověděla trochu zlomyslně. „Jsi prostě starý mládenec, je ti pětatřicet, jak jsi právě ráčil naznačit, což znamená ryzí středověk. Copak ti nenapadá, že bys mi měl leccos vysvětlit?“

„Co bych měl vysvětlovat?“

„Jak se vůbec může normální mužský dožít tvého věku, aniž se ožení? Víš proč? Prostě proto, že jsi sobec. Ženy potřebuješ jen pro sexuální uspokojení. Ale jedno si pamatuj: mně tím svým takzvaným nevázaným životem neimponuješ ani tolikhle,“ luskla prsty, „i kdybys byl ten nejbáječnější milenec.“

„Co kdyby sis tak na chvilku oddechla, miláčku?“ skočil jí Steve do řeči. „Copak nechápeš… Když jsem byl ve věku, kdy lidé obyčejně myslí na ženění, zrovna skončila válka, Hirošima a všecko ostatní. Nagasaki. A potom ten krásný nový svět s atomovou pumou jako přívažkem. Myslím si, že jsem měl strach, prostě jsem už nevěřil, že by se to všecko mohlo ještě nějak spravit.“

„Ve stejné situaci jako ty byly tenkrát statisíce mužů, a přece se chovali jinak,“ odpověděla Mary, „odvážili se toho, ty ne. Jen se podívej, co se vlastně od té doby změnilo?“ přistrčila mu večerník. „Nic. Všechno zůstalo při starém.“

Přes celou první stránku novin se táhl tučný titulek: LIDOVÁ BOMBA PRO BONN? A pod tím trochu menším písmem: Západní Německo na cestě k vlastním jaderným zbraním. Steve přelétl článek pod titulkem:

„Také západní Německo bude mít v dohledné době vlastní strategické jaderné zbraně. Politici a průmyslníci z Velké Británie, západního Německa a Holandska se koncem týdne radili v Londýně o společném vybudování plynové centrifugy. Tímto projektem chtějí vlády zmíněných zemí učinit rozhodující krok k získání plutonia takové čistoty, jaká je předpokladem výroby vodíkových pum.“

„To nám ještě chybělo,“ poznamenal Steve, „to je hotové šílenství!“ Hodil noviny k ostatním věcem na postel.

„To je horší než šílenství,“ rozhorlila se Mary. „Měl bys tak slyšet mého tátu. Ten tu zatracenou sebranku poznal, když byl v Německu v zajetí. ‚Dej jim do ruky nůž,‘ vždycky říká, ‚a oni ho použijí k tomu, aby se zmocnili pistole. A než se člověk otočí, budou vyzbrojeni po zuby a rozpoutají třetí světovou válku.‘“

„To je všecko pravda,“ odpověděl Steve a rezignovaně pokrčil rameny, „ale my na tom nemůžeme nic změnit. Anebo snad máme protestovat ve White Hallu jako ti demonstranti včera večer? Ti taky nic nezměnili, dítě moje.“

„Ale aspoň něco dělají.“

„Dostávají gumovým pendrekem přes hlavu a pak jdou za mříže. Jestli tohle chceš…“

„Ale Steve, já to přece nechci, já se jen bojím toho, co ještě může přijít. Řekni mi, prosím tě: Proč si mě chceš tak najednou vzít?“

„Miluju tě, mé milé dítě, žádný jiný důvod neexistuje. Je to tak těžké pochopit?“

Mary ho vzala za ruce, za silné, svalnaté ruce, které uměly vzít za práci, za ruce s jemnými světlými chloupky na prvních článcích prstů a s pěkně formovanými, trochu zanedbanými nehty.

„Víš ty vůbec, Steve, co pro mne znamenáš?“ řekla nakonec tiše. „Úplně se pode mnou podlomila kolena, když jsi řekl, že si se mnou chceš o něčem pohovořit. Měla jsem strach, že to bude večírek na rozloučenou.“

„Nesmysl, jak jsi jen mohla na takovou hloupost přijít!“ Obešel stůl a něžně ji políbil. „Víš co, já teď otevřu šampaňské,“ prohlásil potom, „tahle světoborná událost se musí zapit.“

„Ne, raději ne,“ odmítla Mary. „Necháme si ho na pozdější dobu. Musím hned domů, kvůli otci. Předevčírem jsem měla ve schránce dopis, který podal ve východním Berlíně. Otec psal, že se vrátí v pondělí, tedy včera, letadlem. Ale nevrátil se. Mám za to, že mu něco nevyšlo, možná že zmeškal letadlo nebo něco takového. Dnes určitě přijede a tak musím být doma. Neviděla jsem ho celou věčnost.“

„Když nejde o nic jiného…,“ s úlevou řekl Steve a dopil zbytek piva.

Bylo teprve několik minut po desáté, ale staré hodiny, které v Brewer’s Arms visely na stěně vedle výčepního pultu, právě odbily půl jedenácté a Harry Brown – poslední skutečný hospodský na Fleet Streetu, dalo-li se věřit Stevovu názoru – se právě chystal použít svou „tajnou zbraň“. Harry, který s pohřební tváří rád tvrdíval, že vede mizerný a ubohý život mezi sládky, hašteřivou starou babou a novinářskými ochlasty, každý večer kolem dvacáté druhé hodiny zesílil na maximum zvuk juke-boxu, protože nějak se svých hostů zbavit musel. Vyhnat ty kluky novinářské od pípy je těžší, říkával Harry, než slimáky ze zelí, a zkušenost ukázala, že na svou tajnou zbraň se může spolehnout. Ani novináři, přestože byli zvyklí pracovat ve velkých redakčních místnostech, kde cvakaly dálnopisy, klapaly psací stroje a halasné výměny názorů znemožňovaly každý rozhovor, nedokázali snášet ohlušující rámus Harryho juke-boxu déle než deset minut. Hostinský zatím stál s úsměvem za výčepním pultem, leštil sklenice a s tichým zadostiučiněním pozoroval, jak se hosté nejprve snaží přehlušit řinčení boxu, ale nakonec se sakrováním utíkají.

K těm několika málo vytrvalcům patřila ten večer i Mary. Seděla na konci barového pultu a listovala ve večerním vydání „Phoenixu“.

„Tak co, máte tam dnes večer něco pěkného?“ křičel na ni Harry ze vzdálenosti asi jednoho metru.

Netrpělivým pohybem odhodila noviny na pult, a Harry otočil hlavu, aby uviděl aspoň titulky. Jeho pohled putoval mezi novinami a sklenici, kterou právě leštil, sem a tam; věděl, že kdyby kvůli těm novinářským nesmyslům zanedbal mytí sklenic, anebo dokonce některou rozbil, žena by mu to neodpustila.

Jak se cítíte v úloze „druhé ženy“ ptala se Mary Pennyová dnes večer a hned nabízela svým čtenářům údajně autentickou exkluzivní reportáž o filmové hvězdě Dawn Fairové. Donnie se považovala za neprovdanou manželku svého producenta, kterému katolická církev bohužel nedovolovala dát se rozvést. Ubohá Dawn, neztrácej odvahu, s tebou doufají Mary Pennyová a milióny žen, které vědí, co je to opravdová láska.

„Naši tvrdí, že se to prodává jako housky na krámě,“ ospravedlňovala se Mary. „I když je to k ničemu, člověk se rád podívá na vytisknutý vlastní brak. Vám tu jdou hodiny o čtvrť hodiny napřed, že Harry?“

Přikývl.

„Steve musí přijít každou minutu. Nalijte mu dvojitého Johnyho. A co si dáte vy?“

Sotva ze sebe vypravil „docela rád bych…“ objevila se náhle za barem jeho žena a vrhla na něho nedůvěřivý pohled zarudlých očí. Harry trochu zděšeně zakoktal:

„Děkuju, pro mne nic, jste hodná, já tu mám stát coca-colu.“

Hostinská posbírala několik talířů s pultu, s řinčením je na sebe naskládala a zmizela v kuchyni. Sotva se obrátila k baru zády, Harry zamrkal na Mary a podstrčil sklenku pod kohoutek s whisky.

Kolem hostince projížděl prskající, dýchavičný autobus. Okenní tabule řinčely, třebaže u Brewer’s Arms už zpomalil tempo; zastávka byla sto metrů od Harryho hostince. O několik minut později vešel Steve. Ohlušující ryk hudební skříně a překřikování hostů ho na zlomek vteřiny zarazily. Potom uviděl na konci barového pultu Mary a proklestil si k ní cestu.

„Brý večer, Harry,“ křikl na hostinského a na okamžik zůstal stát u pultu. „Zase by se v té tvé boudě dal vzduch krájet. Co tu máš k pití?“

„Tamhle už na vás čeká dvojitý Johnnie. Je zaplacený,“ dodal, když si Steve sáhl do kapsy saka.

„Tak na zdraví!“ Steve jediným douškem obrátil whisky do sebe. „Ještě jednou totéž, Harry. Celý večer jsem seděl na sucho. Ten zatracený Yard jen člověka okrádá o čas. Všecko už bylo ve večernících.“

„Vrátíš se ještě do redakce?“ zeptala se Mary, když si k ní Steve přisedl. „Nutně s tebou musím mluvit.“

„To mi je líto, Mary. Do ranního vydání mám dát co nejvíc materiálu o vraždě v Hampsteadu, musím udělat korektury a ještě napsat něco nového. Potrvá to dlouho, možná až do půlnoci. Už jsi jedla?“

Unaveně zavrtěla hlavou a smutně se na něho podívala.

„Steve, je to skutečně naléhavé. Kvůli otci.“

„Přijď potom naproti k Nickovi, ano? Jí se tam docela dobře a můžeme si tam důkladně popovídat o všem, co tě trápí. Souhlasíš?“

Mary nezbývalo než souhlasit, protože Steve už vstal a čekal – napůl obrácený, s prosebným výrazem ve tváři – na její souhlas.

V Nickově samoobslužné restauraci bylo kolem půlnoci vždy přeplněno. Všichni to považovali za tak samozřejmé, jako ámen v kostele, byla to nezvratná skutečnost, kterou hosté přijímali jako zcela přirozenou. Mary se podařilo, i když dosti těžko, protlačit se ke stolu, kde se usadila mezi posla jedné fotoagentury a tlustého, přívětivého kolegu z obrázkové redakce „Phoenixu“. Člověk, který měl co dělat s fotografiemi, zápolil se steakem a s přiměřenou horlivostí odsunul obě volská oka a smažené brambůrky skoro na okraj talíře.

Nickova restaurace byla na Fleetstreet proslulá. Tady neexistovaly porce pro vrabce, ale jídla, která nasytila i velkého jedlíka. Kuchaři se tu vyznali v řemesle – co nabízeli hostům, bylo vynikající, chutné a cenově přístupné. A co bylo hlavní, nemuselo se dlouho čekat. Příležitostně tu jídali i šéfredaktoři, když se očekávaly nějaké „horké“ zprávy a nezbýval jim čas zajet taxíkem do „Savoye“.

Steve se protlačil dveřmi krátce před půlnocí. Zašel k pokladně, vyslovil objednávku – šunku, dvě vejce, smažené brambůrky, několik krajíčků chleba a čaj – a s plně naloženým tácem se prodíral k Maryinu stolu.

„Žádný div, že si nemůžeš dopnout kalhoty,“ přivítala ho Mary namísto pozdravu. Ukázala na volnou židli, kterou pro něho uchránila.

„Nechte to špičkování, mladá paní. To je snídaně, oběd a večeře v jednom. Celý den jsem byl na nohou, nalítal jsem se za tou zatracenou vraždou v Hampsteadu jako pes. A ještě teď musím každou půl hodinu volat Yard. Kdyby se vyskytlo něco nového, musím to oznámit redaktorovi, který má službu.“

„Celý týden jsme se neviděli. Všiml sis toho vůbec?“

„A jak, miláčku,“ a klidně si nacpal ústa šunkou a vejci, „ale teď mi napřed řekni, co se děje. Sedíš tu jako hromádka neštěstí.“

„Jde o otce.“ Stísněně na něho upřela narudlé oči a Steve si hned všiml, že přemáhá slzy.

„Cože? Ještě se nevrátil?“

„Ne! To je právě to. A nenapsal, netelegrafoval ani nezatelefonoval. Mám pocit, že něco není v pořádku.“ Steve zamyšleně žvýkal, potom zapil jídlo douškem čaje a řekl: „Naposledy ti přece napsal z východního Berlína. Kdy že se chtěl vrátit?“

„Napsal mi jedenáctého října a oznámil, že poletí ze Schönefeldu a dvanáctého bude v Londýně.“

„Co je to Schöne… Co je to za jméno?“

„Tak se jmenuje východoberlínské letiště.“

„Cože? Nevíš, proč musel otec odletět zrovna odtamtud?“

„Nemám nejmenší tušení. Několikrát mi napsal ze západního Německa, potom ze Západního Berlína. Nic mimořádného. Obvyklé povídání o pamětihodnostech, jak slouží zdraví, jak mu chutná pivo. Ani v nejmenším nenaznačil, že plánuje něco mimořádného. Se svým obchodním partnerem se domluvil, že si asi na půl roku vezme dovolenou… Víš, když dostal ty peníze. Dvě pohlednice jsou všecko, co pan Crabtree, to je jeho společník, zatím od něho dostal.“

„Už ses ptala v kanceláři letecké společnosti?“

„Ano. Spojili se se Schönefeldem, odkud je informovali, že letenku na otcovo jméno prodali, ale potom na ni nikdo neletěl.“

„Dobrá, ale to nemusí nic znamenat. Člověk občas zrněni plány.“

„Máš pravdu. Ale jsem přesvědčena, že by mi to byl otec oznámil. Ví, že bych o něho měla strach. Ne, Steve, byl by napsal, anebo zatelefonoval – kdyby mohl.“

„Kdyby mohl! Myslíš si, že se mu něco stalo?“

Mary smutně přikývla.

„Nemohu se zbavit myšlenky, že utrpěl nějaký úraz, leží v nemocnici a třeba ho tam nemůžou ani identifikovat. Co mám dělat, Steve?“

Pohladil ji po ruce.

„Především hned neztrácej hlavu,“ uklidňoval ji. „Když je člověk v zahraničí, tak má vždycky u sebe pas. Kdyby se mu opravdu něco přihodilo, hned by zjistili, kdo to je, a okamžitě by informovali britské úřady. Proč bys jednoduše nemohla zavolat ministerstvo zahraničí a nezeptala se, jestli nemají o místě pobytu tvého otce zprávy?“

„Už jsem na to myslela, ale bojím se, aby nepřišel nějaký čmuchal z tisku a celou záležitost nerozmazal. Vždyť to znáš, v mžiku udělá z komára velblouda, zvlášť když jim do toho pasuje východní Berlín. Britský občan zadržen za „železnou oponou“… Já to zrovna vidím před očima.“ Mary se otřásla odporem.

„A co když to je skutečně tak?“ nahlas zauvažoval Steve.

„Ne, Steve,“ rty se jí chvěly, „něco takového nesmíš říkat.“

„Vyloučit to zatím nemůžeme. Podívej se, drobečku, vždyť ty nemáš koneckonců ani tušení, co ten tvůj starý pán v cizině vyváděl. Třeba se chtěl z nějakého důvodu chovat zvlášť opatrně. To by byla jedna z možností: zajet si do východního Berlína, poslat ti dopis, koupit si letenku do Londýna, vrátit se do Západního Berlína a stopa se ztratí.“ Steve odsunul talíř se zbytky šunky a vajíček stranou.

„Ne, Steve, něco takového by mi otec neudělal, to určitě ne,“ odpověděla Mary, „to mu vůbec není podobné! Věděl, že bych se o něho bála, a musel předpokládat, že bych ho začala hledat. A co potom se stopou, kterou by chtěl dejme tomu zahladit?“

Steve si zapálil cigaretu a přemýšlel.

„Poslední dopis ti napsal na papíru s hlavičkou?“

„Ne, na papíru, který určitě vytrhl z laciného notesu. Mám ho doma.“

Steve zabloudil pohledem ke dveřím, které se najednou prudce rozletěly. Do jídelny vběhl mladík, udělal několik kroků, pátravě se rozhlédl, až konečně objevil Steva.

„Mr. Blake, máte jít hned do redakce!“ křičel na něho a prudce mával pravou rukou. „Mr. Gibbons se už úplně zbláznil. Přišla zpráva tiskové agentury. Chytili vraha z Hampsteadu. Musíte to všechno přepracovat. Pojďte rychle, nebo Gibbons přijde o rozum.“

Steve si vzdychl.

„Člověče, ani pokojně navečeřet se nemůžu. Dobrá, řekni Gibbonsovi, aby zůstal u dálnopisu. Hned jsem tam.“

S námahou se vysunul z pevně přišroubované stoličky.

„Zaplať za mne, prosím tě, Mary. Jeď domů taxíkem. Přijdu, jen co to bude možné. Přeptám se u Toma Westburyho, našeho zahraničního korespondenta, jestli nám může pomoct na ministerstvu zahraničí… Ten umí mlčet jako ryba. Nemusíš si dělat starosti.“

U dveří se ještě jednou otočil.

„Ještě něco, jak se jmenuje otec?“

„Harold.“

Dveře se už za ním zavřely, když za ním vykřikla! „A samozřejmě Viner, Harold Viner!“

Navzdory železobetonové konstrukci a obrovským skleněným stěnám, a třebaže se člověku při pohledu na novou budovu Yardu vnucoval dojem, že stojí před hlavním sídlem koncernu vyrábějícího prací prostředky, jedno zůstalo uvnitř budovy při starém: nezaměnitelný policejní a vězeňský pach, který se podivně mísil s pachem karbolu a vyčpělého potu, jako by se také přestěhoval z levého břehu Temže na Broadway. Vzduch na chodbách a v místnostech byl prosáklý zatuchlinou, a ten, kdo na to nebyl zvyklý, tu dýchal jen s odporem.

Člověku, který bloudil nekonečnými chodbami nové budovy, vykládanými černými a bílými deskami, se mohlo zdát, že se dostal do obrovské nemocnice. Dveře, dveře, dveře a jedny podobné druhým jako vejce vejci. Tu a tam potkával policejního úředníka, který teď, bez pokrývky hlavy, vypadal ještě prostodušší než jindy. Mary musela přemáhat pokušení jít po špičkách. Oddychla si, když úředník, který ji doprovázel, konečně zůstal stát před jedněmi z těch bezútěšně vyhlížejících dveří. Zaklepal a potom ji postrčil do místnosti.

První, co Mary uviděla, byl pár mohutných sešlapaných podrážek, trčících zpod psacího stolu. Až po několika vteřinách se nad okrajem stolu, stojícího čelem ke dveřím, objevilo rozložité rameno a zarudlá hlava muže.

„Upadlo mi kuličkové pero. Zatracený krám, zakutálí se až bůhvíkam!“ klel ten člověk.

Obličej, který se teď před Mary vynořil, budil strach. Hrubě řezané rysy prozrazovaly vědomí moci a jakési pochmurné zadostiučinění nad něčím, co bylo divákovi ještě cizí. Namodralá brada ještě zvýrazňovala bledost obličeje. Po hřbetě vystupujícího nosu se táhla dlouhá jizva, druhá probíhala napříč holou, vejčitou lebkou.

Kdo se na toho člověka podíval, toho skoro zdrtila samolibost a strnulá nesmiřitelnost, kterou vyzařoval. Jeho vodnaté modré oči a hluboké vrásky, jež se táhly od nozder ke koutkům úst, dotvářely dojem absolutní nevrlosti. Prázdná dýmka, která mu trčela mezi rty, tento dojem nezmírnila.

„Inspektor Gullet?“ váhavě se zeptala Mary.

„To jsem já,“ odpověděl nevrle, „a jestli se nemýlím, vy jste slečna Mary Pennyová. Slíbil jsem tomu vašemu Blakovi, vyděrači jednomu, že vám věnuju deset minut času. Ostatně bych to nikdy neudělal, kdyby má žena nebyla tak zblázněná do těch vašich čmáranic. A myslím si, že ji to přejde, až jí povím, že jste tu dneska seděla v mé kanceláři.“

„To jsem ráda, že se jí ty mé čmáranice líbí.“

„Dost často se těmito vašimi epištolami ohání, když mne chce usadit. Ale moje gusto ty vaše historky nejsou. Moc rámusu kolem ničeho, jestli to tak smím říct.“

„Já vím. Ale i tak… Dá se z toho žít.“ Mary se přehrabovala v kabelce, až nakonec vytáhla kulatou plechovku. „Steve mi řekl, že cigarety bych vám marně nabízela,“ řekla lichotivě, „proto vám posílá s přátelským pozdravem tohle.“ A posunula po psacím stole plechovku tabáku značky St. Bruno.

Gullet se zatvářil, jako by se v duchu smál, že ten mazaný Blake se odvážil nabídnout mu dárek. „To je podplácení, má milá,“ řekl se studeným pohledem a skoro znuděně dodal: „Je vám, doufám, jasné, že bych vás za to mohl zatknout?“

„To by mne jen potěšilo,“ řekla Mary významně. „Steve totiž říká, že by si přál, aby byli všichni v Yardu takoví, jako jste vy, Mr. Gullet.“

Mary naslouchala vlastním slovům. Sotva je vyslovila, zněly v jejích uších jako lživé, otřepané fráze. Gullet však byl zřejmě typ člověka, kterému takové nadnesené pochlebování lahodí. Náležitě vychutnával každou takovou přeslazenou kapku. Než se Mary na Yard vypravila, pevně si umínila, že Gulleta nakrmí tím, co má podle Steva nejradši. Ale příčilo se jí to, i když to patřilo k jejímu taktickému plánu. Když měla vyslovit nějakou frázi, zrovna trpěla, a když se teď poslouchala, zdálo se jí, že to nehovoří ona, ale někdo úplně cizí.

„Steve vám jistě vyprávěl o tatínkovi,“ pokračovala směle. Předpokládala, že inspektor spolkne tatínka jako med, a nepřepočítala se.

Gullet přikývl.

„Naposledy vám napsal z východního Berlína a od té doby od něho nemáte zprávy. Dozvěděl se Blake něco na ministerstvu zahraničí?“

„Tam o otci nic nevědí.“

„Je to choulostivý případ. Takovou choulostivou záležitostí se nikdo nechce zabývat. Pochopitelně. Východní část Německa prostě neexistuje. Pro nás je v těch místech jenom díra v mapě. Kdybychom s nimi navázali kontakt, museli bychom počítat s tím, že západní Němci při nejbližší příležitosti začnou na mister Wilsona házet rajčata a princ Filip nebude smět navštívit své blahorodé hohenzollernské příbuzenstvo. A kdyby došlo k nejhoršímu, jsou schopni dokonce hlasovat proti přijetí Velké Británie do EHS.“

„Vůbec není možné spojit se s východoněmeckými úřady, pane Gullete?“ prosebně se zeptala Mary.

„Vláda by mohla, slečno Pennyová, ale já bohužel ne. To by bylo první úskalí.“

„A co já? Mohla bych já, jako soukromá osoba navštívit Berlín a přejít s pasem do východní části města?“

Gullet se opřel zády o židli a vylovil z kapsy saka dýmku. „Sakramentský zlozvyk, tohle kouření,“ vrčel a bez rozpaků si cpal dýmku z plechovky, kterou mu Mary odevzdala jako dárek od Steva, jako by o podplácení a zatýkání neřekl jediné slovo.

„Tak vy chcete přes hranice?“ zeptal se nakonec obveseleně. „To bych vám ale vůbec neradil. Jen si představte, že vás tam zatknou jako údajnou spolupachatelku svého otce – ovšem za předpokladu, že tam vůbec vašeho otce drží.“

Gullet vyfoukl modrošedý mrak dýmu a poklidně přitlačil tabák v hlavičce dýmky. Pravý ukazovák, kterým to zřejmě pravidelně dělal, měl začernalý.

„Ostatně není ani třeba se hned obávat zločinu, když někdo na chvilku zmizí ze scény. To je soukromá věc každého. Yard může zasáhnout teprve tehdy, když skutečně už došlo k zločinu, milá slečno Pennyová.“

„Ale můj otec…,“ Mary se odmlčela, „ano, ovšem, to je pravda, co říkáte, pane inspektore, ale vy mého otce neznáte. Já si myslím…“

„Co si myslíte, slečno Pennyová, je mi jedno. Je to tvrdé, ale je to tak. Podle mého nezáleželo vašemu otci nijak zvlášť na tom, aby se někdo dověděl, kde zrovna teď je. Možná že se zamotal do nějaké obchodní záležitosti, anebo do něčeho jiného. No a co? Je to dospělý člověk, nespáchal – pokud je známo – žádný zločin, a zatím není jisto ani to, že by se byl sám stal obětí nějakého zločinu. Představte si, kolik bychom měli práce, kdybychom měli pátrat po každém manželovi, který zanáší ženě, anebo po obchodníkovi, který si chce zachovat inkognito! To už bychom se vůbec nikdy nedostali do postele, ale zato – jen tak mimochodem – do pěkné kaše.“

„To prostě mého otce neznáte.“

„To také nemá žádný význam.“ Gullet si vzdychl, jako by trpěl nechápavostí své návštěvnice. „Jsem úředník, a po úřední stránce nemohu v tomto případě zatím udělat dočista nic.“

„Ale… Myslela jsem… Nemohl byste něco podniknout neoficiálně? Steve si myslel…“

„Umím si představit, co si váš drahý Steve myslel,“ přerušil ji Gullet. „Ruka ruku myje, ja mám zájem na dobrém vztahu k tisku a tisk má zájem na ještě lepším vztahu ke mně. Srdečně toho svého Steva pozdravujte, ale tohle je pro mne loňský sníh. Jsou totiž meze, které nesmím překročit.“

Mary cítila, jak v ní narůstá zklamání, ale nechtěla se tak rychle vzdát, i když ji Gullet úmyslně ponižoval. Ještě měla v zásobě několik desek, které musí nejprve přehrát, než si přizná, že u inspektora ztroskotala. Sotva domluvil, přitiskla si ruce na obličej, dlouhé tmavé vlasy jí spadaly přes zápěstí, mírně se předklonila a doufala, že našla pózu, kterou toho zatvrzelého Gulleta alespoň trochu obměkčí. Rychlý pohled pod roztaženými prsty ji přesvědčil, že kalkulovala správně. Inspektor mlčel, jen se stísněně vrtěl na židli, a nakonec znovu sáhl po plechovce s tabákem.

„Když je Yard opravdu takový bezmocný, jak tvrdíte,“ vypravila ze sebe Mary hlasem, ve kterém se chvěly slzy, „tak pojedu do východního Berlína. Vám o tom říkám teď, svého šéfredaktora ještě budu informovat – a kdyby mě tam skutečně zavřeli, tak byste museli zasáhnout.“

Gullet zatlačil tabák do dýmky, připálil si přitom bříško prstu – jak vůbec může sahat na ten doutnající tabák, pomyslela si Mary – tiše zaklel a třel si špičku prstu o levou nohavici.

„Já jsem netvrdil, že už se zkusilo všecko, co by se v případě vašeho otce zkusit mohlo.“ Doslova se překonával v úsilí přejít na jiný tón. „Povězte mi o tom několik podrobností, slečno Pennyová, zkusím si nad tím lámat hlavu.“

„Oh, vy byste skutečně chtěl?“ Mary se napřímila, obrátila se k němu, oči se jí leskly vděčností. „Prosím, ptejte se!“

„Jak se jmenuje váš otec celým jménem?“

„Harold Viner.“

„Jak to? Ne Penny?“

„Ne. Já se správně jmenuji Mary Pennelope Vinerová. V redakci říkají, že Mary Pennyová zní líp.“

„Kolik mu je?“

„Třiapadesát.“

„Máte u sebe ten dopis, který podal ve východním Berlíně?“

„Dala jsem udělat fotokopii. Tady je. Mohu vám ji tu nechat.“

Gullet se podíval na obálku a na dopis. Poštovní razítko: 108 Berlin, 11. 10. 1966, 15.00 hodin. Musel ho tedy podat před třetí odpoledne, prolétlo mu hlavou. V dopise Viner jen oznamoval, že na druhý den poletí do Londýna.

„Byl váš otec ve východním Berlíně už někdy předtím?“

„Ne, pokud vím, nebyl.“

„Mluví německy?“

„Skoro dokonale. Byl v Německu jako válečný zajatec, a maminku také věznili v jednom táboře. Byla Němka, oženil se s ní po konci války. Proto mluvím taky dost dobře německy.“

Mary vytáhla z kabelky druhý dopis. „Prosím, a tohle je jeho poslední dopis ze Západního Berlína. Psal na papíře s hlavičkou penziónu Ebert v Bleibtreustrasse. Můj otec dával na cestách přednost menším penziónům, hotely mu byly příliš drahé.“

„Nu, slečno Vinerová, to mi pro začátek stačí. Kde vás mohu zastihnout?“

„Bydlím v otcově bytě, na Flask Avenue N.W.3.“ Podala mu vizitku.

Když inspektor vstal, Mary zjistila, že jen za stolem vypadal jako obr, že na policistu je vlastně malý, ale rozložitá ramena a silné ruce, na kterých sako div nepraskalo, dojem napravovaly. Celkem vzato člověk, říkala si Mary, s kterým je lépe vycházet v dobrém, ačkoliv už zcela zřejmě nepatří k nejmladším a začíná tloustnout.

„Tak dobrá, slečno Pennyová, shrňme to: Rozvážím si, co bych mohl ve vaší věci podniknout. Nanejvýš to bude dotaz u západoberlínské policie. Možná že tamní kolegové něco o pobytu vašeho otce vědí.“

„To je báječné, inspektore,“ zavrkala Mary. „Ani nevíte, jak se mi ulevilo. Bude to trvat dlouho?“

„Tři čtyři dny. Možná týden. Ale možná i déle. Ti si tam moc klidu neužijí, mají tam jednu demonstraci za druhou. Jakmile se něco dovíme, pošlu vám zprávu.“ Už skoro ve dveřích Mary rychle načrtla několik slov na služební vizitku: Mary Pennyová, „Phoenix“.

„Dejte to, prosím, své paní,“ svůdně se usmála a podala vizitku Gulletovi.

Zvědavě se podíval na druhou stranu.

„Váš manžel je okouzlující,“ četl.

„Samý med a cukrkandl,“ bručel inspektor, ale tvář se mu zalila samolibou blažeností a uspokojením.

„Pro mne a za mne se můžeš postavit třeba na hlavu, Steve,“ důrazně řekla Mary, „ale já tam přesto pojedu.“ Pomalu míchala zbytkem piva ve sklenici. „Rozhodla jsem se, že tam za každou cenu pojedu, i když mi inspektor Gullet poradil, abych si to dobře rozmyslela.“

„To, co ti řekl Gullet, přece znamená…“

„Steve, já vím, že to se mnou myslíš dobře… Neztrácej naději, nevěš hlavu. To jsou jalové řeči. To je všecko krásné, ale jestli nejsi úplný idiot, musíš prostě vidět, že tu něco není v pořádku. Nebo snad pokládáš informaci, kterou západoberlínská policie poskytla inspektorovi, za postačující? Otec prý jedenáctého října asi o desáté večer telefonoval do penziónu Ebert v Západním Berlíně s tím, že si tam někoho pošle pro cestovní brašnu.“

„Ale jestli skutečně chtěl letět do Londýna z východního Berlína, tak tam možná také chtěl přenocovat.“

„Letadlo přece startovalo až na druhý den ve dvě odpoledne. Podle mého je to divné, že by se byl najednou rozhodl objednat si ještě i pokoj ve východním Berlíně, když už měl na tutéž noc zaplacený pokoj v Západním Berlíně. Otec neměl ve zvyku vyhazovat peníze oknem. A kromě toho – proč si nechtěl pro tu cestovní brašnu přijít sám? Copak to nevypadá, jako kdyby měl z něčeho strach?“

Steve se zatvářil skepticky. „Tak teď mě, Mary, chvilku poslouchej: Od chvíle, co tě ovládla myšlenka, že se tvému otci něco přihodilo, dostává v tvých očích každý drobný detail zlověstný význam. Může to přece být tak, že si chtěl docela prostě něco zařídit, než odletí zpátky.“

„V deset hodin večer, co?“ rozhořčila se Mary. „Ty prostě mého otce dobře neznáš, Steve, viděls ho jen dvakrát. Jinak bys věděl, že si i tu nejmenší drobnost napřed naplánuje. Otec je z lidí, kteří na letiště přijdou o hodinu dřív – tobě i mně by na to stačilo čtyřicet minut. A určitě by si našel čas k tomu, aby si tu tašku přinesl sám. A je úplně vyloučené, že by byl někomu svěřil svůj pas, aby se jím prokázal v tom penziónu při předávání zavazadla. A proč si vůbec komplikoval život a chtěl odletět ze Schönefeldu, když si mohl v Západním Berlíně vzít taxíka na letiště v Tempelhofu a odletět odtamtud?“

„To jsou všecko samé marné spekulace, Mary.“

Beze slova se na něho podívala, ve tváři se jí zračilo vyčerpání a sklíčenost. A potom, jako by domlouvala nerozumnému dítěti, unaveně řekla:

„Steve, miláčku, já se přece těmi otázkami mořím jen proto, protože skutečně existují. Jestliže se můj otec zničehonic chová docela jinak než jindy, když tak najednou odhodí všecky své dosavadní návyky, musím se dovědět, jakou to mělo příčinu. Kdybys jen zlomek svých detektivních schopností, které v tak plné míře věnuješ svému plátku, investoval do záležitosti, která se týká mne a mého otce, také bys přišel na to, že tu něco nehraje. Ale tobě jde jen o to, odvrátit mne od cesty do Západního Berlína.“

Steve si hlasitě povzdechl, zdvihl sklenici a rázem vypil polovinu piva. „Nejde jen o to, moje milá,“ řekl. „Ty nemáš ani nejmenší tušení o tom, co tvůj starý pán provádí. Copak ty víš, jestli tím svým vyzvídáním nezkřížíš jeho plány? A kromě toho… Je nepochybné, že Západní Berlín není zrovna to nejvhodnější místo pro novopečenou nevěstu, zejména když hodlá klást nepříjemné a trapné otázky. Západní Berlín je přece špionážní centrum světa… Vždyť víš. Šanghaj ve třicátých letech je proti tomu učiněná nedělní škola.“

V tichu, které nastalo, vibrovala neústupnost, s jakou spolu Mary a Steve hovořili. Myšlenkou, že si vlastně řekli všecko, co bylo nutné,– se pokoušeli přehlušit pocit, že něco neudělali správně. Přesto bylo oběma bolestně jasné, že vlastně nehovořili jeden k druhému, ale jaksi mimo. Byl to Steve, kdo nakonec prolomil trapné ticho.

„Co vlastně chceš v Západním Berlíně dělat?“ zeptal se klidně.

„To ještě přesně nevím. Zatelefonuju na tamější policii, zajdu do penziónu, pravděpodobně se obrátím i na úřady Německé demokratické republiky. Nemusíš si dělat starosti, miláčku, budu ti každý den psát. Copak nechápeš, že prostě musím jet?“

Steve se zavrtěl na židli. „A co bude s Mary Pennyovou? Zrovna jsi dosáhla toho, že můžeš psát pod vlastním jménem. O protekcionářství a o jiných praktikách na fleet Street ti nemusím nic vykládat. Tam se nechodí do ringu v rukavičkách, ale jakmile budeš pryč, bude si nejmíň deset ostrých dívenek moct uběhat paty, aby si sedlo na tvou židli.“

„Já vím, já vím,“ bránila se. „Helena, vedoucí mého oddělení, mi pomůže, už jsem s ní o tom mluvila. Dokonce mi řekla, že mi redakce zaplatí letenky a jiné výdaje, když jí pošlu pár trháků – interview s některými prominenty, třeba něco o životě některé berlínské studentky, trošku módy, trošku filmu, problémy žen v rozděleném městě, prostě obvyklý míchaný kompot. To je přece od ní hezké?“

Steve si přiznal, že je na nejlepší cestě tuhle bitvu prohrát. Dopil zbytek piva a zvedl se k výčepu pro nové.

„Mně tentokrát gin,“ řekla Mary polohlasem. „DÁMY tu nemají, člověk s tím musí počítat.“

Steve se vrátil a naposledy zaútočil.

„Mary, myslíš si, že je tak dočista vyloučené, aby se tvůj starý pán zapletl do nějaké choulostivé, možná dokonce nebezpečné záležitosti? Třeba špionáže? Spadla bys do toho jako slepý do bláta.“

„Čteš příliš mnoho detektivek!“

Rezignovaně poškubl rameny.

„Ano, a i kdyby to bylo tak, jak říkáš,“ pokračovala Mary, „pro mne by se tím nic nezměnilo. Naopak, to by otec potřeboval mou pomoc ještě naléhavěji. To telefonické zavolání do penziónu a ta historie s pasem smrdí čertem. Jestli tam netelefonoval otec, je skoro jisté, že mu někdo pas vzal, aby mohl odnést jeho kabelu.“

Steve si pomalu a zamyšleně třel kloubem ukazováku hřbet nosu a přitom rozvažoval, co mu Mary řekla.

„Připouštím, Mary, ta historie s pasem vypadá podivně. Britské pasy se fantasticky platí v celé Evropě, a v Západním Berlíně za ně platí absolutní maximum. Bylo by směšné předpokládat, že někdo zničehonic na chvilku půjčí někomu svůj pas, takovou cennost, jen aby mu přinesl nějakou tašku.“

„Tak uznáváš, že za tou věcí musím jít.“

„Neuznávám! Teď dokonce ještě míň než předtím. Nevěstí to nic dobrého. Připusť aspoň na okamžik, že se vlastní vinou zapletl do nějaké špinavé záležitosti a proto ho ve východním Berlíně zadrželi – pro ty lidi na druhé straně by to bylo to nejjednodušší, vyžádat si od něho pas, přejít přes hranici do Západního Berlína a vyzvednout si v penziónu jeho zavazadlo.“

Zprvu bylo na Mary vidět, že souhlasí s tím, co Steve říká, ale potom se zatvářila odmítavě a chladně.

„A ty bys ho nechal v louži? Anebo si snad myslíš, že bych to udělala já? Choval by ses takhle, kdyby šlo o tvé rodiče?“

„Neklaď takové unfair otázky. A nepleť do toho city. Nejsem žena a…“

„Ale já jsem… Zaplať pánbůh!“ Mary vstala, hlas jí vzrušením skoro přeskakoval. „Pozvala jsem tě na sklenici piva, protože jsem myslela, že bys mi mohl nějak poradit. Teď vidím, že jsem jenom marnila čas… Ach, a ještě horší věci.“ Sáhla po kabelce, Steve vstal. „Prosím tě, skutečně se nemusíš namáhat,“ řekla odmítavě, „jen klidně dopij a potom si jdi do redakce hrát na detektiva.“

Nechala zpola vypitou sklenici piva a gin na stole a drobnými krůčky se rozběhla ke dveřím. Než vyšla na ulici, smutně na něho zavolala: „Na shledanou, Steve.“

Mary se ubytovala v malém hotelu poblíž Kaiserdammu hlavně kvůli nízkým cenám pokojů. Na Kurfürstendamm se odtamtud dostala podzemní dráhou za patnáct minut. Dostala pokoj v prvním poschodí, malý, čistý, s umývadlem hned vedle vchodu a s tekoucí teplou i studenou vodou. Brzy přišla na to, že na protější straně chodby je i koupelna, ale bohužel stále zamčená. Vývěska v pokoji ji informovala, že vanová lázeň stojí 4 marky navíc. Rozhodla se proto, že se spokojí s umývadlem.

Vedení hotelu poskytovalo hostům ještě další informace: Cena pokoje činila 19 marek za noc; od října do března se připočítával příplatek 15 feniků za noc na ústřední topení; snídaně se podávala mezi sedmou a devátou hodinou za pevnou cenu 2 marky třicet, hosté, kteří o hotelovou snídani nestáli, museli připlácet denně marku; v cenách byla započítána daň a přirážka za obsluhu.

Jakmile Mary jednou hotelovou snídani okusila, nebylo jí za těžko vzdát se jí. Neměla pražádnou chuť začínat den rozpékanými houskami, o marmeládě a kávě ani nemluvě. Řekla si, že jediná marka denně není příliš veliká oběť za to, že se vykoupí od tohoto jitřního daru.

Podle plánu, který krátce před odletem z Londýna vypracovaly společně s Helenou, měla jako první navštívit Kurta Wolfa, západoberlínského dopisovatele „Phoenixu“. Helena ji ubezpečila, že jí jistě v lecčems pomůže. Mary si z hloubi duše přála, aby neměl čas, aby byl nějak zaneprázdněný, ale její naděje zklamal už první telefonický hovor.

„Kolem jedenácté u Kranzlera,“ navrhl jí úslužně. V hlase se mu zachvívalo skoro žádostivé očekávání, které se mu nepodařilo potlačit. Byl Jako pes, který na pánův povel ihned vyběhne.

Západní Berlín se vyvinul v jakési středisko novinářů třetí třídy, kteří obvykle pracovali na zálohu a za hubený řádkový honorář pro několikeré noviny, pokud jim politická situace ve městě nenabízela nic mimořádného, jako slídící psi neustále čmuchali za událostmi, které slibovaly tučné titulky. Většinou jednali z pověření speciálních korespondentů, kteří se ráčili objevit až tehdy, když politická polévka začínala vřít.

Ukázalo se, že Kurt Wolf – třebaže působil na Mary jako bezvýznamný a tuctový člověk – přece jen reprezentoval určitý typ. Ten čiperný mladý muž musel za každou cenu působit ohromujícím dojmem, i kdyby ten dojem mělo dělat jen jeho oblečení. Byl oblečený tak dokonale, že to Mary připadalo až vtíravé. Na každé podrobnosti jeho více než korektní elegance bylo vidět křečovitou snahu vypadat podle poslední módy – a právě proto působil dojmem vystrojeného a vyparáděného hejska z takzvané „dobré rodiny“.

Mary si nemohla nevšimnout, jak těžké bylo pro Wolfa odtrhnout hladový pohled od jejích stehen. V Londýně byla minimóda o mnoho odvážnější než v Západním Berlíně. Mary se sice několikrát pokusila stáhnout si sukni kostýmku o trochu níž, ale Wolfovy lesknoucí se oči jí prozradily, že to byla marná snaha. Nakonec si položila na kolena kabelku a překazila tak Wolfovi radost. Ten se konečně doopravdy vzpamatoval a zeširoka a podlézavě jí začal ubezpečovat, že je nadšený jejím nápadem psát o ženě v rozděleném městě. A pevně počítá s tím, že mu dovolí seznámit ji se zvláštní západoberlínskou situací. Třeba při klidné, příjemné večeři ve dvou? Takový nenucený rozhovor jim jistě pomůže seznámit se, že je to tak? Co třeba dnes večer? On, Wolf, si skutečně nikdy nepomyslel, že jednou bude mít tu čest doprovázet slavnou Mary Pennyovou po Berlíně.

„Slavná“ Mary Pennyová v duchu vzdychla. Trochu otočila hlavu na stranu, aby unikla těžkému oblaku vůně, která se od Wolfa šířila: juchta, tabák či něco podobného, na každý způsob nějaká pánská voňavka. Už předem pociťovala zadostiučinění nad tím, jak tomu užvaněnému švihákovi ukáže, co si o nenuceném rozhovoru s ním myslí. Bez diplomacie to ovšem nešlo. S okouzlujícím úsměvem zašvitořila, jak je mu vděčná a že ho zavolá, až bude jeho pomoc potřebovat. V příštích dnech si ovšem musí napřed trochu odpočinout, je tu na návštěvě u přátel (záměrně neřekla, zda ve hře není nějaký muž); dnes že chce vyřídit jen jedinou záležitost, navštívit britský konzulát. Neřekl by jí, kudy tam má jít?

„Samozřejmě, ale působilo by mi mimořádné potěšení, kdybych vás tam směl svézt svým vozem.“

„Slavná“ Mary Pennyová mu však nehodlala způsobit mimořádné potěšení, raději se projde. Srdečné díky za ochotu. Ano, Uhlandstrasse. Druhá ulice doprava. Bye, bye. Proboha, jen pryč od toho navoněného krasavce, pomyslela si Mary, když celá rozehřátá stála před kavárnou Kranzler.

„Tudy prosím!“ Doufejme, že tu bude všecko tak komické jako ta sekretářka s dokonale oxfordskou výslovností, přála si v duchu Mary.

Konzulova pracovna, do které sekretářka Mary zavedla, byla prázdná. Ze sousední místnosti se přivřenými dveřmi ozývalo šplíchání vody. Na psacím stole objevila Mary obdélníkový kovový štítek s nápisem: Mrs. Patricia MacDermott.

Ale ovšem, přirozeně, Mary si vzpomněla, že se před nedávnem zdvihla v Anglii vina strašného rozhořčení, když byla do funkce konzula v Západním Berlíně jmenována žena. Třeba se jí tady nabízí látka pro článek, kterým potěší Helenu. Naše žena v Západním Berlíně. Není to šlágr?

Paní MacDermottová, která si v umývárně myla ruce, konečně vešla do místnosti. Když došla k Mary a podávala jí ruku, vyzařovala z ní profesionální přívětivost. Ještě svou návštěvnici ani nepřivítala, a už se omlouvala, že si s ní potřásá rukama.

„Když tu člověk chvíli žije, dělá to skoro automaticky. To je od váz hezké, slečno Vinerová, že jste se na nás přišla podívat. Vypijete si se mnou kávu?“

Mrs. MacDermottová mluvila klasickou angličtinou londýnské Bond Street. Pro Mary nic neobvyklého. Mary se v duchu ptala, proč tahle žena vlastně pracuje. Asi se provdala do nějaké nižší vrstvy, která neodpovídala jejímu původu.

Na kávě, kterou jim servírovala ta legrační sekretářka, plavaly drobné hrudky, které vznikají, když se rozpustný extrakt připravuje chvatně, bez vášně náruživého spotřebitele.

„Přicházíte ovšem kvůli svému otci, že je to tak, milá slečno?“ začala Mrs. MacDermottová. „Kromě vašeho dopisu mně přišel i dotaz z ministerstva zahraničí. Bohužel o něm nevíme nic, vůbec nic. Ale i tak,“ dodala chlácholivě, „si můžete být jista, že pro vás udělám všecko, co je v mých silách.“

Mary vytušila, že je to jen opis toho, co Mrs. MacDermottová na žádný způsob udělat nechce. Scotland Yard skutečně už z Londýna zařídil to málo, co by byla ta paní vo funkci konzula mohla udělat právě tak dobře. Požádal západoberlínskou policii, aby zahájila pátrání po místě pobytu britského občana Harolda Vinera. Přesto se Mary rozhodla, že si ještě oťuká, jestli to paní konzul s tou pomocí myslela vážně.

„Byla bych vám velmi vděčná, Mrs. MacDermottová,“ řekla skromně, „kdybyste se postarala o to, aby bylo zahájeno obvyklé pátrání.“

„Ale ovšem, slečno Vinerová, zcela s vámi souhlasím; ale bylo by to vůbec něco platné? Podle názoru zdejší kriminální policie není tu vůbec důvod k domněnce, že váš otec se stal obětí nějakého zločinu. Tvrdíte, že zmizel. Dobrá, ale co to má co dělat se západoberlínskou policí? Berlín je složité město. Ty nejpodivnější transakce jsou tu na denním pořádku.“

„Domníváte se, že by mi mohla pomoci britská vojenská mise?“ zeptala se Mary příkře.

Mrs. MacDermottová se přinutila k trpělivému úsměvu, který dokonce stále ještě měl nádech přívětivosti. „Povinností britské vojenské mise,“ zdůraznila to slovo tak silně, jako by bylo v uvozovkách, „je zabývat se převážně mezinárodními záležitostmi. Věcmi politickými, abych byla přesná. Stačí se jen podívat na mapu: Západní Berlín je od západního Německa vzdálen víc než sto padesát kilometrů. Je uprostřed komunistického státu. Proto tu mají Velká Británie, Francie a USA vlastní vojenské jednotky. Ale vnitřní záležitosti – případ vašeho otce by byl něčím takovým – spadají výlučně do kompetence západoberlínského senátu, který má vlastní policejní a justiční aparát. Když například někdo podá žalobu pro urážku na cti proti nějakému britskému státnímu příslušníkovi, je takový případ projednáván před západoberlínskými soudy.“

„Jen se obávám, že západoberlínské úřady nebudou mít o případ mého otce zvláštní zájem,“ namítla Mary.

Mrs. MacDermottová se bezstarostně zasmála a zlehka položila studenou ruku na Maryino předloktí. „Milá slečno, všechno, co se zatím podniklo, je zcela v souladu s žádostí Scotland Yardu. Ale kdo může s absolutní jistotou říct, jestli by příslušné instituce nereagovaly o mnoho silněji na prosbu mladé a – já už to smím říct – mimořádně krásné ženy? A když je navíc cizinka.“

„Ano, ale… mám za to…“ Mary se zmateně podívala na předloktí, na kterém stále ještě ležela chladná ruka pani MacDermottové. Ta se tam podívala rovněž, měkkým, dosti jednoznačným stiskem ji pohladila a potom konečně ruku odtáhla.

„Jedno pro vás mohu udělat okamžitě, slečno Vinerová, zatelefonuji vlivnému představiteli zdejší kriminální policie a požádám ho, aby vás přijal. Souhlasíte?“

„Ovšem. Jste opravdu velmi laskavá.“

Mrs. MacDermottová zamířila dlouhými kroky k psacímu stolu a smáčkla knoflík duplexního telefonu.

„Spojte mne, prosím, s panem Staengelem z policejního presidia.“

Zatímco čekaly na hovor, Mary se plaše zeptala: „Myslíte, že by bylo správné, kdybych zajela do druhé části Berlína a zeptala se tam po otci?“

Mrs. MacDermottová prudce zdvihla hlavu. Maryina otázka ji zřejmě překvapila, bylo jí zatěžko odpovědět ihned. „Oficiálně vám mohu poradit jen to, abyste se toho vyvarovala,“ řekla nakonec pomalu, s důrazem na každém slově. „Nemáme s takzvanou NDR diplomatické styky. Přirozeně je i na druhé straně několik Angličanů, kteří tam údajně pracují a studují… Rudi!“ dodala opovržlivým tónem a s arogantní samozřejmostí dámy z horních deseti tisíc. Předpokládala, že dáma, které prokázala tu čest a přijala ji, musí patřit mezi konzervativce.

Telefon tiše zabzučel. „Ach ano, pan Staengel.“ Paní MacDermottová rázem přeskočila do plynulé školní němčiny a hovořila tak rychle, že Mary dokázala jen s námahou sledovat, co říká. Z gest paní MacDermottové a z toho, co křičela do mluvítka, si Mary nakonec domyslela, že pan Staengel už o jejím pobytě v Západním Berlíně ví a počítá s tím, že ho v úřadě navštíví.

„To je od vás strašně milé,“ šveholila Mrs. MacDermottová, „tak já jí tedy řeknu, aby k vám přišla kolem třetí odpoledne.“ Položila sluchátko a naškrábala na lístek několik slov. „Pan Staengel vás bude očekávat zítra ve tři hodiny,“ řekla teď už zase anglicky, „tady jsem vám napsala adresu jeho kanceláře.“

Mary poděkovala, ale Mrs. MacDermottová se smíchem zavrtěla hlavou. „Ale já vám přece ráda pomohu, pokud je to možné. Kde nás to před chvílí přerušili? Ach ano, hranice…“. Se svým britským pasem tam ovšem můžete zajet kdykoliv. Váš pobyt je ovšem omezen na Berlín, ledaže byste získala vstupní vízum pro Německou demokratickou republiku. Jedno vám však musí být jasné, slečno Vinerová: Jakmile překročíte hranici, nebudete už pod mou právní ochranou. Ani váš pas tam nepomůže. Proto s vámi nesouhlasím.“

„Ale vždyť přece na druhou stranu chodí spousty lidí.“

„Ovšem… Stovky, tisíce. Každý den odjíždějí autobusy na prohlídku města. Ale to jsou turisté, návštěvníci, chápete? Mnoho lidí tam jezdí proto, aby se podívali do divadla. Já ostatně také. Ale s vámi je to jiné, slečno Vinerová. Přišla byste tam koneckonců s podezřením, že tam mohl zmizet váš otec.“ Zlomyslně se usmála. „Kdopak může říci, co tam na druhé straně váš otec dělal? Jestli proti němu mají nějaké důkazy, mohli by si vás tam ponechat, a nebyli by tak docela v neprávu. I kdyby to bylo jen proto, aby si přešetřili, jestli jste o otcových věcech…“

„Rozumím, Mrs. MacDermottová, ale pro mne je to ta nejpřirozenější věc na světě, když se dcera pokouší zjistit, co se stalo s jejím otcem.“

„Ovšem. Zajisté. Líbí se mi, že tak smýšlíte, milá slečno. Na druhé straně se mohou vyskytnout lidé, kteří z vás udělají otcovu spolupachatelku, samozřejmě za předpokladu, že se tam pan Viner skutečně dostal do nepříjemné situace. Jak už jsem řekla, jestliže se ve východní časti tohoto města dostanete do nějakých potíží, potom vám nepomohu.“

Zdvihla se a Mary nezbylo nic jiného, než ji následovat. „Stávají se ty nejpodivnější věci, slečno Vinerová, před nedávnem uprchl z věznice v Tegelu britský vyšetřovanec a přeběhl přes hranici takzvané NDR. Tam ho pochopitelně vůbec nechtěli, nabídli, že toho muže vydají, ale my jsme na to vůbec nereagovali.“

„Ale proč ne?“

„Kdybychom s těmi lidmi naproti navázali styky, v Bonnu by pro to neměli pražádné pochopení. Už převzetí uprchlého vyšetřovance by v očích mnoha bonnských politiků znamenalo něco jako uznání vlády NDR. Pro nás je celá ta záležitost tak trochu komická, když si pomyslím, jaký čilý obchod existuje mezi Německou spolkovou republikou a NDR.“

„Je mi líto, Mrs. MacDermottová, je toho na mne trochu moc,“ unaveně odpověděla Mary. „Na každý pád jsem pochopila jedno: Jestliže pojedu do východního Berlína, bude to na mou vlastní odpovědnost.“

„Tak je to,“ potvrdila paní konzul s mrazivým úsměvem a otevřela dveře. „Jsem ráda, že jsem vás poznala, slečno Vinerová, a doufám, že se zase brzy uvidíme.“

„Možná,“ odpověděla Mary neurčitě. „Musím vám poděkovat za užitečný rozhovor. Skutečně mi otevřel oči. Smím se vás ještě na něco zeptat? Nejsem tu jen kvůli osobním záležitostem, ale i z pověření svých novin. Smím vás požádat o interview pro „Phoenix“? Víte přece sama, že ženy ve vašem postavení musí člověk hledat pod lupou.“

Mrs. MacDermottová se polichoceně usmála. „Ale to je báječné. Nejlépe když mi napřed zatelefonujete, dohodneme si potom přesný termín. Můžete ke mně domů zajít na večeři, souhlasíte?“

Zajít domů? Mr. MacDermott, jestli vůbec existuje, je tedy páté kolo u vozu. Když za sebou Mary zavírala dveře, říkala si, že ten první den v Berlíně jí skutečně nemohl nabídnout víc. Hladový vlk a lesbičanka za jedinou hodinu. Berlín se opravdu dal vidět.

Dosavadní zkušenosti s policií vzbudily v Mary domněnku, že policisté vždycky musí být velicí, chladnokrevní neotesanci jako třeba inspektor Gullet ze Scotland Yardu. Pan Karl-Heinz Staengel jí dokázal, že její domněnka byla naivní. Naproti jí vykročil útlý a štíhlý pán, na muže až skoro příliš drobný, o nic větší než ona sama a zřejmě i o nějaké kilo lehčí. Jeho obličej vyzařoval houževnatost a vytrvalost.

Jeho oblečení bylo němým, ale o to výmluvnějším svědectvím, že patří do kasty majitelů mercedesů. Sněhobílá košile a kravata slavnostní stříbrošedé barvy – bezbarvá uniforma úředníka v takzvaném vyšším postavení. Staengel přešel odměřeným krokem koberec, na přivítání podal Mary ruku a stáhl tenké, ostře vykrojené rty do úsměvu, který však k jeho ledově modrým očím nedospěl. Šedé vlasy měl nakrátko ostříhané.

Pán v nejlepších letech, mezi pětačtyřiceti až šedesáti, konstatovala Mary. Odmítla kávu i koňak, jež jí Staengel nabídl, a posadila se na židli pro návštěvníky.

Na Staengelově psacím stole vládl vzorný pořádek, pro Mary až příliš puntíčkářský, bez fantazie, nic neříkající. Několik telefonů a duplexní přístroj stály vedle sebe jako vzorní cínoví vojáčci. Naháněly strach z toho důležitého pána, který je smí používat. Na podložce z broušeného skla ležela obálka na spisy, na kterou kdosi připevnil lístek se jménem „Viner“. Staengel zachytil pohled, který Mary na obálku vrhla a řekl: „Ach ano, slečno Vinerová,“ vyslovil jméno tak, jak se píše, zřejmě anglicky neuměl, „po telefonickém rozhovoru s Mrs. MacDermottovou jsem si dal přinést spis vašeho otce.

A samozřejmě jsem také vyslechl úředníka, který zatím vyšetřování vedl. Nu ano, je to skutečně problém, co vám o tom mám říkat?“ Udělal řečnickou, a jak se Mary zdálo i dobře vypočítanou pauzu, a prohlédl si své nehty. Netrpělivě čekala, až bude pokračovat. Vyhnula se jeho pohledu a prohlížela si obraz, který za ním visel na stěně – podzimní krajina, břízky se stříbřitými kmeny, vítr a bílá mračna.

„Podle našich zjištění zaplatil pan Viner v penziónu Ebert svůj pokoj s tím, že už jej příští noc nebude potřebovat, protože z Berlína odjíždí.“

Staengel otevřel desky se spisy. Mary se podařilo zahlédnout několik žlutých a modrých listů. „Muselo to být 11. října. Požádal majitelku penziónu, paní Reingoldovou, aby mu uschovala cestovní brašnu, že si pro ni přijde později.“ Staengel zavřel desky. „Kolem desáté hodiny večer někdo do penziónu zatelefonoval. Mluvil německy, ale se zvláštním přízvukem. Vydával se za pana Vinera a řekl, že už bohužel nemá čas vyzvednout sl brašnu sám a proto pošle někoho, kdo se vykáže jeho pasem a komu mají zavazadlo vydat. To všecko znělo velmi přirozeně. Noční vrátný byl pevně přesvědčen o tom, že mluvil s panem Vinerem, a bez jakýchkoliv pochybností brašnu vydal. Úplně na celou věc zapomněl, až se tam náhle objevil náš úředník. No a to je vlastně skoro všechno, slečno Vinerová,“ skončil Staengel s lítostivým úsměvem.

Ta poslední věta, vyslovená s nezávaznou zdvořilostí, zněla v Maryiných uších nepoměrně hůř, než kdyby byl rovnou odmítl pomoci jí v pátrání. S námahou se zmohla na odpověď.

„Tohle všecko mi vyprávěl už v Londýně inspektor Gullet. Mám k vám teď vlastně už jedinou otázku: Dá se ještě něco udělat – kromě toho, co už se zatím udělalo?“

Na několik vteřin se kolem Staenglových úst objevil znovu ten mdlý úsměv, potom odpověděl: „Nepřijela jste přirozeně proto, abyste si ještě jednou vyposlechla to, co už víte. Lámal jsem si hlavu, co bychom mohli podniknout. Ale bohužel, slečno Vinerová… O ničem nevím.“ Bezradně zdvihl ramena.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ vyrazila ze sebe Mary, „nějaká cesta přece musí být. Pomozte mi, prosím!“

„Velmi dobře vás chápu, ale pokuste se i vy pochopit naše obtíže. Zatím nemáme důvod domnívat se, že se stalo něco vážného, že třeba došlo k zločinu. V žádném případě nemohu síly, které mám k disposici, použít pro časově i finančně náročné pátrání. Možná že víte, jak to tu v Berlíně chodí. Potřebuji každého muže.“

V bezmocném gestu rozpřáhl ruce, jako by ji chtěl úpěnlivě poprosit, aby jeho odmítnutí přijala.

Mary tvrdošíjně vrtěla hlavou. „Ne, pane Staengel, jsem pevně přesvědčena, že kromě takového pátrání se dají dělat i jiné věci.“

„Vaše přesvědčení vás ctí, slečno Vinerová, ale bohužel – prominete mi – není založeno na reálném hodnocení situace. Podívejte se, denně přece mizí lidé, kteří ani nejsou zločinci, ani nebyli do žádného zločinu zataženi. Většinou je omrzel manžel nebo manželka, zničehonic se vypaří, někdy na delší, někdy na kratší dobu. Z docela banálních důvodů. V takových případech vůbec nejsme oprávněni vyhovět přání přátel a příbuzných, abychom po „zmizelých“ pátrali – o tom, že nám k tomu chybějí finanční prostředky ani nemluvím.“

„To vím,“ netrpělivě ho přerušila Mary, „ale to se nevztahuje na mého otce. Nikdy by neudělal nic, co by mne znepokojilo, aniž by mi napřed o tom řekl. Jsem si jista, že se mu něco stalo.“

Staengel chlácholivě zdvihl ruce, prozrazující pravidelnou kosmetickou péči. „Věřte mi, prosím, že vaše starosti chápu. Právě proto a protože jste příslušnicí národa, kterého si vysoce vážím, jsem vás přijal sám. Kromě toho jsem se s inspektorem Gulletem nedávno setkal na konferenci v Londýně a seznámil se s ním – a to je další důvod, proč jsem ve vaší záležitosti udělal víc, než stanoví předpisy; bohužel bez výsledku. Prosím, můžete mě kdykoliv navštívit, budete-li mít reálný důvod k sebemenší domněnce, že v případě vašeho otce došlo k zločinu.“

Zdvihl se a s lítostivým úsměvem jí podal ruku na rozloučenou. Potom se otočil, odměřeným krokem odcupital k psacímu stolu a stiskl knoflík duplexního telefonu. Úředním tónem oznámil své sekretářce, že slečna Vinerová si přeje odejít.

Podzemní dráhou dojela Mary na Wittenberské náměstí. Tam vystoupila, chtěla se projít, prohlédnout si výklady na Kurfürstendammu a tak zabít čas, který jí ještě zůstával do podvečera. Potom chtěla zajít do penziónu Ebert v ulici Bleibtreustrasse, kde byl její otec naposledy ubytován. Na prahu obchodního domu KaDeWe narazila na dvě starší tetky se svatouškovskými úsměvy, které jako by jim přimrzly ke tváři. Horlivě zpracovávaly tamburínu a se zápalem k tomu krákoraly jakousi monotónní, uspávající píseň. O několik metrů dál seděl na invalidním vozíku muž s dlouhými vlasy a neúnavně vychvaloval zainteresovaným hráčům Iota svůj neomylný výherní systém. Doufal snad, že ten legrační orel z trumpetového plechu, připevněný na zápěstí na rukavici, oživí jeho obchod? Mary to nevěděla, a vlastně o takovou vědomost ani nestála.

Před blýskavými výkladními skříněmi obchodního domu vyhrával neúnavný flašinetář „Tichou noc“. Ačkoliv byl teprve počátek listopadu, prozíraví obchodníci postavili do výkladních skříní obligátní vánoční jedličky, jež svým napudrovaným umělým sněhem a elektrickými svíčkami šířily pozlátkový lesk, který spíše odhaloval, než zakrýval jejich smysl pro výdělek. Ovšem, kdo chtěl na svátcích lásky něco vydělat, musel začít včas.

Štítek ukázal Mary cestu k restauraci The English Pub v sloupoví věžového domu Europa-center. Chvástavě slibovala hostům opravdové anglické prostředí. Ukázalo se, že jde o podnik zařízený v bavorském loveckém stylu říznutý skotskou vysočinou. Když Mary odcházela, věděla, že v restauraci The English Pub Anglii připomíná jen dobré watneyské pivo. Ale přece jen tam bylo útulno a teplo. Objednala si doornkaat, který tam servírovali ledově studený ve velké sklence. Chutnal výborně. Přesně něco takového potřebovala.

O půl hodiny později se vydala na cestu do penziónu Ebert. Šla do Bleibtreustrasse pěšky a dokázala, třeba to stálo trochu námahy, proniknout až k majitelce penziónu. Paní Reingoldová se tvářila uraženě a projevila pramálo ochoty; ne, noční vrátný v jejím podniku už nepracuje; odešel hned po tom, co se objevila policie a začala mu klást otázky; ona skutečně neví víc než to, co už oznámila policii. Mary velmi rychle pochopila, že ta velice řečná dáma nemá pražádný zájem vzpomenout si ještě na tu či onu podrobnost. Výkladní skříně, kina, reklamy. Mary bezcílně přešla do Kurfürstendammu, proběhla ulicí Tauentzienstrasse kolem obchodního domu KaDeWe a zmrzačeného kostela. A znovu výklady, kina, reklamy. Bylo už příliš pozdě na to, aby se vypravila do druhé části města, i kdyby se k tomu rozhodla. Mary si přiznávala, že je to pro ni úleva, že může ještě odložit rozhodnutí, zda hranici překročí nebo ne. Do zítřka na to má dost času.

V Londýně teď Steve odnesl svůj článek pro ranní vydání do sazárny a potom v Brewer’s Arms Harry šoupne po pultu první sklenici piva. Kdyby tak mohla sedět vedle něho!

Energickým pohybem hlavy odhodila Mary vlasy dohadu; nesmí prostě myslet na Anglii, na Londýn a už vůbec ne na Steva. V stánku poblíž stanice ZOO si koupila po krátké úvaze několik ilustrovaných týdeníků, knížku, plán města, čtení na dlouhý večer v posteli. Potom zašla do malé restaurace, snědla tam minestru, polévku s rýží, předkrm se zeleninou, potom výbornou pizzu a jako zlatý hřeb opravdovou italskou zmrzlinu.

Po večeři se ještě podívá na Richarda Burtona a Liz Taylorovou ve „Zkrocení zlé ženy“ – v němčině. Musí něco podniknout proti tomu zatracenému pocitu, že je na tomto světě opuštěná jako kůl v plotě, daleko od svého mokrého, mlhavého Londýna… a ještě o mnoho dál, tak to aspoň cítila, od Steva.

Bylo už po půlnoci, když se rázem probudila. V duchu se ptala sama sebe, co ji to asi vyrušilo ze spánku. Trvalo několik vteřin, než si uvědomila, že je v hotelovém pokoji, ve kterém se před dvěma dny ubytovala. Seděla se skrčenýma nohama na posteli, když najednou zaslechla tiché škrabání a potom zaťukání na dveře.

„Kdo je tam?“ zeptala se německy.

„Pst, nerozsvěcuj, to jsem já, Steve.“

„Cože? Ne, to přece nemůže být pravda… Steve!“

„Pst, otevři! Rychle!“

Mary rázem vyskočila z postele, rozběhla se ke dveřím a otevřela. Steve hbitě vklouzl do pokoje a hned zase dveře zamkl. Objala ho kolem krku, přitiskla se k němu, jako by u něho hledala pomoc, a líbala ho, že nemohl popadnout dech.

„Ať mě hrom,“ řekl uznale, „tak se mi zdá, že jsi mě poprvé pořádně políbila.“

„Steve, miláčku, ani netušíš, jak jsem šťastná. Co tu děláš?“

„To ti řeknu později, jen klid. Nejdřív se potřebuji něčeho napít. Ach tak, vždyť já nejsem doma. To nic, půjde to i bez toho.“

„Tak už mi řekni, jak jsi mne tu vyslídil,“ útočila Mary. „A jak ses sem dostal?“

„Nevyptávejte se tolik, krásná mladá dámo. Jsem tady a basta.“ Položil ji ruku kolem ramen a políbil ji. „Prostě tě miluju.“

„To jsi zvlášť přijel z Londýna, abys mi tohle řekl? Odkud víš, že bydlím v tomhle hotelu?“

Zasmál se. „To se ti ještě nedoneslo, že jsem prakticky založený člověk? Co bys byla udělala na mém místě?“ Mary zkrabatila čelo a usilovně přemýšlela, ale její drobné šedé buňky jí nepomohly. „Nevěděla bych, kde začít,“ přiznala nakonec zaraženě. „Asi znáš nějaký ďábelský trik, jaký znají jen kriminalisté a podobná pakáž.“

„Přesně tak to je, ty mé chytré dítě. Ubytoval jsem se docela prostě v penziónu Ebert, protože jsem tušil, že se tam objevíš. Tvrdošíjně jsem trval na pokoji s vyhlídkou na ulici, a potom jsem tam seděl u okna jako otrávený slaměný vdovec a čekal. Až do dnešního odpoledne, dokud ses neobjevila.“

Mary civěla do tmy prosvětlované čas od času reflektory projíždějících aut. „Steve, ty jsi strašný chlap,“ řekla nakonec úplně vážně. „Věděl jsi dobře, jak mizerně se cítím, a klidně mě necháš pobíhat po městě, až mne náhodou uvidíš z hotelového okna.“

Steve se na ni podíval podivně pronikavým pohledem, jako by odhadoval, kolik jí toho může svěřit. „Mary, musím ti říct ještě něco. Ale nesmíš se vyděsit, ano?“

„Víš něco o otci?“

„Nevím, srdce moje.“

„Tak mi to řekni, Steve. Všecko ostatní snesu.“

„Tak dobrá. Seděl jsem u okna a díval se, jak přicházíš, okouzlující dáma na dlouhých štíhlých nohách, pro takového mužského za záclonou učiněný požitek. Už už jsem se k tobě chtěl vrhnout, ale najednou mě něco zarazilo.“ Odmlčel se.

„Proboha, co to bylo?“

„Někdo tě sledoval.“

„Bože můj, co to říkáš! Mě že někdo sledoval?“

„Přesně tak. Chlap, který ti byl v patách jako slídící pes, se tu a tam chvilku zastavil a potom si tě zase vzal na mušku, až se za tebou zavřely dveře penziónu. Pak si klidně zapálil cigaretu a začal pomalu přecházet před penziónem.“

Když si to Mary vyposlechla, měla pocit, že jí bije srdce až někde v krku. Prudce oddechovala a pevně se přimkla k Stevově ruce. „Kdo to byl, Steve?“

„Čert ví. Vypadal, jako by se jen tak procházel, nebylo na něm nic zvláštního, nic nápadného. Třeba bych ho už ani nepoznal, kdybych ho teď potkal na ulici, jedno je však jisté: ten odporný špiclík neví, že jsme ho odhalili. To pro nás znamená výhodu.“

Mary vyjádřila svůj obdiv k Stevovi i k jeho kriminalistickým schopnostem vřelým polibkem.

„Teď není čas na líbání ani na lásku,“ bránil se Steve. „To, že tě špehují, je pro nás signál. Teď musíme hrát ligu, ačkoliv stačíme s bídou tak na krajský přebor. Budeme muset tvrdě trénovat, nebo dopadneme žalostně.

Zbytek ti dopovím už rychle. Po chvíli jsi vyšla z penziónu, ten chlap se ti znovu přilepil na paty a já zase na jeho. Italská restaurace – doufám, že ti chutnalo, trvalo ti to tam dost dlouho, mně kručelo v břiše jak ve starých varhanách. Potom dvě hodiny kino, a já jsem si netroufal pohnout se z místa, protože jsem měl strach, že by mohli toho tvého hlídače vystřídat. Nakonec se to také stalo. Motal se tam přede mnou opravdu nepříjemný typ, chlap mi živě připomínal křížence ratlíka a teriéra. A takové individuum doprovázelo mou ženu domů! Když jsi zmizela v hotelu, zašel jsem do haly a zeptal se v recepci, jestli bych mohl dostat pokoj. Když jsem se zapisoval do knihy hostů, zjistil jsem číslo tvého pokoje, a tak mne tady máš.“

„Díky bohu,“ řekla Mary s úlevou, „ten darebák se ještě asi potuluje okolo. Řekni mi, Steve, nenastrojila tohle všechno policie?“

„Jestli to zaranžovala policie, tak asi doufá, že ji přivedeš na stopu svého otce. Ale možná že za tím vězí i někdo jiný. To se nedá s jistotou říct.“

Steve vytáhl krabičku cigaret a zády k oknu zapálil jednu pro Mary a druhou pro sebe. „Jasné je jen jedno, Mary,“ pokračoval potom, „protivník, ať už je to kdokoliv, nedělá něco takového z legrace. Nechat někoho špehovat od rána do večera stojí spoustu peněz. Jen jedno je pro mne záhada: Jak to, že tě tak rychle objevili? Kdo, k čertu, mohl vědět, že jsi tady?“

Mary mu podrobně vyprávěla o své návštěvě u Mrs. MacDermottové a u pana Staengla a o svém setkání s Kurtem Wolfem v kavárně Kranzler.

„Z těch tří ovšem přichází jako první v úvahu ten povedený pan Staengel! Dověděla ses vlastně, jestli tvůj otec nezanechal v penziónu nějakou zprávu o tom, kde je teď?“

Mary zavrtěla hlavou, a pak seděli chvíli mlčky v tmavém pokoji, drželi se za ruce, každý ponořený do vlastních myšlenek.

„Rozhodla jsem se, že zítra zajedu do východního Berlína,“ řekla nakonec Mary tiše. Upřeně se dívala do tmy, do míst, kde viděla Stevovu tvář jako rozplývající se šedobílou skvrnu. Kohoutek umývadla odkapával v nepravidelném rytmu. Steve vstal a pevně jej zatáhl. Kapal dál, monotónní pleskání rozsekávalo tísnivé ticho v pokoji. Na protější straně ulice se otevřely dveře kavárny, vyrojili se odtamtud hosté, smáli se, hovořili jeden přes druhého, když vyšel na chodník poslední, hlasitě za ním práskly dveře.

„Jsem ti tak vděčná za to, že jsi přišel, Steve,“ mluvila Mary dál do tmy, „tak vděčná, že se bojím, že ti to nedokážu vypovědět. Ale tohle je má věc, jde o mého otce, ne o tvého. Proto pojedu já, ne ty.“

Vzal ji za ruku, něžně jí políbil, přejel jí rty po prstech, sevřel jí dlaň a položil si ji na zavřené oči.

„Proč jsi sem vlastně přijel, Steve?“

„Ze stejného důvodu jako ty. Nesmíme tvého otce nechat samotného.“

Obrátila se k němu a rozplakala se.

„Neplač, miláčku, to přece nesmíš. Na to teď vůbec nemáme čas.“

Zdvihla uslzenou tvář a zasmála se. „Jen mě nech, Steve, vždyť já pláču jen proto, že jsem šťastná. Už skoro ani nemám strach z toho cizího chlapa, co mě sleduje.“ Vyskočila a chtěla se rozběhnout k oknu. „Podívám se, jestli snad ještě pořád nestojí na ulici.“

Steve ji strhl zpátky. „Nedotýkej se záclon,“ zašeptal. „Nemusí vědět, že něco tušíš. A pro mne by stejně bylo výhodnější, kdyby mne vůbec nepoznali, protože do východního Berlína nepojedeš zítra ty, nýbrž já, Mary. Ty zatím můžeš dopřát tomu svému průvodci trochu pohybu, což by mělo být pro takovou obratnou novinářku jako je Mary Pennyová hračka. A třeba se ti zítra podaří udělat interview s tou Mrs. MacDermottovou; zmiň se při tom, že jsi udělala všechno, co jen bylo možné – bohužel bez očekávaného výsledku.“

Mary vzdychla tak zhluboka, že na ní Steve poznal, jak velice touží po rozhovoru s tou mrazivou Mrs. MacDermottovou. Klidně ji nechal vzdychat.

„Tak, a teď půjdu. Zítra večer se vrátím, jakmile bude vzduch čistý.“

„Ty chceš odejít? A kampak, jestli se smím zeptat?“ Mary zkrabatila čelo.

„Do svého pokoje.“ Steve se tvářil, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Zdvihl se, jako by tím chtěl svým slovům dodat zvláštní důraz.

„Ty ses asi dočista zbláznil,“ řekla Mary, „jestli si myslíš, že tě teď odtud pustím.“ Pevně ho objala a Steve cítil, jak se pod hedvábnou noční košilí celá chvěje. Prudce dýchala, cítil její horký dech na uchu.

„Miláčku,“ zašeptal, „musím pryč, než tu začne hospodařit hotelový personál. A ti začínají nepříjemně časně.“

„To je mi jedno. Ty zůstaneš tady.“ Maličko ho od sebe odstrčila. Steve slyšel, jak její noční košile šustivě sklouzla na podlahu. Pevně se k němu přitiskla a zašeptala: „Tak a teď to zkus odejit.“

Steve jel městskou dráhou, kterou spravovaly úřady ve východní části města, ačkoli projížděla celým Berlínem. Vlak se točil kolem kongresové haly, které se lidově říká těhotná ústřice. Potom za sebou nechal budovu Říšského sněmu a Braniborskou bránu, proklouzl pohraničními opevněními, která se táhla napříč celým městem, a konečně zastavil na nádraží Friedrichstrasse. Steve byl v té části města, které říkal východní Berlín; pro lidi, kteří tu žili a pracovali, to bylo hlavní město jejich republiky.

Po té spoustě zpráv o berlínských zvláštnostech a nenormálnostech, které si přečetl v londýnských novinách a jimiž se dal ovlivnit, pociťoval Steve skoro zklamání, že odbavování přijíždějících návštěvníků probíhalo ve veliké skleněné hale stejně jako na kterémkoliv jiném mezinárodním pohraničním přechodu: pasová kontrola, celní prohlášení, směnárna, a dokonce možnost bezcelně nakupovat. Když vyřídil všecky nutné formality, obrátil se na jednoho z důstojníků pohraniční stráže a zeptal se, kde má sídlo komunistická strana. Důstojník se na něho chvilku překvapeně díval a potom mu přátelsky řekl, že jistě má na mysli Jednotnou socialistickou stranu, a aniž vyčkal Stevova ano či ne, napsal mu pohotově na lístek adresu.

S lístkem v ruce se Steve domluvil se zkušeným taxíkářem – „Tak si nastupte, mladej pane, já vás tam hodím“ – a pomalu projížděli Friedrichstrasse. Všecko, co Steve za jízdy vnímal, působilo na něho uklidňujícím dojmem, připadalo mu normální a samozřejmé. Automobilová doprava na ulicích tu nebyla tak hektická jako v Západním Berlíně – ale co na tom, byly tu široké ulice, moderní budovy, oblečení lidí bylo stejné jako v západní části města. Se zřejmým zadostiučiněním upozornil taxíkář svého hosta na ulici Pod lipami, kde se tradice harmonicky spojovala s moderností; člověk ji mohl obdivovat stejně jako za starých časů a být na ni hrdý jako ten čiperný taxíkář. Konečně dojeli před velkou, nijak starou budovu s jednoduchým průčelím a mnoha okny. Zastavili. Tak tohle je ústřední výbor, řekl. Steve poděkoval a vystoupil, zaplatil desetimarkovou bankovkou a drobné strčil do kapsy.

O půl hodiny později odvezl taxík Steva na generální prokuraturu. Na ústředním výboru ho ujistili, to že je to pravé místo, které hledá. Podal vrátnému u vchodu svůj pas a několika slovy mu vysvětlil, proč chce mluvit s některým pracovníkem generální prokuratury. Vrátný vyplnil propustku, předal ji Stevovi a potom dal návštěvníka odvést do příslušného oddělení.

Procházeli dlouhými dunivými chodbami, jejichž klenuté stropy byly ozdobeny štukovými ornamenty. Cestou se Steve podíval na propustku. „Doktor Ginglass, místnost 302“ bylo na ní napsáno. To jméno má něco do sebe, pomyslel si a labužnicky si olízl suché rty; nebylo by špatné hodit do sebe sklenku ginu – ale to už se jeho průvodce zastavil před jedněmi z dveří, zaklepal a postrčil ho do místnosti.

Skoro uprostřed kanceláře stál mohutný psací stůl obtížený knihami, časopisy a úředními spisy. Za stolem seděl přihrbený drobný mužík s brýlemi. Vstal a pozdravil Steva stiskem ruky.

„Ginglass,“ představil se. Pro Steva bylo zklamáním, že ten člověk vyslovil své jméno s „g“ na začátku. Žádný džin.

„Soudruzi z ústředního výboru mi právě telefonovali, že za mnou přijdete. Rád byste se dověděl něco o jistém Mr. Vinerovi, že?“

„Ano, požádala mě o to jeho dcera.“

„Prosím, pojďte, posadíme se naproti. Je to tam trochu útulnější.“

Doktor Ginglass hovořil téměř dokonalou angličtinou, jen intonaci měl naprosto neanglickou. Zavedl Steva do sousední místnosti, kde na kulatém stole stály šálky na kávu, konvice a – proboha, Steve nechtěl věřit svým očím – láhev whisky.

„Doufám, že jsem vám kápl do noty,“ poznamenal Ginglass s úsměvem, když otvíral láhev a naléval do každé sklenky pořádnou dávku. Steve cítil, jak mu najednou bobtná jazyk, teprve teď si všiml, jak velice mu schází whisky od té doby, co je v Německu.

„Ještě jednu věc musíme vyřídit, Mr. Blake, než spolu začneme jednat: Můžete se prokázat nějakým pověřením od dcery Mr. Vinera?“

Steve sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl nejprve fotokopii dopisu, který Viner poslal 11. října z Berlína, a potom plnou moc od Mary. Položil obojí na stůl a přisunul k doktoru Ginglassovi.

„Máte na té záležitosti nějaký osobní zájem?“ zeptal se Ginglass, když pozorně pročetl oba papíry a vrátil je Stevovi.

„Ano, slečna Vinerová je má snoubenka,“ řekl Steve. „Je přirozené, že její starosti se dotýkají i mne, a slečna Vinerová je skutečně velmi znepokojená tím, že se její otec do Londýna nevrátil.“

„Ano, to už jste řekl soudruhům na ústředním výboru. Já jsem si ostatně v posledních dnech často kladl otázku, jestli za mnou Mr. Viner opět zajde, protože on tady skutečně byl.“ Ginglass si odkašlal a na několik vteřin se odmlčel. „Jistě pochopíte, Mr. Blake, že musím být maximálně opatrný,“ pokračoval energicky. „Teď, kdy víme, že Mr. Viner se nevrátil do Londýna, jsme téměř přesvědčeni o tom, že se objeví lidé, kteří se budou chtít za každou cenu dovědět, proč nás Mr. Viner navštívil. A kdo mi zaručí, že vy nejste jedním z nich? Kdy jste přijel do Západního Berlína?“

„Předevčírem.“

„A neumíte ani slovo německy?“

„Ne. Bohužel ne.“

„Proč k nám nepřišla sama slečna Vinerová?“

Steve chvilku váhal. Nechtělo se mu docela impertinentně odpovědět: Dala si namluvit, že jejího otce zavřeli komunisti, a ona se teď bojí, že když se tu objeví, strčí ji za mříže taky. Nakonec řekl: „Měl jsem tu co dělat služebně. Proto jsem mohl hned přijít.“

Bylo to chabé, nepřesvědčivé, a on to věděl.

„No dobrá,“ řekl Ginglass po delší úvaze. „Povím vám aspoň něco z toho, co o Mr. Vinerovi víme. Třeba se divíte tomu, že vám tak rychle vycházím vstříc, ale já jsem si jist, že Mr. Viner po sobě zanechal v Západním Berlíně dosti výrazné stopy. Jestli vás tedy neposílá dcera pana Vinera, ale nějaké temné existence, tak ty věci, které vám povím, pro vás stejně nebudou žádné novinky.

11. října mne Mr. Viner navštívil a vyprávěl mi vzrušující příběh. Tvrdil, že je na stopě bývalému důstojníkovi SS, který byl členem strážního velitelství v koncentračním táboře v Sachsenhausenu. Sachsenhausenský koncentrák nebyl daleko od Berlína, ležel poblíž městečka Oranlenburgu. V různých dobách tam bylo vězněno na 40 britských válečných zajatců, mezi nimi i Mr. Viner. Jedním z důstojníků SS byl jistý Wolfgang Kessel, obávaný pro perverzní týrání, kterým vězně nutil, aby si sami vzali život. Mr. Viner byl jediný anglický žid v táboře a Kessel si ho často zvolil za terč svého sadistického mučení.“

Doktor Ginglass se odmlčel. Nepřítomně hleděl na sklenice whisky, jež před ním stály na stole. Náhle si však chvatným pohybem přejel po čele, jako by chtěl zaplašit nějakou neradostnou myšlenku, a přívětivě řekl: „Ale napřed se napijme.“

Whisky protékala hrdlem jako sladké mléko. Ginglass se překvapeně podíval na Stevovu sklenku, ve které nezůstala ani kapka. On sám si sotva omočil rty. „Nic proti tomu vašemu národnímu nápoji,“ řekl omluvně a ukázal na láhev. „Ale já jsem spíš pro koňak.“

Znovu dolil Stevovi do poloviny sklenky, potom pokračoval v rozhovoru: „Stal jsem se – třeba to zní strašně – specialistou na události, jejichž pozadí tvoří Sachsenhausen. Oba moji rodiče v Sachsenhausenu zahynuli.“

Odmítavě zdvihl pravou ruku a zabránil Stevovi, aby ze sebe vysoukal několik slov soustrasti. „O většině příslušníků SS, kteří sloužili v Sachsenhausenu, vím, co se s nimi po válce stalo. Wolfgang Kessel je jednou z mála výjimek. Já, ani nikdo jiný tady v NDR nesledoval jeho životní cestu, ostatně z dobré příčiny. Wolfgang Kessel byl prohlášen za mrtvého. Terénní vůz, ve kterém chtěl s dalším důstojníkem SS uprchnout z Berlína na Západ, rozstřílel při hloubkovém letu sovětský stíhač.“

Doktor Ginglass otevřel pořadač, který si přinesl z psacího stolu, a vyňal podlouhlou obálku. Přisunul Stevovi obdélníkovou knížečku.

„To je průkaz Wolfganga Kessela, zašpiněný, se skvrnami od krve, jak jej kdysi našli u mrtvoly v rozstříleném terénním autu. A tohle je číslo krevní skupiny mrtvoly, jež bylo zjištěno v podpaží. Je stejné jako číslo v Kesselových papírech.

Mr. Viner, kterému jsem tohle všecko vyprávěl, mi řekl, že o tom už ví, a že i on se ještě donedávna domníval, že Kessel je mrtev. Zjistil však, že se mýlil, může dokázat, že Kessel ještě žije, a to pod jiným jménem v západním Německu nebo v Západním Berlíně.

Mr. Viner na mne dělal dojem člověka velmi nedůvěřivého, aspoň zpočátku. Později, když jsem mu řekl, že i já jsem Žid, jeho stísněnost poněkud opadla, ale pořád byl nervózní, nápadně nervózní. Pátral po Kesselovi v západním Německu a v Západním Berlíně a nemohl se zbavit pocitu, že mu hrozí nebezpečí. Zjistil, že je špehován, a bál se o život.

Toho 11. října nás požádal, abychom mu pomohli objasnit Kesselovu minulost. Zjistili jsme, že před rokem 1945 Kessel žil nějakou dobu v Drážďanech. Viner počítal s tím, že existuje spis, ve kterém by se daly najít Kesselovy otisky prstů. A doufal, že těmi otisky prstů toho bývalého důstojníka SS usvědčí. Museli jsme ho zklamat. Takové spisy už neexistují. Snažili jsme se však získat otisky prstů jiným způsobem.

Nepodařilo se mi dovědět se od něho, pod jakým jménem Kessel dnes v západním Německu nebo v Západním Berlíně žije. Viner se obával, že by celá věc mohla puknout jako mýdlová bublina, ještě než skončí všechna nutná pátrání. Řekl mi jen tolik, že ten člověk zaujímá velmi vysoké postavení a je v politické a hospodářské oblasti tak vlivný, že je ho možné přitlačit ke zdi jen nevyvratitelnými důkazy.“

„A co když Vinerovo podezření, že ho chce někdo odstranit, bylo oprávněné?“ zeptal se Steve a jedním dechem si odpověděl: „Jestliže ten někdo skutečně zjistil, že Viner své informace ještě nikomu nepředal, zabil ho.“

„Přesně tohle jsem mu řekl,“ potvrdil Ginglass, „ale on mne uklidnil. To, co zjistil, by se dostalo na veřejnost i tehdy, kdyby se mu něco stalo.“

„Domníváte se, že se mu něco stalo?“

Doktor Ginglass zdvihl ramena a pomalu je zase spustil. „Nevím toho o nic víc než vy, Mr. Blake.“

„Ale jak jste se toho 11. října rozešli?“

„Slíbil jsem Mr. Vinerovi, že dám prošetřit Kesselovu minulost. Zvlášť důkladně jsme si chtěli posvítit na jeho drážďanský pobyt. Dal mi svou londýnskou adresu, měli jsme ho informovat, kdybychom přišli na něco významného. Ano, a potom Mr. Viner ještě řekl, že asi brzy z Berlína ‚po anglicku‘ zmizí.“

Steve nechápavě zamrkal a zkrabatil čelo.

„Někteří lidé tomu říkají rozloučit se po francouzsku,“ vysvětlil doktor Ginglass. „Viner mi řekl, že chce tajně zmizet, prostě se vypařit. Svou cestovní brašnu, ve které nebylo nic cenného, nechal v jednom západoberlínském penziónu. Personál penziónu byl informován o tom, že si ji vyzvedne později. Účet už byl zaplacen. Ve skutečnosti chtěl brašny použít k tomu, aby setřásl lidi, kteří ho sledovali. Měli si myslet, že zůstane v penziónu tak dlouho, dokud je tam jeho zavazadlo. Viner doufal, že s pomocí tohoto krycího manévru se mu podaří nepozorovaně odjet.

Nijak se ovšem přede mnou netajil obavou, že letiště bude hlídáno. Proto jsem mu navrhl, aby se už do Západního Berlína vůbec nevracel, ale odletěl z letiště Schönefeldu; jen si ještě musí koupit letenku. Ta letenka by mu byla zároveň posloužila za propustku přes hranici, protože Schönefeldské letiště je už na území Německé demokratické republiky. Přenocovat měl tady u nás. Vracet se do Západního Berlína a hledat tam nový hotel by bylo nesmyslné a hlavně nebezpečné.

Poslal jsem s ním průvodce, koupili letenku a objednali pokoj v hotelu Johannishof. Mr. Viner se zapsal do knihy hostů – sám jsem později na vlastní oči viděl jeho vlastnoruční zápis – ale nezůstal tam. Časně večer se ještě vypravil ven a z procházky už se nevrátil. Možná že zase propadl své staré, skoro panické nervozitě, třeba se v něm znovu probudila nedůvěra – na každý způsob odjel zpátky do Západního Berlína.“

„Odjel zpátky do Západního Berlína? Je to vůbec možné?“ přerušil ho Steve otázkou.

„Ovšem, Mr. Blake, Harold Viner, britský příslušník, číslo pasu 27685746 přicestoval 11. října v 9 hodin 45 minut přes pohraniční kontrolní bod Friedrichstrasse do hlavního města NDR. Opustil naše hlavní město stejnou cestou téhož dne ve 21 hodin 15 večer.“

Steve křečovitě přemýšlel, jestli ho tu snad nechtějí obalamutit nějakou dobře promyšlenou historií. Bylo mu jasné, že stopa vede přímou cestou do Západního Berlína; ale je to skutečně stopa Vinera, anebo jen manévr, který ho má zmást?

„A příští den, 12. října, kdy měl odletět do Londýna, se u vás Viner už neobjevil?“ zeptal se nakonec.

„Zcela určitě neobjevil,“ odpověděl Ginglass „i to jsme dali překontrolovat. Přišli jsme při tom ovšem na něco jiného, ale zatím vám nemohu říci, jestli tomu můžeme přikládat nějaký význam. Mr. Viner u nás byl už 9. října, tedy dva dny před svou poslední návštěvou. Nemám tušení, proč přijel a kam šel. V mé přítomnosti se o tom ani slovem nezmínil, a nikdy bych na to nepřišel, kdybych byl soudruhy z pohraničního kontrolního bodu nepožádal, aby se podívali, zda k nám 12. října nepřijel jistý Mr. Viner. Mládenci se podívali nejen na 12., ale i na dny před tím datem a po něm. Můžete si být tedy zcela jist: Mr. Viner tu byl jen dvakrát.“

„Mělo vyšetřování minulosti toho esesáka… Kessela, nějaké výsledky?“

„Vyšetřování ještě neskončilo. Je nutné prohrabat všechny možné spisy a to vyžaduje spoustu času. Asi jste už někdy slyšel o proslulé německé důkladnosti – mohu vás ujistit, že to není přehnané. Dřív nebo později se dovíme buď všecko, anebo vůbec nic. Na každý způsob budeme ve vyšetřování pokračovat.“

„Jak vypadal Mr. Viner, když tu byl naposledy?“ zeptal se Steve.

„K tomu se nemohu vyjádřit, protože jsem ho do té doby neznal, a nevím, jak vypadal předtím. Jak už jsem říkal, zdál se mi strašně nervózní, jaksi vystrašený. Když jsme nu navrhli, aby přenocoval u nás v hotelu Johannishof, bylo na něm zrovna vidět, jak se mu ulevilo. O to víc nás překvapil jeho pozdější návrat do Západního Berlína.“

Steve usilovně přemýšlel, jestli se má doktora Ginglasse zeptat ještě na něco – na něco, na co se ho bude Mary možná později naléhavě vyptávat. Nic mu nenapadalo. Sáhl do kapsy saka a vytáhl jednu z Maryiných vizitek, jež mu večer předtím dala.

„Je to stejná adresa jako adresa Mr. Vinera,“ řekl, když dr. Ginglassovi vizitku podával. „Mary žije s otcem. Kdybyste se něco dověděli, oznamte to, prosím, slečně Vinerové. Zoufale čeká na nějaké znamení, že ještě žije.“

„To je samozřejmé. Smíme očekávat totéž od vás?“

Steve přikývl.

Vracel se do Západního Berlína zamyšlený, vzrušený nad tím, co mu doktor Ginglass vyprávěl. Když u zoologické zahrady vystoupil z vlaku městské dráhy, měl před sebou dlouhé odpoledne. Dal se zlákat křiklavou reklamou kina na Kurfürstendammu a koupil si vstupenku na „nejtvrdší kovbojku, jakou jste kdy viděli“. Třeba to znělo divně, když kovbojové mluvili německy, Steve chtěl nějak slušně ubít čas, který mu ještě zbýval do večera.

Steve se opatrně vplížil do Maryina pokoje, otočil klíčem a nehlučně za sebou zavřel dveře. Mary seděla schoulená v křesle a četla. Na zemi měla postavenou baterku a nastavovala knížku bledému svazku paprsků.

„Díky bohu, že jsi konečně tady,“ vzrušeně zašeptala, „už jsem si myslela, že to nekonečné čekání ani nevydržím.“

Odložila knihu a zdvihla se. Z kouta pokoje přinesla láhev skotské whisky a nalila Stevovi skoro půl sklenky na vodu.

Steve se zasmál a vytáhl z kapsy další láhev skotské. „Jak vidíš: dvě duše – jedna myšlenka.“

„Tamhle máš housky, šunku a sýr. A teď vyprávěj, co jsi pořídil.“

„Můžeš si gratulovat, že jsem se ti vůbec vrátil. Tam na druhé straně se minisukně nosí tak krátké, že se děvčata boji pokrčit rameny.“

„Bože můj, ty myslíš vždycky jen na jedinou věc!“

„Neni divu, po té poslední noci…“

„O tom už ani slovo, teď vyprávěj!“

„Řekni mi, Steve, věříš té historce doktora Ginglasse?“

Do té chvíle nepřerušila Mary Stevovo vyprávění ani jediným slovem.

„Tahle otázka mne trápí od dnešního poledne, kdy jsem vyšel z jeho kanceláře,“ odpověděl Steve. „Zatím jsem na ni nenašel odpověď. Dejme tomu, že tvého otce zatkli, třeba dokonce právem, a na žádný způsob nechtějí, aby se to dostalo na veřejnost. Potom ta historie, co mi Ginglass vyprávěl, smrdí čertem, je to jako pěst na oko. Ale kdo z nás dvou může přezkoumat, jestli to tak je?“

„Ale nějaký Wolfgang Kessel skutečně existoval,“ namítla Mary. „Vím, že ho otec na smrt nenáviděl. Jestli skutečně zjistil, že ten Kessel ještě žije, určitě proti němu něco podnikl.“

„A je tu ještě další věc, která svědčí o hodnověrnosti toho, co Ginglass vyprávěl,“ připustil Steve. „Vždyť on přece vůbec neměl zapotřebí vykládat, mi tak komplikovanou historku. Jestliže už chtěli něco zamlčet, tak přece stačilo říct, že tvůj otec 11. října pravděpodobně přijel a zase odjel jako tisíce jiných. Na důvod návštěvy v hlavním městě NDR se na hraničním přechodu nikdo neptá.“

„A jsme zase tam, kde jsme začali. Otec se zřejmě do Západního Berlína vrátil a také asi – třeba se mi to pořád ještě zdá divné – 11. října večer zatelefonoval do penziónu Ebert a požádal, aby člověku, který se prokáže jeho pasem, vydali zavazadlo. Ale tady stopa končí.“

„Máš pravdu. Pro nás teď platí jen jedno: Kde máme začít s pátráním? Dost možné, že tvůj otec dělal ty kotrmelce jen proto, aby za sebou zametl stopu…“

„No a co?“

„Aby se zbavil slídiče.“

„A aby nechal propadnout letenku? Tak to špatně znáš mého starého pána.“

„Ty krámy platí tři měsíce.“

„A tak proč mi tedy psal?“

„Máš pravdu, v téhle polívce je chlup.“ Steve zapálil dvě cigarety, jednu podal Mary, a podruhé si nalil sklenku.

Mary seděla schoulená v křesle. Mlčela a prázdným, beznadějným pohledem se dívala k oknu.

„Steve,“ řekla po chvíli, „Steve, ty už si teď taky myslíš, že to s otcem vypadá špatně, že je to tak?“

Steve váhal. Nevěděl, co říci, aby jí dodal trochu odvahy, aby ji vytrhl z jejího zoufalství. Nemohl ji utěšovat něčím, čemu sám nevěří, neuklidnilo by ji to, ani by to nezahnalo strašné předtuchy. Steve se už nebránil tísnivému poznání, že s Vinerem se stalo něco nevysvětlitelného, možná strašného. A zároveň bolestně pociťoval, že nemůže pomoci člověku, který je mu na světě nejbližší.

„Ano, Mary,“ vypravil ze sebe nakonec, „měla jsi pravdu od samého počátku. Tvému otci se něco stalo.“

„Dobře že jsi mi to řekl tak otevřeně, Steve. Nepokoušel ses mě obelhat… Je líp, když se člověk doví pravdu bez oklik, třeba je smutná. Je vidět, že patříme k sobě.“

Zamáčkla cigaretu, napila se ze Stevovy sklenice a důrazně, jako by chtěla sama sebe přesvědčit o správnosti toho, co Stevovi navrhuje, řekla: „Teď to patří do rukou policie. Dost jich tu postává po ulicích, tak ať se tedy pohnou. Zítra zajdu ke Staengelovi znovu, strčím mu tu historii s Kesselem pod nos a upozorním ho, že celá věc má temné pozadí.“

Mary s údivem viděla, že Steve po celé minuty mlčí, že si jen znovu a znovu tře pravým ukazovákem bradu. Znamenalo to, že s jejím návrhem nesouhlasí. Znala ho příliš dobře, aby věděla, co ten pohyb ruky znamená.

„Tak už přece něco řekni!“ vyzvala ho nakonec netrpělivě. „Chceš jít raději ke Staengelovi sám?“

„Ne, ne, Mary,“ chlácholil ji Steve, „schvaluju, co děláš, myslím, že to je správné. Ale víš, je tu ještě něco, o čem jsem ti zatím ještě neřekl. U Ginglasse jsem se zmínil o tom, že máme v úmyslu seznámit s případem tvého otce jistého Staengela od západoberlínské kriminální policie. A že britský konzulát nám při tom bude nápomocný. „Karl-Heinz Staengel?“ opakoval se zřejmým napětím. Když jsem přitakal, dal si od své sekretářky přinést pořadač nabitý papíry, složkami a takovými krámy. Položil jej přede mnou na stůl, na pořadači byl nápis „Karl-Heinz Staengel“. Tohle všecko prolistovat teď stejně nestačíte,“ řekl mi Ginglass, „a vlastně postačí, co vám řeknu: Staengel byl přesvědčený nacista, za války byl dlouhou dobu členem štábu varšavského velitelství a zúčastnil se četných represálií proti polskému obyvatelstvu. Na vašem místě bych neplýtval časem na pana Staengela, Mr. Blake.“

„Ale to už jsem přece udělala,“ žalostným hlasem ho přerušila Mary.

„V tom je právě ta bída, má milá. Od té doby, co jsi hovořila se Staengelem, tě sledují. To jsem si doktoru Ginglassovi ani netroufl říct.“

„Ty jsi mu zamlčel, že jsem byla na západoněmecké kriminálce?“

„A co jsem měl dělat? To by se mne byl hned zeptal, a plným právem, proč jsi nepřišla sama, když v Západním Berlíně dokážeš vyvíjet takovou činnost.“

„Ano, ano… Máš pravdu, Steve,“ uraženě přikývla Mary. „Prosím tě, dopřej mi teď trochu klidu, jsem úplně na dně. Všemu je konec.“ V hlase se jí chvěly slzy.

Steve ji měkce pohladil po vlasech. Nevěděl, co by jí měl říci, a také jí ani nic říkat nechtěl. Bude lepší, když to bude ona, kdo navrhne, aby se vrátili do Londýna.

Mnoho návštěvníků, kteří přijeli do Berlína a viděli to město poprvé, bylo za jedno v tom, že stejně jako dřív vyzařuje pruskou střízlivost a strohost, a pro jistou architektonickou jednotvárnost, ba skoro nenápaditost, působí škrobeným dojmem. Zajedno však byli návštěvníci v tom, že za svou drsnost a nedostatek půvabu je město umí odškodnit jiným, překvapivým způsobem: nabídlo jim líbezné okolí, jaké nemá žádné jiné město na světě.

Müggelsee, největší z četných jezer na východě města, leží uprostřed hustých, stinných smíšených lesů; za necelou hodinku se člověk vlakem městské dráhy dostane z centra města doprostřed lesů kolem jezera. Dokonce i v létě, kdy většina Berlíňanů vyjíždí do přírody, jsou ty sluncem prozářené lesy tak tiché a pokojné, že tady, uvnitř obvodu velkoměsta, hledá útočiště i srnčí. Milenci, kteří nemají to štěstí, aby se mohli uchýlit do vlastního pokoje, napodobují tu vysokou. Anna Kaulová, studentka dějin umění z Berlína, a Wolfgang Ackermann, student rybného hospodářství v Rostocku, se v letních měsících scházeli v „Lesním zátiší“, hospůdce mezi Müggelheimem a Rahnsdorfem. Wolfgang přijížděl každý třetí týden vlakem do Berlína. Anně se někdy poštěstilo vypůjčit si na konec týdne byt od přítelkyně. Ta dobrá duše však také měla svůj soukromý život, kterého se nechtěla příliš často zříkat, a tak to s útulkem pro ty dva nevypadalo nijak růžově. Anna často toužebně očekávala chvíli, kdy dokončí studium a bude se moci odstěhovat od svých trochu staromódních rodičů do vlastního bytu.

Byl sice už pozdní podzim, ale Anna a Wolfgang v tom roce tvrdošíjně odmítali myšlenku, že jejich výlety do lesů brzy neodvolatelně skončí. Toho odpoledne si snědli jako obvykle v „Lesním zátiší“ klobásu a zapili ji lahví piva. A zamilovaní a šťastní se ruku v ruce rozběhli k tichému, skrytému místu, kterému říkali naše hnízdo. Byl to napůl zasypaný podzemní kryt, skrytý hluboko v lese, který snad kdysi měl poskytovat ochranu proti náletům, anebo to možná byl pozůstatek muničního skladiště z druhé světové války.

Listy, které podzimní vítr ještě neserval se stromů, pokrývala jinovatka jako třpytný, v slunci se blyštící křišťálový povlak. Vybledlý mokrý koberec z listí jim mlaskal pod nohama. Bylo bezvětří, do lesní tišiny nepronikal jediný lidský hlásek, znenadání před sebou viděli pět pasoucích se srn. Zvířata prchala vysokými, ladnými skoky, skoro trochu lhostejně, jako by jim lidé ani nenaháněli strach.

Anna a Wolfgang si v létě nanosili do svého „hnízda“ listí, kapradí a trávu a ustlali si tam měkké lůžko. Třebaže byla v bunkru tma, znali cestu dovnitř velmi dobře. V poválečných letech zarostl vchod do krytu bujným křovím. Chodci, kteří by chtěli do krytu vniknout, by museli při tom natropit hodně hluku, a tak by nevítaní návštěvníci varovali milence a upozornil na sebe dříve, než by se objevili.

Wolfgang šel k východu jako první, ohýbal větve nízkých keřů a přidržoval je, aby nešlehaly Annu do tváří. Potom se trochu předklonil a chtěl vejít do vchodu bunkru, vyztuženého dvěma mohutnými trámy.

„K sakru, tady je vzduch, že by se dal krájet,“ řekl a zavětřil.

Anna se protlačila dopředu a také pokrčila nos.

„Třeba tam zalezlo nějaké zvíře,“ řekl Wolfgang „a zdechlo tam. Počkej moment, já se tam podívám.“

Vytáhl zápalky, jednu zapálil a vlezl do bunkru. Znenadání tlumeným hlasem vykřikl: „Rychle, Anno, utíkej odtud, pryč odtud!“

„Co se děje?“

„Rychle, rychle, hned jsem u tebe.“ Vyšel do chladného, bledě-zlatého slunečního světla, popelavý v obličeji, v očích hrůzu. Anna vycítila, že se stalo něco zlověstného: Wolfgang ji odstrčil malátným pohybem ruky a sklonil se nad vybledlé kapradí. Vyzvracel pivo i klobásu.

„Musíme to oznámit policii,“ namáhavě ze sebe vypravil, „nějaký muž…“

„Mrtvý?“ zašeptala.

Přikývl. „Úplně nahý a ten jeho obličej… Proboha!“

Vzal ji za ruku, rozběhli se ke kraji lesa.

Mary energicky otočila klíčem v zámku a odemkla dveře bytu. Tak už jsem zase doma v Hampsteadu, ve Flask Avenue, stále sama, stále bez otce. Zdálo se jí, že doslova cítí prázdnotu toho domu. Otevřela dveře a odsunula hromádku dopisů, letáků, novin, reklamních zásilek. Síťovku s potravinami, které cestou nakoupila, položila v kuchyni na stůl; potom odešla do sklepa vypnout na chvíli elektrické topení, které nedopatřením nechala v provozu po celou dobu své nepřítomnosti. Když zase vystupovala po schodech ze sklepa, vzpomněla si na poštu, která byla za dveřmi. Poslední schody vzala po dvou, v horečnatém spěchu všecko prohrabala, hledala důvěrně známý rukopis. Nic.

Domek, ve kterém Mary s otcem žila, byl poměrně malý. Stál však na tak pěkném místě, že by asi zlákal ke koupi leckterého zájemce, zejména když hypotéka, kterou byl po léta zatížen, byla před nedávnem splacena. Dlouho Harolda Vinera tížila jako mlýnský kámen na krku a byl přešťasten, když se mu ještě před smrtí jeho ženy podařilo zbavit se jí. Ruth Vinerová, Maryina matka, byla žena s vyhraněným estetickým cítěním. Její vkus se zrcadlil v zařízení domu. Na aukcích a při příležitostných nákupech získala Ruth často krásné věci, které teď, po dvaceti letech, měly pěti i desetinásobnou hodnotu. Byl to útulný, vkusně zařízený, solidně stavěný dům s nádechem nedbalého pohodlí.

Mary uklidila nákup, potom zapnula televizor tak, aby přijímal jen obraz bez zvuku; chtěla se jen občas podívat na obrazovku. Sedla si k sekretáři v obývacím pokoji a chtěla si projít výpis z bankovního účtu, který našla mezi ostatní poštou.

Vyrušil jí nepříjemný, řinčivý zvuk starého zvonku potřísněného bílou barvou. Steve to určitě nemohl být, teprve před chvilkou se s ním rozloučila. V tuto chvíli však k ní nikdo nechodí… Pro mě… Ano, mohl by to být otec. Vrhla se ke dveřím a otevřela.

Zklamání, které se jí zmocnilo, když zjistila, že má před sebou zcela cizího člověka, se jí zračilo ve tváři. Dobře si toho všiml, protože zdvořile řekl: „Promiňte, myslím, že jste čekala někoho jiného. Mohu přijít později.“

Ten člověk hovořil anglicky, dokonce dokonale anglicky, ale přece jen se slabým, příjemným přízvukem. Pravděpodobně Němec, pomyslela si Mary. Domnívala se, že v těch dvou větách, které vyslovil, zaslechla náznaky zvláštní melodiky německého jazyka. Právě se vrátila z cesty a ještě na to měla citlivý sluch. Neznámý byl vysoký, štíhlý, jen jeho věk nedokázala přesněji odhadnout. Opálená tvář, úzká, skoro hubená, s hlubokými vráskami kolem úst a nosu, vypadala mladistvě, ale jaksi neladila se šedivými, moderně zastřiženými vlasy. Jedno se nehodilo k druhému. Sebejistota a vědomí vlastní ceny, které ten muž vyzařoval, jako by tiskly Mary ke zdi, ale zároveň měla už předem pocit, že se při rozhovoru bude snažit zbavit svého partnera ostychu. Ta slabá, jen v náznacích pociťovaná disonance jí vnukla myšlenku, že asi pracuje jako fotomodel anebo jako mladší šéf středně veliké firmy.

„S tím si nedělejte starosti,“ řekla po několika vteřinách odmlčení. „S kým vlastně mám tu čest?“

„Jmenuji se Dietrich,“ odpověděl, „Franz Dietrich.“ Stáhl si automobilistickou rukavici z vepřovice a podal jí ruku. Mary, která si v Berlíně zvykla na německé potřásání rukama, se s ním pozdravila a rovněž se představila plným jménem. Pravděpodobně přichází kvůli otci, myslela si, to německé jméno, ten německý přízvuk, určitě přichází kvůli otci. Docela určitě. Už ho chtěla požádat, aby vešel do domu, když Dietrich řekl: „Rád bych si s vámi pohovořil o vašem otci. Vlastně jsem doufal, že se s ním setkám, ale lidé v sousedním domě mně vyprávěli, že… se ještě nevrátil z cesty do západního Německa. Smím přesto na okamžik dál?“

Mary ho pohybem ruky pozvala dál a zavedla ho do obývacího pokoje. „Co víte o mém otci?“ zeptala se zastřeným hlasem.

Neodpověděl okamžitě, důkladně si prohlížel okna pokoje, vedoucí jak na ulici, tak i do zahrady. Byla to rohová místnost. Mary ještě nezatáhla závěsy.

„Snad by bylo lepší, kdybychom vyloučili veřejnost,“ s úsměvem řekl Dietrich. „Smím?“ Aniž vyčkal na její odpověď, zatáhl závěsy. „Když je venku tma, cítím se v osvětleném pokoji vždycky trochu nesvůj.“

„Můj otec… co je…“ začala Mary teď už trochu netrpělivě.

„Snad bych vám měl nejprve povědět něco o sobě,“ navrhl Dietrich. „Smím si zakouřit?“ Vytáhl krabičku cigaret Astor.

„Ale ano, prosím,“ rozpačitě řekla Mary, „promiňte mi mou netrpělivost, musím se vám zdát nezdvořilá, ale skutečně jste mě překvapil, a potom… otec… ach, lidem se to tak snadno říká, že se ještě nevrátil z cesty. Ale to já prostě nemohu, rozumějte mi, můj otec zmizel za velmi podezřelých okolností.“

Zmlkla a ukázala rukou na židli. „Posaďte se, prosím, rychle přinesu něco k pití. Pivo anebo…?“

„Pivo by mi přišlo k chuti, slečno Vinerová.“

Vzala láhev z ledničky a nalila mu. Zhluboka se napil a potom se velkýma, šedozelenýma, upřímně hledícíma očima zadíval na špičku cigarety. Zamyšleně jí otáčel mezi ukazovákem a palcem, zřejmě uvažoval, jak by Mary nejlépe řekl, co má na srdci.

„Jsem něco jako soukromý detektiv,“ řekl nakonec. „Když jste byla v Berlíně, bohužel jsem nenašel příležitost seznámit se s vámi. Myslím, že víte, že jste byla v době svého berlínského pobytu sledována.“

Přikývla. „Odkud víte, že jsem byla v Berlíně? A proč jste se chtěl se mnou sejít?“

„K tomu se ještě vrátím, jen mějte trochu trpělivosti, slečno Vinerová,“ s úsměvem odpověděl Dietrich, ale přece jen ještě trochu tónem, jako by odbýval všetečné otázky školáka. „Tedy, jak už jsem řekl, sledovali vás. Udělala jste chybu, že jste navštívila pana Staengela.“

„Tak to byla policie.“

„Nejsem si tím tak docela jist. Nevím ovšem ani to, kdo za tím skutečně vězí.“

„Copak to nebylo docela přirozené, zajít na policii?“ odvážila se namítnout Mary.

Vzdychl. „V Západním Berlíně toho opravdu není mnoho, co by se dalo nazvat normálním a přirozeným. Rozhodně měl být pan Staengel tím posledním, koho bylo s případem vašeho otce nutno seznámit. Jít za ním bylo nanejvýš nemoudré.“

„Pane Dietrichu,“ energicky řekla Mary, „nevím, co chcete. Jestli skutečně něco víte o mém otci a máte v úmyslu mi to povědět, tak to prosím udělejte. Jinak by mi bylo milé, kdybyste se mohl obejít bez kritiky mého chování v Západním Berlíně.“

Zazvonil telefon. Mary zdvihla sluchátko. „Ach ano, miláčku… Ovšem, dobrá, za hodinu. Do té doby ti připravím malou večeři, ne, návštěva. Tak nashledanou.“

„To přece byl Mr. Blake, že?“ zeptal se Dietrich s mírným úsměvem kolem koutků úst, kterým Mary přivedl do stavu podrážděné nervozity. „Měla byste mu říct, že když chce v Západním Berlíně skutečně zůstat nepoznán, nesmí běhat po ulicích v ošumělém pršáku a v nevyžehlených kalhotách. To se možná dá dělat v Londýně, ale…“

„Starost o to, jak se obléká, radši přenechme Mr. Blakovi,“ chladně odpověděla Mary. „Kdybyste teď přešel k věci.“

Odmítavě zdvihl pravou ruku. „Dobrá, slečno Vinerová, tak tedy dál: jak jistě víte, běhá po západním Německu a po Západním Berlíně spousta lidí, kteří si za Hitlerových časů nadělali nějaké ty skvrny na vestě. Dnes je tam nikdo neobtěžuje, žijí si jako ,čestní‘ lidé a lámou si hlavu nad tím, jak to zařídit, aby se minulost zase stala přítomností.

Staengel byl kovaný nacista. Byl příslušníkem štábu varšavského velitelství a jistě měl velmi vážné důvody k tomu, aby po válce na nějaký čas zmizel a žil jako rak poustevník; ale už začátkem padesátých let se odvážil objevit se znovu na veřejnosti, doslova vycítil, že přišel okamžik, kdy se zase může vynořit, protože netrvalo nijak dlouho a udělal kariéru u západoberlínské kriminální policie. Jak vidíte, byla nejen chyba toho člověka vyhledat, ale byla to chyba, které se dalo vyhnout.“

„Jak to vyhnout?“ Příliš pozdě si Mary uvědomila, že by bylo moudřejší, kdyby byla projevila údiv nad strašnými věcmi, které jí Dietrich o Staengelovi vyprávěl. Ale protože to neudělala, ale pokračovala v rozhovoru docela věcnou otázkou, mohl z toho Dietrich snadno vyvodit, že Staengelovu minulost už zná.

„Protože jste tyto skutečnosti mohla zjistit už předtím, než jste přijela do Západního Berlína,“ odpověděl Dietrich tónem, ze kterého Mary usoudila, že taková míra ženské nechápavosti ho už skoro nudí. „Po vaší návštěvě Staengel nepochybně někoho varoval, protože od toho okamžiku jste byla sledována.“

„Ale proč? Já jsem přece jen hledala svého otce. Koneckonců o něm nejsou zprávy už od 11. října.“

Aniž odpověděl na její otázku, Dietrich pokračoval: „Existují lidé, kteří žijí jen proto, aby nacističtí zločinci jako Staengel, kteří spoustě rodin způsobili nezměrné utrpení, byli předáni do rukou spravedlnosti. Setkal jsem se s takovými lidmi v Německu, v zemích, které Hitlerova vojska za války okupovala, a také tam, kam se nacisté nikdy nedostali. Váš otec, slečno Vinerová, byl jedním z těch lidí. Seznámil jsem se s ním, když potřeboval pomoc při pátrání po člověku, který no v sachsenhausenském koncentráku strašlivě mučil a ponižoval… a nejen jeho.“

Dietrich se odmlčel a zapálil si novou cigaretu. Mlčky sledoval první spirály dýmu, jež stoupaly ke stropu.

„Vy víte, kde se můj otec zdržuje?“ tiše se zeptala Mary.

„Nevím, ale zjistím to. Měli jsme domluveno, že se 11. října setkáme v Západním Berlíně, ale on na tu schůzku nepřišel. Možná že sledoval nějakou čerstvou stopu, a třeba se domníval, že pro něho bude lepší, když na chvíli zmizí. Nic podrobného nevím, a proto jsem tady. Chtěl bych ho najít a vlastně doufám, že mi při tom pomůžete.“

„Dověděl jste se od mého otce, koho hledá?“

„Ano, bývalého důstojníka SS jménem Wolfgang Kessel.“

„O tom člověku mi kdysi vyprávěl, ale neřekl, že by ho chtěl hledat. Domníval se, že je mrtev.“

Dietrich přikývl. „Později však měl pádné důvody věřit, že Kessel žije.“

„A víte, proč odjel zrovna do Berlína?“

„Nevím. Nesvěřoval se mi úplně se vším, ale to vlastně ani není to hlavní, slečno Vinerová.“

„Byl byste strašně hodný, kdybyste mi konečně řekl, co je tedy vlastně hlavní,“ řekla Mary smířlivě, „jestliže to vůbec existuje.“

Upřel na ni své velké oči a velmi klidně a velmi zdvořile řekl: „Přišel jsem sem, slečno Vinerová, protože jsem stejně jako vy ve slepé uličce. Váš otec mne požádal, abych pro něho zjistil některé věci: ale jak už jsem řekl, nezasvětil mě do všeho a také mi neposkytl dostatek potřebných informaci. Získal jsem tenkrát dojem, že je přesvědčen o tom, že určitá osoba, která teď žije v západním Německu nebo v Západním Berlíně pravděpodobně pod jiným jménem, je ten důstojník SS Wolfgang Kessel, kterého hledá. Nijak se přede mnou netajil se starostí, že odhalit toho člověka před veřejností by pro něho mohlo být nebezpečné. Měl zkrátka strach. Před kým…? Já to nevím.“

„Pro mě je v tomto okamžiku důležité jen jedno: Jak najdu otce? Můžete mi poradit, co bych měla dělat?“

„Chápu vaše obavy, slečno Vinerová, a opravdu bych vám rád pomohl,“ odpověděl Dietrich, „nejen proto, že znám vašeho otce a teď i vás, ale i proto, že existují i jiní lidé, moji přátelé, které Kesselův případ zajímá. Možná že máte nějaké informace, aniž o tom víte, slečno Vinerová, které nám mohou pomoci nejen při pátrání po Kesselovi, ale i při hledání vašeho otce. Jsem přesvědčen, že obě věci spolu souvisí.“

Mary nedokázala odtrhnout pohled od Dietrichových mírných, klidně se dívajících očí. Bylo jí jasné, že touto odpovědí konečně prozradil, oč mu v tomto rozhovoru jde. Chce tedy informace. Všecko ostatní bylo jen plané šermování, šarvátka, tu a tam zajímavá pro ni, ale ne pro něho. Zatím jí jen předhazoval návnady, které měla dychtivě hltat, aby byla krotká, až půjde do tuhého. Chce tedy informace.

„Nemyslíte, pane Dietrichu, že můžete přivést otce do obtížné situace, když se budete do věci vměšovat tak, jak to zřejmě máte v úmyslu?“ zeptala se nakonec zdvořile, a jak se jí zdálo, i s trochou diplomatické obratnosti. „Třeba tím zkřížíte všechny jeho plány. Nebylo by lepší, kdyby se o své záležitostí staral sám?“

Dietrich si několikrát zamyšleně přejel dlaní po tvářích, jako by váhal vyslovit, co má na jazyku.

„Slečno Vinerová,“ řekl konečně pomalu, „opravdu bych vás nerad zneklidnil, ale copak vás zatím skutečně nenapadlo, že vašeho otce třeba někde drží proti jeho vůli? Na vašem místě bych o tom určitě uvažoval.“

Mary cítila, jak bledne. „Na to jsem už samozřejmě myslela, nejen jednou, ale desetkrát, stokrát, ale znáte nějaké východisko? Co po mně vlastně chcete? Na co potřebujete informace? Můžete mi, proboha, říci něco přesnějšího?“

Odmlčela se, protože si uvědomila, jak se jí třese hlas. Měla strach, že se hlasitě rozpláče.

Dietrich klidně sedel v křesle dál, nijak se ho nedotklo, že Mary selhaly nervy. Měl hlavu skloněnou a prohlížel si nablýskané boty. „Chtěl bych vám pomoci, slečno Vinerová,“ řekl tlumeně.

„Promiňte mi, to jsou nervy! Mluvte dál,“ vyrazila ze sebe Mary, snažíc se ovládnout.

„Před několika týdny jsem s vaším otcem zajel do Ambergu, městečka poblíž Norimberka. Pan Viner tam vyhledal různé lidi, které neznám – asi tam po něčem pátral. Mě požádal, abych v městském archívu zjistil, jsou-li tam nějaké doklady o jistém Wolfgangu Kesselovi. Bylo to ovšem marné, myslím ta má práce.

Byli jsme v té době ubytováni v jednom norimberském hotelu. Naproti němu je hlavní pošta. Po večeři jsem chodíval na krátkou procházku anebo jsem seděl u okna a díval se na provoz na ulici. Často jsem viděl vašeho otce, jak hází dopisy do schránky pro zásilky do zahraničí. Napsal vám tenkrát z Norimberka také a seznámil vás s tím, čím se zabývá? Možná že je v těch dopisech něco, co by nám vysvětlilo, kde teď je.“

Mary rozhodně zavrtěla hlavou. „V dopisech, které mi psal, nebylo nic, co by nám při hledání pomohlo.“

„Neměl snad nějakou přítelkyni, které by psal?“

Mary znovu zavrtěla hlavou.

„Na každý způsob však musíme počítat s možností, že ty dopisy z Norimberka mají určitý význam,“ trval na svém Dietrich a bylo na něm znát, že už je mírně netrpělivý. „Psal vám často?“

„Z Norimberka jednou. Obvyklé věci. Srdečné pozdravy… Myslím, že se ještě zmiňoval o pivnicích a o srazech starých nacistů. Všechny jeho dopisy vypadaly stejně, otec nebyl zrovna nejlepší stylista. Třeba jste se mýlil i vy, pane Dietrichu, a otec vůbec nestrkal žádné dopisy do schránky pro zásilky do zahraničí.“

„Určitě se nemýlím, slečno Vinerová. Vždycky používal jen obálky letecké pošty a kupoval padesátifenikové známky. Nemusel ovšem psát zrovna do Anglie, ale kam jinam a komu jinému by ještě psal?“

„To já skutečně nevím.“

Dietrich luskl palcem a ukazovákem. „Třeba se váš otec v těch dopisech zmínil o jménu muže, kterého hledá – myslím o jménu, které si ten Kessel přisvojil – jestliže předpokládáme, že skutečně ještě žije.“

Mary vstala a poodešla k sekretáři. Sklopila psací desku a vybrala z přihrádky několik dopisů. „Tohle jsou dopisy, které mi otec z Německa poslal,“ řekla Dietrichovi na vysvětlenou, „jestli tam ovšem je napsáno něco mezi řádky, tak mi to ušlo. Jestli chcete, podívejte se sám!“

Podala mu ten tenký svazeček. Dietrich pomalu a pečlivě jeden list po druhém přečetl. Nedával najevo nijaký chvat, četl velmi důkladně. Mary ho při tom pozorovala. Pěstěné ruce, kterými určitě dovede pořádně stisknout, sněhově bílá košile, vínově červená hedvábná kravata a nad ní sympatický obličej, který budil důvěru.

Dietrich vzal poslední dopis a poodešel s ním k malým elektrickým kamínkům, které Mary zapla. Přidržel popsaný papír těsně u mřížky, která obepínala rozžhavené topné spirály, až se papír zvlnil a začal se krabatit.

„Nic,“ řekl s úlevou. „Žádný neviditelný inkoust. Byl by tam ovšem mohl být.“ Podíval se na hodinky se zlatým náramkem. „Tak tedy, slečno Vinerová, teď je zcela jisté, že jsme na mrtvém bodě. Myslím, že v tomto okamžiku nemůžete dělat nic jiného,“ s politováním zdvihl ramena, „než čekat, až se váš otec ozve. Já se vrátím do Západního Berlína, kde mám rozpracováno několik dalších případů. Kdybych se něco dozvěděl, ihned se přihlásím. Doufám, že mohu totéž očekávat od vás.“

Podal jí vizitku se svým jménem a číslem poštovní schránky v Západním Berlíně. Když už byl jednou nohou na chodbě, zeptal se, jako by ho to právě v tomto okamžiku napadlo: „Zjistil vlastně pan Blake ve východním Berlíně něco, co by vám mohlo být při hledání otce užitečné?“ A jasnýma, upřímnýma očima se podíval na Mary.

Mary otázka překvapila. Několik vteřin mlčela, potom odpověděla: „Jak jste na to přišel, že pan Blake byl ve východním Berlíně?“

„Celá ta záležitost mě zajímá do té míry, že mně návštěva pana Blaka ve východní části města neušla,“ odpověděl s náznakem úsměvu.

„Nedověděl se nic, co byste nevěděl i vy,“ odmítavě, jízlivě odsekla Mary. Její slova ještě nedozněla, a už proklínala svou bláhovou tvrdohlavost. Bylo dětinské dát Dietrichovi tak otevřeně najevo svou nedůvěru.

„Tak tedy dobrou noc, slečno Vinerová.“

„Dobrou noc.“ Mary za ním zavřela dveře a vyběhla po schodech do prvního patra. Vběhla do ložnice, kde ještě nebyly zataženy závěsy, a dívala se za mužem, jak se noří do listopadové mlhy, znovu se jako přelud na několik vteřin objevuje a konečně mizí mezi nízkými stromy, jež vroubí ulici. Měla nepříjemný pocit, že s ní zacházel jako s nějakým hloupým děvčetem.

Steve přijde, až bude ranní vydání v tisku. Může se tedy těšit, že ho brzy uvidí. Mary kličkovala mezi kalužemi, jež zůstaly na ulicích a chodnících po poslední přeháňce. Vesele pohupovala nákupní kabelou, ve které měla nákup na přípravu dobrého chilli con carne. Fazole byly namočené v kuchyni, s těmi už mnoho práce mít nebude. Při chůzi si znovu zopakovala recept, aby potom nic nepopletla. Pro muže jako Steve bylo těžké vařit; věděl toho o přípravě chutných a rafinovaných jídel strašně mnoho. Když ho někdy strpěla v kuchyni jako diváka a sama se plně věnovala vaření, mohla se klidně připravit na to, že bude tak dlouho trousit shovívavé poznámky a dobře míněné rady, až se nakonec celé věci ujme sám. A nakonec člověka pevně přesvědčí o tom, že sice udělal všecko, co jen mohl, ale že to bohužel ani zdaleka nepostačovalo k tomu, aby připravil aspoň trochu chutné jídlo.

Toho večera ho chtěla Mary předběhnout. Aby konečně pochopil, že i ona je mistryní kuchařského řemesla. Pepřové lusky budou hotové a těsto na svítek připravené (namísto tortill, křehkých kukuřičných placek, které ani Steve nedokázal připravit). Ve sklepě má báječné červené víno, musí je přinést nahoru; na přípravu salátu jí i tak zbude dost času, třeba indický sambal vyžaduje svoje. Kdykoli jej Steve připravoval, vždycky to zdůrazňoval.

Železnou brankou, která se od nepaměti nedala pořádně zavřít ani otevřít, aspoň se jí tak zdálo, vešla Mary do zahrádky před domem. Ohlodaná zubem času visela v zarezavělých pantech a nikomu nebránila ve vstupu.

Když Mary otevřela domovní dveře, strnula leknutím. Někdo musel být v bytě, byla si tím zcela jista, ačkoliv nikoho neviděla. Ponechala klíč v zámku a tiše se zahrádkou odplížila na chodník; odtamtud pozorovala dům. Ze žádné místnosti nepronikalo světlo. Závěsy nebyly zatažené. Mary neviděla a neslyšela nic, co by potvrdilo její pocit, že se v bytě zdržuje někdo cizí. Přesto však s téměř seismografickou přesností zaregistrovala sotva postižitelnou změnu v obvyklé atmosféře.

Před domem, na protější straně ulice, stály zády k sobě dvě telefonní budky. Mary se najednou zdálo strašně důležité uvědomit Steva – spíše kvůli sobě než kvůli němu – ať jí třeba vyhubuje, že je hysterka. Kabina, která byla od domu nejblíž a odkud mohla pozorovat každou změnu, byla obsazená. S těžkým srdcem se rozhodla, že počká, až se uvolní, protože na žádný pád nechtěla spustit z očí přední dveře domu. Čas utíkal, chvilkami se z telefonní budky ozvalo zahihňání, potom několik odsekávaných vět, konečně – Mary měla dojem, že už tam čeká celou věčnost – se ozvalo klapnutí, sluchátko bylo zavěšeno. Dveře se otevřely, vyšlo hubené děvče s dlouhou hřívou, udiveně se podívalo na Mary, potom – s pokrčením ramen – na prázdnou kabinu vedle a nakonec ve vysokých botách až po stehna odcupitalo. Ve tmě dozníval klapot podpatků.

Nejistou rukou vytočila Mary číslo „Daily Successu“, s úlevou uslyšela vyzvánění, a když se ohlásila centrála, požádala, aby ji spojili se Stevem.

„Steve,“ vyhrklo z ní uštvaně, když ho měla konečně na lince, „někdo je v domě.“

„Znamená to, že se tvůj starý pán vrátil?“

„Ale ne, Steve!“ vykřikla zoufalým chvějícím se hlasem do sluchátka.

„Dobře mi rozuměj. Nikde se nesvítí, ale když jsem otevřela dveře, připadlo mi, nevím proč, že je uvnitř někdo cizí.“

„Moment, miláčku.“ Slyšela, jak volá na některého kolegu: „Vezmi si ty dvě stránky rukopisu z mého stolu. Zbytek dodám za chviličku.“

Potom zase byla na řadě Mary: „Ještě pořád se mordujeme s ranním vydáním, nějak nám to dneska nejde od ruky. Rychle mi tu svou raubířskou historii pověz. Jsi si jista, že je někdo v domě?“

„Ano, naprosto. Bojím se dovnitř. Telefonuji z budky před naším domem. Nechala jsem dveře otevřené a utekla jsem.“

„To bylo to nejlepší, co jsi mohla udělat, anděli! Jestli byl uvnitř skutečně někdo cizí, tak teď už zcela určitě vyběhl zadními dveřmi a pádí k domovu.“

„Myslíš to vážně? Proboha, že jsem na to sama… Ale co když je pořád ještě někdo uvnitř? Co mám dělat Steve?“

„Už jdu!“ křikl Steve. „… ne, duše moje, to jsem neříkal tobě. Mně se odtud podaří vypadnout až za deset minut, ale než se dostanu ven k tobě, bude to trvat ještě aspoň půl hodiny.“

„A co mám zatím dělat?“

„Přiveď si strážníka.“

„Ale já bych nechtěla pryč od domu, co kdyby…“ zmlkla, protože slyšela, že kdosi Stevovi hlasitě říká něco o posledním obtahu, který je nutno rychle pročíst.

„Ale rychle, rychle, s tím zajícem si to dopovíš potom.“

„Poslyš, Mary,“ ohlásil se opět Steve. „Zavolej číslo 999 a všecko jim pověz. A čekej, až přijde policajt. Nejpozději za hodinu jsem u tebe.“

K telefonní budce, ze které Mary volala, se blížili dva strážnici. Yard je krátkovlnnou vysílačkou poslal do Flask Avenue, kde na ně rozčilená Mary čekala. Jednoho z obou policistů vedla postranní cestou do zahrádky za domem k zadním dveřím. Ten druhý, širokoramenný, dobromyslně vyhlížející padesátník otevřel zatím přední dveře a vešel do domu. Na znamení, které mu kolega dal vysílačkou, otevřel dveře vedoucí za dům na zahradu.

„Vpředu jsem zavřel na závoru,“ řekl. „Jestli se tu ještě někdo schovává, musí ven oknem. Mohla byste tu rozsvítit, slečno?“

Oba strážníci pomalu prošli obývacím pokojem a kuchyní, profesionálními pohledy si prohlíželi všecko kolem, nahlédli do velké selské skříně v hale, podívali se do komory vedle schodů do domu. Když scházeli po schodech dolů do sklepa, zeptal se starší z obou: „Tak teď si snad můžeme trochu popovídat, slečno. Kolik je dole oken?“

„Dvě, se zástrčkami.“

„Tak, tak, zástrčky… A pěkně zarezavělé, co? To známe, my známe všecko, slečno. Takový pořádný lupič dneska už ani nemůže prokázat své schopnosti, všecko se mu až příliš ulehčuje.“ Dveře od sklepa zavřel na závoru a zamkl je. „Tak a teď zase zpátky nahoru. Třeba tam ještě nějakého vraha vyšťouráme.“

Nenašli ovšem nikoho. V přízemí ani v podstřeší. „Tak jak je to, slečno. Viděla jste někoho, kdo nepatří do domu?“ zeptal se hromotluk. Vytáhl notes a průhledné kuličkové pero.

„Neviděla,“ odpověděla Mary skoro zahanbeně.

„Hm, to bych řekl. Dobrá, v tom jsme tedy za jedno. A kdybyste mi tak mohla prozradit, jak jste přišla na to, že se vám sem někdo vplížil…“

„Já nevím, to se nedá tak snadno vysvětlit. Měla jsem prostě takový pocit.“

Strážník vrhl na svého kolegu němý pohled, kterým dokonale vyjádřil, co si o tomto případu myslí: další ženská, které to občas straší v cimbuří. Nu co, nic vzrušujícího, vlastně je to stará vesta.

„Máte nějaké nepřátele, slečno?“ zeptal se přesto přívětivě. „Anebo jste se pohádala se svým milým? To se stává, že? To znám, taky jsem býval mladý. Anebo snad znáte někoho, kdo vám snad chtěl nahnat trochu půlnoční hrůzy?“

Mary váhala. Při nejlepší vůli nevěděla, jak by těm dvěma ne zrovna útlocitným chlapům tu záležitost měla vysvětlit. Proto jen bezmocně zavrtěla hlavou.

„Tak pojďte, ještě to tu jednou projdeme, podíváme se, jestli vám v bytě něco nechybí.“

Znovu prošlí domem od sklepa až na půdu a z půdy zase do přízemí. Mary jim nemohla posloužit tím, že by jim byla ohlásila ztrátu toho či onoho předmětu, ba nemohla docela jednoznačně tvrdit ani to, že by snad nějaká cizí ruka ‚v něčem narušila obvyklý pořádek věcí. A přece se jí zdálo, že se tu všecko změnilo, že nic není při starém. Její šaty visely ve skříni jako obvykle. Prádlo leželo v zásuvce prádelníku tak, jak by je tam sama nikdy neuložila. Ale ta změna byla tak nepatrná, že ji nedokázala vysvětlit. Ti dva chlapi by se jí rovnou vysmáli. A přece – někdo listoval v knihách, sňal obrazy ze stěn, zřejmě se díval za ně, prohrabal v kuchyni obsah kořenek. Prohlížel výparníkový prostor v ledničce.

Strážníci ji trpělivě provázeli po domě, oba víc a víc přesvědčeni o tom, že té slečince asi občas povolí nervy. Falešný poplach, jasná věc.

Když konečně stáli v hale, pokoušela se Mary vypravit ze sebe pár slov na omluvu.

„Ale to nic,“ dobromyslně odpověděl ten starší, „já vždycky říkám, že je lepší třikrát se podívat pod postel, než jednou spát neklidně. Že je to tak, slečno… Jak že se jmenujete?“

„Vinerová. Mary Vinerová. Ale vlastně jsem známější jako Mary Pennyová, píšu pro ,Phoenix‘.“

„Já mám předplacený ,Success‘,“ mávl rukou hromotluk, ale ten druhý, jak zaslechl jméno Mary Pennyová, byl málem bez sebe. Jeho žena ho historkami té dámy krmila skoro každý večer.

„Říká, že jste ta nejlepší novinářka, jaká kdy existovala,“ ujišťoval horlivě. „Víte, co vždycky tvrdí? Že jí těmi svými články mluvíte rovnou z duše. Ten trhák s princem Filipem, jak fotografuje královnu v posteli… Prostě bonbónek, říká. Chtěla dokonce vědět, proč ji taky někdy nevyblejsknu v posteli. Málem ze mne vyrazila dech.“

„A pročpak jí to malé potěšení neuděláš?“ trochu zlomyslně se zeptal hromotluk.

„Teda, víš, já jí to nesmlčel, já jí řekl, že bych to udělal hned, kdyby měla tolik peněz jako královna a já nemusel každej den šlapat chodník. Od té doby je pokoj.“

„Správně, chlapče,“ souhlasil kolega, „vždycky jsem věděl, že máš vyřídilku na pravém místě. Ale teď musíme dál. Slečno… Vinerová, myslím, že si s vámi trochu zahrála fantazie. Nijak si to neberte k srdci! To se stává i v nejlepších rodinách. Dobrou noc.“

Mary nechala svítit světlo ve všech místnostech a ani hned nezamkla dveře do zahrady, napřed musela postavit na plyn hrnek s paprikovými lusky; plamen stáhla tak, aby chilli jen tiše bublalo. Prudký var škodí i těm nejlepším pepřovým luskům, říkával Steve, a Mary byla přece jen příliš dobrá kuchařka, aby si tu radu nezapamatovala.

Když Steve příští den ráno vycházel z domu, bylo ještě tma. Musel odjet do Plymouthu, den předtím tam odhalili nový hrozný zločin, vraždu, která ukazovala na jisté kanibalské instinkty pachatele.

„Kanibalové mezi námi“, formuloval Steve nadpis, když procházel zahrádkou na ulici.

Mary za ním zavřela dveře, sebrala poštu a rychle připravila nádobí na čaj. Chtěla si ještě na půl hodinky lehnout do teplé postele.

Pro tu časnou ranní hodinu ji ani nenapadlo, aby si poštu prohlédla. Bezmyšlenkovitě se podívala na dopisy a noviny, které bez zájmu hodila na nízký noční stolek, a uvažovala, zda se ještě vyplatí na chvíli si zdřímnout. S jejími úvahami o zdřímnutí však byl konec v okamžiku, kdy její oči magicky přitáhla pestrá cizí poštovní známka na bílé obálce. Zahraniční známka, proboha, z Berlína, poznala to podle razítka, které nebylo ani rozmazané, ani posunuté, ale zřetelně a výrazně hlásilo datum, hodinu a místo podání.

Mary chvatně roztrhla obálku a vylovila na stroji napsaný dopis. Podle hlavičky zjistila, kdo je jeho odesílatelem: Výbor protifašistických bojovníků v Německé demokratické republice, Berlín, Unter den Linden 12, telefon 20 02 36.

„Vážená slečno Vinerová,“ začínal dopis, „dovolujeme si Vám napsat, ačkoliv Vás neznáme. Dozvěděli jsme se jisté zprávy o Vašem otci, o kterých bychom si s Vámi chtěli osobně pohovořit. Protože neznáme Vaše finanční poměry, dovolujeme si poslat Vám v příloze letenku. Přijedete-li do Berlína, postaráme se i o úhradu Vašich výdajů v hotelu. Jsme přesvědčeni, že Vaše návštěva v Berlíně je v zájmu obou stran. Dejte nám prosím zprávu, jakmile se rozhodnete.

S protifašistickými pozdravy

Uwe Bergmann.“

Mary odložila dopis a vytáhla z obálky podélnou letenku Interflugu pro trať Londýn – Berlín – Schönefeld – Londýn, vystavenou na jméno Mary Vinerové. Podívala se na hodiny. Pozdě, Steva už nedohoní, ten už asi dřepí ve vlaku do Plymouthu a přemýšlí o kanibalech.

Slečna v informacích na letišti Heathrow jí řekla, že odpoledne letí přímo do Berlína-Schönefeldu polský stroj Lot, start podle letového řádu ve 14 hodin 50, přistání v 17 hodin. Ano, jedno místo bylo včera večer vráceno, může je mít. Mary se ihned rozhodla a požádala, aby je rezervovali na její jméno.

Kdyby tu tak byl Steve. Třeba je to připravená past, uvažovala, chtějí ji vylákat do východní části města, a ona jim to spolkne jako myšička špek. Ale byli by jí v takovém případě napsali dopis? říkala si v duchu. Kdyby s ní skutečně měli nějaké zlé úmysly, jistě by se chovali rafinovaněji a byli by zatelefonovali. A její jméno přece bude i v seznamu cestujících letadla Lot, tedy vlastně v úředních dokladech.

Mary zavolala mezinárodní telefonní ústřednu a zeptala se, zda existuje telefonní spojení s Berlínem. Samozřejmě existuje možnost ohlásit hovor s Berlínem, cvrlikal jakýsi ženský hlas, je ovšem důležité udat, zda se jedná o východní či západní část města. Mary jí nahlásila telefonní číslo a požádala, aby k telefonu zavolali pana Uwe Bergmanna.

Byla už úplně oblečená a seděla jako na trní, když konečně zadrnčel telefon. Pan Bergmann? Ano, byl u aparátu, mluvil ale jen německy. Mary porozuměla, že se těší na její návštěvu, a že ji dá v 17 hodin odvézt autem ze schönefeldského letiště a bohužel, telefonicky že jí – prosí, aby to pochopila – nemůže nic říci o tom, o čem s ní chce hovořit. Tak tedy sbohem, na shledanou v Berlíně!

V redakci vypukne peklo, říkala si Mary, až jim povím, že si už podruhé za čtrnáct dní potřebuji vzít na pár dní volno. Sotva se vrátila z cesty, ještě si ani pořádně nepřičichla k práci, a už chce zase znovu vypadnout. To rádi vidíme! Helena se určitě radostí nezblázní. Není divu, že je posedlá ctižádostí, aby to v jejím oddělení šlo jako po másle. Mary už ji slyšela, jak srdceryvně říká: „jak to mám šéfovi naservírovat? Řeknu ti, Mary, ty si budeš s tím svým řemeslem zahrávat tak dlouho, až o ně přijdeš. Víš přece, kolik jiných si na ně brousí zuby. Já hloupá husa jsem tě na ten flek vysadila a ty mě teď necháš v loji. To mám za svou dobrotu. Ach, Mary.“

Ale teď už necouvnu, i kdyby mě to mělo stát místo, říkala si Mary. A také ani nesmím, jsem tím otci povinna. Do malé cestovní brašny si zabalila nevyhnutelné toaletní potřeby, pyžamo a dva pulovry, dala do kabelky pas a rozjela se do redakce. Díky bohu, Helena byla na konferenci, aspoň tohohle lamentování zůstala ušetřena. Naškrábala na lístek pár omluvných slov a požádala sekretářku, aby jej Heleně dala, až se z porady vrátí.

Na nejbližším poštovním úřadě rychle napsala Stevovi něco na vysvětlenou; nalepila na obálku známku, vložila do ní list od Uwe Bergmanna a lístek Stevovi, zalepila ji a už zdvihla stříšku poštovní schránky, když jí znenadání napadlo, že snad tentokrát udělá lépe, když se služeb ctihodné poštovní instituce zřekne. Zavolala si taxík, který ji měl dovézt na letiště, a při nastupování požádala řidiče, aby jel menší objížďkou. Ta menší objížďka byla dlouhá přes dvacet kilometrů a ne zrovna laciná, ale o dvě hodiny později odlétala Mary do Berlína s uklidňující jistotou, že dopis se v pořádku dostal do Stevových rukou.

Na schönefeldském letišti byla Mary očekávána podle slibu hostitele. Když prošla celní a pasovou kontrolou, s rozpačitým, přívětivým úsměvem ji přivítal mladý muž v dobře ušitém sportovním saku. Jsem tu vůbec persona grata, říkala si Mary v duchu trochu zaraženě, když nastoupila do volhy a řidič jí úslužně popřál dobrý večer. Ale co, odpověď už se najde – když ne teď, tak docela určitě později, říkala si.

Muž, který pro ni přijel, jí během cesty řekl, že má v hotelu Unter den Linden rezervovaný pokoj. Doufá, že se jí tam bude líbit, personál prý jí splní každé přání. Jinak je hotel přímo v centru města, stačí překročit práh a bude uprostřed Berlína.

Zeptal se, jestli se chce setkat s panem Bergmannem ještě dnes večer. Bergmann se prý velmi těší, že se s ní seznámí, a bude ji očekávat asi v osm hodin v hale hotelu, jestli je jí to vhod. Mary přikývla na souhlas, byla rozčilená a chvěla se nervózním napětím, protože po ničem tolik netoužila jako po rozhovoru s Bergmannem, a zároveň se bála toho, co jí poví.

Když v recepci hotelu vyřídila přihlašovací formality, odešla do pokoje. Osprchovala se napřed horkou a potom ledově studenou vodou, oblékla se a sjela výtahem do přízemí. Snad by měla v hotelové restauraci sníst nějakou maličkost, možná že se jí při tom uklidní roztřesená kolena a přejde ten nepříjemný pocit chvění v žaludku. V hale padl Mary do oka prodejní stánek, u kterého si hosté mohli koupit zboží dovezené ze západních zemí.

Když procházela kolem baru, znenadání dostala neodolatelnou chuť na doušek pořádného alkoholu. Objednala si velkou sklenici ginu s tonikem, naráz ji vypila a zjistila, že najednou se cítí úplně v pořádku. S těmi minisukněmi měl Steve svatou pravdu, zjistila, když si prohlížela hosty v hotelu. Opravdu se tu nosí ještě kratší než v Západním Berlíně. Mary vždycky tvrdila, že je tím vinna pruská prudérie, že minimóda v Německu vypadá, jako když chce a nemůže, a vlastně se vůbec pořádně neuplatnila. Teď se však přesvědčila, že neměla pravdu, a zaznamenala to s mírnou radostí a troškou ženského zadostiučinění.

Gin v ní probudil chuť k jídlu, šla tedy do restaurace na druhé straně haly a objednala si steak, hranolky, čerstvý salát; snědla od každého jen trochu, ale požitek z toho neměla, třeba byla jídla připravena výborně, dokonce i s určitou rafinovaností, a obsluha byla také dokonalá. Mírně ji udivovalo, že číšníci se k hostům chovali skoro důvěrně, ale její náladu vyvolanou ginem, ve které se mísilo nervózní napětí s matnou bledou nadějí, to nemohlo pokazit.

Krátce před dvacátou hodinou se Mary zdvihla a vrátila se do haly. Pozorně si tu několik minut prohlížela hosty, ale jestli je některý z nich Bergmann, nedokázala říci. Zrovna si chtěla sednout na čalouněnou lavici, když k ní přistoupil neznámý muž a zeptal se jí, je-li slečna Vinerová. Počkal si na její souhlasné přikývnutí a potom řekl, že on je Uwe Bergmann a má radost, že se s ní může seznámit.

Bergmannovi mohlo být něco málo přes šedesát, byl to hubený rtuťovitý muž s hustými černými vlasy a obličejem, který nešetrně odhaloval, kolik temných dní v životě prožil. Několikrát přeražená a nepravidelně srostlá nosní kost dodávala jeho tváři nepokojný a ztrhaný výraz. Dlouhá, namodralá jizva, jež se táhla šikmo přes nos, by byla působila dost odpudivě, kdyby nebylo hluboko zapadlých očí – živých, mladistvých očí, které v Mary ihned vzbudily důvěru k tomuto muži. Když mu tiskla upracovanou ruku, přistoupil k nim další muž, kterého doprovázela starší, šedovlasá dáma.

„Ginglass,“ představil se s mírnou úklonou a také on podal Mary ruku. „Mr. Blake vám o mně možná vyprávěl; velmi mne těší, že jste k nám přijela. Smím vás seznámit s paní Fiebigovou, naší tlumočnicí?“

„Doktor Ginglass pracuje na generální prokuratuře,“ doplnil na vysvětlenou Bergmann, „a naši paní Fiebigovou jsme přivedli proto, že jsme nevěděli, zda se s vámi dohovoříme německy,“ zasmál se. „Ale jak teď víme, bylo to zbytečné.“

Doktor Ginglass chvilku váhal, než řekl: „Můžeme v recepci požádat, aby nám dali k dispozici konferenční místnost, anebo se raději posadíme ve vašem pokoji, slečno Vinerová? Konferenční místnosti působí trošku neosobně.“

Byl to sice pokyn jemný asi tak jako rána palicí do hlavy, ale Mary pochopila, jak to doktor Ginglass myslel. S úsměvem odpověděla, že jí bude potěšením přijmout hosty ve svém pokoji, a šla napřed, aby doktorovi Ginglassovi a Bergmannovi ukázala cestu.

Ještě se ani neusadili, když se Mary rovnou zeptala: „Proč se do toho vměšuje generální prokuratura? Je můj otec ve vazbě?“

Oba muži si vyměnili rychlý pohled, než doktor Ginglass odpověděl: „Ne, slečno Vinerová, váš otec není u nás ve vazbě. Generální prokuratura… ano, proč jsme se do toho zamíchali? Před časem se váš otec k nám obrátil z vlastního popudu, to vám snad Mr. Blake jistě pověděl. Na druhé straně je generální prokuratura příslušná pro všecky případy, ve kterých jde o nacistické a válečné zločiny.“ Krátce se odmlčel a potom pomalu dodal: „Možná že tu jsou ještě i jiné důvody…“

„Jistě chápete, že mám o otce strašný strach,“ skočila mu Mary do řeči, když si všimla jeho zaváhání. „Je nezvěstný už od 11. října. Proč jste mne sem pozvali? Proč jsem musela přijet z Londýna do Berlína?“

„Kdyby existovaly normální styky mezi našimi a britskými úřady, slečno Vinerová, jistě bychom nepřišli na myšlenku tolik zneužívat vašeho času. Ale ať už to nyní zní jakkoli paradoxně, doufáme, že při návratu budete moci říci, že váš pobyt u nás byl bohudík mrhání časem.“

Mary mlčela. Cítila, že v poslední větě doktora Ginglasse se skrývá něco, co ještě posílilo ten ochromující strach, který ji ovládal od okamžiku, kdy odpoledne odlétla z Londýna.

„Měl váš otec na levém předloktí vytetované modré číslo z koncentračního tábora?“ promluvil dr. Ginglass do tíživého ticha.

„Ano,“ odpověděla tiše, „říkával, že to je čest nosit toto tetování, ačkoliv… Maminka si později dala číslo operativně odstranit. Chtěla zapomenout – na všecku tu hrůzu, kterou prožila.“

Ginglass se hlasitě zhluboka nadechl, než opatrně položil další otázku: „Měl váš otec v levém podpaží, v blízkosti plic, drobnou granátovou střepinu, slečno Vinerová?“

Maryina tvář zbledla zděšením, nechápavě se na ty dva muže dívala a potřebovala několik vteřin, než pochopila význam té otázky. „Jak to můžete vědět? Prosím vás, kde je otec?“

Ginglass se předklonil. „Bojím se, že pro vás nemáme dobré zprávy, slečno Vinerová,“ řekl vážně.

Mary seděla bez hnutí, jako by se celá zhroutila do sebe. Mlčení těch dvou mužů, které je tísnivě zahalovalo, nabízelo už jen jedinou možnost, která se pozvolna měnila v jistotu.

„Můj otec je mrtvy?“ zašeptala.

Ginglass přikývl a zakryl si rukou oči, aby neviděla, jak jím ta otázka otřásla. „Domníváme se, že je to váš otec.“

„Kde je? Co se stalo? Máte…“

„Byl zavražděn. Dva náhodní chodci našli jeho mrtvolu nedaleko jednoho jezera. Jak se to stalo, zatím nevíme.“

Mrtvolu našli dvacetiletý Wolfgang Ackermann a devatenáctiletá Anna Kaulová. Jmenovaná mrtvého neviděla, ale doprovázela Ackermanna. Mrtvola byla skryta v bunkru v přírodní rezervaci, asi kilometr severně od říčky Krumme Lanke.

Příčina smrti: Smrt způsobil úder za levé ucho. Vražedným nástrojem mohl být francouzský klíč. Bodná rána v krajině srdeční byla oběti zasazena až po její smrti. Pachatel zřejmě chtěl mít jistotu, že je jeho oběť mrtvá.

Identifikace: Pachatel či pachatelé zřejmě měl či měli v úmyslu odstranit všecky důkazy, které by umožnily oběť identifikovat. Obličej byl znetvořen k nepoznání, po smrti byla odstraněna zubní protéza a několik zdravých zubů. Vlasy byly po smrti ostříhány. Ruce byly v zápěstí odřezány ostrou břitvou. Na levém předloktí byl odstraněn kus kůže. Je možno předpokládat, že mrtvý byl kdysi vězněn v koncentračním táboře.

Výška mrtvého: 1,75 metru

Stáří mrtvého: 50 – 60 let

Čas: Z výsledku soudní pitvy vyplývá, že smrt nastala mezi třetím a osmnáctým říjnem. Přesnější časový údaj nelze zatím stanovit.

Místo nálezu: Bunkr je v místech, která náhodní chodci jen málokdy vyhledávají. Písčitá cesta, sjízdná pro auta, vede kolem bunkru ve vzdálenosti asi 200 metrů. Chodci jí téměř nepoužívají. Osobě mužského pohlaví průměrné tělesné výšky a průměrné tělesné síly by nepůsobilo těžkosti odnést mrtvolu z popsané cesty k bunkru, to znamená asi 200 metrů napříč lesem.

S pálicíma, slzami podrážděnýma očima se Mary pokoušela pochopit obsah protokolu z vyšetřování kriminální policie ve všech těch děsivých podrobnostech. Několik vteřin upřeně pozorovala rentgenový snímek střepiny granátu, kterou měl otec v těle, a potom jej mechanicky odsunula. A když potom skoro mechanicky sáhla po obálce s dalšími snímky, doktor Ginglass ji předešel, beze slova jí vzal obálku z ruky, zavrtěl hlavou a položil ji stranou. Mlčky mu to dovolila.

Když si potom ještě přečetla poznámku ve spisech, ve které se konstatovalo, že presidium Lidové policie informovalo o nálezu mrtvoly západoněmecké a západoberlínské úřady, ale že dopisy zůstaly bez odpovědi, zavřela pořadač. Podívala se na desky z tvrdého papíru, na kterých bylo jen číslo, ani otcovo jméno tam nenašla. A přece to byl on, koho našli tak strašně znetvořeného u jezera východně od Berlína. Už se o tom nedalo pochybovat, to Mary věděla. Klidně mohou to číslo nahradit jménem Harold Viner.

Mary držela v ruce zmačkaný, od barvy na řasy ušmudlaný kapesník jako nějaký mokrý míček. Seděla před těmi muži bledá jako mrtvola, neschopná cokoli říci, zdrcená tím, co ji právě postihlo.

Ginglass a Bergmann seděli v křeslech a čekali, až se vzpamatuje. Oběma bylo jasné, že jde o složitý případ. Kdyby jednali neuváženě, mohla by ta slečna z Anglie podlehnout panice – a měli by na krku pěkný povyk v západním tisku. Angličan zavražděn ve východním Berlíně. Pracoval Viner pro komunisty? Doktor Ginglass dobře věděl, jak by Vinerova případu zneužil bulvární tisk, a nejen ten. Ti všiví písálci nebudou mít na práci nic naléhavějšího než podstrčit tu vraždu zlému Východu… Jestli se o tom od dcery zavražděného dovědí.

Doktor Ginglass věděl i to, s jakými těžkostmi bude muset počítat, když se souhlasem svých nadřízených uvědomil Mary Vinerovou o smrti jejího otce. Viděl v ní víc než jen dceru mrtvého, které byl z piety povinen prokázat tuto službu; počítal s tím, že se od ní dozví něco, co ho přivede na stopu Wolfganga Kessela. Šlo mu o Kessela, kterého chtěl s Maryinou pomocí najít. Kdyby ta slečna z Anglie reagovala bláhově, kdyby měla za to (což by se jí nedalo ani zazlívat), že jejího otce – jeho mrtvola se koneckonců našla v hlavním městě NDR – zavraždili „východní Němci“, potom by musel přiznat, že si dělal marnou naději. Velmi mnoho, když ne vůbec všecko, záviselo na tom, zda Mary Vinerová pochopí, že o té strašné události je zatím třeba zachovat mlčení a pokračovat v pátrání po Kesselovi, který si jistě myslí, že za sebou zabouchl všecky dveře.

Mary se trochu uklidnila, ruce už se jí tolik nechvěly, její pohled už nebloudil tak bezcílně kolem. Smutnýma, uplakanýma očima se podívala na dva muže, kteří čekali, až ona prolomí mučivé mlčení.

„Mám k vám prosbu,“ řekla konečně tiše, „ráda bych… otce ještě navštívila. Nechci ho vidět, jen s ním chci několik minut pobýt ve stejné místnosti.“

Ginglass mlčky přikývl.

„Na jednu věc se vás ještě musím zeptat,“ dodala chvatně. „Víte, když byl zabit tady, tak ta informace vašich pohraničníků nemůže být správná. Řekli jste Mr. Blakovi, že otec se 11. října vrátil do Západního Berlína. On však vůbec neodjel zpátky, ale byl tu zavražděn. Vysvětlete mi, prosím, ten rozpor, je to pro mne důležité.“

„Rád se o to pokusím,“ odpověděl doktor Ginglass, „bohužel vám zatím nemohu nabídnout víc než dohady. Podívejte se, váš otec byl pevně přesvědčen o tom, že Kessel ještě žije – a že žije v západním Německu. Žije pod jiným jménem a je skoro jisté, že změnil svůj zevnějšek, anebo si jej dal změnit. Plastická chirurgie dnes dokáže úplné zázraky. Při setkání s vaším otcem jsem dospěl k závěru, že Kessela bezpečně poznal navzdory všem kosmetickým úpravám a že také ví, kde se zdržuje. Rozhodně nepodléhal žádnému přeludu! Škoda že nám nechtěl říci nic přesnějšího, asi se obával, že by mohlo dojít k nějaké nepředloženosti, že by se mohly dostat nějaké informace do tisku dříve, než bude moci poskytnout poslední důkaz o správnosti svého tvrzení.

Vraťme se však k vaší otázce, slečno Vinerová,“ řekl Ginglass, když si všiml, že začíná příliš zeširoka a zevrubně. Chtěl se vyvarovat toho, aby Mary znervózněla a znovu se uzavřela do sebe. „Nejsou nejmenší pochyby o tom, že váš otec přišel 9. a 11. října do hlavního města NDR. O té návštěvě 9. vám nemohu nic povědět. Mister Viner se o ní nezmínil a já jsem na to přišel jen náhodou, když jsem požádal o informace soudruhy z hraničního přechodu. Třeba se už 9. října zabýval myšlenkou vyhledat nás, ale potom si všiml, že je sledován, a tak se s nepořízenou vrátil.

11. října mne však Mr. Viner navštívil v mé kanceláři. Po našem rozhovoru a poté, co moje sekretářka pro něho objednala letenku do Londýna, odjel do hotelu Johannishof, kde se ubytoval. Muselo to být kolem půl páté odpoledne. Dal jsem velmi důkladně přešetřit, co se stalo potom. Kolem čtvrt na sedm – váš otec zrovna seděl v hotelovém baru u láhve piva – ho volali k telefonu. Podle výpovědi recepční telefonoval z kabiny v hale a nechal při tom dveře pootevřené. Rozhovor trval jen několik málo minut. Slyšela ho, jak se ptá: ,Voláte mi z příkazu doktora Ginglasse?‘ Na to jméno si recepční vzpomněla proto tak přesně, protože hotelový pokoj pro Mr. Vinera objednávala kancelář doktora Ginglasse z generální prokuratury. Váš otec, slečno Vinerová, řekl do telefonu ještě cosi jako ‚za deset minut budu hotov‘ a zavěsil. Na okamžik se ještě vrátil do baru, dopil pivo, požádal v šatně o kabát a opustil hotel.“

Ginglass se odmlčel a otřel si skla brýlí kapesníkem. „Je zcela jisté,“ pokračoval po několika vteřinách, „že Mr. Viner byl nějakým sprostým trikem vylákán z hotelu. Z mé kanceláře mu nikdo netelefonoval. Pravděpodobně ho ten večer zavraždili, a do Západního Berlína se namísto něho vrátil někdo jiný. Použil k tomu pasu vašeho otce.“

„Ale…“ skočila mu Mary do řeči.

„Ještě okamžik, prosím.“ Doktor Ginglass sklouzl v křesle trošku dopředu. „Lidé, s kterými máme co dělat, jsou zcela určitě všemi mastmi mazaní. Mohli tu už někoho mít – propašovat ho, anebo ho sem vypravit se západoněmeckými papíry – člověka, který byl vašemu otci tak podobný, že přešel pohraničním přechodem do Západního Berlína namísto něho. A tak mohl potom vzniknout dojem, že do našeho hlavního města vstoupil jistý Mr. Viner a později z něho zase řádně odjel do Západního Berlína. Ti chlapi přece dokonce zavolali do penziónu, kde byl váš otec ubytován, a odnesli odtamtud jeho kabelu. To mi vyprávěl pan Blake. Prostě to měla být dokonalá vražda.“

Bergmann se předklonil. „Kdyby byl Mr. Blake nenavštívil doktora Ginglasse,“ řekl Mary, „nikdy bychom nepřišli na myšlenku spojovat mrtvolu, která se našla v lese u Müggelsee, s vaším otcem. Pokoušeli jsme se ovšem zjistit totožnost mrtvého už předtím, než nás Mr. Blake navštívil: poslali jsme dotazy generálním prokuraturám ve Frankfurtu nad Mohanem a v Západním Berlíně – ale naše snahy se tam bohužel nesetkaly s kladným ohlasem.“

Mary si unaveně přejela dlaní po čele. „Pro mne je těžké rozpoznat význam všech těch podrobností. Proč se vůbec musel někdo vracet do Západního Berlína s průkazem mého otce? Když už byl mrtvý a jeho totožnost se nedala zjistit, tak to přece už vůbec nebylo zapotřebí.“

„Máte pravdu, slečno Vinerová,“ odpověděl Ginglass, „právě o tohle jde. Pokusím se vám to vysvětlit… Víte, kdyby se byl nikdo s pasem vašeho otce nevrátil do Západního Berlína, bylo by se v naší evidenci okamžitě zjistilo, že jistý Harold Viner sice vstoupil do hlavního města NDR, ale že už z něho neodjel. A právě tomu se chtěl vrah vyhnout. Nikdo neměl přijít na myšlenku spojovat mrtvolu od jezera Müggelsee se zmizením Mr. Vinera. Chtěli sice vzbudit zdání, že zmizel, ale nikoho nemělo napadnout, že byl zabit tady, v našem hlavním městě.“

„Už chápu,“ odpověděla Mary, „ale… ach, odpusťte, není to důležité.“ Zmlkla a rezignovaně pokrčila rameny.

„Myslím, že jsem uhádl, nad čím si ještě lámete hlavu, slečno Vinerová, ale nebojte se, nemáme vám to za zlé,“ přívětivě řekl Bergmann. „Je docela pochopitelné, že teď podezíráte všechny, nás nevyjímaje,“ ukázal nejprve na doktora Ginglasse a potom na sebe. „Teoreticky skutečně existuje možnost, že jsme poslali přes hranici někoho s pasem vašeho otce – jednak proto, abychom vzbudili zdání, že mister Viner se vrátil do Západního Berlína, jednak proto, abychom se zmocnili jeho kabely.“ Mary vrhla na Bergmanna zděšený pohled, byla překvapena, že tak rychle a přesně vycítil, co ji trápí. „Ano, tak se to skutečně mohlo stát, že je to tak?“ zeptala se váhavě.

„Ovšem,“ potvrdil Bergmann a přikývl, „jen existuje několik důvodů, pro které je to přinejmenším nepravděpodobné. Není v tom logika. Proč bychom se měli namáhat se spácháním dokonalé, nevysvětlitelné vraždy, a potom bychom vás o tom informovali?“

„Já… já jsem myslela,“ rozpačitě ze sebe vypravila Mary, „že jste možná otce podezírali ze špionáže a teď doufáte, že se dovíte něco důležitého ode mne?“

„Ano, ale proč bychom byli vašeho otce zabíjeli, když jsme ho stejně měli u nás?“ skočil jí do řeči doktor Ginglass. „Promiňte mi ten výraz, slečno Vinerová, ale odstraňovat špióny tímto způsobem je nemoderní. Mnohem slibnější je ponechat je na živu.“ Okamžik se odmlčel a potom chvatně dodal: „Odpusťte mi, slečno Vinerová, to, co jsem právě řekl, zní možná ve vašich uších bezcitně, ale je to vlastně jen realistické. Chtěl bych, abyste poznala pravdu, i když je trpká, a měla k nám důvěru.“

„Snad bude lépe, když teď necháme slečnu Vinerovou chvíli o samotě,“ navrhl Bergmann. „Musí se nejprve s tou strašnou skutečností vyrovnat.“

Ginglass přikývl. Zamyšleně zavřel spisy a řekl: „Po tom všem, co jsem vám řekl, je doufám jedno jasné: nebude nijak snadné dokázat, že zavražděný je váš otec. Jediným důkazovým materiálem, kterého bychom mohli při identifikování mrtvého použít, je rentgenový snímek, který ukazuje střepinu granátu v těle vašeho otce. Mister Viner byl vojákem, je možné, že na vojně mu takový snímek udělali. Air Force kladla velký důraz na pravidelné důkladné prohlídky svých příslušníků. Také by se takový snímek mohl najít v kartotéce některé nemocnice, kterou váš otec v pozdějších letech navštívil.“

„Udělám, co mohu.“ Mary to řekla velmi tiše, zcela vyčerpaná, a už jen apaticky sledovala, co jí Ginglass vysvětluje.

Ginglass na ni vrhl ustaraný pohled, cítil, že musí přejít k závěru, že ta mladá žena potřebuje klid a samotu, aby se vyrovnala s věcmi, které ji drtily.

„Odpusťte mi, slečno Vinerová, že snad hovoříme trochu příliš mnoho,“ řekl opatrně, „ale většina toho je tak důležitá, že to prostě vyslovit musíme. Podívejte se, jestli ten vrah pochází ze Západního Berlína, jsme při našem pátrání rovněž už předem v nevýhodě. Při jednoduchých kriminálních přečinech jsme už dosáhli určitého stupně spolupráce, ale u aktuálních brizantních případů, které by mohly způsobit veliký povyk,“ s politováním pokrčil rameny, „nemáme velkou naději. Uděláme všecko, co je v našich silách, máme k dispozici určité prostředky a možnosti, abychom případ mohli sledovat i v Západním Berlíně.

A ještě poslední věc: je možné, že váš otec zanechal v Londýně nějaké papíry, poznámky, zápisky, které by nám mohly poskytnout záchytné body pro jeho jednání, snad je v nich dokonce i jméno muže, který se dříve jmenoval Kessel. Takové údaje by nám pomohly, dostali bychom se dál než váš otec, který na toho Kessela narazil asi jen náhodou.“

Dietrich! Mary prolétlo hlavou jméno muže, který ji navštívil krátce před odletem z Londýna a rovněž žádal o informace. Má o něm povědět Ginglassovi a Bergmannovi? Ne, bude lépe, když si o tom ještě znovu pohovoří se Stevem. I tak už nadělala dost chyb.

„Uvidím, jestli se v Londýně dá sehnat něco, co by vám mohlo být užitečné,“ řekla zdvořile.

Nemá smysl na ni naléhat, říkal si Ginglass, jen by se víc a víc uzavírala do sebe. „Za to vám už předem děkuji, slečno Vinerová,“ řekl přátelsky, „ale myslím si, že teď už skutečně potřebujete klid. Ta zpráva o smrti vašeho otce vámi musela otřást. Jistě pro vás není lehké hovořit o tom.“

Mary na něho vrhla vděčný pohled, potom se podívala na hodinky. Deset hodin večer, sotva bylo k víře, že ještě ráno byla v Londýně. Věděla, že přes všecku únavu se neuklidní a neusne, a řekla jim to. Zamlčela jim, že najednou má strach ze samoty, ačkoliv před půl hodinou ještě po ní velice toužila.

„Pojďte si se mnou sednout do ‚Lindencorsa‘,“ navrhl Bergmann. „Snad bude opravdu líp, když teď nezůstanete sama. Láhev vína nám oběma neuškodí. Budu vám vyprávět o otci, jak jsem ho znal.“

„Vy… vy jste mého otce znal?“

„Ano…“ pomalu přikývl Bergmann, „tenkrát… v Sachsenhausenu.“

„Uwe prožil dvanáct roků ve věznicích a koncentračních táborech,“ vysvětlil Ginglass, „v roce 1945 zachránil vašemu otci život.“

Byla noc, tmavá noc bez mléčného studeného svitu měsíce, bez bledého třpytu hvězd. Harold Viner ucítil škubnutí šňůr, když se jeho padák konečně otevřel; ve stejném okamžiku viděl, že bombardér, který ho sem z Anglie přinesl, se roztříštil, vzplanul a na několik minut zalil zemi peklem ničivého ohně. Viner se snášel k zemi, bezmocně vystavený vražednému štěkotu protiletadlových děl, který mu připomínal strašidelnou hudbu. Prudký jas jednoho ze světlometů ho oslňoval, držel ho v zajetí, zatímco klesal do neznámé hlubiny. Další světelné svazky tančily kolem něho, zdálo se, že bloudí bez cíle, ale muži za nimi je vedli s rozmyslem, až se ho zmocnili a zalili ho oslepujícím jasem.

Náraz, s kterým dopadl na pevnou půdu, byl tak bolestivý, až se Viner obával, že omdlí; s posledními silami si sundal padák a přitáhl jej k sobě. Necítil, že zmrzlý sníh mu při pádu rozedřel obličej. Napůl v bezvědomí, hlavu přitisknutou k zemi, tam ležel a čekal. Nejasně si vzpomínal na služební předpisy, které mu v případě nepředvídaného seskoku přikazovaly četná opatření, jež mu údajně měla zachránit život: složit a ukrýt padák, podle mapy si určit trasu útěku – a čertví co ještě! Když se konečně těžkopádně a potácivě zvedl, padákové příslušenství ještě na zádech, znovu se kolem něho zaškubaly pruhy jasu ze světlometů. Obrátil se a běžel, pryč z toho oslňujícího pekla, do neznámé, možná – bože, kéž by to tak bylo – ochranné tmy. Uběhl patnáct, nanejvýš dvacet metrů, když ho brutálně srazila k zemi ruka v rukavici. Noc se roztříštila v modravé blesky, Viner upadl, špička holínky se mu zavrtala do žeber, a potom přišly kopance, kopance do ledvin, do prsou, do rukou a nohou. Když už se svíjel bolestí, vrazili mu hlaveň pušky mezi nohy a vyrvali z něho pronikavý výkřik nesnesitelné, nikdy nepoznané trýzně.

Bili ho puškami a hnali po zledovatělé cestě, ve stopě terénního vozu, který stál na kraji lesa asi o dva kilometry dál. Nezabili ho. Muži, kteří ho karabinami hnali kupředu, měli na sobě uniformy. Řvali na něho, že bude předán příslušným místům a tam se ještě včas doví, co se s ním stane. Když už ho přestali bít, přijímal Viner ty hrozby skoro lhostejně. Myslel na válečné konvence. Zajatecký tábor, co se dá dělat, Němci mají právo s ním tak zacházet. Myslel na bombometčíka Maca, na ostatní z osádky. Chudáci. Nestačili už z té bedny vyskočit.

Na něho, Vinera, teď čeká zajatecký tábor, život s ostatními válečnými zajatci, strážní, balíky Červeného kříže. Když srovnával to, co ho očekávalo, s vysedáváním v bombardéru nad nepřátelským územím, probouzely se v něm myšlenky na klidný život. A jak dlouho ještě může ta válka trvat, když sovětské armády drtí na východní frontě Hitlerovy elitní divize a Britové a Američané už otevřeli západní frontu?

Po půlhodinovém pochodu došli k dlouhé šedé zdi, která zřejmě obklopovala mohutný komplex budov. Za zdí vyzařovaly lampy na vysokých stožárech prudké, skoro denní světlo. Každých sedmdesát pět metrů se zdvíhala strážní věž ze dřeva nebo kamene se zastřešeným ochozem, na kterém stál otočný kulomet zaměřený na terén obklopený zdí. Strážní pozorovali skupinu, která před sebou hnala zajatce. Jeden z uniformovaných zařval nahoru: „Angličan!“ a udeřil Vinera karabinou do podkoleních jamek. Viner uklouzl na zledovatělé, jako zrcadlo hladké cestě a upadl na záda. Strážní škodolibě zařičeli. „Vstávej, ty sráči,“ křikl na něho kdosi, „anebo ti pomůžu!“

Když vstával, přeběhl Viner pohledem po nápisu nad vstupní branou:

ZAJIŠŤOVACÍ TÁBOR SACHSENHAUSEN.

NEPOVOLANÝM PŘÍSTUP ZAKÁZÁN.

PŘI NEUPOSLECHNUTÍ SE BEZ VÝSTRAHY STŘÍLÍ.

Do pravého dolního rohu tabule byl vytlačen děsivý znak, umrlčí lebka s dvěma zkříženými hnáty.

Zajaté příslušníky britského letectva obvykle do sachsenhausenského koncentračního tábora neposílali, jak se Viner později dověděl, věznili tam přibližně tucet anglických válečných zajatců ve zvláštním táboře, stranou od tábora hlavního. Do Sachsenhausenu byli přeloženi z jiných táborů.

Vinera odvedli do takzvaného bunkru, do bloku uvnitř hlavního tábora, ve kterém byly jen cely pro jednotlivce, do vězení ve vězení, kde vládl obávaný hauptscharführer Eccarius. Dokud Vinera vyslýchali zástupci vojenských úřadů, věznili ho v samovazbě, když výslechy skončily a Vinerovy výpovědi byly zaprotokolovány, oficiálně ho předali vedení koncentračního tábora.

Mezi důstojníky SS v Sachsenhausenu byl člověk, kterého se podzemní hnutí vězňů obávalo víc než všech ostatních. Hauptsturmführer Wolfgang Kessel. Byl štíhlý, skoro nedomrlý, a před ostatními se tvářil vyumělkovaně švihácky a chvástavě, jako by tím svým na efekt vypočítaným chováním chtěl odvrátit pozornost od svého nanicovatého zevnějšku. Báli se ho hlavně pro jeho bystrý, vybroušený intelekt a pro schopnost rychle a bezpečně odhalit slabosti svých bližních a využit jich pro vlastní účely.

Krátce předtím, než do tábora přivedli Vinera, Wolfgangu Kesselovi se podařilo odhalit několik vedoucích členů ilegálního hnutí odporu v táboře – protože jako zkušený herec zpozoroval i ten nejnepatrnější detail a nepouštěl ho ze zřetele, a nakonec rozkázal, aby podezřelé vězně podrobili rafinovaným způsobům mučení. Zprvu se zdálo, že celá ilegální vedoucí skupina, po léta budovaná za tisícerého nebezpečí, postupně padne do rukou SS, ale jeden z členů vedení dokázal vydržet mučení katů SS. Umučili ho, ale jména spojek neprozradil. Řetěz se přetrhl.

Kessel nikdy nebyl při mučení přítomen; nestál o tu podívanou. Na rozdíl od ostatních důstojníků SS se nikdy sám podobných akcí nezúčastnil. Ba dokonce se ani nesnažil skrývat opovržení, které k surovým, brutálním mučitelům cítil. Kessel se bavil jiným, skoro perverzním způsobem: pociťoval fyzickou rozkoš, když se mu v rychlém sledu podařilo vzbudit ve vězních strach, vystřídat jej nadějí, kterou v přesně vypočítané chvíli zase zvrátil do bezedného zoufalství. Schopnost pohrávat si s city a pocity jiných lidí jako s loutkami považoval za důkaz převahy svého intelektu.

Jednoho studeného zimního rána přivedli Vinera do kanceláře hauptsturmführera. Vtloukli mu už do hlavy, jak se má podle vězeňských předpisů chovat, a tak stál v pozoru u dveří, čapku v ruce, a čekal, až bude osloven.

Kessel měl na sobě dobře padnoucí uniformu a stál v nacvičené nedbalé póze u okna. Překvapivě úzký, mírně zahnutý orlí nos měl viditelně pokřivený do levé strany. Ušní lalůčky měl dlouhé, husté plavé vlasy krátce ostříhané jen po stranách. Pěstěnou tvář, dokonale vyholenou a přepudrovanou, ovládala plná, skoro ženská ústa a modré oči, zpola zakryté těžkými víčky s hustými řasami. Té tváři chyběl jakýkoli výraz, z kterého by se dalo soudit na charakter, temperament či povahu – byl to děsivě starý, prázdný obličej.

Kessel konečně přivítal Vinera přívětivým kývnutím a nabídl mu cigaretu. Sám si také zapálil a posunul krabičku zápalek přes stůl, aby si mohl posloužit i Viner. Způsob, jakým Kessel kouřil, působil zženštile a vyumělkovaně – to, jak držel cigaretu mezi palcem a pravým ukazovákem, jak ji elegantním obloukem nesl k ústům, i jak nakonec zlehka oklepával popel prsteníkem.

Kesselova angličtina Vinera podivně fascinovala. Gramatiku ovládal hauptsturmführer skoro perfektně, ale v jeho výslovnosti se velmi nezvykle mísila odsekávaná německá intonace s artikulací anglických samohlásek, jež byla Vinerovi cizí. Trvalo mu hodně dlouho, než přišel na to, kde se souhlásky vyslovují tak, jak to dělal Kessel. Hauptsturmführera musel učit anglicky buď Skot, anebo Němec, který žil dlouhá léta ve Skotsku. Když na to Viner přišel, dychtivě čekal na každou další slabiku, aby si znovu ověřil, že se ve svých dohadech nemýlil.

Když Kessel zběžně prohodil, že se obává, že Vinerův pobyt v Sachsenhausenu by se mohl stát ‚wee bit irksome‘, byl si Viner svou věcí dokonale jist. Ten Němec mluvil skotsky s německým přízvukem.

Kessel vyjádřil s mírným úsměvem naději, že Vinerův nedobrovolný pobyt nebude snad trvat příliš dlouho, války přece nemohou trvat věčně. Je mu líto, že Viner musí běhat v tom chatrném pruhovaném mundúru a ve dřevácích, ale jistě si vzpomene, že ani v Anglii nejsou časy zrovna růžové. O Německu se dá říci totéž.

Vůdce, pokračoval Kessel, je nanejvýš pobouřený nálety Angloameričanů na Berlín – s ironickým úsměvem povytáhl obočí do výšky, jako by takový iracionální hněv nad věcí tak přirozenou jako je letecké bombardování byl pro něho zcela nepochopitelný – a nařídil zostřené podmínky vazby pro všechny zajaté příslušníky spojeneckého letectva. On, Kessel, doufá, že Viner netrpí příliš zimou. Také už ovšem je načase, aby se na vlastní oči přesvědčil, jak to v táboře chodí. Právě přivezli skupinu nových vězňů, a tak bude mít Viner příležitost vidět, jak je přijímají.

Viner se zdvořile zeptal, kdy ho hodlají převézt do tábora k ostatním britským válečným zajatcům.

Kessel znovu zdvihl obočí do výšky a s opovržením odpověděl, že bylo zjištěno, že Viner je bohužel Žid. Židům je i v sachsenhausenském táboře zakázáno žít s árijci. Zůstane tedy v samovazbě jako dřív a bude nosit žlutý trojúhelník, kterým jsou v táboře označováni židovští vězni.

Strážný vyvedl Vinera na polokruhovitý apelplac, kde musel stát v husté vánici. Po deseti minutách se třásl zimou. Zakázali mu hýbat rukama, nohama anebo dokonce zkřížit paže na prsou, a Viner se neodvážil rozkazu neuposlechnout.

O dvě hodiny později vklopýtali hlavní branou noví vězni, houf rozedraných, potácejících se postav v modrošedém drilichu, který se na apelplacu namáhavě formoval do řad. Uplynula další hodina a vězňů si vůbec nikdo nevšímal; strnuli v ledovém větru, který na tom otevřeném prostranství fičel, a už necítili ostré jehličky sněhu, jež je bodaly do tváří a pomalu pokrývaly jejich ramena. Až když se na rohu bunkru, který tvořil jednu stranu apelplacu, vynořili tři esesmani, šedivými řadami proběhlo zachvění.

Ti tři byli navlečení do tlustých vlněných plášťů, jež jim sahaly až pod kolena a zakrývaly vysoké boty. Přezky na opascích se jim leskly tak, že z toho bolely oči. Před prvním vězněm v nejpřednější řadě se zastavili. „Proč jsi tady, svině jedna?“ zeptal se jeden z esesmanů.

Druzí dva se znuděnými tvářemi čekali. Mírně se usmívali, protože dobře věděli, co teď přijde. S téměř monotónní, a o to nelidštější lhostejností jim jejich kumpán jako rutinovaný herec prostě přehrával svou úlohu.

Vězeň zamumlal, že je politický. Ještě to poslední slovo ani nedořekl, když ho zasáhla těžká pěst esesmana do úst a nosu. Vytryskla krev, pokusil se ji otřít.

„Holomku,“ řval jeho trýznitel, „laskavě odpověz, než si tu rajskou omáčku utřeš!“

„Udali mě. Já nevím, kdo mě udal.“

„Ovšem, neviňátko! Z který partaje?“

„Sociální demokrat.“

Esesman ho vboxoval zpátky do řady. Vězeň se zapotácel, kopanec do břicha ho srazil na zem.

Esesmani šli o několik kroků dál, kde jejich pozornost upoutal starší vězeň, který stál přikrčený rovněž v první řadě.

„Co se to tu děje? Tebe asi budem nejspíš muset teprve naučit, jak se stojí při apelu, co?“

„Dovolte mi odejít na záchod, prosím,“ žebronil vězeň, „mám strašný střevní katar.“

„Co byste vy hovniválové všecko nechtěli?“ zařval jeden z esesmanů, který se zpočátku tvářil znuděně. „Naser si do kalhot, stejně už dlouho žít nebudeš.“

Položil pravou ruku na levé rameno vězně a chtěl ho hřbetem ruky udeřit do obličeje, ale v tom okamžiku zařval první esesák: „K zemi, padat!“

Vězni se vrhli do sněhu.

„Do přijímacího baráku! Plazit se, ale aby v tom byl pohyb! Jasný!“

Vězni se mučivě plazili kupředu; jakmile se některý z nich jen trochu nadzdvihl, srazili ho esesmani kopanci zpátky do mokrého sněhu. Jeden z nich zůstal nehnutě ležet, nehýbal se už ani pod ranami a kopanci, a esesmani mu konečně dali pokoj – ležel tam jako ubohá hromádka hadrů, kterou pomalu přikrýval sníh. Byl to ten stařec, který pro bolesti nemohl stát zpříma.

Když poslední vězeň zmizel v přijímacím baráku, strážný brutálně vrazil Vinerovi pažbu pušky do žeber. Pohybem hlavy mu ukázal na bunkr.

„Váš otec byl dobrý a statečný člověk, Mary,“ řekl Bergmann. „Protrpěl a prožil strašné věci.“

„A teď ho přece zabili.“

Bergmann jí něžně pohladil ruku. Znovu nalil do sklenek; byla to už druhá láhev jihoslovanského bílého vína, přitrpklého, ale přece jen mírně nasládlého, že budilo vzpomínky na vůni prosluněných plodů.

„Nikdy o Kesselovi nehovořil?“

„Jen to, že ho nenáviděl,“ odpověděla Mary, „nic o Kesselovi a nic o sobě samém, ani o mukách, které v tom táboře musel vytrpět, já ovšem vím, že ho mučili, protože v Anglii o tom později musel vypovídat. Ale já si myslím, že muž jen těžko může hovořit o věcech, které zraňují jeho důstojnost, pokořují ho a ponižují. I když už bylo dávno po všem, nikdy se s tím plně nevyrovnal – třebaže o tom skoro nikdy nehovořil.“

Bergmann přikývl. „Kessel byl vyloženě perverzní. Vašeho otce si vybral za terč svých nepřirozených choutek myslím proto, že byl Žid. Jednou nařídil, aby byl váš otec svědkem scény, kdy jednomu z vězňů svázali ruce za zády a pověsili ho za zápěstí, až bolestí omdlel. Potom si Kessel dal předvést vašeho otce, nabídl mu cigarety a něco k pití, bavil se s ním o válce a vzbudil ve vašem otci naději, že bude brzy převezen do regulérního zajateckého tábora, kde se s ním bude jednat podle Ženevské konvence. O několik minut později vešel do místnosti esesman a hlásil, že vězně číslo 5379, vašeho otce, podle rozkazu příští den také pověsí za zápěstí.

Podobné věci se několikrát opakovaly. Kessel při tom zůstával nezměněně zdvořilý a korektní a nikdy neopomněl vyjádřit svůj soucit. Zdůrazňoval tak svůj lidský cit, který prý si zachoval. Chápu, že o tom pokořování váš otec nechtěl hovořit, Mary. Nejen proto, že sám byl terčem Kesselovy zrůdnosti – to ne, Kessel ho donutil, aby se mnohokrát stal svědkem toho, jak rafinovaným způsobem ponižuje a uráží jiného vězně. Stud a zděšení nad nepřirozenou rozkoší, kterou může lidské stvoření čerpat z mučení svých bližních, mu zavřely ústa.

A ještě něco navíc, doufám, že to pochopíte, Mary: Byl zcela sám a bezmocný, vystavený krutosti, o jejíž existenci do té doby nic netušil, bez důvěry v organizaci, která by za ním stála.“

„Doktor Ginglass řekl, že jste mému otci zachránil život?“

„Nebyl jsem sám, Mary, i jiní pomohli. Ani jsem ho tenkrát neznal, a to, co jsem udělal, mělo víc pohnutek. Víte, tenkrát, bylo to počátkem roku 1945, věděl i poslední vězeň, že Němci prchají před sovětskými armádami. Esesmani propadali panice nejen v Sachsenhausenu, ale i v jiných táborech, před definitivním krachem chtěli ještě odstranit co možná nejvíc svědků těch strašlivých událostí. V jediném dni zavraždili v Sachsenhausenu většinu válečných zajatců, které tam věznili, mezi nimi sedm britských vojáků.

Váš otec tomu masakru ušel jen proto, protože ho drželi v bunkru v samovazbě, a tam vládl hauptscharführer Eccarius. Vypadal tenkrát strašně, hromádka kůže a kostí, navíc vyčerpán infekční horečkou. Ano, a potom, krátce po zavraždění válečných zajatců, se táborový výbor rozhodl…“

Bergmann se odmlčel, povšiml si Maryina tázavého pohledu, když se zmínil o táborovém výboru. „Ale napřed vám musím povědět něco o struktuře tábora, abyste pochopila, jak se nám podařilo zachránit vašeho otce.

To je tak: aby tábor, jako byl Sachsenhausen, mohl plnit svůj účel, musel mít mohutný organizační aparát. Esesmani se necítili povolaní k tomu, aby vykonávali nutné byrokratické práce – arogance, lenost, neschopnost v tom také hrály úlohu. Většinu činnosti, související se správou tábora, přenesli na vězně. Teoreticky se to mělo dít tak, aby vězni kontrolovali vězně, ale ve skutečnosti přebírali političtí vězni postupně všecky důležité kontrolní funkce a vytvořili tak předpoklad, že se mohla vytvořit tajná organizace odporu. Nebezpečné to bylo dost a dost a leckterého soudruha to stálo život, ale přesto jsme vytvořili organizaci, která, ačkoliv pracovala před očima esesmanů, byla neviditelná. Ale působila všude, kde se jen nějaký esesman vynořil.“

„A proč se esesmani jednoduše nezmocnili lidí, kteří seděli na nejdůležitějších místech ve správě?“

„Nebylo to tak jednoduché, jak se to možná poslouchá. V Sachsenhausenu se sice podařilo obsadit správu tábora antifašisty, ale esesmanům bylo velmi brzy jasné, že tito vězni nejsou zároveň vůdci hnutí odporu. Členové ilegálního táborového výboru nepracovali ve správě, pro ně to byla příliš exponovaná místa. Vykonávali jen nedůležité práce a neznali je ani všichni členové podzemní organizace.

Tu a tam si esesmani ovšem vylovili toho či onoho blokového nebo jiného vězně, kteří ve správě pracovali. Bili je a mučili, protože doufali, že z nich dostanou jména lidí, kteří byli členy ilegálního táborového výboru.

Byl jsem předsedou výboru, ovšem teprve v posledním půlroce, než esesmani ze Sachsenhausenu utekli. To už jsem měl za sebou dvanáct let věznění,“ Bergmann se trpce zasmál, „protože jsem před rokem třicet tři zasedal jako komunista v městské radě. Unterscharführer SS, který odpovídal za můj blok, byl takový bezmezný idiot, že nedokázal existovat jediný den bez schopného vězně, který za něho všecko vyřizoval. A tím vězněm jsem byl já. Esesmani by byli samozřejmě našli pro vyřizování svých kancelářských prací víc lidí, než jich vůbec potřebovali, ale já jsem měl ještě jednu přednost: byl jsem vyučený hodinář, a to rozhodlo.

Netrvalo dlouho a všichni esesmani v táboře nosili mému scharführerovi hodinky, abych jim je spravoval. Dával si to mastně zaplatit. Mně ovšem neplatil nic. A protože mu moje hodinářské řemeslo umožňovalo nalévat se alkoholem a být skoro pořád opilý, střežil si mě málem jako oko v hlavě. Ani blokový v mém baráku nevěděl, jakou úlohu jsem v táboře měl.“

„Nikdy vám v těch dlouhých letech nehrozilo nebezpečí?“

„Ach, nebezpečí mi hrozilo pořád, vždyť já jsem byl ten člověk, kterého esesmani chtěli za každou cenu vyslídit. A přece jsme v té době připravovali ozbrojené povstání. Bylo nám jasné, že esesmani neopustí sachsenhausenský tábor, aniž se pokusí odstranit co možná nejvíc vězňů. Nejdůležitější bylo vystihnout správný okamžik povstání. Kromě toho jsme museli opatřit zbraně a uložit je v bezpečných skrýších. Ale to je jiná historie, o tom dnes nechci hovořit.

Kessel byl v té době na nějakém srazu esesmanů mimo tábor. Váš otec onemocněl za jeho nepřítomnosti tak těžce, až byla obava, že zemře. Eccarius, velitel bloku, jeden z nejsurovějších chlapů v táboře, propadl hysterické panice. Bylo zřejmé, že dostal od Kessela příkaz za každých okolností udržet vašeho otce naživu.

Dal si k sobě zavolat blokového z ošetřovny, jmenoval se Jockel – byl to jeden z našich soudruhů. Eccarius mu dal rozkaz přijmout vašeho otce na ošetřovnu a léčit ho. Potřebuju ho živého, pro Kessela, řekl Eccarius, ‚tak žádný kejkle. Jestli umře, chci vidět mrtvolu. Nemyslete si, že vám na něco skočím.‘

Té noci podal Jockel zprávu táborovému výboru. Dozvěděli jsme se, že poslední z britských válečných zajatců leží na ošetřovně. Došlo k prudké debatě, co dělat. Od začátku jsem zastával názor, že váš otec by měl zmizet.“

Mary se mu tázavě podívala do obličeje.

„Ne, ne,“ bránil se Bergmann, „nešlo tu jen o nějaké citové pohnutky. Požadoval jsem, aby táborový výbor podnikl něco, na čem bychom vyzkoušeli stupeň nervozity a strachu mezi strážnými SS.

Vězni se obávali, že plánované povstání bude potlačeno, a to ovšem negativně ovlivňovalo organizaci. Říkal jsem si, že hauptsturmführer Kessel je něco jako osamělý vlk v táboře, neoblíbený a i trochu obávaný mezi svými kumpány, kteří by měli škodolibou radost, kdyby se stalo něco, co by mu bylo proti srsti. Počítal jsem s tím, že pravděpodobně udělají povrchní prohlídku, když ho připravíme o nejmilejší oběť, a samozřejmě nic neobjeví. A to zase mohlo upevnit a zvednout morálku našich lidí. Jiní soudruzi byli proti mému plánu, říkali, že je bláhové kvůli jednomu člověku riskovat prohlídku celého tábora. Ale v mých očích, Mary, byl váš otec něčím víc než jen nějakým člověkem, kterého věznili v táboře. Byl to poslední britský zajatec, který přežil, a zachránit ho jsem prostě považoval za naši povinnost.

Abych to zkrátil – nakonec jsme se rozhodli pro můj návrh. Váš otec a Jockel zmizeli. Oba jsme je schovali v kotelně, v takové jeskyni, kterou jsme vyhloubili pod obrovskou hromadou uhlí.“

„A co se stalo potom?“

„Vlastně už vůbec nic. Když se Kessel vrátil, měla pro něho význam už jen jediná věc: pryč ze Sachsenhausenu. Váš otec seděl v bezpečí a v teple pod hromadou uhlí, až nás v dubnu pětačtyřicátého roku osvobodila Sovětská armáda.“

Bergmann doprovodil Mary na letiště. V Berlíně bylo špatné, mlhavé počasí a letadlo odletělo z Varšavy se zpožděním. Cestující, kteří měli odletět do Londýna linkou LOT, museli čekat. Bergmann objednal kávu a koňak, servírka je rychle obsloužila.

Nebylo už nic, o čem by spolu ještě mohli hovořit, nic – kromě jedné věci.

„Proč přijel váš otec do Německa?“ opatrně se zeptal Bergmann. „Vím, že jistě přijel na dovolenou, aspoň v prvé řadě. Ne hledat Kessela.“

„Myslel, že Kessel je mrtev. Ovšem dříve, před léty, strávil mnoho času tím, že se ho pokoušel najít, ale potom se dověděl, že Kessel byl spolu s několika dalšími důstojníky SS zabit v terénním autě. Ukázali mu zakrvácené doklady, a on tomu uvěřil. Ano, a když měl konečně jistotu, oženil se – s Němkou. To přece víte, že?“

„Ovšem, jmenovala se… Merk… Mar…“

„Marcusová, Ruth Marcusová. Znal jste mou matku?“

„Seznámil jsem se s ní po osvobození v Sachsenhausenu. Vzpomínám si, že to byla krásná žena. Brzy odešla s vaším otcem do Berlína. Pracovala přece ještě nějaký čas u britské vojenské správy, že je to tak? O tom, že se vzali, jsem uslyšel až o hodně později.“

Mary otočila koňakovou sklenkou v prstech a zase jí postavila na stůl. Mlčky se podívala na Bergmanna. Pocit strachu, že Bergmann a doktor Ginglass na ní vyzvídají, se rozplynul. Věděla až příliš dobře, že to, co Ginglassovi a Bergmannovi vyprávěla, by se byl za pár liber dověděl i kdejaký nepatrný soukromý detektiv, a to i bez jejího přičinění. Neprozradila jim žádné tajemství. Pociťovala úctu k tomu drobnému, vrásčitému muži se zohavenou tváří. Nemohla si o něm myslet nic zlého. Jaký je to člověk? ptala se sama sebe. Byl hlavou podzemního hnutí v koncentračním táboře, esesmani ho po léta štvali jako divou zvěř a jeho život závisel na vlastní obratnosti, vytrvalosti a podpoře jiných. Proč právě on by jí měl vyprávět pohádky?

„Maminka umřela v roce 1965,“ řekla nakonec váhavě. „Nikdy se už úplně nezotavila. Rodičům se nedařilo dobře. Otec se dlouho nemohl v Anglii uchytit, nevydělával mnoho. Když jsme konečně splatili domek, maminka zemřela. Rodiče měli jen málo přátel, jen docela malý okruh známých, ale společnost nepostrádali. Podivuhodným způsobem vystačili jeden s druhým. A mě obklopovali takovou péčí a rodičovskou láskou, že ještě dnes se často ptám, jestli mně ještě něco může tento pocit nahradit.“

Když to říkala, proběhla jí hlavou myšlenka na Steva, a napadlo jí, jaké to asi bude, až budou navždy spolu, s jedním nebo dvěma dětmi. Když si všimla, že Bergmann čeká na její další slova, rychle zahnala přání představit si Steva při převinování nemluvněte.

„Krátce potom, co maminka zemřela,“ pokračovala, „dostal otec dva tisíce liber, takzvané odškodné za dobu, kterou musel strávit v sachsenhausenském koncentračním táboře. Tvrdě se o tom musel dohadovat s ministerstvem zahraničí, ale nakonec přece jen museli platit. A tak měl najednou otec spoustu peněz pro sebe, protože hypotéka na dům už byla splacená. Ale maminka byla mrtvá. Cítil se osamělý, viděla jsem, že někdy bývá smutný, zatrpklý, nedokázal to v sobě potlačit. Většinu práce přenechával svému obchodnímu partnerovi, a tak jsem ho nakonec přemluvila, aby si udělal skutečnou dlouhou dovolenou, aby hodně cestoval a našel znovu sám sebe. Chtěl, abych ho doprovázela, ale mně zrovna tenkrát nabídli dobré místo, a nechat si je ujít by bylo neuvážené. A tak odejel sám. Překvapilo mne, když mi napsal, že odjel do Německa. Vždycky jsem byla přesvědčena, že tu zem i tu dobu, kterou tam strávil, chce zapomenout. Dnes si myslím, že jej jakási touha poháněla na místa, kde kdysi žil s maminkou. Dva týdny jsem od něho dostávala dopisy, někdy delší, někdy kratší, obvyklé pozdravy a popisy německých měst. Potom to skončilo. Považovala jsem to za dobré znamení, myslela jsem si, že se pomalu vyrovná s minulostí, pohřbí ji a bude žít současností.“

Cvaknutí a zachrčení z reproduktoru upozornilo cestující, že se ozve hlášení. Prosíme cestující linky LOT 239 do Londýna, aby se připravili k odletu, oznamoval kovový hlas.

„A nakonec jsem dostala dopis, ve kterém mi psal, že odtud odletí do Londýna,“ zakončila Mary a sáhla po kabelce.

Zrovna se chtěla zvednout, když sáhl Bergmann do aktovky a vytáhl velkou žlutavou obálku. Podal ji Mary a řekl: „To jsou fotokopie Kesselových otisků prstů, objevil je doktor Ginglass. Na pár dní mi je zapůjčil, vlastně bych vám je ani neměl dávat, ale jsem přesvědčen, že jich nezneužijete. Třeba vám budou užitečné, velmi bych vám to přál. A pošlete mi je, prosím, zase co nejdřív zpátky.“

Prosíme cestující linky LOT 239 do Londýna, aby se ihned dostavili ke kontrole. Připravte si letenky.

Mary vzrušeně sáhla po obálce a mlčky si prohlížela její obsah. Otisky prstů člověka, který mučil jejího otce! Byly jasné a ostré, uspořádané do dvou řad. Jméno muže, kterému byly sňaty, bylo Wolfgang Kessel, narozený 26. března 1916.

Bergmannovi se zdálo, že Mary nemá z otisků stejnou radost jako on, a na jeho tváři se objevilo zklamání.

„Copak nechápete, Mary,“ pokoušel se o vysvětlení, „že tyhle otisky se mohou stát rozhodujícím důkazem, jestliže se zjistí, že Kessel je totožný s mužem, kterého váš otec objevil?“

Přikývla mu spíše z povinnosti než z přesvědčení. Zjistit Kesselovu totožnost – kolik těžkostí se za těmito slovy skrývá! Měla pocit, jako by Kessel za sebou zabouchl všecky dveře, a ona nemohla uvěřit, že by bylo možné otevřít alespoň jedny z nich.

Trochu rozpačitě si dala obálku s fotokopiemi do kabelky. „Děkuji,“ řekla s omluvným úsměvem, když vycítila, že se Bergmanna svou lhostejností dotkla. „A poděkujte, prosím, i panu doktorovi Ginglassovi. Jestli v Londýně něco zjistím, určitě vám podám zprávu.“

Když letadlo kroužilo jako vracející se holubice nad líbeznými berlínskými jezery a lesy, znovu si bolestně uvědomila, že tam kdesi dole, v tom cizím městě, leží její otec – ve studené místnosti obložené bílými kachlíky, mrtvý, zohavený k nepoznání. Měla pocit, že čeká na to, aby konečně mohl vznést žalobu na toho, kdo ho tak krutě připravil o život.

Mr. Michael Goldfield od advokátní firmy Goldfield, Beddow a Turner se podíval přes okraj dvojitých brýlí, jejichž dolní polovina sloužila ke čtení, a slavnostně konstatoval, že toto je nanejvýš neobvyklý případ. Dokud Goldfield seděl, zdálo se, že svou nezdolnou vitalitou naplňuje celou místnost, ale jakmile vstal, ten dojem zmizel. Advokát byl středně vysoký, zavalitý, se sklonem zrosolovatět. Jako mnoho advokátů, lékařů a příslušníků podobných povolání, kteří si namlouvají, že mají výhradní právo vlastnit určitou omezenou sféru vědomostí, také on vždy hovořil trpkým, autoritativním tónem, kterým každému partnerovi dával rovnou najevo, že v Mr. Goldfieldovi má ovšem před sebou muže nadmíru moudrého a vzdělaného. Za léta si Goldfield vyseděl pěkně zaoblené bříško, které na sebe upozorňovalo tím víc, že bylo ve zřejmém rozporu s úzkými ramínky a pomačkanou tváří tohoto kancelářského pecivála. Budilo představu ne docela nafouklého, splasklého balónu.

„Musím přiznat,“ řekl, „že naše firma ještě nikdy neměla případ, který by měl co dělat s tím… hm… východním Německem. Totéž se ostatně dá říci i o Německu západním. Proto jsem nucen přesně prozkoumat právní aspekty té záležitosti, abych se nejprve seznámil s matérií.“

Mary uvádělo do rozpaků, že na ni neustále civí ty vypouklé oči, uložené pod silnými jařmovými oblouky s hustým obočím, zvlášť když se ty oči dívaly skleněnou stěnou, která nepropouštěla ani trochu tepla a účasti.

„Jestliže neexistují diplomatické styky, dá se s jistotou očekávat, že se setkáme s více komplikacemi než obvykle,“ pokračoval Goldfield, „to vám musí být jasné, slečno Vinerová.“

Pootočil hlavu na stranu a bloudil pohledem po místnosti, po nekonečných řadách knih u stěny, tlustých foliantech se zlatými tituly na hřbetech, ve kterých se nějací Goldfieldové vyjadřovali k nejscestnějším otázkám práva – byla to učiněná přehrada práva.

„Obávám se, že nenajdeme žádné precedenční případy, kterých bychom mohli při vaší záležitosti použít, slečno Vinerová. Bez rentgenového snímku, u kterého samozřejmě bude nutno nepochybně dokázat, že jde o snímek vašeho otce, sotva u soudu dokážu, aby byl prohlášen za mrtvého. Na základě toho, co jste mi pověděla, je skoro nemožné usuzovat, že ten zabitý je totožný s vaším otcem, anebo – což by ovšem byla žádoucí alternativa – tuto možnost vyloučit.“

Chraň mě pánbůh před Goldfieldem a dalšími možnostmi i nemožnostmi, zasténala v duchu Mary. „Mohu vám jen opakovat to, co už jsem vám řekla. Stalo se to za války. Ta granátová střepina nikdy otcův zdravotní stav nenarušila, ani jeho lékař o tom pozůstatku války nevěděl. A Air Force se teď už také nebude chtít zabývat rentgenovým snímkem z roku 1940. Tak kde mám takový snímek vzít?“

„Přesto se o to musíte u Air Force pokusit,“ odpověděl Goldfield, „to je teď jediná šance.“ Přitiskl kulaté, růžové špičky prstů k sobě. „Když se takový rentgenový snímek nenajde, projednají tu záležitost příslušné úřady ve východním Německu jako vraždu spáchanou na neznámém, jak zní odborný výraz. Také anglický soud by odmítl považovat mrtvého za vašeho otce – zvláště když jste tu mrtvolu ani pořádně neviděla. To je škoda… Veliká, veliká škoda!“

„A jaký by v tom byl, k čertu, rozdíl?“

Goldfield si odkašlal. „Za nynějších okolností, má milá slečno Vinerová,“ vysvětloval, „by před anglickým soudem mělo značnou váhu, kdybyste mohla prohlásit, že jste viděla pozůstatky a jste přesvědčena, že jde o vašeho otce, Harolda Vinera.“

Panenko skákavá, bědovala Mary v duchu, ty jejich neproniknutelné zákony! Potom důrazně prohlásila: „Ve východním Berlíně mi oznámili, že odtamtud pošlou zprávu o smrti mého otce se všemi nutnými údaji Scotland Yardu. Co kdybyste se informoval tam. Úřední potvrzení mé zprávy by vám přece muselo stačit! Já sama budu raději vzpomínat na to, jak můj otec vypadal, dokud ještě žil,“ dodala vzdorovitě.

„To naprosto chápu,“ vzdychl advokát, „ale ta druhá možnost by změnila situaci ve váš prospěch. Vaše postavení je skutečně velmi spletité, slečno Vinerová.

Ostatně… Nedávno jsem vám telefonicky řekl, že v minulém týdnu přišlo několik dopisů z Německa. Adresy jsou zřetelně psány rukopisem vašeho otce a vždy je u nich dodatek: do rukou odesilatele. Dát vám dopisy přečíst, jak jste mi naznačila, je ovšem zcela vyloučeno. Já už lituji, že jsem se o těch dopisech vůbec zmínil, porušil jsem tím úřední tajemství.“

Mary už nedokázala zadržet zlost, která se v ní při tom jalovém rozhovoru nahromadila. „Ale já jsem přece jeho dcera,“ vyrazila ze sebe, „a jediná příbuzná, a jsem si jistá, že je mrtev. Ta střepina granátu…“ Goldfield znovu přitiskl špičky prstů k sobě. „Mohla by to být náhodná shoda okolností anebo sprostý trik. Je ovšem důležité, abyste předložila rentgenový snímek vašeho otce, několikrát jsem to přece zdůraznil. Na druhé straně se z takového snímku vůbec nedá s jistotou vyčíst, jestli je takový kousek kovu v hrudním koši mezi páteří a levým žeberním obloukem anebo někde v mase, anebo jestli snad byl záměrně vložen mezi tělo a podložku, aby… Nu, aby to vzbudilo zdání…“

„Chcete tím říci, že můj otec ještě může být naživu?“

„Přál bych si, abych to mohl předpokládat, už kvůli vám. Ale jako advokáta mne plané spekulace pramálo zajímají. Potřebujeme důkazy; avšak důkaz, že je mrtev, neexistuje. Neexistuje u mne ani u žádného anglického soudu. Nemohu vám tedy ty dopisy vydat, a celá ta záležitost musí odpočívat tak dlouho, dokud nebude k dispozici jednoznačný důkazní materiál. Přitom nesmíme ztrácet ze zřetele ani politické aspekty tohoto případu. Co já vlastně o tom… eh… východním Německu vím – vždyť přece podle mezinárodního práva ani neexistuje.“

„Proboha, já jsem tam přece byla,“ zlostně vyrazila Mary, „existuje, o tom vás svatosvatě ujišťuji.“

„Ale neexistuje před zákonem, a jen to je pro mne závažné.“

„Tak dobrá, když nedáte jinak,“ odevzdaně odpověděla Mary, „ale snad bychom teď mohli zákony ponechat stranou a ještě jednou se vrátit k těm dopisům, Mr. Goldfield. Je přece možné, že do té záležitosti vnesou světlo.“

„Ponechat zákon stranou? Má milá slečno Vinerová,“ Mr. Goldfield zmodral rozhořčením, „dejme tomu, že váš otec se zítra zase vynoří a dozví se, že jsem vám vydal jeho soukromé dopisy. Co potom?“

„Ale vždyť já jsem jeho jediná dcera,“ trvala na svém Mary.

Advokát udělal gesto, kterým zřetelně naznačil, že jeho trpělivost je téměř u konce. „Příbuzenské vztahy mohou být mimořádně vřelé. Zdůrazňuji, ,mohou‘. Ale také mohou být nepřátelské, a velmi často také jsou. Prosím vás, abyste v tomto případě důvěřovala mým právnickým zkušenostem. Kdo mi potvrdí, že jste skutečně měla k otci tak blízký vztah, jak mi tu vyprávíte. Ne, ne, já se musím držet zákona.“

Mary už vyčerpala všecky argumenty. Bezmocně tam seděla a křečovitě přemýšlela, čím by dokázala Goldfielda pohnout, aby jí dopisy vydal. Advokát už nervózně pokašlával a netrpělivými pohledy na hodinky dával nedvojsmyslně na srozuměnou, že už by se jí konečně rád zbavil.

„Bylo to mnoho dopisů?“ zeptala se chvatně.

„Několik, myslím. Přednosta mé kanceláře mi přinesl ten první, a já jsem mu přikázal, aby všecky dopisy od Mr. Vinera ukládal do jeho sejfu. Později se mimochodem zmínil, že ještě přišly další dopisy.“

„Byly všecky psány rukou mého otce?“

„Myslím, že ano. Bože, já vám je ukážu, nejsem přece žádný necita. Jen číst je bohužel nesmíte.“

Smáčkl knoflík duplexního telefonu a za několik vteřin se do místnosti vplížil holohlavý muž s vrabčím obličejem v ošumělém staromódním obleku. Předal Goldfieldovi složku s poštou a advokát rozložil svazek dopisů po stole. Všecky byly v leteckých obálkách a podány buď v Mnichově, Norimberku anebo v Berlíně.

„Ano, je to otcův rukopis,“ řekla Mary a bloudila pohledem po dopisech. Některé obálky byly nabité, jiné vypadaly, jako by v nich byl jediný list. Náhle objevila obálku, která ležela uprostřed a vypadala jinak než ostatní. Mary se předklonila, ačkoliv Mr. Goldfield už zase varovně kašlal, a podívala se blíže; poštovní razítko bylo rozmazané a nezřetelné, ale přesto rozeznala, že dopis byl podán 11. října a adresován slečně Mary Vinerové.

„Jen se podívejte, Mr. Goldfield,“ zvolala vzrušeně, „tenhle dopis je pro mne!“

Advokát shrnul nejprve všecky dopisy na hromádku a potom si je po jednom důkladně prohlížel. Když přišel na list podaný 11. října, zdvihl jej až skoro ke krátkozrakým vypouleným očím a nahlas četl adresu: „Slečně Mary Vinerové, do vlastních rukou.“

Goldfield vrhl vyčítavý pohled na přednostu své kanceláře.

„Není snad něco v pořádku,“ zeptal se.

„Tohleto vzbudilo mou pozornost, Hibble,“ řekl Goldfield káravým hlasem a přisunul k němu dopis.

„Oh, to tedy… prosím o prominutí, pane, položil jsem jej k ostatním, protože na něm bylo napsáno, že si jej má slečna Vinerová převzít osobně.“

„Měl jste mne o tom informovat, Hibble.“

„Ovšem, samozřejmě, pane, ještě jednou prosím o prominutí.“

Ty omluvné fráze splývaly Hibblovi tak snadno se rtů, že si Mary řekla, že podobné přehmaty asi nejsou u advokátní firmy Goldfield, Beddow a Turner žádná zvláštnost. „Nu, v každém případě je tento dopis určen vám, slečno Vinerová. Nevěděl jsem o jeho existenci,“ řekl advokát důstojně.

Třesoucími se prsty roztrhla Mary obálku. Nedokázala ovládnout vzrušení, které se jí zmocnilo. Když dopis přelétla, podala jej s pocitem nepopsatelného triumfu advokátovi.

Dopis byl krátký:

„Všem, jichž se to dotýká: já, Harold Viner, zplnomocňuji svou dceru Mary Penelope Vinerovou, aby mne zastupovala ve všech záležitostech dotýkajících se mé osoby.“

Dopis byl podepsaný Haroldem Vinerem a datovaný 10. října.

Goldfield studoval tu plnou moc slovo za slovem, zblízka i zdálky, zezadu i zepředu, jako by chtěl doslova vyčenichat nějakou faleš, která by se mohla skrývat mezi řádky. Zároveň se však zdálo, že je rád, že se podepsaný řídil formou předepsanou zákonem, když tu plnou moc formuloval.

„Plná moc je v souladu se zákonnými ustanoveními,“ řekl nakonec a nadmul se jako pyšný páv. „Musím ještě ovšem dát ověřit autentičnost podpisu, ale nemyslím, že by na něm bylo něco nekorektního.“

Domů se Mary vrátila taxíkem; ta jízda jí připadala nekonečná, ačkoliv jindy, když jela autobusem anebo podzemní drahou, jí to trvalo mnohem déle. Když vešla do domu a poházela své věci, kde bylo zrovna místo, vrhla se na dopisy, které jí Mr. Goldfield přece jen nakonec vydal. Uspořádala je podle chronologického pořadí a otevřela první z nich. Nejprve vytáhla z obálky list popsaný asi do polovice:

Milá Mary, včera jsem ti napsal, že se rozjedu do Berlína. Skutečně jsem měl v úmyslu navštívit některá stará místa, která znám od dřívějška, a možná si vyjet do Sachsenhausenu. Stalo se však něco, co zvrátilo všecky moje plány. Až si přečteš všecko, co přikládám, budeš vědět, o co jde. Vypsal jsem všecko, protože v mém věku může člověk snadno dostat nějaký hloupý srdeční záchvat (anebo ještě něco horšího), ze kterého se už nevzpamatuje. Měl bych nedobrý pocit, kdyby se nikdo neměl dovědět, co mne v posledních dnech tolik vzrušilo. Přesto doufám, že tenhle ani ostatní dopisy nebudeš muset nikdy číst.

Poprvé od chvíle, kdy zemřela tvá matka, jsem přesvědčen, že je pro mne důležité žít. Říká se, že pomsta je nízká pohnutka jednání. Nejsem o tom přesvědčen. Chci dopomoci spravedlnosti k vítězství, a to je pro mne forma pomsty. Líbá tě tvůj otec.

Ostatní listy, jež obálka obsahovala, byly číslované a hustě popsané Vinerovým drobným, kaligrafickým rukopisem. První stránka začínala bez oslovení:

„Včera večer jsem prožil otřes. Seděl jsem v jedné mnichovské restauraci, přímo u baru, a celkem bez zájmu jsem se díval na televizní obrazovku. Právě vysílali zprávy a jejich hlavním bodem byla konference v Londýně, které se zúčastnily delegace z Velké Británie, Holandska a Německé spolkové republiky. Ta konference měla stanovit poslední detaily společného vývoje projektu plynové centrifugy, s jejíž pomocí se má získávat plutonium takové čistoty, jaká se vyžaduje při výrobě bomb. Když jsem to slyšel, znovu jsem si uvědomil – po kolikáté už? – že ve všem, co se týká vývoje Německé spolkové republiky po druhé světové válce, jsme se chovali jako hloupí začátečníci.

Na obrazovce se objevil reportér s mikrofonem, který sobě i ostatním přidržoval pod nosem, a neustále žvanil o výhodách spolupráce při mírovém využívání jaderné energie. Nakonec přistrčil mikrofon vedoucímu západoněmecké delegace, který měl rovněž vyjádřit svůj názor na právě skončenou konferenci.

Jeho podivný způsob řeči mě přinutil, abych zbystřil pozornost. Ten západoněmecký průmyslník a reportér spolu zprvu mluvili anglicky, potom se původní zvuk ztratil a byl nahrazen německým překladem. Měl jsem pocit, jako by mě někdo vytrhl ze strašného snu a jako bych se probudil děsivým otřesem, který mi proběhl celým tělem.

Hlas toho muže jsem už předtím slyšel, jednou, dvakrát, stokrát; ten krutě přívětivý hlas, který mluvil anglicky s podivným přízvukem, do kterého se mísily německé a skotské prvky. Trvalo to jen zlomek vteřiny, potom jsem si byl zcela jist: tam na té obrazovce mluvil Wolfgang Kessel, kdysi hauptsturmführer SS v sachsenhausenském koncentračním táboře. Ale mohl jsem věřit jen svým uším, očím se naskytl ohromující pohled. Na obrazovce odpovídal muž, jehož tvář se musela úžasně změnit, muž s rovným, dobře formovaným nosem, s ušima, které byly jinak veliké, s tmavými vlasy i obočím. Už jsem se uklidňoval pomyšlením, že to je neobyčejná náhoda, že se snad někdo učil anglicky u téhož učitele jako Kessel – ale v tom okamžiku nesl k ústům cigaretu. Dělal to právě tak, jak jsem si toho povšiml u hauptsturmführera v Sachsenhausenu: držel cigaretu mezi palcem a ukazováčkem, prsteník se stále pohyboval, protože jím oklepával popel z cigarety.

Snad bych si byl stále ještě mohl namluvit, že jsem podlehl nějakému přeludu, ale byl tu ten hlas – po všech těch letech, která od té doby uplynula, mi jako kdysi budil záchvěv studené hrůzy v celém těle. Od té chvíle jsem nedokázal klidně usnout, protože se mi ten hlas stále zachvíval v uších, měkký, vytříbený a zdvořilý, žvanící o skvělých vyhlídkách, které před sjednocenou Evropou vyvstanou v obchodě a průmyslu.“

Pod datem dalšího dne Viner psal:

„Když jsem si koupil noviny DIE WELT, narazil jsem na jeho fotografii na první straně, jmenuje se Josef Koll. K tomu se vlastně nemusí nic dodávat: Josef Koll, muž, který je spjatý s nejdůležitějšími hospodářskými podniky západního Německa, zasedá v četných dozorčích radách, muž, jehož hlavní obchodní sídlo je v Západním Berlíně. Další cíl mé cesty je jasný: Západní Berlín.“

Za další dva dny byly papíru svěřeny tyto poznámky:

„Neuměl jsem si ani představit, jak je to obtížné dostat se do blízkosti bohatého, významného muže. Koll má nádherný dům v Grunewaldu, čekal jsem tam od půl osmé ráno, až se ukáže. Sídlo je obklopeno vysokou zdí s dvoukřídlovou železnou branou. Ta se krátce po desáté hodině otevřela a vyjel z ní procovský bentley, samozřejmě řízený šoférem. Podívat se na zadní sedadla nebylo možné, zadní okénka byla zakryta záclonami.

Letěl jsem zpátky ke správní budově Kollova podniku. Žádný bentley tam neparkoval. Z jednoho malého lokálu jsem bez přestání sledoval skleněný vchod toho paláce ze železobetonu. Kolem jedné hodiny bentley konečně předjel: když Koll vyšel ze správní budovy, vyběhl jsem na ulici a podařilo se mi ještě chytit taxík. Na řidiče jsem křikl, aby zůstal tomu bentleyi v patách (připadal jsem si tak trochu jako James Bond). Jízda trvala jen několik minut, k hotelu Kempinski. Neodvážil jsem se ovšem sledovat toho muže přímo až do restaurace. Loudavě jsem vešel do hotelové haly, objednal si něco k pití a tvářil se, jako bych četl noviny. Měl jsem skoro fyzický pocit, že oči všech hostů se soustřeďují na můj pomačkaný oblek. Ve skutečnosti to vypadalo asi jinak: Objednal jsem si to pití anglicky – a Angličané pobíhají v cizině dosti špatně oblečení, stejně jako doma. Na kontinentě už je skoro příslovečné, že Angličan je tím bohatší, čím je jeho oblek ošumělejší.

Po přiměřené pauze jsem se posadil ke stolu v restauraci, trochu dál od své oběti, a přece jen tak, abych mohl Kolla pozorovat. Už o tom vůbec nepochybuji: Josef Koll je Wolfgang Kessel.“

Zdá se, že po této větě se Viner na čas odmlčel. Až po několika dnech poznámky pokračují:

„Jen čirou náhodou se stalo, že jsem Kolla slyšel mluvit anglicky. Kdyby k tomu nedošlo, nikdy bych ho nepoznal. Ale teď, vzhledem ke skutečnosti, že je totožný s Kesselem, nevím, co si mám počít. Bylo by dokonale absurdní jít na policii a prohlásit tam: ‚Ten váš vážený Josef Koll, hospodářská hvězda první velikosti, který se právě vrátil z přátelské konference s členy britské vlády a vedoucími průmyslníky západní Evropy, je ve skutečnosti někdejší důstojník SS ze sachsenhausenského koncentráku a jmenuje se Wolfgang Kessel!‘

Stačí, když Koll prohlásí, že jsem nepříčetný, a všecko se zhatí, ještě než to vůbec pořádně začalo. A to proto, že většina lidí v této zemi by už napřed pochybovala o věrohodnosti toho, co bych jim mohl povědět. Nechtějí, aby se jim připomínala minulost, ani ti nevinní ne.

Nejsem si jist, a v tomto okamžiku o tom silně pochybuji, zda bych mohl dokázat, že Kessel někdy někoho zabil vlastníma rukama. Vybíjel svou zběsilost jinak, podle svého ‚vkusu‘. Třeba se mu skutečně protivilo holé, brutální násilí, třeba se nechtěl zatížit hříchem, že zničil lidský život. Ale jestliže takový Eccarius zabíjel, potom byl Kessel-Koll daleko horší: inteligentní, ale o to krutější sadista.

Pro můj další postup bude mimořádně důležité zjistit, jestli nějaký Josef Koll skutečně existoval a co se s tím člověkem stalo. Jestliže Koll skutečně žil, musí o něm existovat nějaké písemné doklady. Aspoň si to myslím, protože Němce dost dobře znám, ti přece nedokáží ani hlavu strčit do dveří, aniž by to dokumentárně zpečetili.“

Další Vinerův dopis přišel z Norimberka. Byl psaný na papíru penziónu, ve kterém se ubytoval:

Ať žije byrokracie a německá důkladnost! Za stovku marek mi bonnský soukromý detektiv všecko zjistil: Josef Koll, význačný průmyslník a finančník, se narodil 5. května 1915 v Ambergu, Waldstrasse 23, v dosti chudé rodině. Jeho otec, malý úředníček, se jmenoval Hans Koll, matka Margareta byla rozená Meyerová. O původu rodičů se nedalo nic bližšího zjistit. Koll měl ještě mladší sestru, která se jmenovala Frieda. V roce 1939 byl odveden k wehrmachtu, nezískal žádná zvláštní vyznamenání a byl do konce války vojínem.

V noci na 10. června roku 1945 postihlo rodiče a Kollovu sestru tragické neštěstí. Domek, ve kterém žili, shořel. Z trosek byly vyproštěny jen zuhelnatělé mrtvoly členů rodiny.

Při své návštěvě v Ambergu jsem narazil na menší novostavbu postavenou v místech, kde kdysi stával dům č. 23 v ulici Waldstrasse. Na protější straně ulice ještě stojí staré domy. Zaklepal jsem tam na několik dveří a nakonec objevil muže, který Kollovy znal, jmenuje se Karl Reinfahrt. To s těmi Kollovými byla smutná věc, vyprávěl, zrovna v ten den, když se to neštěstí stalo, dostali zprávu od syna Josefa. Jeden z jeho kamarádů, ovšem už v civilu, se vrátil z východní fronty a vyprávěl Kotlovým rodičům o jejich synovi. Řekl jim, že Josef Koll žije a že se mu daří dobře.

Matka Kollová byla radostí bez sebe a hned to přiběhla povědět své sousedce Reinfahrtové: ten Josefův kamarád přinesl dokonce něco k jídlu, celou tyč salámu a láhev koňaku, mohou to tedy večer trochu oslavit. Je jen škoda, že ten mladý muž okamžitě musí jet dál.

Pozdě v noci dům shořel. V Ambergu byl každý přesvědčen, že Kollovi se dívali trošku příliš hluboko do sklenice a proto si nevšimli, že začalo hořet. Nic se nevyšetřovalo. Byly poválečné časy. Kromě Kollovy rodiny nikdo toho přítele jejich syna neviděl.

Josef Koll se od té doby v Ambergu neukázal. Možná že slyšel, co se stalo, a proto se raději nevracel – tak si to aspoň vysvětluje Reinfahrt.

Kessel však žije, docela určitě neseděl v tom terénním voze, ve kterém několik esesmanů prchalo ze Sachsenhausenu na Západ. Ať už to navlékl jakkoliv, musel vlastní dokumenty propašovat do kapsy jednoho ze zabitých esesmanů. Co je přirozenější, než že si pro své temné záměry vybral vhodného vojáka – jednoho z mnoha tisíc, kteří „demobilizovali“ na vlastní pěst – chladnokrevně ho zavraždil, přivlastnil si jeho doklady a možná i uniformu a zmizel? Věc tím byla vlastně vyřízená. Kessel se skoro mohl cítit v bezpečí. Kdo by si byl tenkrát lámal hlavu nad tím, co se stalo s ostatními vojáky, kteří utíkali na Západ. Nebezpečí hrozilo jen od těch, kteří Josefa Kolla znali v Ambergu, tedy především od jeho příbuzných. Byl by měl člověk jako Kessel nějaké skrupule zajet do Ambergu a odstranit ty lidi?

Předposlední Vinerův dopis byl datován 9. října:

„V uplynulých dnech jsem si často pohrával s myšlenkou, že zajedu do východního Berlína a tam se zeptám, zda tamější příslušné úřady jsou ochotny pro mne něco udělat. Dnes jsem byl na druhé straně, ale jen jsem to tam tak trochu očichával, nedokázal jsem se k ničemu rozhodnout.

Když jsem se v cestovní kanceláři na Friedrichstrasse v jednom prospektu dočetl, že je možné prohlédnout si bývalý koncentrační tábor Sachsenhausen, že i zahraniční návštěvníci mohou do bývalého tábora zajet zvláštními autobusy z Oranienburgu, ve vteřině jsem se rozhodl, že Sachsenhausen navštívím. Proměnili ten někdejší koncentrák v památník těch, kteří tam kdysi trpěli a umírali. Nedokáži ti vypsat, Mary, co jsem cítil, když jsem viděl lavice, na kterých bili lidi, a sloupy, na kterých se dlouhé hodiny houpali lidé za ruce svázané za zády.

Většina návštěvníků patřila k turistickým skupinám, individuálních turistů bylo málo, proto byli okamžitě nápadní. A jenom proto jsem si také všiml divného chlapíka, který se pořád motal kolem mne. Byl typicky německy oblečený, sedmiosminový raglán s dragounem, na hlavě klobouček a la Robin Hood s vzadu vyhrnutou střechou. Později jsem ho zahlédl na nádraží Ostkreuz, kde jsem musel přestupovat.

Když jsem na nádraží ve Friedrichstrasse vyřídil pohraniční a celní formality, šel jsem na nástupiště a nastoupil do vlaku jedoucího do Wannsee. Ještě jsem se ani pořádně neusadil, když jsem zjistil, že v kupé sedí i ten Robin Hood. Říkám si, že toto bylo příliš okaté, aby to mohla být náhoda.“

Poslední Vinerův dopis, který adresoval sám sobě, byl napsaný na papíru penziónu Ebert, Bleibtreustrasse, a byl datován 10. října:

„Dnes to prasklo,“ začínal, „musím odtud pryč, a to co nejdříve. Co a jak dál? Nevím. Včera jsem se definitivně rozhodl, že vyhledám někoho ve východním Berlíně a požádám o pomoc. Tam existují lidé, kteří neohluchli a neotupěli, a pochopí, co mne pohání a vzrušuje. Po snídani jsem vyšel z penziónu a vydal se na procházku směrem na Kurfürstendamm, něco jako západoberlínské Piccadilly.

V místech, kde ulice Bleibtreustrasse ústí do Kurfürstendammu, parkoval opel rekord. Když jsem došel k němu, to jsem stále ještě uvažoval, jak bych zjistil, jestli mne někdo nesleduje, otevřely se zadní dveře, vyklonil se muž a zdvořile se zeptal: ‚Promiňte, řekl byste mi…“.‘

Zaslechl jsem za sebou tiché kroky, vtom mne kdosi brutálně udeřil do zad, muž v autě mne uchopil za klopu a za chvilku jsem ležel zkroucený na zadním sedadle opela. Když jsem se chtěl naklonit kupředu, muž, který mě vtáhl do vozu, mě strhl zpátky. Chlap, který seděl vedle řidiče, se otočil dozadu, prostrčil pravou rukou pod opřenou levici a namířil na mne malou pistoli.

‚Co ode mne chcete?‘ vypravil jsem ze sebe.

‚Abys držel hubu,‘ zavrčel ten s pistolí.

Zprvu jsem si myslel, že z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu na mne dělá grimasy, ale v tom okamžiku jsem pochopil, že ten křivohubý úšklebek je jeho normální výraz.

‚Ani hnout,‘ dodal, ‚hlavně na křižovatkách se semafory se chovej tak, jak ti nařídím. Rozuměls, mezuláne?‘

Venku byl líbezný, slunný den. Když jsme na jedné křižovatce zastavili před červeným světlem, přecházeli chodci dva až tři metry od opela; přesto jsem měl pocit, jako by byli až někde na Sahaře a já v Západním Berlíně. Ti chlapi v autu nepromluvili jediné slovo, dokud jsme nedojeli do Grunewaldu. Vůz zastavil na cestě vedoucí kolem dlouhého průseku.

‚Tady, Maxi?‘ zeptal se řidič.

,O. K. Koukni se, jestli je čistej,‘ přikázal muž, který slyšel na jméno ‚Max‘. Ten chlap mne ohmatal, jako by měl před sebou nějakého zločince, a potom se zřejmým uspokojením přikývl. Max oběma svým kumpánům hrubě poručil, aby vystoupili z auta. Doufal jsem, že když jsem s ním sám, naskytne se nějaká příležitost k útěku. V tom okamžiku však řekl: ,Nepokoušej se o žádnou rošťárnu‘ jako by vytušil, co mi právě prolétlo hlavou.

‚Co ode mne chcete?“ odpověděl jsem klidně. Dodnes nevím, jestli to na mně bylo vidět, kolik námahy mne stojí potlačit chvění hlasu.

Max si zapálil cigaretu a beze slova stiskl knoflík na armaturní desce. Přitom na mne stále mířil pistolí. V autě cosi slabě zabzučelo. „Tady Max,“ řekl polohlasem, ‚všecko O. K.‘

Z reproduktoru mu kdosi basovým hlasem odpověděl: ,Je tam?‘

‚Ano.‘

‚Co ti druzí?‘

,Jsou venku.‘

,Teď můžeš zmizet i ty. A ještě jednou: když bude drzý, střílet. Ale pořádně, jasné? Každých pět minut se podíváš dovnitř a překontroluješ, jestli je všecko v pořádku, rozuměls?‘

Na rozkaz, který vyslechl z reproduktoru, Max už neodpověděl. Jen mně ještě řekl – ‚slyšels, jak to tu chodí‘ – a zmizel.

Byl jsem teď sám, mohl jsem pozorovat své strážce, jak hlídkují v kruhu kolem auta, kouří, civí na mne.

,Vinere!‘ znovu zaskřípal ten plechový hlas.

Ohlásil jsem se a hlas pokračoval: ‚Je tu někdo, kdo si chce s vámi pohovořit.‘

Cvakl spínač, tlumený bzukot dostal jiné zabarvení, bylo měkčí, ještě tlumenější.

.Mr. Viner, do you know who is speaking?‘ byl to znovu ten denervující hlas, krutost smíšená se zdvořilou přívětivostí, ten nezaměnitelný přízvuk, prozrazující německé a skotské prvky – Kesselův hlas.

‚Ano.‘

„Promiňte mi ty nepříjemnosti, které jsem vám musel způsobit, ale…‘

‚Nechte toho divadla,“ přerušil jsem ho hrubě, nedokázal jsem už krotit svůj hněv. ‚Co ode mne chcete?‘

,Nejprve vám vysvětlit situaci.‘ Kessel teď mluvil německy. ‚Na rozhlasové zařízení, s jehož pomocí spolu hovoříme, se nemůže nikdo napojit, nikdo tedy nemůže náš rozhovor odposlouchat ani nahrát. Vaši strážcové vůbec netuší, oč jde. Ti ani nevědí, že pracují pro mne. Auto má fiktivní číslo.‘

‚Přejděte k věci!‘

‚Hned, Mr. Viner. Přestanete s tím svým pátráním, opustíte Německo a nikdy se tu už neukážete.‘

Mlčel jsem. Po několik vteřin se uvnitř auta ozývalo jen bzučení rozhlasového zařízení.

‚Rozuměl jste?‘ zeptal se nakonec Kessel.

‚A když odmítnu?‘

‚To není důležité. Vy to své pátrání zastavíte na každý způsob. Dávám vám ještě jednu šanci – ale jen tu jedinou – abyste se se mnou dohodl; jestli tu nabídku odmítnete, připište všecky důsledky sám sobě.‘

‚To je od vás velkorysé.‘

‚Spíš praktické!‘ odmítl. ‚Záleží mi na tom, abychom záležitost vyřídili navrženým způsobem, protože je při tom vyloučeno, že potom přijdou nějaké další dotazy, říkám to zcela otevřeně.‘

V tom okamžiku se otevřely dveře a do vozu vstrčil hlavu Max. ‚Všecko O. K.,‘ řekl.

‚Za pět minut další kontrolu,‘ zaskřípalo z reproduktoru. Max práskl dveřmi a zmizel.

‚Vím o vašich návštěvách v Ambergu,‘ pokračoval Kessel, ‚i o vašich dotazech na britské vojenské misi a na policii. Snad jste od té doby pochopil, že v téhle zemi skoro každý – včetně našich spojeneckých přátel – chce zapomenout na bláhovosti minulosti. Nikdo tu nestojí o to, aby se z dávno propadlých hrobů vytahovaly na denní světlo zpráchnivělé kostry a prozrazovaly staré rodinné tajnosti.‘

‚Když je to všecko tak jednoduché,‘ odpověděl jsem, ‚tak proč kolem toho děláte tolik povyku? Proč si děláte takové výlohy?‘

Kratičká přestávka, která následovala, se dala sotva postřehnout, jen v hlase, který hovořil, se ozval stín nejistoty.

,Jde mi ovšem o to, abych vyloučil i sebenepatrnější možnost jakéhokoliv skandálu. Řekl jsem už, že budu zcela otevřený, abyste mi porozuměl. Včera jste byl ve východní části tohoto města. Zdržoval jste se poblíž ústředního výboru Jednotné socialistické strany. Potom jste odjel do Sachsenhausenu, což mne ostatně nijak nedojímá. To vaše pobíhání sem tam však ukazuje na určité myšlenkové pochody, které nevylučují určité nebezpečí.‘

Měl jsem teď zřetelný dojem, že se mi podařilo vyvést ho z míry, a z té domněnky jsem načerpal trochu důvěry.

‚Ti lidé tam na druhé straně si nedají ujít žádnou mrzutost, aby jí nevyužili jako propagandy proti Německé spolkové republice,‘ dodal Kessel. ‚Nebylo by mi vhod stát se terčem nějaké tiskové kampaně, protože vedu za svou zemi důležitá hospodářská jednání. Musím stokrát zvážit každý sebenepatrnější náznak nějakého rizika. Byl jste britským vězněm v sachsenhausenském táboře, a to by vašemu případu dodalo určitou příchuť, která by byla nanejvýš přitažlivá i pro náš vlastní levicový tisk. A navíc, kdybych vás prostě nechal zmizet, vedlo by to k novým těžkostem a problémům. Udělal bych to nerad. Vidíte sám, Mr. Viner, že nejlepším a jediným uspokojivým řešením by bylo, kdybyste se okamžitě dobrovolně vzdal svého šťourání v mé minulosti.‘

‚V prvé řadě by to uspokojilo vás, že?‘ odpověděl jsem. ‚Já sám nevidím žádný důvod, abych s vámi takový obchod uzavřel, o užitečnosti takového počínání už vůbec nemluvě, pane Kessel-Kolle.‘

‚Ale kdepak, milý Mr. Vinere. Tohle řešení by pro vás určitě bylo užitečné. Budete-li souhlasit, pomine ta neblahá nutnost odstranit vás. Ostatně… považují mne za dosti bohatého, a mimochodem řečeno, také bohatý jsem. Jmenujte mi přijatelnou částku, kterou bych vás mohl odškodnit za to, co jsem vám údajně způsobil – a já tu sumu dám okamžitě převést na vaši londýnskou banku. Je to vážně míněná nabídka.‘

‚A když ji nepřijmu?‘

,Už před chvílí jsem hovořil o nepříjemných důsledcích. Asi budu muset svou nabídku upřesnit. Myslel jsem na částku, řekněme 20 000 liber.‘

,Spousta peněz za nic. Tak vám to aspoň musí připadat, že, pane Kessel?‘

‚Na to si dovolím neodpovědět. Ale mám jinou otázku: Jak jste mne vlastně poznal?‘

,Kosmetická chirurgie dokáže hotové zázraky, ale způsob, jakým člověk mluví, změnit nedokáže.‘

,Ach, tak je to. Co se dá dělat, odhalit to mohl jen Angličan, ale že jste to musel být zrovna vy, to hraničí s nepravděpodobností.‘

Dveře auta se znovu otevřely. Max se ohlásil, a když Kessel stanovil další lhůtu dvou minut, zase zmizel.

‚Myslím, že bychom mohli věc uzavřít. Situace, ve které jste, by vám měla být jasná. Mám málo času, nebudu jím plýtvat na konverzační šarvátky. Vy tedy odletíte z Berlína nejbližším letadlem do Londýna, řekněme nejpozději do deseti hodin zítra večer. Jakmile dorazíte do Londýna, dám peníze poukázat na vaše konto. Kdybyste dal přednost tomu, že tu zůstanete anebo že se do Berlína vrátíte… Však vy už víte. Považujte tento rozhovor za poslední varování. Počkejte, až přijde Max, kdyby vás napadlo uprchnout a kdybyste ten nápad chtěl uskutečnit, mohl by reagovat nepříjemně.‘ Když se objevil Max, plechový hlas mu rozkázal: ‚Konec, Maxi. Všichni ať nasednou do vozu a Angličana vysadí.‘ Řidič nastartoval, motor běžel naprázdno. Max otevřel zadní dveře a zařval na mne: ‚Koukej vypadnout!‘ Namáhavě jsem vystoupil a dal se do běhu, zprvu pomalu, potom rychleji a rychleji, až jsem doběhl k jezeru Teufelssee a odtamtud ke stanici metra v Heerstrasse. Vlastně jsem počítal s tím, že mne budou sledovat, ale neobjevil jsem nejmenší náznak, že bych měl někoho v patách.‘

Ke zprávě o rozhovoru s Kesselem připojil Viner ještě krátkou poznámku datovanou večer 10. října.

„Protože jsem se nedokázal zbavit podezření, že jsem pozorován,“ psal Viner, „zašel jsem do kanceláře letecké společnosti a objednal si letenku na zítřejší odpoledne do Londýna. Také účet v penziónu jsem zaplatil a v recepci jsem oznámil, že zítra odcestuji. Vydal jsem 25 liber zbytečně, totiž za letenku, kterou nepoužiji. Tento dopis za chvíli vhodím do schránky na dopisy v penziónu, – zítra ji časně ráno vyberou – navečeřím se v nějaké restauraci, možná že se půjdu podívat na nějaký film a potom si lehnu do postele. Zítra, časně zrána, kdy jsou veřejné dopravní prostředky přeplněné, se pokusím setřást eventuální pronásledovatele. Musím být ‚čistý‘, tak se tomu asi v odborných kruzích říká, protože chci odjet do východní části města a požádat tam kompetentní lidi, aby mi pomohli při odhalování Kollovy minulosti. Nepovím jim toho víc, než bude nezbytně nutné, aby tu celou věc nemohli předčasným zveřejněním nějakého detailu nepříznivě ovlivnit. Ale tak jako dosud, na vlastní pěst, pokračovat nesmím. Je to laické a neslibuje to úspěch. Ale rozhodně toho nenechám.

PS: Zjistil jsem, že také z východního Berlína létají letadla do Londýna.‘

Mary k sobě pozvala Steva na večeři, což nezměnilo nic na skutečnosti, že ne ona, ale on se cítil zodpovědný za přípravu delikátního jídla. Slyšela ho, jak v kuchyni hřmotí hrnci a talíři, a věděla, že by tam jen překážela. Sotva ji políbil na přivítanou, strčil jí do ruky obálku a řekl, aby se podívala, co takový všeobecně oblíbený soudní reportér dokáže snést na papír o případu Harolda Vinera. A tak si teď sedla do křesla a pročítala Stevovy úvahy o smrti jejího otce. Zaujala ji logika, s kterou svá tvrzení dokazoval, ale právě ta pronikavá logika v ní vyvolávala nepopsatelný smutek, protože poznávala, jak nepatrnou měl otec naději, že zůstane na živu.

– Dá se věřit tomu, co vyprávěli doktor Ginglass a Uwe Bergmann? – ptal se Steve ve svých poznámkách a hned si odpovídal:

– Prozatím ano, příběh se zdá jasný. Neexistuje žádný rozpoznatelný motiv pro to, že by chtěli Vinera v NDR zavraždit. A kdyby tam k tomu bylo došlo, proč by teď informovali Mary? –

– Jestli Vinera zadrželi v NDR a on je ještě na živu, sotva by si byli vymysleli historku s údajnou vraždou. Nezávazná odmítavá odpověď na naše dotazy by byla postačila.

– Existuje možnost, že lidé ze Západního Berlína zavraždí někoho na východě města a potom se vrátí na západoberlínské území? Ano. Mohou přicestovat s falešnými pasy a vydávat se za západoněmecké občany. Takové věci se už staly. Osobu, která se takového zločinu dopustí, je velmi těžké vypátrat, zvlášť když západoberlínské a východoberlínské úřady nespolupracují, jako je tomu v tomto případě.

– Zatím je možno uvést jediný závažný motiv: Viner objevil stopu válečného zločince, který dnes neobtěžován žije v západním Německu jako velmi bohatý člověk. Vzhledem ke klíčovému postavení, které Kessel v atomových plánech Německé spolkové republiky zaujímá, má zájem na tom, aby se zabránilo jakýmkoliv odhalením, nejen on, ale ještě další lidé.

– Vrah mohl Vinera vylákat z hotelu Johannishof. Zdá se jisté, že naletěl na fingovaný telefonický hovor, vyšel z hotelu a už se nevrátil.

– Předpokládejme, že mrtvý, kterého našli v lese u jezera Müggelsee, je Viner. Výsledky šetření orgánů NDR, které zatím známe, odpovídají pravdě. Můžeme tedy předpokládat, že neznámá osoba zneužila Vinerova pasu k tomu, aby 11. října kolem čtvrt na deset večer překročila hranici do Západního Berlína. Proč?

a) Protože pohraniční kontrola neměla (respektive nesměla) zjistit, že neznámý sice vstoupil do východní části města, ale už ji neopustil;

b) podvrženou skutečností, že jistý Mr. Viner opustil hlavní město NDR, bylo téměř znemožněno identifikovat mrtvého od Müggelsee jako Vinera.

– Existují dva hodnověrné důvody pro to, proč byla v noci z11. na 12, října z penziónu Ebert odnesena Vinerova cestovní brašna:

a) hotelový personál měl znovu potvrdit a zdůraznit Vinerův definitivní odjezd;

b) mělo se tím pojistit, aby tam nezůstalo nic usvědčujícího, na co by se možná později přišlo.

Zatím je nutno předpokládat, že vraždu nespáchal sám Koll. Ani organizovat ji nemusel. V Západním Berlíně lze zcela jistě za peníze (či lépe: za peníze a vydíráním) získat lidi, kteří takovou špinavou věc bez skrupulí provedou.

Kolik osob se na činu podílelo? Alespoň tři, ale možná že i čtyři. K únosu potřebovali řidiče a skoro jistě ještě dva další muže, kteří akci zajišťovali. Jeden z těch tří mohl později vzít Vinerův pas k sobě a překročit s ním 11. října krátce po deváté večer hranici. Přesto se to zdá nepravděpodobné; ten člověk se musel podobat Vinerovi, musel tedy být starší, hubený, skoro neduživý. Dá se pochybovat o tom, že by provedením tak brutálního zločinu pověřili muže, který by tomuto popisu odpovídal.

– Nejen na únosu v hotelu, ale i na zavraždění Vinera se kromě řidiče pravděpodobně podíleli dva další muži. Jeden zůstal u auta, zatímco další dva zločin spáchali.

– Všichni, kdo se na vraždě podíleli, mohli vstoupit do hlavního města NDR 11. října přes kterýkoliv kontrolní bod a stejným způsobem je i opustit – s výjimkou muže, který použil Vinerova pasu. Mohli přijet jediným vozidlem anebo několika. Přijeli-li třemi auty, dvě z nich pravděpodobně zaparkovali a třetího použili k únosu.

– Čtvrtý muž, (který použil Vinerova pasu) mohl přijet buď rychlodráhou, metrem, autem, anebo přijít pěšky – opustit východní Berlín však mohl jen přes pohraniční přechod ve Friedrichstrasse. Viner vstoupil do hlavního města NDR na tomto přechodu, a návštěvníci musí použít při návratu stejného přechodu jako při příjezdu.

– Pro muže, který použil Vinerova pasu, z toho vyplývají tyto možnosti:

1. Mohl se v NDR zdržovat už delší dobu, mohl to být agent, kterého propašovali už před delším časem. Nebylo by to poprvé, že si agent opatřil možnost opustit NDR tím způsobem, že zabil nevinného a použil jeho dokladů. Přesto se tato verze zdá nepravděpodobná. Těžko lze uvěřit, že by nějaký agent byl tak velice podobný zrovna Vinerovi. Kromě toho by v tomto případě byla do věci zatažena tajná služba, čemuž by se tak opatrný člověk jako je Koll, který si nepotrpí na žádné riziko, určitě snažil vyhnout.

2. Toho člověka mohli do hlavního města NDR propašovat v soukromém autě. Také tato verze je nepravděpodobná, protože skrývá příliš velké riziko, které by bylo mohlo zmařit celou akci.

3. Toho člověka mohli propašovat do hlavního města NDR ve vojenském vozidle. Také třetí verze zahrnuje příliš mnoho nevypočitatelných momentů a je ji proto nutno odmítnout. K bodu 2 a 3: kdyby se bylo něco zhatilo, byl by ten člověk trčel v hlavním městě NDR bez dokladů a byli by ho museli dostávat zpátky.

4. Zdá se, že nejhodnověrnější a nejpravděpodobnější postup byl tento: Čtvrtý muž přešel do hlavního města NDR téhož dne jako všichni ostatní s falešnými papíry a vystupoval jako občan NSR. O falešné západoněmecké doklady a pasy není nouze, v Západním Berlíně se dají lacino koupit. Později si přisvojil Vinerův pas a své falešné doklady předal komplicovi, aby je zničil. Potom se mohl jako Harold Viner bez překážek vrátit do Západního Berlína. Zůstalo by po něm jen hlášení, že do hlavního města NDR vstoupil západoněmecký občan, který je už neopustil. Není na tom celkem nic mimořádného, protože západní tajné služby se znovu a znovu pokoušejí pašovat do socialistického tábora agenty přes NDR. Problémy vznikají až později, když tajným službám z nějakých důvodů záleží na tom, aby své lidi zase dopravili zpátky.

SOUHRN:

Zdá se téměř jisté, že čtvrtý muž přicestoval do hlavního města NDR s falešnými doklady, pravděpodobně západoněmeckými, a že je opustil s Vinerovým pasem. Vyplývá z toho, že od úřadů NDR je možné získat málo údajů, které by vedly k vypátrání neznámého.

MOŽNÉ CESTY PÁTRÁNÍ:

Je nutno promyslet dva komplexy otázek, jež se navzájem prolínají: vraždu na Vinerovi a odhalení Kolla alias Kessela. Nejprve by bylo nutné získat Kollovy otisky prstů a porovnat je s otisky, které má k dispozici drážďanská policie. Jestliže nejsou totožné, byly Vinerovy dohady o identitě Kesela-Kolla bezpodstatné. Bezpodmínečně je nutno zjistit, dá-li se prostřednictvím bývalého nočního vrátného v penziónu Ebert přijít na stopu pachatelům. Možná že by se narazilo nejprve na čtvrtého muže a potom na ostatní komplice.

PS: Ten čtvrtý muž možná ani nevěděl, že byl zapleten do vražedné aféry?

Je třeba prověřit Kolla, způsob jeho života v posledních dvaceti letech, jeho politické styky, přátele a známé. Má nějakého blízkého důvěrníka, který za něho mohl Vinerův případ ‚vyřídit‘?

Co se stalo s Vinerovým pasem? Zničili jej z bezpečnostních důvodů, anebo jej prodali na černém trhu? –

Mary odložila Stevovy poznámky a šla do kuchyně. Sotva otevřela dveře, ovanula ji vůně česneku. „Proboha, Steve, co to tu vyvádíš?“

„Když to chceš vědět přesně – tak daube cevenole. Na tohle jídlo do smrti nezapomeneš, miláčku… Aspoň mně se to stalo. Recept mi v jižní Francii prozradila roztomilá stará paní, která měla v jedné postranní uličce restauraci.“

Steve začal otrhávat listy salátu a ukládat je do mísy. „Uvařil jsem tu vynikající krmi už včera večer. Když se rozleží a potom znovu ohřeje, jen tím ještě získá. Pár kousků skopového se obalí rozetřeným česnekem a potom se marinuje v půllitru červeného vína s petrželí, solí, pepřem, troškou tymiánu a rozmarýnu. Když je to hotové, servíruje se to s makarony anebo brambory zapečenými v misce.“

S labužnickým mlasknutím si políbil konečky prstů pravé ruky a potom vytáhl zátku z láhve červeného vína, jež stála na kuchyňském stole.

„Ty ses s tím česnekem dočista zbláznil, Steve, vždyť to už je skoro perverzní.“

„Prostě zbožňuju česnek. Ale mnohem horší je to, že když jím takovouhle lahůdku, tak nevím, kdy přestat. Bojím se, že toho vaření budu muset vůbec nechat. Jen se podívej na mé břicho.“

„Jen toho vaření nenechávej, ty můj tučňáku. Vař pro mne, vař dnes a vař vždycky. Stačí, když se trochu uskrovníš v jídle, a bude všecko v pořádku.“

Mary si trochu nabrala na talíř a začala jíst. „Poslyš, ty tvé poznámky mne překvapily,“ řekla uznale, „pomalu věřím, že si tu svou dobrou pověst jako soudní reportér zasluhuješ. Všecky podrobnosti, proboha, nikdy bych na ně nepřišla.“

Steve polichoceně pokrčil nos, napil se červeného vína a řekl: „Ano, ovšem, vždycky je nutno mít na paměti maličkosti, zrovna jako u vaření! Ale žerty stranou, Mary, to, co vím já o Berlíně, nestojí dohromady za řeč, bohužel. Vůbec si nejsem jistý, jestli se s tím dá něco počít.“

Mary ukázala na Stevovy poznámky. „Musel to být Koll.“

„To ano, ale nespáchal ten čin sám, poslal své pochopy. A to nám pátrání po vrazích značně ztěžuje.“

„Chudák táta,“ smutně řekla Mary. „Byl jedním z mála, kteří to tenkrát přežili, a nakonec ho přece jen dostali. Ale Koll za to musí pykat, že, Steve, musí přece být ještě trochu spravedlnosti na světě?“

„Ach, ty mé dítě, po světě se ještě potuluje hromada takových Kollů.“

Zklamaně se na něho podívala. „Ovšem, je to tak, ale tenhle jeden – jak bych to řekla – je jaksi podstatný, protože ho známe. Kdybych to nechala jen tak, Steve, měla bych pocit, že jsem zradila celé lidstvo a sama sebe nejvíc. Nemohu být tak pohodlná, tak lhostejná.“

„Dobrá, to ti přiznávám, jde přece o tvého otce, ale právě proto je to všecko nepoměrně těžší, než kdyby to byl cizí člověk,“ chlácholivě řekl Steve, „ale co máme dělat? Nemáme jedinou stopu, kterou bychom mohli sledovat, protože neexistují žádné konečné, chci říci soudy uznané důkazy o tom, že je tvůj otec mrtev.“

„Vím, co bychom mohli udělat,“ odpověděla Mary prudce. „Dnes ráno jsem pověřila jednu soukromou detektivní kancelář, aby sehnala rentgenový snímek mého otce, na kterém je vidět ta střepina granátu. Tím by se situace změnila. Takový důkaz se nedá odbýt mávnutím ruky a odsunout stranou.“

„Nedělej si příliš velké naděje.“ Steve pokrčil rameny. „Kdo ti zaručí, že ten snímek nebyl zničen při nějakém náletu?“ Pohladil si břicho. „Hergot, já jsem toho snědl.“

„To je pravda, vzal sis pořádnou porcí. Jako obyčejně. Jídlo je to jediné, co tě přiměje zbystřit sluch, a snad ještě sex. Ale pro to, co mne tíží, máš jenom hubaté poznámky.“

Steve sevřel pravou ruku v pěst a udeřil se do čela. „Proboha, jeden z nás si přece musí zachovat chladnou hlavu, pochop to konečně! Naše policie ti nepomůže, na to můžeš vzít jed, a západoberlínská… Těch dobráků sis přece užila ažaž.“

Mary si bez řeči přinesla z pokoje kabelku a vyklopila její obsah na kuchyňský stůl. Vypadly doklady, které jí advokát Goldfield den před tím předal: Vinerovy dopisy, doklad o vlastnictví domku ve Flask Avenue, něco přes sto stránek nedokončeného nečitelného rukopisu o Vinerových zážitcích v Sachsenhausenu a Maryin rodný list.

„Myslíš, že naše policie něco podnikne, když uvidí tyhle věci?“

Steve pomalu zavrtěl hlavou, našpulil rty a řekl: „Nebuď tak naivní. Ani prstem nehnou, protože v jejich očích nic z toho není skutečný důkazový materiál.“ Odmlčel se, potom pokračoval: „Poslyš, Mary, já ti povím něco, co ještě nevíš, ale slib mi, že si to necháš pro sebe.“

„Oč jde?“

„Slibuješ mi…“

„Když musím. Tak povídej!“

„Gullet mi přísně zakázal o tom mluvit. Mohl bych si rovnou hledat jiné zaměstnání, kdyby se dověděl, že… No dobrá. Tak tedy nedávno jsem měl v jeho kanceláři možnost přečíst si poznámku, jež byla přiložena k zprávě západoberlínské policie poslané Scotland Yardu. Gullet mne při tom přistihl a byl bez sebe. Nebylo snadné uklidnit ho. V té poznámce se říkalo, že tvůj otec údajně navázal v západním Německu a v Západním Berlíně nějaké kontakty, které byly tak podivného rázu, že ho začali sledovat. Dále se tam oznamovalo, že tvůj otec měl styky s úřady NDR a že ho západoberlínská policie považuje za možného agenta komunistů. Gullet mi řekl, že tvému otci asi nic jiného nezbývalo, než se uklidit do hlavního města NDR.“

„Proboha živého,“ zasténala Mary, „a tohle se mi odvážíš říct? Víš přece, že je to úplný nesmysl. Četls přece jeho dopisy.“

„To, co si ty nebo já myslíme, mé milé dítě,“ odpověděl Steve, „není vůbec důležité. Na každý způsob je z té poznámky jasné, jak by západoberlínská policie reagovala, kdyby ses na ni obrátila. Můžeš jim předložit, co chceš – pro ně zůstaneš malá hloupá holka, která si nasadila do hlavy směšný nápad, že se vrhne na nějakého pana Kolla. Je to beznadějné, věř mi.“

Mary dopila zbytek vína a řekla: „Sám jsi přece navrhl, abychom se pokusili sehnat Kollovy otisky prstů, abychom dokázali, že ve skutečnosti je to Kessel.“

„To je všecko krásné, ale představuješ si snad, že britská policie poprosí své kumpány v Západním Berlíně, aby nám je obstarali? Nebuď směšná!“

„Na všecko, co řeknu, máš jenom jedno: studenou sprchu.“

„Prostě myslím realisticky.“

„To je komické, jak často je pro tebe realistické totéž co škarohlídské!“

Steve vstal a začal pomalu přecházet po místnosti. „Mary, nebudeme se přece hádat jako malé děti,“ poprosil. „Ten poslední dopis tvého otce nám přece dokonale objasnil, s kým máme co dělat. Tvůj otec přece strašlivým způsobem pocítil, jak tihle lidé bleskurychle dělají to, čemu se cynicky říká ,zlikvidovat‘.“

Zase si sedl. „Chceš, aby se ti stalo totéž, co jemu, miláčku? S tím musíš počítat, neříkám to jen tak do větru.“ Mary se podívala na svůj prázdný talíř. „Dobrá, Steve,“ odpověděla nakonec, „nejlíp, když ten rozhovor ukončíme. Teď znám tvé stanovisko.“

„Jaké stanovisko?“

„Jen se tak netvař, Steve. A já to ale přesto jen tak nenechám.“

„Copak jsem ti to navrhl?“

„Ne, ty pokrytče jeden.“

Steve se zase zdvihl a neklidně pobíhal sem a tam, nakonec zůstal stát a díval se dolů na ni. Nevyhnula se jeho pohledu, v očích měla podivný smutek, do kterého se mísilo zklamání a hněv.

„Ano, řekla jsem pokrytče, Steve. Samozřejmě jsi mne zcela otevřeně nepožádal, abych toho nechala. Kdepak, tak daleko přece moudrý Blake nezajde! Ale to přece bylo jádro celého tvého povídání. Tak abys to jednou pro vždy věděl: Já to tak nenechám.“

„Jednoho člověka už zabili.“

„Ale jaký bych to vedla život, kdybych se starala jenom o to své báječné zaměstnání, jako by se nic nestalo. Kdybych jen dál denodenně pokračovala ve výrobě těch duchamorných žvástů pro omezené husičky a husy!“

„Bože, koneckonců je to moc krásné místo.“

„Propána, a já labuť myslela, že u tebe najdu pochopení! Jak chytře a pečlivě jsi vypracoval ty své poznámky! Proč? Každé slovo asi jenom proto, aby se té chudince maličké Mary roztřásla kolena a utekla od toho. Tak v tom ses tedy zmýlil!“

„Nesmysl! Nevyslovil jsem přece své námitky s takovým úmyslem, jaký ty mi teď předhazuješ.“

„Steve,“ odpověděla Mary, teď už zase trochu klidněji, „ty nejsi nic jiného než civilizovaný šosák. Bojoval jsi v poslední válce, ale naučil ses v ní hlavně jedno: jak se vyhýbat všem nepříjemnostem. Nic jiného. Pravděpodobně ti to tenkrát bylo docela příjemné – žádnou zodpovědnost, trošku vojáckého kamarádství, jinak klid. Nejsi o nic lepší než takoví, jejichž duševní horizont začíná i a končí u televize a fotbalu a s kterými si každý může dělat, co chce. Právě lidi jako ty, Steve, pomohli zase těm strašným Kollům na nohy.“

Vyčerpaně si složila hlavu do dlaní a mluvila skrz prsty: „Není to správné, Steve, věř mi to. Pročpak nemůžeš pochopit, co takový Koll znamená pro lidi, jako byl můj otec a jako jsem já?“

Sklonil se k ní a něžně ji pohladil po ramenou. Mary se otřásla odporem, rychle zase ruku odtáhl. Steve vždycky tvrdíval, že ženy, které se nedokáží vypořádat s nějakým problémem, buď pláčí, přitom se pomalu uklidňují a nakonec se se situací smíří, anebo se prostě seberou a utečou a vrátí se až za několik hodin, někdy dokonce až za několik dnů, potom ovšem už dosti klidné. Mary však postavila všecky jeho dosavadní „zkušenosti“ na hlavu, byla příliš ukázněná, než aby ztratila nervy, a byl by nedokázal říci, jak bude definitivně reagovat.

Stále ještě stál vedle ní, a protože se necítil ve své kůži, řekl nakonec bez velké přesvědčivosti: „Miláčku, ty přece víš, že tě miluju, že je to tak?“

„Ne, nevím to.“ Mary zdvihla hlavu, ale schválně se na něho nepodívala. „Tvrdíš, že mě miluješ,“ pokračovala, „ale já ti řeknu, co si opravdu myslíš… Ne, ne, nech toho,“ bránila se, když chtěl Steve protestovat, „ty si myslíš: ten starý pán je jednou mrtvý, nikdo a nic mu už život nevrátí. Vletěl rovnýma nohama do zatracené záležitosti, s kterou se sám nedokázal vypořádat. Připadá ti jako jehně, které samo vlezlo řezníkovi pod nůž. Že je to tak? A já… Mně straší v hlavě jen samé romantické nesmysly. Proč by měl člověk kvůli tomu riskovat život a vsadit do hry své první skutečně dobré místo!

Co teď má moudrý Steve Blake dělat? Ta jeho malá Mary je docela příjemné stvoření, možná ta nejmilejší holka, jakou kdy poznal – aspoň si to doposud myslel. Ale ono vlastně běhá po světě spousta jiných pěkných děvčat, s kterýma to je určitě méně složité. Nejlíp bude, když jí celý ten nesmysl vymluví. A kdyby se to mimo očekávání nemělo podařit, pouvažuje moudrý Steve o tom, jak by se z té šlamastiky dostal, aniž by ztratil úctu sám před sebou.“

Steve seděl a mlčel. To, co mu právě řekla, se ho bolestně dotklo. Protože to bylo pravda – možná ne do všech podrobností, ale o ty ani nešlo. Zabořil si hlavu do dlaní a zjistil, že stále ještě páchnou česnekem. Mary má pravdu. Chtěl to všecko skoncovat, ale rozejít se s Mary? Už při té myšlence se mu dělalo zle.

„Copak nevidíš, jak je to všecko beznadějné, i kdybys měla ztratit míň než svůj život?“ zeptal se unaveně. „A snad by ses neměla tak pohrdlivě vyjadřovat o své práci ve ,Phoenixu‘. Hrozně jsi o ni stála a vyděláváš teď pěkné peníze.“

„Nedělej si o mne starosti,“ odpověděla Mary; protírala si víčka a koutky očí, aby odstranila zbytky barvy na řasy. „S Helenou už jsem mluvila. Zprvu byla samolibá a zřejmě mrzutá, ale potom to spolkla. Zaručit mi nemůže, že až se vrátím, bude to místo ještě volné, ale udělá všecko, co bude moci. Možná si budu muset hledat jiné místo. No a co má být? Kdyby nebylo tak výnosné jako v ,Phoenixu‘, tak mi nastanou hubená léta, ale hlady neumřu. V podstatě jsem se domluvila s Goldfieldem, že si vezmu hypotéku na dům ve výši dvou tisíc liber; má koneckonců cenu deseti tisíc a já tu půjčku za několik let zaplatím.“

„A co chceš vlastně dělat?“

„Vrátit se do Berlína. Začít znovu. Možná že se spojím s tím Dietrichem.“

„Co vůbec o něm víš? Přemýšlelas o tom, že si s sebou smíš vzít jen patnáct liber? Ty ti v Berlíně nevystačí ani na čtyři dny.“

„To jsi celý ty, Steve! Ve všem vidíš jen těžkosti. Však já už najdu způsob, jak něco propašovat. To nech na mně.“

Potom tam mlčky seděli; oba toho měli dost, mluvit jeden do druhého, aniž se dokáží přesvědčit. Steve pochopil, co ten Maryin klid znamená. Měl by odejít – rychle odejít na několik dnů, na měsíc, možná provždy. Kdyby to bylo jinde, v jeho bytě, nebo v nějaké restauraci, odešla by ona. Teď však je na něm, aby něco udělal, a když už to nedokáže, aby aspoň něco řekl. Měl pocit, že právě končí jeden úsek jeho života. Musí přiznat barvu, chce-li se definitivně zařadit do světa dospělých, anebo zůstane tím věčně nedospělým klukem. Steve si nepřál jedno ani druhé, ale jedno, věděl: jestli teď odejde a vyhne se té vášnivé debatě s Mary, bude to mezi nimi znamenat konec, a on toho bude dříve či později litovat.

Zdvihl se a vyšoural se z pokoje. V předsíni si oblékl kabát, a zatímco si jej zapínal, pomalu zašel do kuchyně, stále ještě páchnoucí česnekem, a rovnou z láhve si pořádně přihnul ginu. Když znovu vešel do předsíně, otevřenými dveřmi viděl Mary, jak sedí schoulená na gauči. Svěšenými rameny mu dávala zřetelně na srozuměnou, jak velice si přeje, aby už konečně zmizel. Vytáhl z kapsy klíč od domovních dveří, který kdysi patříval Haroldu Vinerovi, zasunul jej do zámku a podržel západku, aby se dveře tiše zavřely. Když si uvědomil svou zbabělost, smutně se usmál a pomalu za sebou zavřel.

Na stanici podzemní dráhy skoro žádostivě do sebe vsál pach starého motorového oleje. Dělalo mu dobře vdechovat tu směs potu, mýdla a voňavek, bolestně cítil to neosobní, větrné teplo nástupiště, lačně se nořil do sociální anonymity velkoměsta. A znenadání se vrátil do časů náletů, vytí sirén, kdy se lidé zabalení do přikrývek vrhali do tunelů podzemní dráhy roztřásaných hřmotem projíždějících vlaků páchnoucích spálenými kabely a karbolem. A viděl sám sebe, jak tam sedí v elegantní uniformě a s pohrdáním shlíží na ty, kteří museli trávit noci v zatuchlém bezpečí těch špinavých děr.

Co se s ním od té doby stalo? Proč vlastně chce opustit ženu, se kterou – jak dobře ví – by mohl i koně krást? Quo vadis, Steve? Samota, která ho čeká, bude v mnoha věcech pochybná, bude to samota v nějakých hospodách, se sexuálním uspokojením, kterého se tu a tam dá bez velkých okolků dosáhnout. Náhle se mu rozbušilo srdce, ten pach podzemky mu najednou podivně sevřel hruď. Tak asi musí být člověku, když mu hrozí smrt udušením, pomyslel si mimoděk, když na příští stanici prudce otevřel dveře, přestoupil a vrátil se do Hampsteadu.

Pomalu šel svažující se ulicí. Restaurace a hospody ještě nebyly zavřené, hlučný halas se ozýval pokaždé, když se otevřely dveře, aby vpustily nové hosty, anebo aby z nich vyklopýtaly postavy, na kterých bylo vidět, že toho mají víc než dost. Znovu se ho zmocnila stará nerozhodnost. Vešel do malého baru, ve stoje do sebe hodil dvojitý gin a potom ještě jeden a ještě jeden, a když konečně hospodskému, starému známému, řekl dobrou noc, byla skoro půlnoc. Několikrát přešel kolem domu ve Flask Avenue, ve kterém bydlela Mary. Přízemní místnosti byly tmavé, jen v prvním patře prosvítalo záclonami světlo. Když už se šoural kolem po třetí, pověsil se mu na paty strážník, který do té doby vyčkávavě stál na rohu ulice. Civí na člověka tak vyzývavě, jak to dovedou jen policajti, řekl si Steve. Tak tedy dokonce i strážce zákona po něm teď chce, aby se rozhodl – aby odešel, nebo zůstal. Steve se tiše zasmál Ovšem, ten osamělý, pochybnostmi rvaný, nezodpovědný chlap! Zato Mary je moudrá ažaž.

Když už strážníka zřejmě přecházela trpělivost a chtěl přistoupit k Stevovi a oslovit ho, Steve rychle přeběhl přes ulici a odemkl domovní dveře.

„Všecko v pořádku, Mary,“ křičel tak hlasitě, že to musel slyšet i strážník na chodníku, „to jsem já.“

Běžel nahoru, bral schody po dvou, dveře do ložnice byly otevřené, Mary seděla na lůžku s kusem papíru v ruce, a když se na odpočivadle zastavil, rozrušeně se na něho podívala. Zápisky jejího otce a další spisy, jež byly uloženy v sejfu advokátní kanceláře Goldfield, byly poházené po posteli.

„Mary, miláčku,“ zvolal a zdvihl ji na nohy. Políbil ji na vlhkou, rozmazaným make upem ušmudlanou tvář. „Jak jen jsem mohl utéci a nechat tě tu samotnou, třeba na jednu jedinou hodinu! Já jsem snad přišel o rozum.“

„Steve,“ šeptala v jeho náručí, „já nevím, jak bych to byla vydržela, kdyby ses nevrátil.“ Oči, černě orámované rozmazaným líčidlem, se jí naplnily slzami.

„Už je to za námi,“ řekl Steve tiše, „já už nikdy neodejdu. Opravdu, musíš mi to věřit.“

„Vždyť já ti to věřím,“ odpověděla a přitiskla hlavu k jeho rameni. V pravé ruce stále ještě měla ten kus papíru.

„Co to máš?“ zeptal se Steve zvědavě a vzal jí list z ruky.

„Ach ano… Prosím tě, Steve, pořádně se na to podívej.“

Byl to Maryin rodný list. Steve si jej usilovně prohlížel a pokoušel se objevit na něm něco významného. „No dobrá, narodila ses. Ale to snad jsme provedli všichni?“

„Jen se podívej na datum!“

„30. listopadu 1945 v Blimney. Dobrá, co by sis přála k narozeninám?“

„Nesmysl! Tady není o čem žertovat, Steve,“ řekla třesoucím se hlasem. „Sachsenhausen osvobodili v dubnu 1945, tím jsem si jista.“

Steve začal přesně vypočítávat na prstech.

„Narodila jsem se sedm měsíců po osvobození tábora, to nemusíš vypočítávat. To už jsem udělala sama,“ řekla netrpělivě. „A jestli spekuluješ s tím, že jsem se snad narodila v sedmi měsících, tak tě musím zklamat. Maminka mi mockrát vyprávěla, jaké jsem byla nádherné dítě, vzdor všemu, co prožila.“

„Ale já nevím…“

„Jsi opravdu tak těžko chápavý?“

„Co… Já skutečně nevím… Proč těžko…“

„Tatínek nemohl být mým skutečným otcem.“

„Přestaň s tím nesmyslem!“

„To není nesmysl! Nikdy jsem se na ten rodný list nepodívala tak důkladně, abych si povšimla významu toho data. Asi jsem nikdy neměla vážný důvod zabývat se těmi věcmi. Ale podívej se, otec strávil v sachsenhausenském koncentračním táboře většinu času v samovazbě, později byl schovaný pod hromadou uhlí až do chvíle, kdy tábor osvobodili sovětští vojáci. Maminka byla v úplně jiné části tábora. Žít spolu mohli až po osvobození, když byl otec tlumočníkem britské vojenské mise v Berlíně.“

Steve se znovu podíval na ten pomačkaný, mírně zažloutlý papír.

„Jedné věci nerozumím…“ začal.

„Ale ano,“ přerušila ho Mary zkormouceným hlasem. „Už je to tak, mým otcem musel být nějaký esesák.“ Objala ho kolem krku a rozplakala se. Steve ji chlácholivě hladil po vlasech. „Chápeš teď, Steve,“ vyrazila ze sebe, „že teď už nemohu klidně žít, dokud jsem neudělala všecko, aby ten Koll… Chci, aby se ten člověk dostal za mříže. Vím, že páchal zlo a zasluhuje trest.“

„Ano, Mary, mělas pravdu od samého začátku. Člověk nesmí být zticha, když se děje bezpráví.“

U kiosku na nádraží Victoria vypil Steve velkou skotskou a potom ještě jednu, aby si uklidnil nervy. Byl oblečený jako dobře situovaný příslušník západoberlínských středních vrstev, však se také za své poslední návštěvy Berlína dobře díval kolem sebe. Musel to být úplně nový, dobře ušitý oblek z tmavě modrého mohéru, k tomu obligátní bílá košile a stříbřitě šedá pletená kravata, drahý a podle toho také vypadající plášť z jezdeckého twillu a – to také bylo důležité – nápadné knoflíky do manžet. Ve Flask Avenue Steve naříkal, že když se podívá do zrcadla, nejradši by po sobě plivl. Vypadá jako pasák, který se zmohl.

„Ale kde, miláčku, vůbec ne. Vypadáš báječně,“ medově odpověděla Mary, „právě takhle musíš vypadat, když nechceš být v Západním Berlíně nápadný.“

„Já bych to snad ani nesnesl, kdybych měl pořád běhat v bílé košili a tmavém obleku,“ reptal si teď pro sebe krátce před odjezdem do Západního Berlína. Podíval se na hodinky. „Musím si pospíšit, Mary. Nejlíp, když zůstaneš tady, rozloučení si můžeme odpustit.“

Přimkla se k jeho ruce. „Co tě napadá, samozřejmě půjdu s tebou! Musím přece vidět, jestli tě drapnou. Něco takového si nemohu nechat ujít.“

Zatímco sestupovali na nástupiště, z kterého odjíždějí vlaky na kontinent, pokoušel se Steve vypudit z mysli těch devadesát dvacetilibrových bankovek, které schoval pod podšívku kufru. Na revolver, který si leukoplastí přilepil pod košili na holé tělo, se zapomínalo hůře, protože ho při každém pohybu protivně tahal za kůži.

„Škoda že nekouříš dýmku,“ litovala Mary. „Kuřáka dýmky by žádný britský celník nepodezříval z pašování. Zprvu jsem ti to chtěla navrhnout. Ale nic nevypadá křečovitěji a nepravděpodobněji než mužský, který obvykle nekouří dýmku a z nějakých příčin to výjimečně udělá. Hned je to na něm vidět. Tak a už jsme tady, miláčku.“

„Odjíždíte oba?“ zeptal se úředník u přepážky.

„Já ne. Škoda, že?“ lítostivě odpověděla Mary.

„Je mi to líto, slečno, ale potom musíte zůstat tady.“

„Ach, miláčku…“ Mary náhle objala Steva kolem krku a políbila ho s dobře předstíranou vášní.

S pasem v jedné ruce a s kufrem v druhé nemohl Steve dělat nic jiného, než si to dát líbit. Visela na něm, znovu a znovu ho líbala, potom mu zase starostlivě uhladila vlasy a posunula kravatu na správné místo. Když ho konečně pouštěla, zašeptala: „Tak, teď opravdu vypadáš sakramentsky nervózní, ty můj nejdražší. Líp ani vypadat nemůžeš.“ A nahlas dodala: „A psát mi musíš každý den, miláčku, slyšel jsi! Slibuješ mi to?“

Jako zosobněný zmatek se Steve konečně dostal k úředníkovi celní kontroly, který se trochu škodolibě zašklebil, když se ho ptal: „Máte něco k proclení, pane?“

„Nemám.“

„Tak mi dovolte, abych se vám podíval do kufru.“

V kufru byl ještě jeden menší příruční kufřík. Celní úředník udiveně zdvihl obočí.

„To je náhradní kufřík na věci, které si v cizině eventuálně koupím,“ pospíšil si s vysvětlením Steve.

„Tak tu věc vyndejte, prosím!“

Steve cítil, jak mu měknou kolena. Pod malým kufříkem už nebylo nic. Cvičené prsty celního úředníka prohmataly podšívku prázdného kufru. S dobře předstíranou horlivostí – jak aspoň doufal – Steve vsunul klíček do zámku náhradního kufříku, kde měl ukryté peníze, když celník klidně řekl:

„Není třeba, pane. Děkuji vám!“

Steve si jasně uvědomoval, že by udělal neodpustitelnou chybu, kdyby si teď utřel s čela studený pot, ať už ho jak chce svědí. Když prošel pasovou kontrolou, podíval se zpátky. Mary stála za mříží a mávala mu, dokud nenastoupil do spacího vozu do Paříže.

Každý, kdo prochází vchodem obchodního domu KaDeWe, musí projít – podle roční doby – pásmem studeného nebo teplého stlačeného vzduchu, který je dost prudký, aby mu zdvihl každý vlas, který nemá zrovna přiklížený k hlavě. V prodejních místnostech tohoto údajně nejvznešenějšího obchodního domu v Západním Berlíně je teplota vždy stejná – v létě stejně jako v zimě je tu příliš horko, a personál i kupující sténají vedrem.

I tady se potvrzuje Tucholského tvrzení, že ideálem Němců je sedět za přepážkou, zatímco osud většinu z nich odsoudil k tomu, aby stáli před přepážkou. Armáda prodavaček a prodavačů možná slyšela kdysi v šerém dávnověku cosi o zdvořilosti, ale do krve jim to určitě nepřešlo. Dělali všecko, aby zachovali tu smutně proslulou a mnoha Němci bolestně pociťovanou frontu před přepážkami, a rozdělili tak hemžící se dav v obchodním domě ve dvě nerovné kategorie.

Steve použil výtahu, který ho vyvážel do šestého patra. Kabina byla plná syté vůně potravin, masných výrobků a sladkostí, které se v šestém poschodí prodávají.

KaDeWe, jak se tomu obchodnímu domu lidově říká, je přímo ideální místo schůzek. Čekání se dá využít k nákupům anebo k rychlému napití v podstřeší. Den před Stevovým odjezdem z Londýna se s Mary dohodli, že se tu sejdou, hned jakmile Mary dorazí do Západního Berlína.

Po dvou dnech pobytu v Západním Berlíně Steve čichem zkušeného konzumenta alkoholu zjistil, že to nejlepší, co se dá v Německu pít a také doporučit, je čistá žitná, která se tu podává ledově vychlazená a je dostupná i lidem, kteří mají hlouběji do kapsy. Stál se sklenkou v ruce u rohového stolu, vklíněný mezi děvče pojídající klobásu a muže, který tvrdě zápolil s tuhým řízkem. Když si Steve všiml, že ho někdo zatahal za rukáv, opatrně se pootočil stranou. Vedle něho stála Mary, jež se do něho beze slova zavěsila. Od slečny pojídající klobásu za to sklidila rozhořčený pohled a rýpanec loktem.

Steve rychle dopil zbytek plzeňského, které si objednal k žitné, a řekl: „Jen pryč odtud.“

Vstoupili do kabiny výtahu, který je plavně svezl dolů, a vyšli z obchodního domu postranním východem. Steve zamával na taxík, z kterého právě vystoupil cestující.

„Maison de France,“ řekl šoférovi.

O pět minut později se procházeli po ulici Uhlandstrasse. Když ušli asi sto metrů, zatáhl Steve Mary do domovního vchodu, provedl ji několika patry, až se nakonec zastavil před dveřmi, na kterých byl štítek se jménem „Dr. Arvid Flintz“. Odemkl dveře klíčem upevněným ještě s několika dalšími na kovovém kroužku. Dveře zevnitř zamkl a uchopil Mary do náruče.

„Tomu říkám přivítání,“ bez dechu řekla Mary o minutu později, „ale nejprve mi pověz, co to znamená s tímhle hnízdečkem.“

„Tady budeme bydlet, krásná mladá paní.“ Jako obchodník s nemovitostmi ji prováděl bytem, který byl zřejmě postaven v takzvaných gründerských letech na přelomu století pro majetné pruské měšťáky. Byl prostorný, měl vysoká okna, dvoukřídlé dveře a širokou, dlouhou chodbu. Střed bytu tvořila místnost, jež se svými proporcemi podobala velkému L. Pokoj měl snížený strop z tenkých dřevěných desek a ztratil tím vzhled hrobky. Mary a Stevovi bylo milé, že majitel bytu neměl pochybnou ctižádost zařídit se hypermoderně, ani se neupsal žádné minulé slohové éře. Tady se zařizovalo a kombinovalo s vkusem a obratností, aniž se ovšem ohlíželo na peněženku. Bylo tam ovzduší útulnosti, tepla a patřičného přepychu.

Steve se sebejistě šklebil a kochal Maryiným údivem i obdivem.

„Děti Štěstěny!“ řekla celá okouzlená.

„To je pravda, to také jsme.“

„Člověče, já myslím na lidi, co tu bydlí.“

„To jsme my.“

„Hergot, Steve, ty přece víš zrovna tak dobře jako já, že v penězích zrovna neplaveme. Co nás bude celý tenhle špás měsíčně stát?“

„Nic. Ani fenik. Jack Scutts, náš berlínský korespondent.“

Políbil jí ušní lalůček. „Když jsem sem včera přijel, hned jsem se s ním sešel a vyprávěl mu, na čem jsme se domluvili. Že jsem od jednoho vydavatele dostal nabídku napsat něco vzrušujícího o Berlíně, že to uveřejním pod pseudonymem, a v ,Successu‘ jsem neřekl, proč jsem si vzal dovolenou zrovna teď. Jack určitě nebude nic vyprávět, tím jsem si jistý.“

„A co já?“ zeptala se Mary.

„Ty jsi tu se mnou jako Maria Schmidtová… Promiň, miláčku, ale to bylo jediné německé jméno, které jsem jen tak dokázal vysypat z rukávu. Pro Jacka jsi má tlumočnice, říkám ti Mary, protože mi ,Marie‘ zní příliš bombasticky. No a potom jsem se Jacka jednoduše zeptal, jestli mi nemůže dát typ na nějaký laciný kvartýr, kde člověku do všeho hned nestrkají nos: dámské návštěvy, průkazy, pracovní povolení… No, vždyť ty víš.

Na to mi Jack vyprávěl, že jeden z jeho přátel odjel na tři měsíce do ciziny na přednáškové turné a jemu svěřil klíče od bytu, aby se tam šel občas podívat. Jestli chceme, že se tam můžeme nakvartýrovat. Jediná podmínka: Nesmíme to hnízdo podpálit ani z něj udělat nevěstinec.“

„Och, ani docela malý, soukromý?“ zeptala se Mary.

„O tom ještě musíme pouvažovat. Ale je ti vůbec jasné, co tenhle byt pro nás znamená?“

Mary vyskočila a bujně obtančila velikou, skoro čtvercovou sametovou pohovku, na které ležely ručně tkané přikrývky. „Znamená to: ušetřili jsme peníze, bydlíme v centru města, máme tu klid, pokoj od domácích. Srdce moje, co bys chtěl víc!“

„Čekat od tebe teď něco rozumného je asi zbytečné. Mám plné pochopení, ale kromě toho to znamená: nemusíme se ohlašovat v žádném zatraceném hotelu a tímto způsobem uvědomit toho jemného pana Staengela o tom, že nás má v revíru. Proto jsem se chtěl ubytovat v soukromí. Nikdo se nedozví, že jsme tu. To znamená, že to ani Koll netuší.“

„Steve, ty jsi byl a vždycky budeš báječný. Okamžitě sem pojď, k tomu mondénnímu gauči a dej mně pusu se vším, co k ní patří.“

„Vyloučeno, není čas. Dnes večer se sejdeme s Jackem a tak si ještě budeš muset přichvátnout. Nepotřebuju žádnou Mary Pennyovou z ‚Phoenixu‘, ale Marii Schmidtovou – to znamená nový účes, jaký asi nosí méně zámožná německá tlumočnice, brýle, ale takové, co tě opravdu změní, a pro mě a za mě třeba i trochu zohyzdí.“

„Musí to být, Steve?“

„Ovšem. Když já tu běhám kolem jako nějaký západoberlínský šejk, tak snad se dokážeš převléci za chudou tlumočnici. Člověk se v takovém případě neobléká tak, aby na sebe přitáhl pohledy osmdesáti tisíc mužů. A neodmlouvej už.“

O tři hodiny později zařinčel zvonek u dveří. Když Steve otevřel, uviděl na schodišti stát ženu zády ke dveřím. Zakašlal, otočila se k němu.

„Panebože, to jsi ty?! Vůbec bych tě nepoznal,“ řekl Steve a vtáhl Mary do chodby. Tam, kde jindy pokrývaly šíji a ramena tmavě hnědé, skoro černé vlasy, se teď kudrnatily drobné světlehnědé lokýnky. Spadaly jí i do čela a skoro se dotýkaly okraje brýlí s rámečkem ze želvoviny. Mary si změnila i make-up, takže namísto přirozené mírné snědosti byla teď její plet teple zarůžovělá.

Steve si ji prohlížel ze všech stran. „To je báječné, Mary. Jen škoda tvých vlasů, ale však ony ti zase narostou,“ utěšoval ji.

Hmátla oběma rukama do té nakadeřené hnědé kakady, trochu škubla a ukázala Stevovi paruku. „Barvit si vlasy je staromódní. Světem protřelý mužský něco takového ví.“

Angličané reagují zvlášť citlivě na všecko, co se obvykle shrnuje do pojmu německé žití. Je to téměř seismografické citlivost, která téměř úplně vylučuje, že by mohl být Angličan, který se kratší dobu zdržuje na kontinentu, pokládán za Němce. Holanďané, Skandinávci a Belgičané – ti všichni jsou tak zarytě teutonští, že se na první pohled těžko dá zjistit nějaký rozdíl oproti Němcům.

Ostrovní poloha Anglie a ta osvěžující troška francouzské krve, ke které zemi téměř před tisíci lety dopomohl Vilém Dobyvatel, propůjčuje Angličanům ležérní nedbalost, kterou kontinentální Evropané tak obdivují, jež ovšem slábne a nakonec zcela mizí, když Angličan opustí sféru domácího vlivu a na delší dobu se vrátí ke svým saským předkům na kontinent.

Jako většina Angličanů Jack Scutts se zprvu pokoušel odporovat evropským mravům a zvykům, jež na něho dorážely ze všech stran, ale jen s polovičním srdcem. Teď už byl tak daleko, že při pozdravení zcela bezděčně partnerovi nastavoval ruku. Jeho obleky už dávno nevypadaly, jako by v nich spal; když si večer zul boty, napínat a čistit si je se mu už skoro stalo samozřejmostí. Košile, které nosil, budily dojem dokonalé bělosti, i když tomu tak docela nebylo.

Zatím však seděl Jack mezi dvěma židlemi: k tomu, aby byl pokládán za ryzího Němce, ještě chyběl poslední šlif, dá se říci vysoký lesk; naproti tomu v Anglii už teď vypadal vyparáděný, vypulírovaný a proto působil podezřele cize.

Když Scutts brzy zvečera vešel do bytu doktora Flintze v Uhlandstrasse, zcela samozřejmě podal ruku Mary, která mu otevřela. Představil se a Mary odpověděla na to jeho zamumlané „Scutts“ stejně zamumlaným „Schmidtová“. Steve, který v pokoji naléval pití, zeptal se přes dveře, zda Jack přinesl i dobrou náladu.

Scutts se Mary zdál na zahraničního korespondenta trochu příliš mladý – nehádala mu víc než 30 let – ale i tak už se na něm projevovaly rysy mládí promarněného v žurnalistice. Střídal jedno místo za druhým, chvíli se potuloval tu, chvíli zase tam, až se nakonec octl jako zaměstnanec a mladší zástupce jisté londýnské firmy v její berlínské filiálce, kde si chtěl zdokonalit školskou němčinu a nadýchat se vzduchu takzvaného frontového města. V roce 1961, kdy se Západní Berlín náhle octl za zdí, pomáhal Scutts šéfreportérovi „Successu“, který kromě angličtiny neovládal žádný jiný jazyk, a ani tu nijak zvlášť dobře. Politická bouřka k velké lítosti některých štvavých novinářů rychle opadla na tlumený rachot s občasným zahřměním, novinářská esa zase zmizela a přenechala hubené pole psavcům druhé kategorie, ke kterým teď patřil i Scutts. Pomalu sbíral zkušenosti v tom tvrdém řemesle, vytvářel si styky, zřekl se místa u londýnské firmy a stal se stálým korespondentem „Daily Successu“ v Západním Berlíně.

Vrhl hladový pohled na skotskou, kterou mu Steve nalil, a potom statečně řekl: „Je mi líto. Jsem tu s autem, nesmím.“

Steve se na něho nevěřícně podíval.

„Ano, slyšels dobře,“ dodal Scutts, „Právě jsem dostal zpátky řidičský průkaz. Rok jsem byl bez něho. Nějaký idiot na mne zezadu najel, ale vinen jsem byl já, protože jsem něco vypil.“

Steve mu vtiskl sklenku do ruky. „Jsou ještě taxíky, Jacku, my ten kočár zaplatíme.“

Scutts navrhoval, jak by mohli strávit večer. Pár skleniček, potom zajít do nějaké útulné hospůdky na vařené vepřové kolínko se zelím, a nakonec jeden nebo dva noční podniky. „Bylo by neodpustitelné,“ řekl, „kdybyste za svého pobytu v Berlíně nenakoukli do ‚Chez Nous‘. Ale já vás varuju… Vstupné a jedna skotská pro každého nás přijde skoro na pětatřicet marek.“

„Vždyť jsou to jen peníze,“ nedbale odpověděla Mary, „Steve to může započítat do výdajů. Musí koneckonců sbírat materiál pro svou knihu a studovat prostředí.“

„No dobrá. Ostatně můžeme jít pěšky. Není to odtud daleko.“

O půl hodiny později už se loudali po Kurfürstendammu. Před nimi šli dva muži, kteří měli na zádech a na prsou plakáty vychvalující různé noční kluby. Dobře oblečený mladý muž strkal chodcům do ruky letáky, které zvaly k návštěvě vysoce moderního masážního salónu, kde se nemusí napřed objednávat a kde jim odbornou masáž poskytnou mladé dámy.

„To je teď u Němců poslední výkřik, sexuální vlna,“ řekl Scutts, „ano, ano, divoký je berlínský noční život.“

Přešli ulici a pomalu se loudali k troskám Votivního kostela. Šedovlasý, hubený, asi šedesátiletý muž v dlouhém koženém kabátě, pod kterým hranatě trčela ramena, rozdával letáky, ve kterých byli občané města vyzýváni, aby se shromáždili u administrativní budovy Kollova podniku.

Na náměstí před Votivním kostelem už se srocovali lidé. Tmavězelené nákladní auta policie přijížděla krokem ze severního směru a zastavovala se před obchodním domem Bilka a v postranních ulicích Kurfürstendammu. Vyrojili se z nich policisté, formovali se na křižovatkách a v úzkých ulicích a čím dál ostřeji a nervózněji vyzývali chodce, aby pokračovali v cestě. Měli bílé přílby z plastické hmoty s průhledným hledím přes tvář, na šíjích kožené chrániče a vodotěsné nylonové pláště. V rukou drželi štíty z umělé hmoty, ty se daly v případě potřeby pospojovat, takže vytvářely pevnou bariéru proti davu. Bojovou výstroj doplňoval artikl dovezený z Ameriky, vyzkoušený už v policejních bitvách s barevným obyvatelstvem. Zbraň, která byla jakousi kombinací gumového obušku a pušky na plynové náboje, a když se jí demonstranti dotkli, dostali elektrický úder.

Na náměstí před kostelem už se hustě tlačili lidé, kteří uposlechli výzvy k demonstraci. Někteří z nich měli ochranné přílby a pláště do deště, ačkoliv nic neukazovalo na to, že by mělo pršet. Muž s reproduktorem v ruce uděloval pokyny, jak se má průvod formovat.

Najednou přeletěl přes hlavy demonstrantů pytlík mouky, nikdo nevěděl odkud, a s tupým prasknutím se roztrhl na rameni jednoho z policistů. V mžiku byl ten člověk poprášený moukou jako pekař, který strávil polovinu noci v pekárně, Teď už nebylo potřebí vydávat žádný rozkaz. Ten pytlík mouky působil na policisty jako signál, zformovali se do hrozivého dvojřadu a postupovali proti demonstrantům.

„Pokuste se dostat se odtud,“ křikl Scutts, který se chvatně prodíral lidmi na chodníku. „Na žádný způsob se nedejte zatlačit do davu.“

Steve uchopil Mary za ruku a oba se ze všech sil snažili obejít postupující policejní kordón. Náhle Steve ucítil, že někdo Mary uhodil. Jejich ruce se prudce roztrhly, Steve se napůl otočil a viděl, že Mary upadla na zem. Jeden z policistů se oddělil od řetězu a zůstal stát, aby ji zdvihl na nohy. Gumový obušek měl hrozivě připravený k ráně.

Kopanec, který mu Steve uštědřil, zachránil Mary před tím, aby si ten strážce zákona na ni mohl zchladit žáhu. Špička Stevovy boty zasáhla policistu zezadu mezi nohy. Vyrazil ze sebe zasténání a padl napůl omámený na Mary, která už zase uchopila Stevovu ruku a teď se s jeho pomocí pomalu zdvihala. Scutts je zase dohonil, rychle běželi ulicí. Policisté přicházeli proti nim, jednotlivě i v sevřených útvarech, s ochrannými přílbami a s obušky v rukou.

„Zadržte je!“ zařval najednou kdosi za nimi. Byl to policista, kterého Steve srazil. Hlouček policistů rychle odbočil doprava, ale nerozběhl se k Mary, Scuttsovi a Stevovi, ale k staršímu páru, který se zřejmě procházel po městě, čistě náhodou se dostal do demonstrace a teď se chvatně snažil zmizet. Několik policistů se na ty dva lidi vrhlo, strkali je kupředu, žena křičela pod krupobitím ran, muž klopýtl a málem upadl.

„Nebuď blázen, člověče,“ zašeptal Scutts Stevovi, který se chystal jít těm dvěma na pomoc. „Těm už nepomůžeš, jen se sám dostaneš do maléru. Rychle, pojďme dovnitř, musíme počkat, až se to přežene.“ A násilím vtlačil Steva a Mary do zakouřené, pivem páchnoucí nárožní hospody plné lidí, kteří si sem přišli na večerní sklenku.

„Chez Nous“, noční podnik ve stylu přelomu století, jako by chtěl zadusit hosty plyšem a brokátem. V tlumeném světle nevypadalo všecko to pozlátko tak falešně, ale pozornému návštěvníkovi bylo až trapně jasné, že se tu obchodnicky zdatně pěstuje ovzduší laciné homosexuality, jež byla zrovna v módě.

„Tak, a jsme tu,“ řekl Scutts. „Tenhle lokál ukazují cizincům, kteří chtějí zažít něco strašně divokého. Skutečného homosexuála by v Chez Nous člověk musel hledat lupou.“

Prodírali se mezi stoly hustě obsazenými rádoby smetáky a strýčky z venkova s naditými prkenicemi, kteří se tu nalévali sektem jako limonádou, láhev za 80 marek. Steve a Mary se dali od Scuttse poučit, že šampaňské je v Západním Berlíně a v západním Německu už nějakou dobu nápojem, který je pro prestiž minimálně tak důležitý jako nezbytná bílá košile a možná důležitější než mytí. „Dostane se tu láhev za 2 marky 50 a právě tak se dá vysolit i 250 marek za láhev pravého francouzského šampaňského,“ vysvětloval. „Ale to je jedno, sekt prostě patří k německému blahobytu.“

Sotva si našli místo nedaleko baru, rozhrnula se na jevišti opona a vystoupil klaunovitý transvestita s mohutným poprsím a hlasem, který probouzel vzpomínky na řinčení rezavých řetězů. Bavil hlučící obecenstvo ordinérním, nejapným vtipkováním. Měl na sobě krátké šaty z laciného flitru, sepnuté zlatými sponami. Jeho pleť se leskla jako kůže naolejovaného pásovce, svalstvo měl ochablé a vrásčité.

Když jim konečně přinesli skotskou, zjistilo se, že ten hlt za 15 marek je brynda, která probouzí trapné asociace na nemocniční líh. „Nu, umřít se na to nedá,“ chlácholivě řekl Scutts, „a ta kočičí moč, kterou tu deklarujou za šampaňské, by vyšla ještě dráž.“

To, co tu publiku postupně na malém tanečním parketu servírovali, nebylo nic jiného než program slátaný z bahna a špíny. Všecka čísla měla jedno společné: primitivnost a sklon k perverzitě. Steve a Mary se nemohli ubránit dojmu, že v západoberlínském zábavním podniku stačí, aby byl člověk hermafroditem s nějakými sexuálními abnormalitami, a má zajištěný stálý, pravděpodobně dokonce značný příjem.

Měli už zaplaceno a právě chtěli odejít, když Scutts křikl: „Okamžik, támhle s tím chlapem u vchodu vás musím určitě seznámit. Odporný případ, ale slyší trávu růst. Ralf Haase. Homosexuál.“

Haase neměl daleko k šedesátce. Byl tlustý, rozkynutý a téměř holohlavý. Zrovna si kupoval vstupenku, když si všiml, že na něho Scutts kývá. Se znuděným výrazem se protlačil na druhou stranu, Scutts mu potřásl rukou a zamumlal pár zdvořilostních frází, potom ho seznámil se Stevem a Mary.

„Velká čest pro tuhle stodolu,“ řekl Haase. „Kde jste byl, Jacku? Dlouho jsem vás neviděl.“

Zřetelně bylo cítit, jak se nadýmá pýchou nad svou téměř dokonalou angličtinou, do které míchal amerikanismy. Když si nedbale přehodil nohu přes nohu, bylo vidět stříbřitě se třpytící ponožky a boty od Ballyho. Celý jeho zevnějšek velmi důrazně prozrazoval, že je ochoten představovat muže, který podle představ občánka žijícího v západoněmeckém hospodářském zázraku nemá jedinou chybičku: na zápěstí se mu třpytily velké zlaté náramkové hodinky s několika korunkami, velké manžetové knoflíky, samozřejmě zlaté, spojovaly rukávy bílé košile, dobře ušitý oblek z lehkého syntetického materiálu dodával jeho rosolovité postavě přece jen trochu švihu, poslední zbytky nazrzlých vlasů prozrazovaly pečlivou ruku holiče. A samozřejmě voňavka Monsieur Lanvin. Haaseho opuchlá tvář vyjadřovala rozmrzelost a prázdnotu, jak bývá u stárnoucích homosexuálů.

Haase objednal pro sebe sklenku bourbonu a tři skotské. Mary se pokoušela odmítnout, nechtěla už pít, ale pohladil jí ruku měkkými, manykýrovanými prsty a zlomil tím její odpor. Každý sval jejího těla se křečovitě sevřel odporem, ale podařilo se jí potlačit impuls, aby mu ruku odstrčila. V duchu se ptala, zda ji snad pokládá za mladého muže.

„To je divné, že jsem na vás narazil zrovna tady,“ řekl Scutts tázavým spodním tónem.

„To máte pravdu,“ ušklíbl se Haase, „učiněná past na turisty. Ceny jako v Brooks Brothers a zboží jako u Woolworthe. Svinstvo. Jsem tu jenom kvůli Marlene – dostal tu místo u baru a činí se, aby si je taky udržel. Teď ho má ve vleku nějaký bláznivě bohatý Amerikán. Pěkná mrcha, tahle Marlene.“

Za pultem stála Marlene, úřadům známá jako Walter Beeker, dvacetiletá, vysoká, mimořádně krásná štíhlá blondýna, jejíž drobné prsy se mírně rýsovaly pod vysoko upnutými večerními šaty. Měla tmavé oči, což dávalo její plavosti zvláštní půvab. Když sunula objednané nápoje po pultu, smála se měkkým hrdelním altem a muži na barových stoličkách na ni vrhali obdivné pohledy. Bylo těžké uvěřit, že to je muž.

„No, uvidíme, kdo se bude smát naposled,“ pokoušel se utěšit Haase a zvrhl do sebe svou sklenku. „A vy tedy máte ve vleku přátele, Scuttsi.“

„Steve je kriminálním reportérem u stejných novin jako já. Chce napsat knihu o Berlíně. Hádám, že to budou ty obvyklé pitomosti: tvrdí, chytří angličtí špióni, krásné nebezpečné ženy v černé kůži, pokud možno těsně obepínající tělo, které se hned rády svlékají, jak jim někdo zamává pod nosem pistolí. Každých deset stránek soulož anebo vražda a tu a tam obojí dohromady. Něco takového se vždycky dobře prodává.“

Haase afektovaně vzdychl. „Ne, prosím, prosím ne,“ žadonil plačtivě, „já si myslím, že tím je svět přesycený. Ale existuje něco lepšího? Třeba jak někdo pašuje z východního Berlína na západ ruskou meziplanetární stanici převlečenou za cirkusového slona?“

„Steve je přesvědčený, že to bude docela slušná historie,“ pokoušel se teď Scutts hájit svého hosta.

„Bože, až ta knížka vyjde, určitě nikoho neshodí se židle, ale mám na ni smlouvu,“ řekl Steve, který se domníval, že by měl také něco říci.

Haase se zasmál. „Nejlíp jsou na tom spisovatelé. Napřed peníze, potom ať přijde potopa.“

„Ale teď vážně, Ralfe,“ řekl Scutts, „nikdo se v Berlíně nevyzná líp než vy. Nemohl byste tomuhle chudákovi písálkovi dát pár typů, než se ulítá k smrti?“

Haase vytáhl z peněženky vizitku a cvrnkl ji po stole k Stevovi.

„Zavolejte mi někdy,“ řekl nedbale a vstal.

„Nedělal jste si z nás legraci, Jacku?“ zeptala se Mary, když Haase odešel. „Může takový člověk jako on skutečně pomoci?“

„Kdepak legraci! Možná že je to tlustý, odbytý homosexuál, ale je to také velmi starý a zkušený muž z tajné služby pana Gehlena. Plánovitě ho posílají do kruhů homosexuálů. Po válce měl packy v celé řadě důležitých podniků. Tak, a jdeme pryč z téhle boudy.“ Steve sáhl po Maryině sklence a dopil whisky, kterou Haase objednal. „Promiň mi, miláčku,“ řekl už trochu nejistým hlasem, „jen jsem ti chtěl zachránit život.“

Steve se nedokázal nadchnout Maryiným návrhem, aby on či ona anebo oba společně zajeli do druhé části Berlína.

„Jsem malý anglický novinář, který má v úmyslu napsat už bůhvíkolikátý román o superšpiónech ze Západního Berlína, a ty jsi má asistentka Maria Schmidtová. Nikdo neví, že jsme tady. A byl bych rád, kdyby přitom zatím zůstalo.“

„Ale my přece musíme ty lidi na druhé straně informovat, že Koll a Kessel jsou táž osoba. Je od nás nerozumné a neslušné, že jsme jim to dosud neoznámili. Konají tam pátrání, která jsou jistě časově velmi náročná a stojí spoustu peněz a nakonec ještě skončí na mrtvém bodě. Otec přece napsal, že Kolla poznal jen podle toho zvláštního skotského přízvuku ve výslovnosti angličtiny. Němec by na to nikdy nepřišel. Jestliže vyložím před doktora Ginglasse a Bergmanna karty na stůl, snad nám budou moci pomoci o kus dál.“

„Ne,“ odpověděl Steve tvrdohlavě, „já se bojím, že nemají v hlavě nic jiného než tu svou politiku. Jakmile budou znát Kollovu minulost, začnou ji rozhlasem a televizí vytrubovat do světa.“

„Bylo by to tak zlé?“

„Zlé sem, zlé tam – o to tu vůbec nejde. Já si jen myslím, že na informování veřejnosti je ještě příliš brzo. Zatím nemáme v rukou žádné nevývratné důkazy, a bez nich ošklivě pohoříme. V tom se ten tvůj starý Goldfield ani tak moc nemýlil.“

Steve dopil pivo a objednal si další sklenici. Seděli v kavárně Kranzler u stolku na zahradní terase. Aniž se před tím domluvili, posadili se zády do ulice. Mary usrkávala kávu a po ní už netoužila po ničem, co by si tu mohla objednat. U sousedních stolů seděly hlavně ženy, dobře oblečené, a většina těch dam jako by patřila k jedinému typu a do jediné věkové kategorie – přitloustlé pětačtyřicátnice s mírně strnulými rysy v tvářích, jejichž garderóbu korunovala poněkud ženská obměna konvenčního tvrdého pánského klobouku lidově nazývaného bouřkou. S požitkem se cpaly spoustou koláčů a dortů a žádná z nich si neodřekla porci šlehačky, která je v německých kavárnách obligátní.

„Publicita by teď zmařila všecko,“ pokračoval Steve. „Možná že přijde chvíle, kdy nám zůstane jen tenhle prostředek. Žádoucí to není. Teď se napřed musíme bezpodmínečně pokusit dokázat, že za Kollem se skrývá bývalý důstojník SS Kessel; že to je pravděpodobný vrah anglického státního příslušníka, který byl vězněn v koncentračním táboře, kde měl Kessel funkci hauptsturmführera SS. Když to dokážeme, britské úřady musí reagovat a vzít tu záležitost na vědomí.“

„Pokračuj,“ komentovala Mary. „Jsi ve vrcholné formě.“ Jaksi povzbuzen zvukem vlastního hlasu Steve skoro nadšeně pokračoval ve svých výkladech: „A potom vyvrcholení: Koll je vedoucí figura společného plutoniového projektu Anglie, západního Německa a Holandska. Proboha, vždyť to je šlágr roku!“

„Ach, jen se tak netěš ze své budoucí slávy! To všecko mi nedává odpověď na otázku, zda bychom doktora Ginglasse přece jen neměli zasvětit,“ s hlubokými pochybami namítla Mary. „Snad by nám mohli s Bergmannem pomoci.“

„Možná. Ale já bych přece jen raději ponechal celou věc v našich rukách. Pochop přece, že kdyby se něco rozneslo předčasně, ten oslňující efekt by byl nenávratně ztracený. To musí vybouchnout jako bomba. Copak to nechápeš, Mary? Tučné titulky ve všech novinách. Každý den.“

„Ano ano, Steve. Všecko závisí na tom, jestli to sami dokážeme. Nejsem si tím tak jistá. A potom… Nelíbí se mi,“ dodala zajíkavě, „že se ženeš jen za novinářskou senzací, která se dá z otcova případu vytlouct!“

„Ale jdi, Mary, nebudí tak přecitlivělá! Pravda, mohl by z toho být šlágr, ale vždyť já se přece do té věci nepouštím jen kvůli tomu!“

„Dobrá, tak dobrá, Steve,“ mávla Mary rukou. „Jen žádné patetické proslovy. I tak už se mi líbíš víc než na začátku, a to už je co říct. Tak čím tedy začneme?“ Steve odhrnul manžetu bílé košile a podíval se na hodinky. Bylo půl páté odpoledne. „Dnes už nám nezbývá mnoho času. Večeřet budu s Haasem. Počkej,“ bránil se, když viděl, že Mary má námitky, „já si od toho homosexuálka taky neslibuji příliš mnoho, ale pokusím se dostat z něho několik určitých bodů: pasy, přechody přes hranice a tak. Potom to bude skutečně vypadat, jako bych sbíral materiál pro knihu.“

„Dobrá, Steve, a co budu dělat já?“

„Co kdyby ses tak podívala do Scuttsovy novinářské kartotéky? Všecko, co se o Kollovi dovíme, se nám může hodit. Nedej ale Jackovi najevo, že se zajímáme jen o Kolla. Podívej se i na pár dalších spisů. Ráno se dohovoříme o dalších podrobnostech.“

V bledém slunečním světle pozdního odpoledne se Mary procházela po Kurfürstendammu, kde se scházeli elegantně oblečení synové a dcery horních deseti tisíc, aby strávili večer v nočních klubech či jiných zábavních podnicích; kde přívětiví studenti, kteří si vydělávali na studium, nabízeli chodcům kresby a doma vyrobené měděné ozdoby; kde se kina navzájem předháněla v křiklavé reklamě filmů, které diváka obšťastní netušeným erotickým drážděním, perverzní brutalitou a závanem velkého širého světa. V hospodách na nárožích postranních ulic si stavební dělníci, kteří oslavovali konec roboty jedním plzeňským, odtrhovali láhve od úst a s obdivem hvízdli, když se Maryiny dlouhé nohy na krátký okamžik mihly v jejich zorném poli. Při takovém pohledu se život zdá normální, všední, krásný a těžký zároveň, hodný toho, aby jej člověk vychutnával plnými doušky. A přece se Mary cítila jako uprchlík žijící ve skrytu, v neustálém nervózním nepokoji, protože mu hrozí odhalení. Pronásledovaná Kollem a přece jen v honbě za ním. Spatřila svůj obraz ve skle výkladní skříně a ten pohled na cizí mladou ženu s módními brýlemi na nose a elegantním účesem jí najednou dodal útěchu a důvěru. Kdyby se jí však byl někdo zeptal, proč se tak cítí, nebyla by mu dokázala odpovědět.

Haase se vyznal v dobrém jídle. Navrhl za místo schůzky restauraci Schlichter v ulici Augsburgerstrasse, malou, trochu staromódní jídelnu s dobrou tradicí, daleko od středu města, kde vždy hrozilo nebezpečí, že člověka oškubou. Byla to vybraná večeře – kaviár jako předkrm, skoro dokonalý Chateaubriand, zalévaný Chateau neuf, jako dezert kousek rokfortu a na závěr kávu, koňak a dobré doutníky. Haase jedl a pil jako starý labužník, tu a tam požitkářsky říhl, a čím víc alkoholu do sebe naléval, tím hůř se mu dařilo krotit své neklidně těkající oči a soustředit je na svůj protějšek. Při večeři vzpomínal na své válečné zážitky. Když začal při druhém koňaku bájit o tom, jak si kdysi v okupované Francii myl nohy ve víně, Steve ho přerušil.

„Scutts mi řekl, že v Berlíně se nikdo nevyzná tak dobře jako vy.“

„No, no,“ tvářil se Haase skromně, „myslím, že trochu přehání.“ Chvilku kroužil koňakem ve skleničce a potom jej rázem hodil do sebe. „Přesto jsem ovšem dokázal strčit nos do lecčehos, co tady v Berlíně vyvolávalo rozruch. Byly to krásné časy. Ale co stojí ta zeď – je všecko na kočku. Číšníku!“

Objednal dva další koňaky, ačkoliv Steve ten svůj ještě ani nedopil. Steve se ustaraně v duchu zeptal, zda má dost peněz u sebe na to, aby uhasil Haaseho žízeň.

„Tak dobrá,“ zeptal se Haase nakonec, „co ode mne chcete vědět? Doufám, že nejste od britské tajné služby.“ Zřejmě to považoval za vtip, protože se svým slovům smál tak od srdce, jako by ten nápad byl dokonale nesmyslný a bláhový.

Steve se k jeho smíchu zdvořile přidal a potom hodil na stůl svůj novinářský průkaz.

„Ach, božíčku,“ řekl Haase blahosklonně, „půjčte mi tu věc na čtyřiadvacet hodin a budu jich mít celý tucet. Vsaďme se, že budou vašemu průkazu podobné jako vejce vejci?“

„To je zajímavé,“ odpověděl Steve, „právě tohle potřebuju pro svou knihu.“

„Ach, ovšem, pro tu vaši knihu. Jen prosím vás nevěřte nikdy těm pitomostem, které se o Berlíně navykládají! Když je autor Američan, všichni chytří hoši sedí u CIA, když je to Angličan, všecky špatnosti samozřejmě odhalí MI 6. O Spolkové zpravodajské službě a o vojenské kontrašpionáži se nikdo neodváží psát. A přitom tahají za drátky tyhle dva spolky.“ Vědoucně se ušklíbl, povytáhl ramena a pokračoval: „Ale co na tom, jen ať sl celý svět myslí, že Němci jsou idioti! Jen ať jsou Američané přesvědčeni, že jsou pány v domě. A ti upjatí Angličané si mohou klidně myslet, že všichni Němci jsou horda plebejců. Tím snáz se potom dá uvařit lecjaká polívčička.“ Obrátil do sebe další koňak. „Tak, a pro tu svou knihu… Co vlastně chcete vědět?“

Steve dopil načatou sklenku. „Chtěl bych vědět dvě věci,“ řekl potom, „za prvé, jestli je možné koupit v Západním Berlíně britský pas?“

Haase se na něho překvapeně podíval. Narazil tu snad na někoho, kdo se vyzná v tlačenici?

„V Západním Berlíně si můžete koupit jakýkoliv pas. My jsme tady takřka středisko takového obchodu,“ prohlásil po několika vteřinách mlčení. „Po válce jsme v tomhle řemesle nasbírali spoustu zkušeností; spousta lidiček musela tenkrát zmizet, pokud možná rychle změnit svou totožnost. K mání bylo všecko, pravé pasy, napodobeniny, napodobeniny napodobenin, průkazy totožnosti, rodné listy, potvrzení o sňatku, úmrtní listiny. Prostě všecko.“

Steve objednal další dva koňaky. „Kolik by stál britský pas a jak byste postupoval, kdybyste si jej chtěl opatřit?“

„Jaký pas? Falešný pravý anebo pravý falešný?“

„Vy jste v té branži odborník a tak máte slovo.“

„Chytrá hlavička! Britské pasy jsou velmi drahé. Dokonce mimořádně drahé.“ Haase teď hovořil opatrně a zřejmě zvažoval každé slovo, než je vyslovil. „S britským pasem můžete skoro všude, a kromě toho má platnost deset roků. Proto také nikomu nevadí, když je trochu ušmudlaný a potrhaný. Jen to svědčí o jeho pravosti. Ale… A v tom je ten háček, dají se těžko padělat. Ani ty nejnepatrnější změny se nedají udělat nijak snadno.

Vezměme si například falešný pravý pas, tedy takový, který je skutečně autentický, ale z kterého byly technickými prostředky odstraněny původní zápisy. Jsou v něm nová data, nová fotografie, nově vyrobená razítka, co už je samo o sobě umění. Myslím si, že dneska by taková věc,“ pokrčil nos a počítal na prstech, „no, řekněme, stála nejméně dva tisíce pět set marek, spíš ještě víc - čtyři až pět tisíc marek, to zcela závisí na situaci trhu. Někdy takové pasy nejsou k mání vůbec.“

„A ta druhá sorta?“

„Myslíte takový, který je falešný od a až do zet, pravý falešný, ano? Tady ovšem má zvláštní úlohu kvalita práce. S leckterým je to jako s německou whisky – nenapálil byste s ním ani jedenáctiletého kluka. Ceny kolísají mezi osmi sty a patnácti sty marek, ledaže takový pas člověk dostane od některé tajné služby. Je veřejné tajemství, že takových pasů obíhá spousta. Když jsou takové padělky skoro dokonalé a obstojí i při úředním přezkoušení, samozřejmě stojí také víc.“

Haase chvíli uvažoval, v obličeji se mu objevil zadumaný výraz, potom vypil většinu koňaku, který ještě stál před ním, a spláchl jej hltem sodovky. „Jestli v té vaší knize potřebuje tajný agent britský pas… tak ho ten chlapec samozřejmě dostane od svých chlebodárců.“

Steve zavrtěl hlavou. „Žádný agent. To je příliš otřepané.“

„No dobrá, ale chtěl jste se zeptat ještě na druhou věc,“ připomněl mu Haase.

„Ano, dejme tomu, že můj hrdina by se chtěl vydat po stopě dvou nebo tří mužů, kteří přejeli autem do východní části města a téhož dne se zase vrátili. Třeba by byli zapleteni do nějaké špinavé záležitosti. Dokázal by to?“

Haase seděl a přemýšlel. „Ti chlapi nemají být agenti?“ zeptal se nakonec opatrně.

„Ne. Řekněme, že pracují z příkazu nějakého průmyslového podniku, mají zabránit, aby někdo uzavřel v NDR obchody.“

„Němci nebo cizinci?“

„Řekl bych západní Němci.“

„Značka auta? Doufejme, že žádný volkswagen.“

„Dosti přepychová kára. Možná ukradená. Falešné číslo. To si ještě musím promyslet.“

„Je známý den, kdy byli ti ježíšci na druhé straně?“

„Ano.“

„A měli použít padělané západoněmecké doklady?“

„Docela rád bych to tak udělal.“

Haase se naklonil kupředu a podepřel si rosolovitou bradu pěstěnýma rukama s růžovými nehty. „Ono se znovu a znovu halasně vytrubuje, že přechody na hranicích mezi Východem a Západem se nesledují. Znáte ty žvásty: my tu hranici neuznáváme, tak jak bychom jí mohli přikládat nějaký význam! Ve skutečnosti však je pod velmi přísným dohledem a Západoberlíňan, který si v Intershopu ve Friedrichstrasse koupí skotskou a cigarety, může být zatčen. Oficiálně by tu tedy byly zcela reálné možnosti, jak se někomu přilepit na paty.“

„A soukromě?“

„Musel byste najít správného člověka, podplatit ho a potom ho použít jako pozorovatele.“

„Dokázal byste takové individuum objevit?“

„Možná. Kdybych to potřeboval,“ vyhýbavě řekl Haase a podíval se na hodinky.

„Ještě jednu věc,“ řekl Steve rychle. „Jak snadné je propašovat někoho na druhou stranu?“

„Snadné? Ten člověk se ptá, jak je to snadné!“ Haase se rozesmál tak hlasitě, že se číšník a hosté po nich zvědavě ohlédli. „Raději byste se měl zeptat, jak je to obtížné. Myslíte opravdu propašovat, v autu, v rakvi, v nějaké bedně, tedy bez pasu?“

Steve přikývl.

Když se Haase konečně uklidnil a utřel si slzy, zavrtěl hlavou a zalapal po dechu: „Ne, příteli. Ne, ne.“

„Tak to je tedy nemožné?“

„Nemožné? Ano, dá se to tak říci. Na devětadevadesát celých devět desetin procenta je jisté, že by ho čapli, nic si nedejte od těch našich novinářských písálků nic nabulíkovat. Východoberlínští pohraničníci znají všecky ty staré a vousaté triky.“

„A co vojenským vozidlem spojenců?“

„Teoreticky je to možné. Prakticky to můžete vyloučit. Spojenečtí vojáci se přece nechodí procházet na druhou stranu jenom proto, že se zrovna potřebují nadýchat čerstvého vzduchu. Víte, všecka ta vojenská vozidla, která tu vytvářejí ten mýtus kontroly čtyř velmocí, mně připomínají mouchy pod poklopem na sýr. To, co máte na mysli, můj milý, by se muselo stát zcela oficiálně, anebo byste musel podplatit celou posádku vozu, aby v tom jeli všichni. No, a co to znamená… Na zdraví!“

Haase si lokl koňaku a potom se obveseleně zeptal, zda má Steve v úmyslu dopravit toho mazaného hrdinu své knihy ilegálně i zpátky z východní části města.

„Zpátky by se dostal jiným způsobem,“ váhavě řekl Steve.

Haase se znovu podíval na hodinky, ale zůstal sedět, zřejmě ho to téma zaujalo. „Hranici, která probíhá Berlínem, považují samozřejmě západní tajné služby stáje ještě za nejlepší možnost, jak své agenty propašovat do NDR, do Polska a do dalších komunistických zemí. Aspoň se o to znovu a znovu pokoušejí. Ale ti lidé se tam samozřejmě nepasují schovaní v nějaké bedně, ale vybavení prvotřídními pasy.“ Haase si říhl a vrhl lačný pohled na prázdnou sklenku. „Vy jste čmáral, Blaku, vy si můžete všecky tyhle problémy vyřešit jedním prstem na psacím stroji. Ale mládenci, kteří v tomhle řemesle pracují, ti se u toho docela pěkně zapotí.“

„Tomu rád věřím, pravděpodobně riskují hlavu i s límcem.“

„Aby ne! Ti naproti se umějí náramně dobře chránit. Samozřejmě se u toho taky dá vydělat majlant, když všecko hladce projde.“

Přinesli účet za jídlo a pití, číšník jej diskrétně vsunul pod ubrousek ležící na talíři. Steve sice počítal s pěknou sumičkou, ale když si přečetl součet dvě stě dvacet marek, málem spadl ze židle. S neproniknutelnou tváří dal číšníkovi dvě stě čtyřicet. To jsem si dneska vyhodil z kopyta, pomyslel si vztekle.

Pomalu se loudali slabě osvětlenými postranními ulicemi ke stanici podzemní dráhy na náměstí Wittenbergplatz. Haase vychvaloval s plačtivou, senilní žvanivostí staré zlaté časy, než „ti naproti“ přišli na ten nápad rozdělit město hraniční zdí. Na jednom rohu zůstal náhle stát a ukázal na protější stranu ulice.

„Vidíte támhle ten obchod se starožitnostmi?“

Nad staromódním obchodem se dvěma výkladními skříněmi přecpanými různým brakem a haraburdím byl neonem osvětlený štít: „Starožitnosti – Peter Metzschuk“.

Haase šel pomalu dál. „To je tady v Západním Berlíně jeden z nejdůležitějších překupníků v obchodě s pasy, nebezpečná mrcha. Ten by s vámi asi byl rychle vyrazil dveře, Blaku, kdybyste se ho byl zeptal, kde a jak se dají koupit falešné papíry. K tomu musí člověka někdo uvést,“ říhl, „ale to jen tak mimochodem… To není nic pro ten váš krvák.“

Steve seděl v pyžamu a vlněném pulovru v obývacím pokoji na gauči. Měl na kolenou Maryiny poznámky o Josefu Kollovi, které den předtím sestavila z novinářské kartotéky Jacka Scuttse, a pokoušel se utvořit si obrázek o minulosti a životních osudech člověka, který měl na svědomí Maryina otce.

1945 Hamburk: bývalý feldwebel Josef Koll nabízí své služby britské vojenské správě. Mluví dokonale anglicky, chová se jako gentleman, je zdvořilý, klidný, zdrženlivý, pije s mírou. Zdá se, že nacisty nepodporoval. Typ takzvaného dobrého Němce, antikomunista a antinacista. Když byl dotázán na svůj postoj k nacionálnímu socialismu, řekl, že vždycky považoval Hitlera za hlupáka, který až do poslední chvíle nerozpoznal, že Německo se mělo spojit s Anglií, Francií a ostatními západními mocnostmi proti Sovětskému svazu. V roce 1945 K. přesně představuje typ Němce, jakého spojenci potřebují: konzervativec bez nacistické minulosti.

K. dostává od britských vojenských úřadů licence k založení různých průmyslových podniků a opatřuje si kapitál. Po určitou dobu se o něm šušká, že pracuje pro organizaci bývalých příslušníků SS ODESSA.

V roce 1952 je K. v poválečném Německu už jedním z nejbohatších mužů. Oblast jeho zájmů je velmi široká: potraviny, alkohol, stavebnictví, stavba lodí, bankovnictví.

Protože Koll dlouho pracoval na vedoucích místech v rozvoji západoněmeckého nukleárního projektu, je hlavním partnerem při jednání o projektu plynové centrifugy pro získávání plutonia o čistotě potřebné pro výrobu pum.

K. je svobodný. Nic neukazuje na to, že by byl homosexuál, nejsou však známy ani žádné styky se ženami.

Člen CDU, pravidelné finanční příspěvky této straně, jeho politické výroky jsou velmi zdrženlivé.

Narodil se v Ambergu 5. května 1915; křestní jméno: Josef. Rodiče zahynuli při požáru v Ambergu v roce 1945.

Je to hubené, hubené, malomyslně si pomyslel Steve, když poznámky dočetl a odložil je. Scuttsova novinářská kartotéka asi nebyl ten správný pramen, ze kterého by se vyplatilo čerpat. Mary, která se po snídani vypravila s jeho pomačkaným a ušmudlaným oblekem do čistírny, mu už při vstávání naznačila, že její práce přinesla jen chudý výsledek; přesto nedokázal při pročítání těch heslovitých poznámek potlačit zklamání.

Šoural se k rozhlasovému přijímači postavenému v regálu knihovny a tak dlouho kroutil knoflíky, až zaslechl útržky anglických slov. Ohlašování programu, hudba, přesný čas a nakonec „hovoří BBC Londýn, přinášíme zprávy, mluví Alvar Liddell. Berlín je neustále dějištěm politických vražd. V noci ze soboty na neděli byl zastřelen vedoucí člen levicově zaměřené mimoparlamentární opozice. Byl nalezen v časných ranních hodinách v garáži v západoberlínské čtvrti Moabitt. Mluvčí kriminální policie poskytl…“ prudké zazvonění vyhnalo Steva z gauče. Běžel ke dveřím bytu a otevřel. Vešel Scutts, trochu bez dechu, protože dosti rychle vyběhl po schodech. Zaposlouchal se do toho, co oznamovala BBC, ale hlasatel teď už odříkával jen méně významné zprávy.

„Slyšel jsi zprávy od začátku?“ zeptal se. Steve přikývl. „Tak víš, co se stalo. Hergot, co je tohleto za zemi! Nalej mi hlt skotské!“

Vrhl se do křesla a jedním douškem vyprázdnil sklenici, kterou mu Steve nalil skoro do poloviny, jako kdyby to nebyl vysokoprocentní alkohol, ale voda. Rozkašlal se a otřásl. A hned znovu nastavil sklenku.

„Reuterův korespondent mě vzal s sebou, byli jsme tam dřív, než policajti všecko uzavřeli. Člověče, něco takového bych nechtěl vidět po druhé.“ Vstal a rozčileně pobíhal po pokoji. „Ostatně… od kdy se zajímáš o pana Kolla?“

„O Kolla? Proč?“

„Ta tvá roztomilá asistentka strávila včera podezřele mnoho času nad poznámkami o Kollovi. Tolik času, že si toho musel všimnout i ten trouba Scutts. Tak co?“

Steve se velmi soustředěně zabýval svou skotskou, kroužil jí ve sklence, potom ji válel po jazyku; chtěl získat čas.

„Žádný zvláštní zájem nemám,“ řekl nakonec pomalu, „je to prostě pozoruhodná figura. Zrovna ty jsi mi přece vyprávěl, že to je jedna z mála osobností západoněmeckého hospodářství, která není zatížena nacistickou minulostí.“

„Co bys řekl malému setkání?“ zeptal se Scutts a zkoumavě si ho změřil. „Ta pozoruhodná figura pořádá zítra tiskovku pro sekci zahraničních novinářů. Kromě oficiálních zpráv prý i zákulisní informace.“

„Kdybys to dokázal zařídit,“ nedbale odpověděl Steve, „něco takového by si člověk neměl dát ujít.“

„Pohovořím s předsedou. Zatelefonuju ti a řeknu, jestli to vyšlo.“

Mary na sebe dává čekat až nepatřičně dlouho, říkal si Steve. Pokoušel se zabít čas čtením, ale v regálech doktora Flinze vyšťoural jen vědecká díla a odborné časopisy. V rádiu odříkal hlasatel zprávu o počasí, potom program pokračoval nervy ničícím kávovým dýchánkem, při kterém paní ta a ta žvanila s paní tou a tou o tom, zda by měly ženy svým manželům dovolit trávit večery mimo dům. Steve, rozmrzelý dlouhým čekáním, poslouchal napůl ucha a díval se dolů na ulici.

Projel jím mírný úlek, když poznal dámu, která bez zvláštního spěchu přecházela ulici na červenou. Udivené a také rozhněvané pohledy chodců a řidičů sledovaly tu štíhlou osobu, jež bezstarostně, nedbale pohupovala kabelkou, a v přiléhavých, až po kolena vysokých botách pokračovala v cestě do Uhlandstrasse. Bezpodmínečně musím Mary vysvětlit, umiňoval si Steve, že něco takového si v Berlíně rozhodně nesmí dovolit. Zcela právem by ji mohl zastavit policista a požádat ji o průkaz, její jméno by proběhlo samočinným počítačem a nebylo by nijak vyloučené, že o několik hodin později, kdyby se proti nim všecko spiklo, by se ta informace dostala na Staengelův psací stůl.

Sotva vstoupila Mary na poslední schod, měl Steve už dveře otevřené. V chodbě, ještě než si mohla odložit plášť a kabelku, ji políbil na nos, ústa a uši. „Scházela jsi mi, miláčku, bylas strašně dlouho pryč. Ostatně: chodit po ulici s otevřenýma očima platí i pro tebe. Už nikdy nechoď přes křižovatku na červenou.“

Byla v nejlepší náladě a podivně vzrušená. „Steve, že neuhádneš, co jsem zjistila,“ řekla, aniž reagovala na jeho dopravně policejní napomínání. „Já už vím, kde bydlí noční vrátný z penziónu Ebert, který otcovu kabelu vydal tomu cizímu člověku. Musela jsem v čistírně čekat na tvůj oblek a tak mě najednou napadlo, abych ještě jednou zkusila v penziónu něco zjistit. A tak jsem se tam rozběhla. Velmi zdvořile mi tam řekli, že už u nich nepracuje; naoko jsem se tím spokojila, ale když jsem šla kolem recepce, pochlubila jsem se desetimarkovou bankovkou, a skutečně za mnou mužský, který tam seděl, za vteřinku zavolal, jestli mi může v něčem pomoct. Vyprávěla jsem mu, že bych pro toho bývalého nočního vrátného měla práci, ale nevím, kde bydlí. A on mi skutečně dal jméno a adresu… Tak co tomu říkáš! Reinhard Singer, Sylterstrasse 18. Musíme za ním, miláčku.“

Steve, který si právě natahoval kalhoty, řekl: „Děláme pokroky, mé moudré dítě, samozřejmě toho čistého pána Singera navštívíme, a to co možná nejdřív. Ale zítra budu mít nejprve tu čest, že poobědvám s panem Kollem.“

„Cože? Steve! Ale… jak to?“

„Všecko zařídí Scutts. Koll zítra pořádá tiskovku pro zahraniční novináře.“

Úřadujícím předsedou sekce zahraničních novinářů v západním Berlíně byl představitel BBC, který cosi zahuhňal Stevovi pod nos na uvítanou a potom ho rychle předal sekretářce, která nevěděla, kde jí hlava stojí, protože měla zařizovat několik věcí najednou. Přesto nezapomněla připomenout Stevovi patnáct marek, které musel zaplatit za jídlo, jež se při tiskovce servírovalo. Při takových schůzkách, vysvětloval Scutts, vlivní a dobře informovaní veřejní činitelé často projevují své vlastní názory na současné politické události, aniž by jim dávali obávaný oficiální nátěr. Uvážlivě však poskytují své informace jen takovým novinářům, o kterých vědí, že budou jejich údaje citovat, ale jméno autora zamlčí.

Restaurace, do které Koll tiskovou poradu svolal, se snažila nabídnout hostům bavorskou útulnost a ovzduší mnichovského dvorního pivovaru. Číšníci měli kulatá pivní břicha navlečená do kožených kalhot, které držely plstí podšité kožené šle; masitá kolena a modročervené křečové žíly personálu neposkytovaly právě utěšenou podívanou na tu krojovanou parádu.

Bylo přesně třináct hodin třicet, když jeden z číšníků uctivě otevřel dveře do restaurace a Josef Koll vešel. Když Steve toho člověka viděl tváří v tvář, necítil nic než děsivé zklamání, protože obličej toho muže mu neříkal vůbec nic, neprozrazoval nic o nadějích a obavách, o ideálech a snech, které roky obvykle do obličeje vyryjí a tím jej oživují.

Steve, který Kolla upřeně pozoroval, se cítil bezmocný, neschopný vyznat se v tom muži, který klidně, vážně, důstojně, bez náznaku arogance kráčel k předsednickému stolu. Na první pohled byl Koll nepochybně uhlazený, dobře oblečený, nanejvýš distinguovaný, jistým způsobem nepřístupný člověk, ale nepůsobil přitom nijak urážlivým dojmem, nijak se tím nikoho nedotýkal. Uměl nenuceně konverzovat, smál se, když se se svým partnerem v něčem shodl, se smíchem uděloval rozkazy. Steve se marně snažil představit si ho jako hauptsturmführera SS Wolfganga Kessela, který stovkám vězňů koncentračního tábora v Sachsenhausenu pomohl do hrobu. Cítil, jak v něm roste nenávist k tomu člověku, nenávist tak prudká, jakou zatím dosud nepoznal. Skoro dětsky prostě považoval za nespravedlivé, že ten člověk nemá zlo napsané ve tváři. Proč smí Koll působit tak sympaticky a přitažlivě, že mu člověk nemůže zazlívat ani to jeho odporné bohatství?

Novináři, kteří se v restauraci sešli, byli všichni zahraničními korespondenty, těch několik málo Němců mezi nimi zastupovalo zahraniční listy. Steve byl přesvědčen, že vědí právě tak dobře jako on, či ještě lépe, co se v tomto městě děje. Bylo možné, že on, Steve, je jediný, kdo se dověděl o Kollově minulosti, ale všem muselo být známo, čím se ten chlap v současné době zabývá a že se stal vedoucí figurou v obchodě s plutoniem. Přesto se kolem něho točili, polichoceně se usmívali, když Koll nonšalantně zdvihl ruku, aby je pozdravil, a s úšklebkem přikyvovali, když udělal prázdný vtip. A kdyby on, Steve, teď vyskočil a protestoval? Byl by sklidil jen unavené pokrčení rameny a „tak dobrá, ten člověk byl v SS. A co má být? To je dneska stará vesta, kterou není radno vytahovat na světlo boží.“

A přesto byl ten člověk stále ještě schopen dávat zabíjet lidi. Steva náhle zavalila něžná vzpomínka na Mary. Koll zabil jejího otce. Dalo by se namítnout, že Viner nebyl její vlastní otec, ale byl jediný, kterého kdy měla – a velice ho milovala. Steve v tom okamžiku poprvé pochopil, jaké jsou to city, jež Mary nutí jednat a jež ji ženou vpřed. Nespravedlnost, zklamání rozhořčení nad vlastní bezmocností tváří v tvář moci, svatý hněv prostého člověka, který se brání být věčnou obětí takových Kollů.

Předseda se zdvihl a zahájil tiskovou konferenci: „Paní a pánové, jsou mezi námi dnes dva hosté…“ Steve by si byl nejraději nafackoval, že toto úskalí nepředpokládal. „Všichni známe našeho čestného hosta, a mně zbývá jen jedno: srdečně panu Kollovi poděkovat, že dnes mezi nás přišel. Naším dalším hostem je kolega pana Jacka Scuttse, Mr. Blake. Vítám ho mezí námi.“

Scutts uštědřil Stevovi mírný šťouchanec do žeber, aby mu naznačil, že má vstát. Steve se na krátký okamžik zdvihl a pozoroval přitom Kolla, ale ve výrazu jeho tváře nedokázal zjistit žádnou změnu. Obličej toho člověka zůstával děsivě prázdný. Působilo to dojmem, jako by si Koll neustále poroučel zachovávat bezvýraznou hladkost své tváře. Pravda, vyskytlo se několik okamžiků, kdy se Koll zřejmě domníval, že ho nikdo nepozoruje, a potom působil podrážděným a chlípným dojmem.

Koll se s novináři dorozumíval německy; ačkoliv Steve německy téměř vůbec neuměl, vycítil, že Koll mluví skvěle a duchaplně. Sklízel salvy smíchu na účet Sovětského svazu a také USA vrazil několik lehkých štulců. „Tyto velmoci,“ provolal do sálu, „se pokoušejí zabránit, aby se národy ‚z Nuzovid‘ anebo národy méně majetné podílely na mírovém využívání jaderné síly. Německá spolková republika se však nikdy nesmíří s tím, aby byla považována za druhořadý národ. Už je na čase udělat za všecka ta obviňování z minulosti tečku, protože Němci už se se svou minulostí vyrovnali.“

Koll mluvil spatra, nepotřeboval vrhat občasné chvatné pohledy na připravený text, jako to dělají nezkušení řečníci. Když se občas odmlčel, aby si v duchu zformuloval myšlenku, měl ve zvyku prsty pravé ruky se hladit po bradě. Když se znovu předklonil a pokračoval v projevu, pokládal ruce na stůl. Přitom se co chvíli dotýkal své jmenovky, otáčel ji v prstech a kroutil a odsouval ji stranou, když se soustřeďoval na novou otázku.

Přinesli kávu, potom se podával koňak a doutníky. Všechno se chystalo k rozchodu. Koll, který se ještě musel zúčastnit konference průmyslové a obchodní komory, se rozloučil mírnou úklonou hlavy, holohlavý představitel BBC ho s uctivou, skoro patolízalskou zdvořilostí doprovodil ke dveřím. Společně s ostatními novináři se zdvihl i Steve; tvářil se, jako by si chtěl protáhnout nohy, a loudal se ke stolu předsednictva. Pomalu vytáhl z kapsy kalhot kapesník, otřel si nos a náhle jej jako neúmyslně spustil na Kollovu jmenovku, na ten kousek tvrdého papíru, kolem kterého už půl hodiny kroužily všechny jeho myšlenky. S úlevným povzdechnutím po něm šáhl a strčil obojí, lístek i kapesník, opatrně do kapsy saka.

„Jen abychom netriumfovali příliš brzy, Mary. Stále ještě je možné, že ty otisky nám dokáží něco jiného, než očekáváme.“

Mary ho něžně políbila. „A přesto, pomohls nám o pěkný kousek kupředu. A já jsem si jistá, že otisky prstů ukáží, že otec měl ve svých tvrzeních pravdu. Kdo by to měl vědět, když ne on!“

Steve rozprostřel na kuchyňském stole noviny a opatrně vysypal z kapesníku Kollovu jmenovku. Grafitový prach a fixovací prostředek koupil cestou v obchodě pro malíře, k tomu v drcení malý gumový klystýr pro kojence.

Rozřízl lístek na dva kusy, polovinu zdvihl pinzetou za růžek a položil ji doprostřed stránky novin. Potom vyfoukl do vzduchu grafitový prášek, jehož částečky se pomalu usazovaly na lístku a novinách. Po několika minutách Steve grafitovou vrstvu z kartičky sfoukl. Jasně a zřetelně se na ní rýsovaly četné otisky prstů, některé trochu rozmazané, jiné ostré, s jasně vykreslenými papilárními čarami.

„To je skvělé, že něco takového dokážeš,“ řekla Mary.

„Raději bys měla poděkovat Fridrichu Wilhelmovi Herschelovi,“ zamumlal Steve, který už si připravoval druhou půlku lístečku, aby postup opakoval.

„Kdo to je?“

„Muž, který objevil postup, jak učinit otisky prstů viditelnými, ovšem až několik set let po Číňanech a Japoncích.“

Druhá polovina jmenovky přinesla stejný výsledek jako ta první. Steve pečlivě ošetřil oba díly fixativem, aby se otisky nesmazaly. Jakmile fixovací prostředek uschl, položil první polovinu jmenovky vedle kopie Kesselových otisků prstů. Přinesl si lupu a oba otisky srovnával. Očividně byly totožné. Na jedněch i na druhých probíhaly papilární čáry obloukovitě.

„Podívej se na tohle, Steve,“ ukázala Mary rozčileně na otisk Kesselova ukazováku na drážďanské kopii, „ten je úplně stejný jako tady ten.“

Otisk Kollova ukazováku na jmenovce byl téměř úplný a značně ostrý. Byl zvlášť nápadný pro nepravidelnou vlnitou linii, jež byla naznačena na jedné straně otisku. Zřejmě tam měl drobnou, čistě zahojenou jizvu, jež se zachovala uprostřed obloukovitých papilárových čar. Bylo ji vidět i na drážďanské kopii. Otisk Kesselova ukazováčku z roku 1931 byl totožný s ukazováčkem Kolla z roku 1966.

„Proboha,“ chraptivě zašeptal Steve, „dokázali jsme to. Dokázali!“

Mary se šťastně roztančila kolem kuchyňského stolu, vyběhla, vrátila se s pláštěm vruce. „Přinesu láhev šampaňského,“ prohlásila. „Něco takového musíme oslavit a…“ nevinně zdvihla obočí a jen tak mimochodem dodala: „Ostatně bychom tu oslavu mohli konat i jinde, ty víš kde!“

Steve se podíval na hodinky.

„Hrom do toho, i do tvých hloupých hodin!“ křikla rozhořčeně, ale náhle ji napadlo, co ještě mají v plánu, a pokorně dodala: „Ano, ovšem, ten noční vrátný, na toho se ještě musíme jít podívat.“

Reinhard Singer bydlel v prvém patře starého činžáku ve Weddingu. Jména nájemníků a podnájemníků na narezavělých plechových schránkách na dopisy byla už skoro nečitelná. Vybledlá tabulka, přibitá před léty na zeď, oznamovala, že žebrota, podomní obchod a muzicírování se zakazují. Byl to pozůstatek starých dobrých časů. Schodiště s vyšlapanými rozvrzanými schody, kde se odlupoval hnědý olejový nátěr a kde zábradlí už neposkytovalo pevnou oporu, protivně páchlo smaženou cibulkou, kyselým zelím a dlouho nečištěnými záchody.

Na dveřích bytu v prvém poschodí vpravo objevili Steve a Mary nedbale utržený kousek papíru; byl zastrčený za zvonek a informoval o tom, že tu bydlí člověk jménem Singer. Ačkoliv Steve smáčkl hnědé tlačítko několikrát, nikdo neotvíral. Ani klepáním na dveře se jim obyvatele bytu vylákat nepodařilo.

„Pojď, zeptáme se naproti,“ navrhla Mary, Zazvonili a o několik vteřin později zaslechli šouravé zvuky a zařinčení bezpečnostního řetízku. Řetízek umožňoval otevřít dveře asi na šířku dlaně; tou škvírou na ně bázlivě civěly dvě bezbarvé, špinavě žlutými vlasy zpola zakryté oči.

„No,“ zapípala ustrašeným hlasem stařena, „copak chcete?“

Mary se omlouvala, že vyrušuje. „Vlastně jsme chtěli k panu Singerovi.“

„Bydlí naproti.“ Dveře se začínaly zavírat.

„On tu není.“

„Maká nebo je v hospodě.“

„V které hospodě?“

Dveře už byly otevřené jen na nepatrnou skulinu, skoro nehlučně se zavíraly, když ta stará žena odpověděla na Maryinu otázku lakonickým: „Bierquelle.“ Šouravé kroky se vzdalovaly, až se ztratily v obytné sluji.

Ukázalo se, že „Bierquelle“ je jedna z těch špinavých, zchátralých hospod, které už jsou v Berlíně vzácné a vyskytují se jen tu a tam v nejubožejších čtvrtích. Bylo tu možno dostat nejlevnější klobásy, nejlevnější pivo, nejlevnější kořalku a spousty laciných berlínských karbanátků – byla to láce, jež hospodským zajišťovala stálé hosty.

Když Steve a Mary vstoupili do zakouřeného výčepu, hlavy hostů se na okamžik otočily. Objednali si u pultu pivo a žitnou. Mladší žena, pravděpodobně snacha nebo dcera majitele, jim nápoje přinesla a položila je před ně na vydrhnutý dřevěný stůl.

Mary upila piva a znovu se vrátila k pultu. Hostinská, mohutná žena, která se sice doslova topila v sádle, ale přesto měla ostře řezaný obličej, beze slova ukázala na dveře, na kterých byl štítek s nápisem „Záchody“.

Mary zavrtěla hlavou. „Hledám pana Singera, Reinharda Singera. Je tady?“

„Reini,“ houkla hospodská do výčepu. Od jednoho ze stolů se odloupl drobný chlapík, utřel si hřbetem ruky pěnu s úst a přistoupil blíže.

Mary se mu pokoušela vysvětlit, že by si s ním chtěla pohovořit; po chvilce nedorozumění se jí nakonec podařilo přivést ho ke stolu. Reini si čile přihýbal piva i koňaku, který děvče na Stevovu objednávku přineslo. Když pochopil, že to pití nejde na jeho účet, nestydatě si poručil Asbach Uralt, to nejdražší, co mohla „Bierquelle“ poskytnout.

Kdo se na Reiniho podíval, okamžitě věděl, proč se ten mladý muž nedokázal v místě nočního vrátného penziónu Ebert udržet. Vypadal jako zpustlá lasička. Sako se zdálo koupené na jinou postavu, plandalo se mu kolem těla, na sepraném červeném pulovru ke krku bylo vidět, že už se nepatřičně dlouho neseznámil s nějakým pracím prostředkem, špičky bot se ohýbaly nahoru jako konce lyží. Reini v sobě sjednocoval skoro všecko, co může člověka nějak znetvořit. Dlouhý nos, obsypaný mastnými uhry, huňaté obočí srostlé na kořeni nosu, ospalé, matné oči, ústa s tenkými rty, jež hovořila o mnoha zklamáních, která musel přetrpět, a dlouhé, špinavé vlasy, za ušima přilepené k hlavě lacinou pomádou. Mluvil periferním berlínským dialektem, a tak se Mary musela hodně namáhat, aby mu vůbec rozuměla. Steve zahájil rozmluvu otázkou, zda by si Reini nechtěl snadno vydělat pár marek. Singer se rozpačitě obrátil stranou a přeběhl pohledem po výčepním pultu. Co to má znamenat? Když Steve navrhl, aby si o věci pohovořili jinde, kde je klidněji než v „Bierquelle“, přijal Singer ten návrh s úlevným povzdechem. Zná báječnou hospodu, kde je nikdo nebude rušit, chvástal se, tam nebudou nikomu na očích.

„Ne, proboha už žádné hospody,“ odmítl Steve, „ani kavárny. Co byste řekl svému bytu?“

„Tý starý díře?“ zaraženě se zeptal Singer a s trochou přemáhání dodal: „Nechal jsem tam po sobě pěknej bordel. Ale nechtěl byste mi aspoň naznačit, vo co de?“

Steve Singera uklidnil, že bordel mu vůbec nikdy nevadil, v bytě že to bude nejlepší, a aby raději hned vyrazili. Zaplatil mladé ženě, která je obsluhovala, zavěsil se do Singera a s mírným násilím ho vyvlekl z lokálu. Mary šla za nimi. Singer nestál už tak docela pevně na nohou, ale vlastně to bylo to jediné, z čeho bylo vidět, že svou žízeň přecenil.

Stále ještě se nezdál zcela přesvědčen o tom, že jeho byt je to nejvhodnější místo pro důležitý rozhovor, který nemá slyšet kdekdo. Mary se nakonec podařilo přesvědčit ho tím, že v malém hokynářství koupila láhev brandy a několik lahví piva a jednoduše prohlásila, že to pití jejich rozhovor oživí.

Když vešli do chodby, ze které vedlo několik dveří, ovanul je sychravý, zkažený vzduch Singerova bytu. Za neustálého řečnění a gestikulování zavedl Singer hosty do omlácené kuchyně, kde ze všeho nejdřív zapálil stará černá plynová kamna. Dvířka kamen nechal otevřená, aby teplo sálalo do místnosti a zahnalo vlhkou zatuchlost. Špinavé talíře se zbytky jídla, jež stály na kuchyňském stole pokrytém něčím neurčitým, Singer bez ostychu odsunul ke stěně, aby bylo místo pro něho a pro návštěvníky.

Mary objevila několik ulepených skleniček od kořalky, které Singer určitě nanosil odněkud z hospod. S okouzlujícím úsměvem, který Singerovi vůbec neposkytl čas zrozpačitět, se nabídla, že sklenky u vodovodu umyje. Když se naklonila nad kameninovou výlevku, snažila se dýchat co nejméně, protože vystupující hnilobný pach jí ihned zvedl žaludek. Singer se vůbec nepokoušel omluvit se za špínu a nepořádek v kuchyni. S naprostou samozřejmostí odšrouboval závěr láhve brandy a každému nalil pořádnou dávku. Korunkové pivní závěry při otvírání slibně zasyčely, přisunul každému jednu láhev; to, že budou pít z láhve, pokládal za samozřejmé.

„Tak vo co vlastně de?“ zeptal se, když si otřel ústa.

Mary mu řekla své jméno, ale to mu zřejmě neříkalo vůbec nic. Lhostejně potrhl rameny a netrpělivě sáhl po láhvi. Potom Mary trochu podrobněji pověděla, že přijela z Londýna a hledá otce, který naposled bydlel v penziónu Ebert.

„Hovno!“ Singer od sebe prudce odstrčil láhev s pivem. „Pořádný hovno! Vobá koukejte, abyste vodsuď vypadli, ale už aby to bylo! Chcete mně poštvat na krk policajty?“ vstal a zařval: „Ven!“

„Řekni mu, aby byl zticha a sedl si,“ poručil Steve, „že záleží jen na něm, jestli z toho vyvázne s hromadou peněz anebo poputuje do báně.“

„Já s tím nemám nic společnýho, já nejsem unavenej životem. Já jsem policajtům řek‘ všecko.“

Steve vytáhl novinářský průkaz a podržel jej Singerovi pod nosem. „Scotland Yard,“ řekl krátce, „zdá se, že jste ještě nepochopil, do jak nepříjemné záležitosti jste se namočil! V zavazadle toho Angličana byly důležité dokumenty, které se bezpodmínečně musejí najít. Spolupracuji s německou kriminální policií. Musíme najít člověka, kterému jste tu brašnu vydal.“

Singer si důkladně přihnul z láhve brandy, počkal si na Maryino přetlumočení a potom chvástavě a vzpurně prohlásil:

„Co vím, to sem řek‘ chlupatejm. Já toho chlapa neznám.“

„Třeba nám toho můžete říct o něco víc. Například bychom rádi věděli, jak vypadal ten člověk, kterému jste kabelu předal, jak mluvil, jak byl oblečený, jestli měl nějakou zvláštní chůzi. Zajímá nás i sebemenší maličkost a takové informace jsme ochotni slušně zaplatit.“ Singr tvrdošíjně mlčel.

„Bylo by pro vás skutečně líp, kdybyste s námi spolupracoval, mister Singer. Přišel jsem za vámi napřed sám, protože nestojím o to vymačkat to z vás na policejním revíru. Ale jestli nechcete…“ Steve s politováním pokrčil rameny.

„A čemu jako říkáte ,slušně zaplatit‘?“ hrubě se zeptal Singer.

„To závisí na materiálu, který nám poskytnete.“

„A vodkud mám vědět, že mě nepodrazíte? Třeba mě zatáhnete do ňáký šeredný šlamastiky.“

„Budou-li vaše informace za něco stát, postarám se o to, aby z nich vaše jméno vypadlo.“

„A prachy žádný?“

„Sto marek za trochu slušný popis toho člověka!“ Singer si hryzal nehty. „Máte cigaretu?“ zeptal se. Singer si jednu vzal a zapálil si ji, potom znovu hmátl po láhvi s brandy. Už si ji chtěl znovu nasadit k ústům, když mu napadlo, že před ním na stole stojí skoro plná sklenka koňaku. Třesoucí se rukou ji do sebe obrátil.

„A co byste dali za méno?“ zeptal se potom.

Mary cítila, že ta otázka na ni působí jako otřes, rozechvěla se.

„Dalších sto marek,“ řekl Steve, „ale dejte si pozor, mister Singer: jméno si dokáže vymyslet každý. Popis osoby taky. Chci pravdu, slyšíte? Z téhle bryndy se dostanete jen tehdy, jestli budete hrát poctivě.“

„A kolik vysypete za méno i s adresou?“ zeptal se po chvilce opatrně Singer.

„Říkal jste přece, že toho člověka neznáte.“

„Vopravdu? To sem řek‘?“ Singer se opovržlivě usmál. „Tak teda kolik za to dáte?“

Mary řekla anglicky Stevovi: „Myslím, že nás vodí za nos.“

„Právě to se musíme dozvědět,“ odpověděl Steve. „Zeptej se ho, jestli skutečně zná jméno a adresu.“

Singer odmítl na otázku odpovědět. „Tak kolik?“ opakoval tvrdošíjně.

„Čtyři sta marek.“

„Pět.“

Steve se podíval na Mary. Šlo o její peníze. Přikývla v tiché naději, že Singer je příliš opilý, aby se zabýval otázkou, zda patří ke zvyklostem Scotland Yardu rozdávat lidem peníze.

„Jestli se to dovíme, Steve, budeme zase o kus dál,“ řekla úpěnlivě a snažila se volit taková slova, která nezní podobně jako v němčině. „Jestli nás netahá za nos, jeho informace za ty peníze stojí. Přistup na těch jeho pět set.“

Steve několik vteřin mlčel, potom vytáhl balíček padesátimarkových bankovek, dvě z něho oddělil a podal je Singerovi, který po nich lačně sáhl. „To jen abyste viděl, že za dobré zboží platíme dobrými penězi.“ Posunul balíček kousek směrem k Singerovi. „Teď bych napřed rád věděl, jak jste zjistil jméno a adresu muže, kterému jste kabelu předal.“

Zdálo se, že Singer si rozvažuje, má-li vynést poctivou kartu. Znervózněl, peníze, na které se díval, ho přiváděly z rovnováhy.

„Proč jste policii neřekl, že toho člověka znáte?“ pokoušel se ho Steve přimět k řeči.

Singer se ušklíbl.

„Poněváč jsem to méno tenkrát skutečně eště neznal.“

„Nech ho přece mluvit, Steve,“ rychle požádala Mary, když si všimla, že Steve chce tomu chlapíkovi skočit do řeči.

„A kromě toho… chlupatý to vůbec nezajímalo. Jináč by mě byli strčili do lapáku a pořádně se mnou zacvičili. Jó, naše chlupatý… z těch za informace nic nevypadne.“

Singer požádal o další cigaretu, zapálil si ji a pokračoval: „Teda já jsem to méno toho chlapa vopravdu napřed nevěděl. Když mě vyrazili z toho penziónu, tak jsem chvíli makal u Aschingera, hned vedle ZOO, myl sem tam nádobí. A jednou se tam takhle přimotal ten chlap, co sem mu vodkázal tu tašku. Hned jsem zapad na hajzl, kdyby mě hledal. Kromě toho jsem musel rozhejbat filipa, rozumíte! Kdyby na něj byli přilepený chlupatý… no maucta. Ale von si tam jenom dal klobásu se salátem a cpal se u jednoho rohovýho stolu. Tak hele, tady si stojí chlap, po kterým dou chlupatý. Pročpak by neměl pustit chlup za to, že ho neprásknu? Zrovna mi dali vejplatu, tak jsem shodil zástěru a vypad. Co je to za štěstí, makat u Aschingera! Zvenku jsem si toho svýho chlapa vočihoval voknem. Dožvejkal klobásu a vypad. Já za ním, táhl sem se za nim pěknejch pár hodin. Zmiznul do kina. Já čekal; šel domů – já za ním; a tak jsem káp na to, že bydlí v Neuköllnu.“

„Zmáčkl jste ho kvůli penězům?“ zeptal se Steve.

„Ale… eště ne. Dyť je to teprve asi tejden, depak, ani ne celej. Nechtěl sem ho zmáčknout na vlastní triko, kdyby měl ňáký kumpány. Chtěl sem přemluvit jednoho známýho, aby mi píchnul, ale ten zvadnul, když slyšel, že po tom z Neuköllnu dou chlupatý.“

„Víte, jestli tam stále ještě bydlí?“

„To teda nevím, ale za pět kilo vám píchnu méno i s adresou.“

„Co myslíš, Mary, nevypráví nám tu pohádky?“ zeptal se Steve.

„To nemyslím. Poslouchá se to dost hodnověrně.“

„Tak docela mu přece jen nevěřím.“ Steve vysunul dolní ret a pravou dlaní si masíroval bradu.

„Tak dobrá, dostanete ty peníze,“ řekl po chvíli, „stovku už máte, tak ještě čtyři.“

Přitáhl balíček peněz, který stále ještě ležel mezi ním a Singerem na stole, a pomalu a přesně přetrhl bankovky v půli. Singer se na Stevovy ruce díval jako bez ducha. Ten posunul hromádku padesátimarkových bankovek k Singerovi. Tu druhou pečlivě poskládal do peněženky.

„Tak a teď ven s tou adresou,“ řekl.

Jako zkamenělý civěl Singer na přetržené bankovky, pokyvoval přitom hlavou a nakonec prudce sáhl po láhvi s brandy. Nakonec se přepůlených bankovek ujal Steve a vtiskl je Singerovi do ruky. „Tu druhou půlku,“ poklepal si na peněženku, „dostanete zítra, až si tu adresu překontrolujeme.“

„Tak fajn,“ řekl Singer, „vopravdu ty prachy přinesete?“

„Čestné slovo.“

„Tak v sedum. Tady u mě.“

„Ne. V sedm hodin před poštovním úřadem u stanice metra ZOO.“

„Ten chlap se jmenuje Grell, Neukölln, Teupitzer Strasse sto pětadvacet, druhý poschodí.“

Bylo krátce po osmé hodině večer. Steve a Mary stáli v průjezdu poblíž činžáku, ve kterém Singer bydlel. Stáli tam v té tmě už skoro čtvrthodinku a šeptali si jako dva milenci. Ve skutečnosti chtěli zjistit, zda Singer opustí svůj byt, když se s ním rozloučili.

„S tou kořalkou a pivem, co do sebe nalil, se už sotva odváží na ulici,“ mínila Mary.

„Myslel jsem na Grella. Říkal jsem si, že by ho mohl chtít varovat. No dobrá, tak pojďme, vypravíme se do Neuköllnu.“

Aby se dostali do Teupitzer Strasse, kde Grell údajně bydlel, museli napřed jet podzemkou a potom ještě jít pěkný kus pěšky. Alespoň přitom poznali Neukölln, jednu z nejpochmurnějších čtvrtí starého Berlína s šedivými, ponurými ulicemi. Ze zchátralých domů opadávala omítka, aniž se kdo cítil odpovědný za jejich údržbu a opravy.

Dveře domu v Teupitzer Strasse sto dvacet pět, ve kterém Grell bydlel, byly zamčené. Vedle tlačítek zvonků, umístěných vedle vchodu, visela tabulka se jmény nájemníků. Steve ani Mary nemohli jméno Grell objevit.

„Jen se podívej na tu klíčovou dírku,“ zasténal Steve, „něco tak starého, zanedbaného jsem celý svůj život ještě neviděl. Kdybychom si byli přinesli aspoň kousek drátu!“

„Počkáme, až někdo půjde dolů a odemkne,“ utěšovala ho Mary.

Trvalo skoro čtvrt hodiny, než se na schodišti konečně rozsvítilo světlo. Za mléčným sklem dveří se objevila postava, v zámku se otočil klíč. Otevřenými dveřmi proklouzl vysoký, hubený muž, klobouk hluboko naražený do čela, kolem krku šálu. Jeho obličej se nedal rozpoznat, stál zády k světlu.

„Dobrý večer,“ řekla Mary a chtěla vstoupit do chodby domu tak docela samozřejmě, jako by v něm bydlela, ale zapomněla si klíč.

„‚Brý večer,“ upjatě odpověděl muž. Ustoupil, aby Mary mohla vejít, potom rychle sestupoval po kamenných schodech před vchodem.

„Pan Grell?“ polohlasem na něho zavolala Mary.

Muž zpomalil krok, ukázal prstem nahoru a řekl: „Druhé poschodí“ a chvatně odešel.

Mary a Steve se na sebe bezradně podívali. „Já nevím…“ spustil Steve, ale vtom náhle zhaslo světlo na schodišti a on musel hledat vypínač.

Vystoupili do druhého poschodí a našli tam byt, na jehož dveře kdosi napsal na nátěr kuličkovým perem jméno Grell. Když Steve smáčkl tlačítko, slyšeli, jak v bytě řinčí zvonek.

Nikdo neotvíral.

„Ksakru,“ rozmrzele zavrčel Steve, „vsadil bych se, že ten chlap, co před chvilkou vycházel z domu, byl Grell. Singer, ta krysa, nás určitě zradil.“

Světlo znovu zhaslo. Steve ohmatával dveře, na jejichž vnější straně byla klika. „Tahle klika je dobré znamení,“ zašeptal. „Zkus ještě jednou zazvonit, když se nic nepohne, půjdeme dovnitř.“

V bytě znovu zařinčel zvonek.

„Teď nesmíme dělat cavyky,“ řekl Steve, když všecko ztichlo. „Grell je koneckonců člověk, který nám musí leccos vysvětlit a objasnit.“ Vytáhl malou baterku, která mu visela na svazku klíčů. V jejím slabém světle Mary viděla, jak Steve zasouvá lístek z kalendáře z plastické hmoty mezi zámek a rám dveří, potom se lehce opírá do dveří a tlačí kalendářík na západku. Náhle se ozvalo slabé cvaknutí, ve dveřích se objevil proužek tmy. Mary vklouzla za Stevem do bytu a stálá v tmavé chodbě, zatímco dveře zase opatrně zavíral.

Steve zdvihl nos a zavětřil. „Doutník,“ konstatoval, „docela určitě.“

Byl to typický činžákový byt. Do malé, nepravidelné předsíně ústily čtvery dveře. Steve jedny z nich otevřel; místnost, do které nahlédli, byla ložnice – záclony byly zatažené, postel ještě rozestlaná, dveře skříně dokořán, zásuvky vybrakované a pozvytahované, ačkoliv už byly prázdné. Vůně doutníku se mísila s pronikavým pachem starého těla. Na talířku, který sloužil za popelník, se vršily oharky doutníků. Steve jeden po druhém prohlížel, jeden nakonec podržel v ruce, přičichl k němu a řekl: „Tenhle je ještě teplý. Krucinálfagot, jsme my to ale idioti! Ten chlap nám upláchl před nosem.“

„Ale odkud věděl, že za ním přijdeme?“

„Že se ještě ptáš! Singer, ta zákeřná mrcha, žvanil.“

„Ale tak proč nám tedy vlastně všecko řekl?“

„Chtěl peníze. A potom se rozklepal strachy.“

„Vždyť ani neměl čas upozornit Grella,“ odporovala Mary.

„Třeba si počkal, až odejdeme, a potom si vzal taxík.“ Steve prohlédl ostatní místnosti v bytě. V koupelně visela na ramínku mokrá nylonová košile. Nařezané krajíčky chleba na kuchyňském stole byly na omak vlhké a čerstvé.

„Zůstávat tady nemá smysl,“ řekl nakonec, „zajdeme teď k Singerovi a trochu si s ním popovídáme. Potřebuje domluvit, aby měl o čem přemýšlet.“

„Proč ještě to všecko?“ unaveně a sklíčeně se zeptala Mary.

„On je tím spojovacím článkem ke Grellovi, a já jsem pro to, abychom kuli železo, dokud je žhavé.“

Tiše vycházeli z bytu.

Byl už pozdní večer, když znovu dorazili do ulice, ve které bydlel Singer. Rychlými kroky se blížili k špinavému, nevzhlednému domu, ze kterého po rozhovoru s tím mladíkem tak vítězoslavně vyrazili. Náhle položil Steve Mary ruku na rameno, zůstali stát a překvapeně se dívali na obrázek, který se jim naskytl. Před domem parkovalo policejní auto, po obou stranách vchodu utvořili uniformovaní policisté kordón. Muže, který zřejmě měl v úmyslu vejít do domu, zadrželi a požádali, aby se legitimoval.

„Tohle není zrovna náš nejšťastnější večer,“ řekl Steve teď už také skoro zoufale. „Dnes už se nám nedaří vůbec nic.“

Mary se domnívala, že ti policisté zase odtáhnou, až uniformovaní vykonají svou práci. „Teď už jsme na nohou tak dlouho, že to ještě chvilku vydržíme,“ domlouvala Stevovi.

„Tak radši počkejme v nějaké hospodě, než ta komedie skončí,“ naléhal Steve.

Našli malý lokál poblíž stanice podzemní dráhy a posadili se s pivem vedle výčepního pultu. O deset minut později vpochodoval do výčepu hromotluk v usedlém věku a houkl na hospodskou za pultem: „Zaplať pánbů, že máš ještě votevříno, Erno. Eště jsem dneska neměl ani hlt, a když přijdu ze šichty, co vidím? Policajti člověka nepustěj do ,Quelle‘. Co je tam za malér?“

Paní Erna za pultem, stálými hosty nazývaná ,veselá šenkýřka‘, jako by zrovna čekala, aby ze sebe vysypala tu novinku.

„Člověče, Emile, ty si eště vo tom neslyšel? Vodkráglovali tam chlapa.“

„Cože, u nás v Syltstrasse?“

„Bodejť by ne! Eště řekni, že tam bydlíš taky?“

„Člověče, Erno, dyť to je má ulice. Rychle, dej mi jednu tvrdou a dvojitou žitnou na to leknutí. A koho to vodpravili?“

„Vlastně bys ho měl znát. Takovej mrňavej hubenej, menuje se Singer. Reinhard Singer. Vobčas sem taky zapad. Nevypadal k ničemu. Ty ho znáš?“

„Reini Singer. Jasný, že ho znám. Bydlí ve vedlejším baráku. Jak se to stalo?“

Steve, který zachytil jméno Singer, povytáhl obočí. Mary odmítavě zavrtěla hlavou. Neměla teď chuť hovořit, chtěla si nejprve poslechnout, co si ti dva u pultu vyprávějí. ,Veselá šenkýřka‘ posunula muži po hladkém plechu pultu pivo a dvojitou režnou. S politováním pokrčila rameny. Samotné jí bylo líto, že mu nemůže poskytnout další informace.

„No jo, moc toho není,“ řekla důvěrným tónem a naklonila se nad pult, „lidi v přízemí prej slyšeli ňákej kravál a výkřiky a potom takovej zvuk, jako když sebou někdo praštil vo zem. Jeden nájemník koukal ze svýho bytu klíčovou dírkou a slyšel, jak ňáký chlapi dou dolu. Ale vidět nebylo nic, voni na chodbě vůbec nerozsvítili.

Ten človrda zavolal domovníka a s tím pak šli k Singerovi do bytu. Prcek prej už byl mrtvej, zapíchli ho jako tele, a do huby mu nacpali spoustu zmačkanýho papíru. Co tomu říkáš, Emile? Lidi říkaj, že prej za tím vězí ňáká gangsterská banda.“

Mary kývla hlavou ke dveřím. Steve zaplatil a oba vyšli z podniku veselé Erny.

„Vracet se tam nemá smysl.“ Mary vyprávěla Stevovi, co právě vyslechla.

„Chudinka mizerná, ten Singer, co? Je to nějak hrozně divné: Singer je mrtvý, když s námi promluvil – Grell vylétl z hnízda, než jsme si s ním mohli říct jediné slovíčko.“

Chvíli šli mlčky vedle sebe. Když chtěli zabočit za roh ulice, Steve náhle Mary zadržel. „Pst,“ sykl, když se ho chtěla něco zeptat.

Čekali. Přitiskl se ke zdi domu a trochu vystrčil hlavu. Ulice byla liduprázdná, až z jednoho průjezdu náhle vyklopýtal opilec, cosi si mumlal a přecházel ulici.

„Steve,“ chvatně řekla Mary, „myslíš, že nás sledují?“

„Tak zlé to ještě asi není. Ale dlouho už nám určitě pokoj nedají… po tom, co se dneska večer…“

„Myslíš, že Singer…“

„Přesně to si myslím. Brzy je budeme mít v patách.“

„Za deset minut budu mít večeři hotovou,“ slíbila Mary, když se kolem půlnoci vrátili do bytu.

Steve udělal grimasu, která Mary říkala ženystejněneumějívařit. Bránila se těm jeho grimasám tím, že při každé vhodné příležitosti špičatě tvrdila, že mužští s tím svým kuchařením nadělají, jako by to bylo něco neobyčejného, když se tu a tam postaví k hrnci s vařečkou v ruce. Zmizela v kuchyni a o chvilku později Steve slyšel, jak tam s velkým hřmotem cosi naklepává.

Šel na záchod a přinesl revolver. Zabalený do sáčku z plastiku visel v nádržce na vodu od chvíle, kdy přijel do Berlína. Byl to levný osmiranný bubínkový revolver španělské výroby ráže 22. V Soho bylo snadné přijít k takovým věcem a tam ho také Steve v jedné hospodě za čtyři libry získal. Hlaveň byla zkrácená, jméno výrobce a tovární číslo kdosi pečlivě vypiloval. Nebyla to zrovna zbraň, která by protivníka vážně ohrozila, ale Steve ji vyzkoušel v Eppingském lese a přesvědčil se, že funguje. S mírným odporem se na revolver díval, když do obývacího pokoje vstoupila Mary s tácem v rukou.

Okamžitě se zatvářila rozmrzele. „Musels ten krám vytáhnout zrovna teď? Ani podívat se na to nemůžu,“ řekla.

„Já taky ne.“

„A funguje to vůbec?“

„Co je s večeří?“

„Však ti nevystydne, je to tatarský biftek.“

Steve vzal revolver, vysypal si dlouhé patrony do dlaně a zasunul prázdný bubínek.

„Tak, teď je prázdný. Nic se nemůže stát. Tak se podívej, tahle malá páčka,“ ukázal palcem na pojistku, „se musí posunout dozadu, potom je revolver zajištěný… jako teď.“

Podal zbraň Mary. Smáčkla spoušť, kohoutek se zdvihl a zase spadl zpátky. „Tak tahle páčka to zajišťuje, to si musím pamatovat. Kdyby v tom byly náboje…“

„… tak by se nic nestalo,“ přerušil ji, „spoušť je blokovaná a úderník by nemohl do náboje narazit. Podívej se!“

Steve utrhl z vizitky úzký proužek papíru, vsunul jej mezi závěr a bubínkový zásobník a smáčkl spoušť. „Podívej se, lístek vypadá stejně jako předtím. A teď…“ posunul bezpečnostní páčku dopředu a smáčkl spoušť. Když proužek papíru vytáhl, byla v něm dírka. „Kdyby teď byl uvnitř náboj, nárazník by do něho udeřil a z hlavně by vyletěla kulka. Tak ještě jednou: když je páčka, vzadu – zajištěno; když ukazuje dopředu – odjištěno. To je všecko. Rozumělas?“

„To je strašná věc!“ byl jediný komentář Mary.

Steve vrátil náboje do zásobníku a revolver natáhl. Potom opatrně ochutnal tatarský biftek. „Báječné,“ křikl a s požitkem se dal do jídla, „pro mou postavu je to to pravé.“

„Říkáš ,postavu‘?“ zeptala se Mary. „Ty umíš člověka rozesmát! Kdybys to tak jedl tři měsíce každý den a nic jiného, tak bychom si možná někdy mohli popovídat o ,postavě‘.“

„Však k tomu dojde, poklade,“ souhlasil Steve a přidal si na talíř. V tom okamžiku zadrnčel zvonek.

Steve zkrabatil čelo a podíval se na hodinky, byly dvě hodiny po půlnoci. Sáhl po revolveru a strčil jej do kapsy saka. Potom šel otevřít. Na schodišti stál obtloustlý mužský, v ruce držel dopis a hromoval, že musel před domem dvacet minut čekat, než někdo ráčil otevřít. Je to svinstvo, že tu nejsou zvonky u domovních dveří, dodal rozmrzele. Koneckonců je taxíkář a ne pošťák.

„Slečna Vinerová?“ zeptal se, když se trochu uklidnil. Mary, která vyběhla za Stevem, udiveně přikývla.

„Mám vám tohle předat.“ Podal jí dopis a vyzývavě i vyčkávavě na ní civěl. Steve sáhl do kapsy kalhot a vylovil dvoumarkovou bankovku. Taxíkář se netajil tím, že takovouhle odměnu nepovažuje za tuzér, zahuhlal „brou noc“ a obrátil se na patě.

Dopis byl pečlivě přelepený lepicí páskou a Mary chvíli trvalo, než jej konečně otevřela. Text dopisu i podpis byly psány na stroji. Napřed jej přelétla, potom dopis polohlasem přeložila Stevovi do angličtiny:

„Vážená slečno Vinerová,

nedávno jsem se pokoušel zatelefonovat Vám do Londýna – bohužel marně. Najít Vás tady v Berlíně nebyla zrovna maličkost. Nechci se příliš rozepisovat a tak snad jediné: ujišťuji Vás, že oba sledujeme stejný cíl. Uvedu jen písmeno K. Bylo by dobré a užitečné, kdybychom pracovali spolu. Na každý pád mám spoustu styků, které by mohly být výhodné i pro Vás. Jste ochotna brzy se se mnou sejít? Domnívám se ovšem, že bude lépe, když Vám nebudu telefonovat a když se nesejdu s Vámi, nýbrž s Mr. Blakem, jako Vaším zástupcem. Navrhuji toto místo schůzky: kupte si plán Velkého Berlína (od firmy Richard Schwarz), spojte přímkou stanici podzemní dráhy Krumme Lanke a policejní revír 150 (na plánu čtverec G 6). Totéž udělejte mezi náměstím Johannaplatz a věží v Grunewaldu. Přímky se musí protnout na křižovatce cest v Grunewaldu poblíž jezera Teufelssee. Když tam Mr. Blake dnes odpoledne přesně v16.00 hodin přijde, rád se s ním seznámím. Od vidění ho znám.

Důležité: Mr. Blake musí dbát na to, aby nebyl sledován. Kdybych zjistil, že ho někdo špehuje, neobjevím se. Prosím, abyste to nepovažovala za přehánění. Po tom, co se stalo R. S., měli bychom pracovat tak, abychom se vyhnuli chybám jako v záležitosti G.

Franz Dietrich.“

Steve dopil kávu a zapálil si cigaretu. Disk jockey rozhlasové stanice britských vojenských jednotek ohlásil přenos z čajového dýchánku dámského klubu v Mönchengladbachu, na kterém bude žena plukovníka Heartfielda přednášet o aranžování květin.

Steve vztekle vypnul rádio. „Aranžování kytek! Čajový dýchánek! A samozřejmě filatelistický klub dortmundské posádky,“ vrčel „zatracený Angličani v cizině!“

„Tak už půjdeš?“ zeptala se Mary.

„Ano.“

„Ale může to být past.“

„Vim, ale zdá se, že zná, o čem píše: R.Si. A G.Reinhard Singer a Grell.“

„Proč tam máš přijít ty? Proč ne já?“

„Třeba si myslí, že se snáz zbavím pronásledovatele.“

„Anebo tě někdo chce odstranit z cesty a později se vypořádat i se mnou.“

Steve odmítavě mávl rukou. „Jdi si prohlédnout výklady. Někde se dobře najez – třeba u Kempinského. Podívej se na nějaký film. Já už mám nejvyšší čas podívat se na mapu, kde se má ta schůzka konat.“

Špendlíky označili čtyři body, o kterých se Dietrich ve svém dopise zmiňoval, a spojili je čarami. Jako pravítka použili krytu gramofonu. Přímky se proťaly uprostřed Gruriewaldu, poblíž jezera Teufelssee, jak Dietrich udal.

„Ten chlapec zná své řemeslo,“ řekl Steve uznale, „místo jako stvořené k tomu, abychom oba zjistili, jestli jeden z nás není sledován.“

„Byla bych ráda, kdybys mne vzal s sebou,“ poprosila Mary.

„Nesmysl, jen bychom zdvojnásobili riziko. Půjdu tam, protože svůj nejlepší trumf, totiž Grella, si prostě nemůžeme nechat ujít, musíme udělat všecko, abychom mu zůstali na stopě. Jestliže to byl on – a všecko na to ukazuje – kdo převzal zavazadlo tvého otce, je také skoro jisté, že s jeho pasem překročil hranici do Západního Berlína. A to nás zase přivádí na stopu pravděpodobného vraha. Musím tedy jít, je to jako ámen v kostele.“

Po několika minutách zamyšleného mlčení se Mary ustaraně zeptala: „Není ti to trochu divné, že ten Dietrich je tak dobře informovaný?“

„Také už mi to napadlo, ale ty jsi sama říkala, že už v Londýně jsi měla dojem, že pracuje pro nějakou protifašistickou skupinu, která nešetří čas ani peníze, aby odhalila bývalé nacistické zločince. Bohudík to není tak, že jen Koll má lidi, kteří pro něj pracují. Má je i druhá strana, a sakramentsky dobré.“

„Přesto by bylo idiotské věřit doslova všemu, co Dietrich řekne,“ trvala na svém Mary.

„Nu dobrá, ale to, co řekne, si napřed musíme vyslechnout,“ odporoval Steve.

Mary vstala. „Tak já se vzdávám. Udělám, cos mi doporučil, půjdu do kina, do restaurace, budu si prohlížet výklady.“ Objala Steva kolem krku a pevně se k němu přitiskla. „Já se tak bojím, že se ti něco stane,“ zašeptala.

V malém obchodě ve vedlejší ulici koupil Steve laciný plášť do deště a rádiovku. Z krámu vyšel s balíčkem a pečlivě dbal, aby se na ulici neotočil po eventuálním slídiči. Řidiči taxíku, který po chvíli zastavil, udal jako cíl jízdy obchodní dům KaDeWe. Když po deseti minutách jízdy taxík pomalu dojížděl v Tauentzien Strasse k chodníku, Steve vyskočil, ještě než vůz řádně zastavil. Oknem podal řidiči bankovku, ve které bylo započítáno i bohaté zpropitné.

Rychle se vmísil do proudu kupujících, kteří se sunuli do obchodního domu. Podařilo se mu okamžitě vklouznout do výtahu, který jel do nejvyššího poschodí. Jen vystoupil, vešel do kabiny, která odjížděla dolů. Když zastavila v prvním patře, Steve vystoupil; rychle proběhl kolem prodejních pultů, pěšky sešel do přízemí a bočním východem vyšel z obchodního domu. Znovu se vmísil do davu, který přecházel přes ulici, a zamířil k stanici podzemní dráhy. Dozorčí na nástupišti právě křikl: „RUHLEBEN, odstupte!“, když se Steve vmáčkl do vagónu.

Většina cestujících, kteří vlakem jeli, vystoupila na příští stanici. Steve se postavil na nástupiště, pozorně si je prohlédl a čekal až na signál k odjezdu, než zase vešel do kupé. Na náměstí Sophie-Charlotty vystoupil z vlaku i on, pohyblivými schody se dal měkce vyvézt na ulici a zašel do nejbližší hospůdky něco sníst. Potom vklouzl do kina, jehož reklamu o filmu pojednávajícím o callgirls ve Frankfurtu viděl z okna restaurace. Dal tři marky za místo v poslední řadě, ale ani se s těmi čipernými dorotkami z Frankfurtu pořádně neseznámil. Po deseti minutách se s nimi rozloučil a vyšel ze sálu postranním východem, který vedl k toaletám. V jedné z kabin si oblékl plášť do deště, klobouk sroloval a strčil do kapsy a na hlavu si nasadil rádiovku.

V té chvíli si byl Steve už zcela jistý, že setřásl eventuální pronásledovatele, ale přesto využil zbývající čas k tomu, aby tuto jistotu znásobil bezcílnými jízdami autobusy a procházkami. Když už byl čas vydat se na místo schůzky určené Dietrichem, zastavil kolemjedoucí taxík a nastoupil. Žádný vůz je nesledoval. Dal se dovézt až k jezeru Teufelssee.

Když dojel na místo, o kterém se Dietrich v dopise zmínil, jasné odpolední světlo se už rozplývalo v měkkém šeru. Do 16.00 hodin ještě něco chybělo, prošel kolem místa schůzky, jako by se procházel, mírným obloukem je obešel a za deset minut se zase vrátil.

Po jedné z úzkých postranních cestiček mu přicházel vstříc muž atletické postavy. „Mr. Blake?“ zeptal se, a když Steve přikývl, představil se. „Dobrý večer, jmenuji se Dietrich.“

Potřásli si rukama.

„Myslím, že bychom se měli dál tvářit, jako když se procházíme,“ navrhl Dietrich dokonalou angličtinou.

Steve měl dojem, že je stejně starý jako on sám, možná o maličko starší. Oblečený byl slušně. Příjemný zjev, na který se člověk rád podívá.

„Nebudeme plýtvat časem, mister Blake, už v Londýně jsem slečnu Vinerovou upozornil, že Západní Berlín je město, ve kterém se člověk snadno dopustí chyb. Tady musíme přesně vědět, co děláme. Obávám se, že si mou radu nevzala k srdci. Proto mohli Grella varovat, a Singera… no dobře, vždyť víte, co se stalo. Tomu jsme se mohli docela dobře vyhnout, kdybyste byli nejprve vešli do styku se mnou. Teď byla druhá strana varována.“

„Vy tedy o Grellovi víte?“ odpověděl Steve.

„Řeknu vám rovnou, že jsem se tomu problému přiblížil z jiné strany než vy.“

„Ale jak…?“

Dietrich mu jednoduše skočil do řeči. „Řekl jsem už Miss Vinerové, že tak jako ona i jiní mají zájem na tom, aby byli bývalí nacisté předáváni spravedlnosti. Je pochopitelné, Mr. Blake, že v takovém městě a za takových okolností jste nedůvěřivý. Velmi mne to mrzí. Kdyby byl ke mně měl Mr. Viner důvěru, mohl snad ještě být na živu.“

Dietrich vylovil z kapsy krabičku cigaret a nabídl Stevovi. Zapálil mu a pokračoval. „Grell, kterého se znovu snažím objevit, byl sice do vraždy spáchané na otci Miss Vinerové zapletený, ale vůbec o tom neví. Dostal pěkný balík peněz za to, aby jako údajný Mr. Viner prošel pohraničním přechodem ve Friedrichstrasse do Západního Berlína a v penziónu Ebert vyzvedl brašnu. Když se doví o vraždě, jistě z toho udělá závěr a přijde na souvislosti. Identifikovat mrtvolu bez jeho výpovědi bude těžké – pokud to mohu posoudit.“

„Dobrá, to může být váš názor. My však doufáme, že kromě Grella jsou i další lidé, kteří do této záležitosti mohou vnést světlo.“

„Ano, ano, chápu, Grell jistě není jediný spojovací článek. Někdo musel jet autem do východní části města a k jezeru Müggelsee… A jistě se zase také vrátil. To je další důležitá stopa, kterou musíme sledovat,“ souhlasil Dietrich.

„Když myslíte,“ suše a trochu upjatě odpověděl Steve.

„Uvědomujete si vůbec těžkosti celého případu, Mr. Blake?“

„Ty mne neodradí, a slečnu Vinerovou už vůbec ne.“

„Mne také ne, pokud se tím zabývám.“

Steve se ho otevřeně zeptal: „Považujete vůbec za možné, že celou tu záležitost úspěšně vyřešíme? Promiňte mi, ale nezdáte se mi o tom zrovna přesvědčený.“

Ditrich zůstal stát a zapálil si další cigaretu. Když sfoukl plamínek zápalky, ledabyle, aniž se na Steva podíval, se zeptal: „Začali jste už s pátráním?“

Steve se mu podíval do tváře a několik vteřin mlčel. Potom mu pomalu, lhostejným hlasem řekl: „Co vám mám na tu otázku odpovědět, Mr. Dietrich? Podívejte se, opravdu se vás nechci dotknout, ale… byl jste to koneckonců vy, kdo mne požádal, abych sem přišel, a teď mne tu podrobujete jakémusi křížovému výslechu. Odpovědi na otázku, kterou jsem vám položil, jste se vyhnul. Nevím, kdo jste, kdo vás touto prací pověřil, a zatím nemám žádné závažné důvody důvěřovat vám. Snad byste mi měl napřed říci, proč jste mě požádal, abych sem přišel.“

Dietrich zamyšleně přikývl. „Chápu vaši opatrnost. Vím, že vás jen těžko přesvědčím o svých poctivých úmyslech. Než vám na vaši otázku odpovím, musím vám povědět několik věcí. Ostatně bychom udělali lépe, kdybychom teď šli dál.“ Po několika krocích pokračoval: „Začnu tím, že Mr. Vinera zcela určitě nezavraždil někdo, kdo by jednal z příkazu některé tajné služby působící v Západním Berlíně. Kdyby byla do vraždy zapletena tajná služba, byla by použila Vinerova pasu k tomu, aby propašovala zpátky vlastního agenta. A také tu věc s kabelou by byla pravděpodobně zařídila jinak. Grell je bezvýznamný, tuctový kriminálník, dobře do toho obrazu zapadá. V jeho vlastním prostředí bychom měli hledat lidi, kteří byli do vraždy zapleteni kromě něho. A navíc musíme zjistit vlastní inspirátory. Ve svém povolání jste jistě získal zkušenost, Mr. Blake, že nejlepší, možná jediná cesta, jak proniknout k původcům kriminálních činů, vede gangsterským podsvětím. Potřebujeme-li určité informace, můžeme je tam koupit – za předpokladu, že víme, kde jsou k mání, a že můžeme zaplatit požadovanou cenu.“

Na zlomek vteřiny se odmlčel a vrhl na Steva pohled, jako by se chtěl přesvědčit, zda jeho úvahy sleduje a souhlasí s nimi. Steve ho požádal, aby pokračoval. Bylo mu jasné, že muž po jeho boku neříká nesmysly.

„Tak dobrá, byly to takové styky,“ řekl Dietrich, „které mne přivedly na stopu Grellovi. Možná že mi pomohou zjistit i novou Grellovu adresu. Totéž se vztahuje i na řidiče toho auta, či lépe na několik řidičů. Všecko svědčí o tom, že bylo použito několika aut. Vozy pravděpodobně projely nezávisle na sobě na druhou stranu a tam se setkaly na předem stanoveném místě. Při činu samém bylo asi použito jednoho auta. Protože se na činu podílelo několik osob, zvyšují se ovšem šance, že informace získám, jsem si skoro jist, že dříve či později určité informace dostanu.“

Pomalu procházeli kolem koše na odpadky. Dietrich pečlivě zamáčkl cigaretu a hodil ji do košíku. „Je víc než jisté, že vás a slečnu Vinerovou teď sledují. Čím víc teď toho budete podnikat, tím častěji podáte protivníkovi zprávu o tom, co děláte.“

Steve ho netrpělivě přerušil: „Byl bych rád, kdybyste teď konečně přešel k jádru věci.“

„Promiňte, ale jádro věci spočívá v tom, že chci vás a Miss Vinerovou požádat, abyste v záležitosti, o kterou nám jde, nehnuli ani prstem. Poskytnete mi tím čas, abych rychle dokončil vlastní pátrání o pozadí případu. Nebudete při tom nečinní, protože posloužíte jako vábničky, jako objekt, který odvrátí pozornost protivníka a zaměstná ho.“

„Dobrá, vy tedy chcete, abychom na dva, na tři dny převzali úlohu pasivního objektu, který má odvracet pozornost; ale co když vaše pátrání nepovede k žádným konkrétním výsledkům, a my jen zbytečně ztratíme spoustu času.“

„Mr. Blake,“ v Němcově hlase se teď zachvěl tón nevrlé netrpělivosti, „kdybych neměl úspěch já, nebudete jej mít ani vy. Prosím, abyste to měl na paměti.“

Po dlouhém odmlčení Steve s povzdechem řekl: „Tak dobrá, my tedy dáme pokoj.“

„Dobrá. Další otázka: Objevily se už dopisy, které Mr. Viner psal a odesílal za svého pobytu v Německu?“

Steve už měl na jazyku ano, ale v posledním okamžiku zaváhal a spolkl je. „Ne, pokud vím, tak se nikde neobjevily,“ odpověděl nejistě.

Na Dietrichově tváři se zračilo překvapení. „Všecka čest, že jste bez těch dopisů jako soukromé osoby objevili, že za Kollem se má skrývat jistý Kessel.“

Bylo zcela jasné, že Stevovi nevěří. Ať si myslí, co chce, řekl si Steve a tvrdošíjně mlčel.

„Už před časem jsem v Londýně Miss Vinerové řekl: Kdyby se takové dopisy objevily, musí je uschovat na zcela bezpečném místě.“

„Nemějte starost.“

„Dobrá, Mr. Blake. Ostatně vám doporučuji, abyste zatím nepodnikal žádné další výlety do východního Berlína, protože jste zcela určitě pod dozorem. Kdybyste se jednoho krásného dne pokusil překročit hranice, mohl byste vyletět do povětří.“

„Kdybychom neměli úspěch my ani vy,“ odpověděl Steve, „musíme přece lidi v NDR uvědomit, že Josef Koll se vlastně jmenuje Wolfgang Kessel.“ A po krátkém odmlčení: „A o Grellovi a Singerovi by také měli vědět.“

„Třebaže to vypadá indiskrétně,“ zdvořile odpověděl Dietrich, „ujišťuji vás, že to, co vím já, je známo i ve východním Berlíně. Jen díky pomoci přátel v NDR jsem se dověděl, že za Kollem se skrývá jistý Kessel. Postačí vám to?“

Steve přikývl. Za rozhovoru obešli jezero Teufelssee a blížili se k ulici Heerstrasse s rušným provozem.

„Ještě o jedné věci bychom se měli dohovořit,“ pokračoval Dietrich. Podal Stevovi lístek papíru, na kterém bylo strojem napsané číslo. Steve si teprve teď uvědomil, že po celou dobu měl Dietrich na rukou rukavice.

„Vaše číslo znám, Mr. Blake, mohu vám tedy zatelefonovat, kdykoliv to bude zapotřebí. Když se mnou budete naléhavě potřebovat hovořit vy, musíte z veřejné telefonní budky zavolat toto číslo,“ ukázal na papír, „necháte třikrát odzvonit, potom položíte sluchátko. To zopakujete dvakrát. Krátce nato vás zavolám já z veřejné telefonní budky domů. Když se ohlásíte, budu předstírat, že jsem vytočil špatné číslo a řeknu: ‚promiňte, to měla být šestka.‘ Anebo řeknu sedmička, osmička či devítka. To číslo znamená, že se můžeme sejít na stejném místě jako dnes, v šest, sedm, osm či v kolik hodin navrhnu. Cestou sem ovšem musíte velmi pečlivě dbát na to, abyste setřásl špehy. Kdyby se vám to nepodařilo, raději na schůzku nechoďte. Pokuste se o to až o dvě hodiny později. Dohodnuto?“

Steve přikývl. „A co když vám zavolám, a vy nebudete doma.“

„Ach, v našem elektronickém věku si těmihle věcmi nemusíme lámat hlavu, Mr. Blake,“ s úsměvem poznamenal Dietrich; zastavil se a dodal: „Nejlépe, když se rozejdeme hned tady. Když půjdete dál tímhle směrem, dojdete po sto metrech přímo ke stanici podzemní dráhy Heerstrasse. Ozvu se vám, jak nejdřív budu moci.“

Steve byl už hodinu doma, když se Mary vrátila z kina, stále ještě zmatená filmem, který viděla; byla to tvrdá kriminální historie s Frankem Sinatrou, který jako zázračný detektiv v mžiku vyřešil každou situaci tak skvěle, že Mary ani nestačila sledovat děj.

„Proč jen ses nestal soukromým detektivem,“ zanaříkala a vrhla na Steva sentimentální pohled, „všecko by teď bylo tak snadné.“

„Buď ráda, že jsem aspoň kuchař,“ suše odpověděl Steve. „Za tu chvíli, co na tebe čekám, jsem ti uvařil tvé zamilované jídlo: skopové kotlety s rokfortem a zapečenými brambory.“

Usmála se nad tou novinkou, ale potom ho požádala, aby jí nejprve řekl všecko, co odpoledne zažil.

Steve jí pověděl, že i Dietrich ví, kdo se skrývá za Josefem Kollem, a právě tak – jak Mary z jeho vyprávění pochopila – je úřadům NDR známo, co se děje, ovšem za předpokladu, že to, co Dietrich říká či naznačuje, je pravda. A nic o tom neuveřejnili. Právě tomu, čeho se Steve obával, se úřady NDR obezřetně vyhnuly.

„Měli jsme ty kopie dopisů už dávno zanést na druhou stranu,“ ustaraně řekla Mary. „A co teď vlastně uděláme s těmi otisky prstů?“ bezradně se na něho podívala.

„Možná že s těmi dopisy a otisky prstů máš pravdu, ale teď je na to pozdě. Sledují nás a Dietrich se domnívá, že za dva, za tři dny objeví stopu vedoucí ke Grellovi, máme mu pomáhat a dělat, o co nás požádá: vést docela normální život, prohlížet si výkladní skříně, zajít do kina, v klidu se někde najíst… a chodit spát už odpoledne.“

„Mně se takové nečinné vyčkávání nelíbí,“ pochybovačně odpověděla Mary. „Je to strašné, když člověk tak bez cíle běhá okolo, Jako já dneska odpoledne, a pořád má pocit, že ho někdo sleduje. Kdykoliv vyjdeme z bytu, hrozí nebezpečí, že sem někdo vnikne, všecko obrátí naruby a ukradne dopisy i otisky prstů.“

Pozorovala Steva, jak si prsty přejel po tvářích a zamyšleně vysunul spodní ret.

„Ty dopisy jsou jen kopie,“ řekl nakonec, „a Koll si mezitím prsty určitě neusekne.“

Vztekle se na něho podívala. „Nech si, prosím, ty hloupé vtipy. Mně je taková schlíplost protivná.“

„Mně taky. Ale můžeš mi snad říct, co máme podniknout, abychom sami, bez Dietrichovy pomoci, objevili Grellovu stopu?“

Mary chvíli uvažovala a potom musela pokorně přiznat, že nemůže.

„Tak vidíš,“ řekl Steve, „poskytneme tedy Dietrichovi ty dva dny, o které nás požádal. Stále ještě nám zůstává možnost spojit se s ním.“

Mary přikývla. „Ale Steve, ty dopisy a otisky… myslím, že bys je měl nosit u sebe,“ řekla prosebně. „Máš přece v saku dvě náprsní kapsy. Do jedné ty věci strčíme a já ji nahoře pevně zašiju. Nic ti z ní nevypadne a kapesní zloději se do ní také nedostanou.“

„Ve jménu Božím, staň se.“

„A ten tvůj revolver, taky ho už nesmíš nechávat v bytě.“

„Koupím si podramenní pouzdro. Viděl jsem něco takového v obchodě poblíž Bilky.“ Zašklebil se. „Stanu se tvým osobním agentem 007, miláčku.“

„Dobrá, a co Dietrich?“ Mary chtěla vědět, jaký udělal na Steva dojem.

„Zdá se, že je sakramentsky dobře informovaný. To, co říkal, má hlavu a patu. A přesto mi nějak nevoní. Má pravdu trochu příliš často. Užuž jsem mu pověděl, že máme ty dopisy od tvého otce,“ pokrčil rameny, „ale v posledním okamžiku jsem si to rozmyslel.“

Mary se zamračila. „Myslíš opravdu, že to bylo správné?“

„Já tomu chlapovi nevěřím. Nemohu si pomoci.“

Steve právě po třetí přecházel kolem mohutného Jilmu na křižovatce, když se zcela neočekávaně vynořil Dietrich. Jako by se domluvili, zamířili k jezeru Teufelssee. Nepozdravili se ani si nepodali ruce jako při prvém setkání.

„Musím s vám prohovořit dvě věci, Mr. Blake,“ začal bez úvodu Dietrich. „Za prvé: vím teď, kde se zdržuje Grell. Za druhé: vím, kdo řídil vůz k jezeru Müggelsee. Ten člověk žije v Západním Berlíně pod jménem Peter Schröder. Naoko jezdí s taxíkem, ale to je jen zástěrka. Ve skutečnosti obchoduje s marihuanou. Jako mnoho jemu podobných je ochotný udělat všecko, jen když to není příliš nebezpečné a on dostane dobře zaplaceno. Použili vozu ze západoberlínské půjčovny. To je pro nás výhoda, ačkoliv si jej samozřejmě vypůjčili pod falešným jménem.“

Vzrušující novinky! Steve s úlevou říkal, že teď se konečně dostali o pěkný kus dopředu. Vylekal se až tehdy, když Dietrich prohlásil, že on, Steve, musí příštího dne odjet do Frankfurtu nad Mohannem.

„Do Frankfurtu?“

Dietrich přikývl. „Grell je ve Frankfurtu. Toho si vezmeme na mušku prvního. Jeho výpovědi jsou pro náš další postup mimořádně důležité.“

„Ale…“ začal Steve.

„Přirozeně, žádný z těch dvou nic dobrovolně nepřizná, Grell zrovna jako Schröder. Proto potřebuji vaši pomoc. Napřed zajdeme ke Grellovi, budu se u něho vydávat za úředníka Spolkové kriminální policie, papíry mám v nejlepším pořádku. A vy musíte fungovat jako představitel Scotland Yardu. To z něho tak vyrazí dech, že začne zpívat. Zbytek přenechte mně.“

Steve si připadal jako člověk, který stojí ve vodě a pomalu ztrácí dno pod nohama. „A co má ten detektiv z Yardu dělat?“ zeptal se napjatě.

„Musíte mít doklad, který by Němec pokládal za policejní průkaz, třebaže trochu mluví anglicky. Nemáte zbytečnou pasovou fotografii?“

Steve vytáhl novinářský průkaz, který dosvědčoval, že je členem Národního novinářského svazu, centrály v Londýně. „Co říkáte tomuhle?“ zeptal se nedbale.

„Senzační. Víc štěstí jsme ani mít nemohli. Jediné, co ještě musíte udělat, je tohle: vystřihnete z nějakých novin nebo časopisu písmena, která dají slovo ,police‘. Samozřejmě jednotná velikost, jednotný typ písma. A těmi přelepíte slovo ,press‘. Grell stejně určitě neví, jak takový skutečný policejní průkaz vypadá. Slova ,Central London‘ na něho zapůsobí tak, že se rovnou položí.“

Přicházel proti nim párek milenců, drželi se za ruce. Dietrich se odmlčel a pokračoval v rozhovoru, až když byli z doslechu.

„Tak Grell je tedy ve Frankfurtu,“ řekl po chvíli, „a my dva, Mr. Blake, se tam zítra v deset hodin večer setkáme.“ Předal Stevovi kus papíru a ukázal na jména dvou ulic, jež na něm byla napsaná. „Je to křižovatka, zmýlit se nemůžete. Ukažte ten lístek taxíkáři… ale až když jste se přesvědčil, že nejste sledován. Také při odjezdu z Berlína si musíte být jist, že nemáte nikoho v patách. Opatřete si perónní lístek a do vlaku nastupte až několik vteřin před odjezdem. Jízdenku si kupte později, ve vlaku.“

Steve přikývl.

„Doufám, že se mohu spolehnout na to, že mé rady berete vážně. Jako zkušený žurnalista nepochybně víte, že každá pracovní sféra má vlastní osobité potíže. Aby se s nimi člověk vypořádal, potřebuje neustálý trénink. A protože vy, Mr. Blake, nejste na tyto věci zvyklý, musím je zvlášť zdůrazňovat – třeba to může vypadat nezdvořile.“

Steve znovu přikývl, tentokrát mírně netrpělivě. „Nedělejte si starosti, Mr. Dietrich.“

„No dobrá, to je všecko, a co je u vás nového?“

„Nic. Uvidíme se tedy zítra večer v deset hodin ve Frankfurtu.“

Teď bylo na Dietrichovi, aby přikývl. A náhle chvatně řekl: „Musím si rychle odskočit do houští. Trápí mne močový měchýř.“ A s mírně rozpačitým úšklebkem zmizel v podrostu.

Když Steve dojel do Frankfurtu, rozmrzele konstatoval, že mu zbývá ještě spousta času, který musí nějak ubít, než se bude moci vypravit na schůzku s Dietrichem. Pomalu procházel smutnými ulicemi nádražní čtvrti a nakonec vešel do hotelu třetí třídy, kde mu nabídli jednolůžkový pokoj za dvacet marek denně. Za jakýmsi barem seděla v restauraci majitelka toho zchátralého podniku. Dřepěla tam nepohnutě, tvář měla strnulou, jen pořád špulila rty. U vchodu do restaurace visela tabulka s nápisem „Teplá jídla jen do 15 hodin“. Steve nevěděl, co těch šest slov znamená, ale když viděl, čím se cpe těch několik málo hostů, kteří v restaurační místnosti seděli, přešla ho chuť. Odnesl si cestovní brašnu do svého pokoje a vyšel z hotelu.

Aniž to tušil, ubytoval se ve čtvrti pouličních děvčat. V předním traktu každého domu v okolních ulicích byl nějaký hampejz, hráčské doupě anebo obyčejný hodinový hotýlek. Ve výkladních skříních podniků byly vylepené spousty fotografií, zachycujících ordinérní ženštiny při všelijakých svlékacích scénách.

Pasáci, kteří čile pobíhali po ulicích, lákali kolemjdoucí do lokálů tvrzením, že představení za vteřinku začne, láhev piva stojí marku a host si nemusí nic jiného objednat. Vábničky, které měly rozhýbat mdlý obchod. Polootevřenými dveřmi bylo možno nahlédnout do šerých, červeně osvětlených barů, kde děvčata ve vysokých botách sahajících až k minisukním, nohu přes nohu, s hladovými pohledy číhala na nějakou tu nic netušící dušičku, která by se dala oškubat.

V ulicích obcházely své revíry další příslušnice nejstaršího řemesla. Postávaly v průjezdech a v domovních vchodech, občas se prošly po chodníku, vrtěly se v bocích, a jakmile se k nim přiblížilo nějaké mužské stvoření, polohlasem je oslovovaly: „Tak jak to s náma bude, drahoušku?“

Steve se skoro hodinu potuloval bez cíle, až nakonec zapadl do malé špeluňky, která patřila bývalému zápasníkovi v catch as catch can a byla vydekorována jeho fotografiemi. Všecky ho zachycovaly v životní velikosti, jak napíná deltové svaly, anebo si kamarádsky potřásá rukama s jinými „stejně slavnými“ sportovními hvězdami. Steve si objednal pivo a žitnou, a když mu vyšňořená číšnice objednané nápoje přinesla, mlčky ukázal na maďarský guláš nabízený v jídelním lístku.

Na rohu protější ulice byl takzvaný bleskový hodinový hotel. Zatímco čekal na jídlo, bavil se Steve tím, že pozoroval, jak rychle se tam ty milostné obchody odbývají. Od okamžiku, kdy se zájemce s některým z postávajících děvčat dohodl, až do chvíle, kdy ten hampejz zase opustil, neuplynulo v průměru více než sedm až osm minut. Děvčata vycházela z domu, aniž si pocuchala jediný vlásek svých turbanovitých, natupírovaných účesů; v patách za nimi muž, který je před chvilkou vlastnil. A slečny dál postávaly ve svých loveckých revírech, muži se ztráceli mezi chodci na druhé straně ulice.

Steve přemýšlel, jak to udělat, aby setřásl případného slídila. Při procházce si povšiml, že většinu zákaznictva povětrných děvčat tvoří američtí vojáci v civilu. Menšina v uniformách dávala přednost návštěvě hospod. Věděl, že málokterý z vojáků hovoří jinou řečí než svou mateřštinou. Dá se tedy očekávat, vyvodil z toho, že ty lehké holky musí umět trochu anglicky. Zaplatil a vyšel z lokálu. Poprvé od chvíle, kdy přijel do Německa, se necítil ve své kůži. Nikdy předtím neměl co dělat s prostitutkami. Chvíli mu trvalo, než si ujasnil tuto skutečnost a potíže, které z ní vyplývají. Pomalu šel kolem bloku domů, když do něho znenadání kdosi strčil. Dveře jakési malé kavárničky se prudce otevřely, vypotáceli se dva mladí chlapci a odcházeli pryč.

Na příštím rohu, v průjezdu prvního domu postranní ulice, stálo vysoké, trochu baculaté děvče. Když Steve na pár vteřin zpomalil krok, vycupitalo ven. Když se ho měkkým hlasem zeptala: „Wanna little love, darling?“, Steve sl rázem uvědomil, že i přes svou německou pokrývku hlavy nevypadá jako Němec. Angličtina té ženy byla zabarvená přízvukem, který zřetelně prozrazoval, jakou školu absolvovala – U. S. Army, největší universitu lehkých děvčat na světě.

„Pojď ke mně, darling. Krásný apartmá. Whisky. Hudba. Přijdeš si na svý.“

„Kolik?“ zeptal se Steve.

„Sto marek. Za celou noc.“

„Říkáš apartmá?“

„Jo, moc útulný.“

„Má ten dům zadní východ?“

Nedůvěřivě se na něho podívala. „Proč se ptáš, darling?“

„Má zadní východ nebo nemá?“ tvrdošíjně opakoval Steve.

„Má. Přes zadní dvorek na jinou ulici,“ odpověděla s nechutí, a znenadání hrubě: „Ale já vo žádný mrzutosti nestojím. Vodprejskni, soldier!“

„Kdo mluví o mrzutostech!“ Steve sáhl do kapsy a vytáhl padesátimarkovou bankovku. „Půjdu s tebou,“ řekl s naprostou samozřejmostí, „a potom zmizím zadním východem. Tu máš, vem si ji.“

„Nechci mít mrzutosti s poldama!“ trvala na svém a odvrátila se.

„Nesmysl, jaká policie. To je soukromá věc.“

„Buď vopatrnej, arniku. Mám milýho, ale vopravdovýho, ne nějakýho za prachy.“

Vedla ho postranní ulicí, jež vyústila do slabě osvětlené, pochmurné uličky, kde skoro v každém přízemí byly obchody a laciné penzióny. Poblíž jednoho z bordelů se žena zastavila, odemkla dveře domu, a když Steve za ní vešel, zase je zamkla. Když chtěla rozsvítit světlo na schodišti, Steve jí zadržel ruku. Stáli v přítmí. Celá zkoprnělá se ho zeptala: „Co je, ty už chceš jít? Vůbec nepudeš nahoru?“

Přikývl.

„Člověče, arniku,“ divila se, „a jinak jsi zdravej? To teda musíš bejt v bryndě.“

Steve nevěděl, jak to skoncovat. Zdlouhavé vysvětlování by stejně asi vedlo k nedorozumění.

„Ale to je v pořádku,“ řekl, „mám malé potíže.“

„No dobrá, tak teda vypadni.“

Steve jí podal padesátimarkovou bankovku. Vzala ji, pečlivě složila a potom mu ji strčila do kapsy saka. „Však ty ji eště budeš potřebovat.“

„Ale…“

Políbila ho. „Tak pojď už,“ naléhala.

„Vezmi si ty peníze,“ trval na svém Steve. „Mám jich dost.“

„Až budeš někdy potřebovat trošku lásky, zastav se u mě,“ odpověděla. „Jsem docela dobrá. Mám pěkný tvrdý prsa.“

Steve jí beze slova strkal peníze.

„Koukej, ať mně nedožereš, boy. Ty prachy si strč za klobouk.“

Energicky se otočila, sešla po několika schodech k zamčeným dveřím, jež vedly na zadní dvorek obklopený činžáky s malým čtvercem hvězdami poseté oblohy nad ním. Některá okna byla osvětlená, z několika míst bylo slyšet taneční hudbu. Po dvoře dlážděném kamennými deskami šel Steve za ní k dalším dveřím. Prošli úzkou chodbou podobnou chodbě v předním traktu a nakonec došli k dalším domovním dveřím.

„Vyjdeme společně,“ řekla, odemkla dveře, a když byli oba na ulici, pečlivě je zase zamkla. „Tak já pudu první. Ty musíš tamhle tudy. Nashle, darling. A vopravdu přídeš, když budeš potřebovat trochu lásky?“

Steve přikývl. Zasunul bankovku do peněženky a políbil ji. „Ano, opravdu. Na shledanou.“

Několik vteřin čekal, naslouchal klapotu jejích podpatků, potom přešel přes ulici, která se tu mírně zatáčela. V jednom z průjezdů čekal několik dalších minut, a když neuviděl nic podezřelého, rychlým krokem prošel do nejbližší dobře osvětlené ulice a zastavil taxík.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

Steve neměl tušení, kam by měl jet. „Opernhaus,“ řekl nazdařbůh.

„Okey, šéfe,“ zabručel taxíkář, který se rychle přeorientoval na svou chudou zásobu anglických slovíček.

U opěry naskočil Steve do rozjíždějící se tramvaje, zaplatil a po půlhodince vystoupil na liduprázdné zastávce. Chodil pustými ulicemi, zastavoval se na nárožích, naslouchal a nakonec se podél kolejí tramvaje vracel zpátky.

Nikdo ho nesledoval. Byl si tím teď zcela jíst. V duchu se ptal, zda ho po odjezdu z Berlína vůbec někdo sledoval, anebo zda špeh, kterého měl v patách, teď hlídkuje před domem toho baculatého nočňátka.

Taxík ho zavezl na nároží ulic Breite Strasse a Wilhelmstrasse. Ještě měl hodinu času. Protože byl na místě schůzky a „čistší“ než sklo, jak sl Steve s úšklebkem řekl, domníval se, že si může dopřát něco k pití. Padesát metrů od rohu nabízela malá hospůdka teplá jídla a prvotřídní nápoje. Vešel dovnitř, objednal si dvojitou porci svíčkové a dvě žitné a na dobrou půlhodinu zapomněl na Dietricha, Frankfurt i na blížící se návštěvu u Grella.

Dvě minuty před smluvenou dobou vyšel Steve z lokálu a vrátil se na roh ulice. Dietrich se vynořil v okamžiku, kdy se Steve chtěl po něm poohlédnout.

„Pojďte, nebudeme tu postávat,“ řekl a vedl Steva do postranní ulice. „Grell je stále ještě ve Frankfurtu, bydlí necelých dvě stě metrů odtud. Dnes už jsem ho nesledoval, ale před deseti minutami jsem procházel kolem toho domu a v bytě se svítilo.“

Mlčky šli ulicí. Steve cítil, že má nervy napjaté k prasknutí; přesto pociťoval honbu na Grella za cosi osvobozujícího, co mu přináší uspokojení. Byl si jist, že teď s pátráním pohnou. Od Grella musí vést stopa zpátky ke Kollovi, ovšem za předpokladu, že ji vůbec zachytí.

„Dejme tomu, že není sám… co potom?“ zeptal se starostlivě.

Dietrich pokrčil rameny. „Také už jsem na to myslel. Nikoho z nás nezná. Nejlépe bude, když zazvoním a zeptám se po rodině, která tam dříve bydlela. Nějací Konradtovi. Mohu říci, že na seznamu nájemníků jsem jejich jméno našel přeškrtnuté a jeho připsané. Grell si teď říká Brenneisen. Vy, Mr. Blake, budete stát o odpočivadle výš a sejdete dolů, když třikrát krátce zakašlu – takhle, ano?“ Dietrich to trojí zakašlání předvedl. „Nejlépe by ovšem bylo, kdyby byl Grell v bytě sám. Jestli má u sebe nějakou ženu, musíme ho přimět, aby ji poslal na vzduch. Řekneme mu, že si s ním musíme pohovořit mezi čtyřma očima.“

Steve se na něho pochybovačně podíval.

Dietrich se zasmál. „Nemějte obavy… Ten už musí být docela pěkně nervózní, když tak po anglicku vypadl z Berlína. Určitě bude zpívat jak slavík.“

„Spíš by měl být rozčilený kvůli svým kumpánům a bát se jich. Proč bychom mu měli nahánět strach my?“

„To záleží na tom, jak své úlohy zahrajeme. Hlavně kvůli tomu jsem chtěl, abyste byl u toho. Představitel britské policie! Máte ponětí, jak to u nás působí na člověka, který ukradl britský pas? A to všecko v souvislosti se zavražděním Angličana. Za to má jistých patnáct let basy.“

„To je ještě pořád lepší, než se dát zamordovat lidmi, kteří mají na svědomí Vinera a možná i Singera.“

„To je věc názoru.“ Dietrich se Ironicky usmál. „Ale to je jen jedna stránka věci, ta málo potěšitelná, to přiznávám. Ö mnoho důležitější je najít s Grellovou pomocí skutečné vrahy. Proto mu musíme nabídnout, že mu pomůžeme zmizet v Anglii, kde bude moci zůstat tak dlouho, dokud vrazi nebudou bezpečně za mřížemi. Doufejme, že na tuhle návnadu skočí. Mohl bych se vmísit do debaty a nabídnout nějaké peníze. Jsou lidé, kteří se o případ zajímají a za jeho objasnění by dobře zaplatili“

Steve si pohrdavě odfrkl. „Vážně si myslíte, že kriminálník z povolání na něco takového naletí?“

„Kriminálník z povolání!“ Dietrich se marně pokoušel potlačit domýšlivý úsměv. „Směšné! Mizerný vylupovač kabelek. Však on už se rozsype, na to můžete vzít jed.“

„A vy počítáte s tím, že ten pas má stále ještě u sebe?“

„To je dost nepravděpodobné. Ale třeba jej ještě neprodal na černém trhu. Takový gauner ví, co by pro něho mohlo být nebezpečné. Ale to už se co nevidět dovíme.“

„A co je s tím taxíkářem?“

„To vám povím později,“ odpověděl Dietrich podivným tónem. „Jsme na místě.“

Byli ve staré, zpustlé ulici, jejíž domy měly být už dávno zbourány. Ačkoliv se tu už léta nic neudržovalo a neopravovalo, bude ještě trvat celá desítiletí, než majitelé ty své barabizny prohlásí za zralé pro demolici – stále ještě vynášely nájemné, které jim stálo za to. Byty v nich byly učiněné díry, zchátralé, zubožené, se záchody mezi poschodími, společnými pro několik nájemníků. Do domu číslo 86, ve kterém měl bydlet Grell, se vcházelo velkým dřevěným průjezdem anebo malými vedlejšími dvířky. Tmavý, kočičími hlavami dlážděný průjezd vedl do bývalé uhlířské kůlny; byl dost prostorný, aby jím projel koňský povoz. Teď, pozdě večer, byl osvětlený žárovkou chráněnou drátěným košem. Po obou stranách průjezdu vedla do domu vyšlapaná schodiště.

Dietrich šel napřed. Smáčkl vypínač na chodbě a rozsvítil na schodišti. Špinavě kalné světlo se prodíralo žlutou, hmyzem zaneřáděnou koulí, která kryla žárovku. Schody ošklivě vrzaly, zábradlí, místy uvolněné, se kymácelo sem a tam. Dietrich se ve druhém poschodí zastavil a dal Stevovi znamení, aby šel dál. Než došel do dalšího mezipatra, zaslechl Steve zachrčení staromódního zvonku u Grellových dveří.

Nic se nehýbalo.

Po chvilce se to zachrčení ozvalo znovu.

Uplynulo několik vteřin, když Steve zaslechl, že ho Dietrich volá k sobě. „Ještě není doma,“ šeptal Dietrich, „asi zapomněl zhasnout. Tím líp, aspoň se tam trochu porozhlédneme.“

Světlo na schodišti už podruhé zhaslo. „Nerozsvěcejte,“ polohlasem řekl Dietrich Stevovi, který už měl palec na vypínači. „Tma je pro nás lepší.“

Začal cosi tropit se zámkem dveří. Zpočátku Steve slyšel jen šramot a škrabání. „Ksakru,“ ulevil si v jedné chvíli vztekle Dietrich. Potom cosi cvaklo a dveře se otevřely. Tiše vešli, Dietrich opatrně smáčkl kliku a dveře zavřel bez jediného vrznutí. Octli se v krátké páchnoucí chodbě. Z pootevřených dveří pronikal do chodby proužek žlutavého světla.

Náhle se na schodišti rozsvítilo a mléčným sklem dveří vpadlo do chodby běložluté světlo.

Dietrich se přitiskl k stěně těsně vedle Steva. Přímo cítili, jak jim oběma přeběhl mráz po těle. Schody skřípaly a vrzaly, zaslechli jakýsi smutný, žalostivý hlas, který se blížil a kohosi napomínal. Potom všecko ztichlo, bylo slyšet jen sípavé oddychování, a po několika vteřinách domlouvání: „Tak už pojď, Myško, už bylo té procházky dost.“ Zvuky se ozývaly z odpočívadla mezi prvým a druhým poschodím.

„Žvaní s nějakým pitomým psiskem,“ zašeptal Dietrich. „Psst!“ Jedním krokem byl u pootevřených dveří do pokoje, škubnutím je otevřel dokořán a přitiskl se vedle jejich rámu ke stěně. Nechtěl se vystavit nebezpečí, že Grell je přece jen doma a přivítá je se střelnou zbraní v ruce.

Pohybem, který prozrazoval cvik, se hluboko sehnul, přitiskl hlavu k rámu dveří a vrhl krátký pohled do místnosti – v té pozici, kterou eventuální protivník mohl těžko očekávat, tvořil jen těžko zasažitelný cíl.

„Ksakru,“ zaklel najednou Dietrich a prudce se napřímil. Grell byl doma. Ležel na zádech na rozházené posteli. Hlava mu visela přes pelest, v široce otevřených ústech bylo vidět podnebí. Horní zubní protéza ležela na podlaze. Široce rozevřené oči nevidomě civěly na strop. Na košili byla velká červenohnědá skvrna.

„Zůstaňte venku,“ řekl Dietrich Stevovi. Vešel do pokoje sám a pozorně se rozhlížel. Mrtvého se ani nedotkl. „Probodnutý!“ konstatoval. „Musíme okamžitě zmizet.“

Zděšený Steve nemohl odtrhnout pohled od mrtvoly.

„Tak rychle, člověče!“ naléhal Dietrich.

„Ale co pas?“ řekl Steve.

Dietrich se posměšně zasmál. „Přišli jsme pozdě. Tady už nenajdeme nic.“ Vytáhl kapesník a pečlivě otřel dveře v místech, kde se jich dotkl.

Když scházeli po vrzajících schodech, Dietrich zašeptal: „Je možné, že dům pozorují. Musíme se rozejít a snažit se, aby se nám nikdo nepřilepil na paty.“ Podíval se na hodinky. „Sejdeme se o půlnoci v baru Wildwest v Berliner Strasse u Hlavního nádraží. Přijďte tam, budu tam hned po vás.“

Steve osaměl v nejubožejší z frankfurtských čtvrtí. Bloumal prázdnými ulicemi a po špinavých náměstích. Několikrát se zastavil a předstíral, že vykonává potřebu. Nikdo ho nesledoval. Zastavil taxík, který ho dovezl k Hlavnímu nádraží. V kině poblíž baru, ve kterém se měl sejít s Dietrichem, probíhalo noční představení pornofilmu – mládeži do osmnácti let nepřístupno. Za necelou hodinu se v rozmanitých postelových scénách vystřídaly čtyři párky. Pět minut před půlnocí se Steve obrátil ke kinu zády. Nikdo za ním nevyšel a také na ulici žádného slídiče neobjevil.

Když vešel do zatuchlého lokálu, Dietrich už seděl u barového pultu. Představení, které se tu konalo každý večer, bylo právě v nejlepším – dvě ženy se tvářily, jako by spolu zápasily, ale ve skutečnosti se jen snažily strhat jedna z druhé šaty. Několik opilých amerických vojáků jim poskytovalo odborné rady.

Dietrich zničeně civěl před sebe. Objednal Stevovi whisky a s neproniknutelným pohledem sledoval ženy peroucí se na jevišťátku.

„Nevypadá to dobře, ale mohlo to dopadnout hůř,“ řekl nakonec Steve stísněným hlasem. „Je tu ještě ten taxíkář. Večer jste řekl, že mi o něm něco povíte.“

Dietrich kroužil sklenkou s hnědavou whisky a zkoumavě si Steva prohlížel, jako by odhadoval, zda mu může svěřit zprávu, která ho svrbí na jazyku. Potom do sebe rázem zvrhl whisky a objednal dvě další. Barmanka je s třesknutím postavila před ně a odcupitala na vysokých podpatcích na druhý konec pultu, kde seděli veselejší hosté.

„Všecko vám to ukážu černé na bílém,“ řekl konečně Dietrich nevesele. Vytáhl z kapsy saka noviny a rozložil je; byl to Berliner Abendblatt. TAXIKÁŘ ZAVRAŽDĚN, křičel palcový titulek.

„Co to znamená?“ zeptal se Steve. „Přeložil byste mi to?“

„Taxi-driver murdered,“ tlumočil Dietrich monotónním hlasem. „Ohlašuje vražda taxíkáře Petera Schrödera, spáchaná pouhé dva týdny po zavraždění Ernsta Rotha, sérii vražd taxíkářů?

Oddělení vražd odpovídá na tuto otázku záporně. Jako hlavní argument uvádí, že vražda spáchaná minulé noci byla dlouho připravována. Nespadá tedy do kategorie zločinů páchaných proto, aby se pachatel zmocnil noční tržby taxíkáře. Od doby, kdy mezi sedadlo řidiče a zadní sedadla byla zabudována neprůstřelná skleněná přepážka, vražd této kategorie značně ubylo.

Podle dosavadních zjištění oddělení vražd byl včera večer taxíkář vylákán ze svého sedadla. Pachatel – předpokládá se, že byl sám – měl u sebe těžký kufr, který musel být uložen do zavazadlového prostoru. Když jej Schröder zasouval dovnitř či vytahoval, byl zabit bodnou ranou do pravé ledviny. V kufru, který zůstal na místě činu, byly cihly zabalené do papíru. – A tak dál,“ řekl Dietrich, odložil noviny a znovu se trudnomyslné zadíval do sklenice.

„To byl ten člověk…“ začal Steve.

„… který ty zabijáky jedenáctého října odvezl do východního Berlína. Ano, pro nás to byl druhý nejdůležitější muž po Grellovi. A co teď? Jsme v troubě!“

Steve se podíval na zrcadlovou stěnu baru a viděl, že děvčata už ze sebe strhala skoro všecko a právě se chystala zakončit číslo společným tancem. Tak teď už vlastně nemají v rukách skoro vůbec nic, čeho by se mohli při pátrání po Vinerových vrazích zachytit. Singer, Grell, Schröder – všichni tři museli zemřít, protože jejich smrt se pro kohosi stala životní nutností. K vraždám docházelo vždy, když on, Mary… a ovšem i Dietrich měli blízko k tomu, aby odhalili roušku tajemství. Jeden z těch tří byl zcela určitě nevinný, u toho druhého se to dalo s velkou pravděpodobností očekávat, a ten třetí, který asi byl do vraždy zapletený, sotva mohl být tím skutečným vrahem. Stejně jako předtím nemají jedinou stopu, která by je k vrahovi dovedla, a duchovní původce těch sprostých zločinů sedí v bezpečí – ve větším bezpečí než tenkrát, když Mary a on, Steve, do Berlína přijeli.

Steve zahnal ty trudné myšlenky a podíval se Dietrichovi do tváře. Ten na něho upřel chladné a nepřátelské oči. „Bojím se, že si ještě ani teď neuvědomujete, co ten debakl znamená.“ Dietrichovi se třásl hlas potlačovanou zlostí.

Steve několik vteřin mlčel, potom stísněně řekl: „Pravděpodobně to znamená, že nejsme ani tak daleko, jak jsme byli na začátku.“

„Jsme!“ bez sebe vztekem se po něm opičil Dietrich. „Jsme, proboha!“

„Co je s vámi, člověče,“ i Steva se teď zmocňovala zlost. „Nemám snad pravdu?“

„Nevšiml jste si vůbec ničeho? Znamená to, že já jsem v koncích, pochopil jste to? Přes noc jsem beznadějně v troubě; po tom, co jsem vynaložil tolik námahy, abych si opatřil skoro dokonale věrohodnou kamufláž. A teď? Všecko je v pekle, protože jsem byl idiot a pořád napravoval kopance, které jste napáchali. Měl jsem se vykašlat na vaše neohrabané pokusy hrát si na detektiva. Kdybyste byli měli aspoň tolik rozumu, abyste se do ničeho nepletli a nechali jednat nás! A jenom nám eventuálně poskytovali důležité informace…“ nechápavě vrtěl hlavou. „Ale kdepak, panstvo se do toho musí vrhnout po hlavě a nechá po sobě stopu, kterou by i slepý nahmatal berličkou.“

Steve mlčel, nemohl v tom okamžiku přemýšlet, jeho mozek jen zaznamenával výčitky, které mu Dietrich vrhal do tváře.

„Ještě dvakrát whisky,“ křikl Dietrich na barmanku. Zdálo se, že si ani nepovšiml, jakou bryndu jim tu nalévají namísto skotské – míchanici jedné třetiny whisky a dvou třetin slabé vodky. Když před ně děvče postavilo sklenky, Dietrich se Stevovi omluvil: „Promiňte mi, že mi tak ujely nervy. Pro mne je to opravdu těžká rána. A tak slibně to už vypadalo.“

Steve ještě stále mlčel. Byl by se rád Dietricha zeptal, z které strany začít znovu, ale výpady toho Němce ho zatlačily do defenzivy a připravily ho o odvahu klást jakékoliv otázky.

Dietrich kolébal sklenkou, led tiše zvonil o sklo. „V mém povolání je zlé, když člověka odhalí. Znamená to doživotní odsouzení k práci u psacího stolu. A vzhledem k infantilním chybám, které jsem napáchal, bude ten stůl hodně malý a bezvýznamný. Dobrá, to je koneckonců má věc – daleko horší je, že Koll se teď může cítit jistější než kdykoli dříve. Proč musel Kolla poznat zrovna Angličan, proč to nemohl být jeden z té spousty Němců, kteří v tom sachsenhausenském koncentráku seděli?“

„Na to se dá snadno odpovědět,“ bezelstně odpověděl Steve a vůbec si neuvědomil, že se právě chystá povědět Dietrichovi o dopisech, které Mary dostala od advokáta. „Mr. Vinner poznal Kolla podle podivné výslovnosti angličtiny. Mluví totiž se skotským přízvukem.“

Dietrich na něho upřel nevěřící pohled. „Odkud to víte?“

Steve mu vyprávěl o dopisech, které Maryin otec deponoval u advokáta.

Dietrich tiše zasténal. „A vy jste to celou tu dobu věděl? Není to přece dávno, co jsem se vás v Berlíně ptal, jestli snad Miss Vinerová nedostala od otce nějaké dopisy.“

„Můžete nám snad vyčítat, že jsme vám nedůvěřovali?“

Dietrich chvíli mlčel, potom klidně řekl: „To nemohu. Já vám vyčítám jen to, že jste si namlouvali, že můžete něčeho dosáhnout na vlastní pěst. Stejně jako novinařina vyžaduje i pátrání zkušenosti a jemný čich, ten takzvaný nos, který člověk má – anebo taky nemá. To jste si měl uvědomit ze všeho nejdřív a, přenechat celou záležitost povolanějším.“

„Například komu?“ vybafl na něho Steve.

„Buď mně, anebo – když už jste mi nevěřili – těm lidem na druhé straně zdi.“

„Nedůvěřovali jsme ani jim. Asi to byla chyba,“ připustil Steve.

Znovu se na chvíli odmlčeli.

„Ještě jednu věc, Mr. Blake: Řekl jste, že jste se z dopisů dověděl, jak Viner Kolla objevil. Bylo tam ještě něco jiného, co by nás mohlo zajímat?“

„Nic, opravdu nic. Spousta nepodstatných věcí, postřehů z Německa a tak.“

„Nijak se mi nezdá, že v Západním Berlíně jsou ty dopisy v bezpečí,“ řekl Dietrich.

„Jsou to jen kopie,“ ujistil ho Steve, který se musel krotit, aby si nepoklepal na kapsu saka, ve které byly zašité. „Originály jsou v Londýně.“

Dietrich přikývl a nijak se netajil, že se mu ulevilo. „Doufejme, že se u toho advokáta neztratí.“

Steve neodpověděl.

„Potom je tu ještě jedna maličkost,“ pokračoval Dietrich, „taková drobnost. Ačkoliv vím, že mi plně nedůvěřujete,“ odmítavě zdvihl ruku, když zjistil, že Steve se chystá odporovat, „přece jen vám velmi naléhavě doporučuji, abyste ty dopisy co možná nejdříve doručili do východního Berlína. Teď už skutečně nezbývá nic jiného, než odhalit Kolla politicky, a ty dopisy by při tom mohly sehrát důležitou úlohu. Tady u nás je samozřejmě budou chtít odbýt jako chiméry poněkud nepříčetného staříka, ale snad povede jejich uveřejnění k dalším osobám, které by Kolla mohly identifikovat. Možnost obvinit Kolla z vraždy na Vinerovi je podle mého názoru v této chvíli nepatrná. Už i tak bude dost obtížné prokázat s těmi chatrnými doklady, že Koll je vlastně Kessel. Ale i tak jsou ty dopisy lepší než nic.“

Steve náhlé pocítil nutkání povědět Dietrichovi o otiscích prstů – prostě tomu přemoudřelému žvanilovi ukázat, že Mary a on mají ještě další trumf v kapse. Už už se chystal mu to povědět, ale potom si to přece jen ještě rozmyslel. „Postarám se o to, aby se kopie dopisů dostaly do východního Berlína,“ přislíbil.

Dietrich se napil a jen jako mimochodem poznamenal: „Já se do Západního Berlína nevrátím. Je tam teď pro mne příliš horká půda. Zatím se tedy vidíme naposledy. Franz Dietrich se musí vypařit. Mrzí mě, že ta naše krátká spolupráce neměla takové výsledky, jaké mohla mít.“ Melancholicky se usmál a natáhl ruku. Steve jí potřásl. „Good bye,“ řekl polohlasem a zdvihl sklenku na pozdrav, když se Dietrich otočil a šel ke dveřím. Otočil se zpátky k pultu, dopíjel svou whisky a v duchu se podivoval nad tím, proč se ve zlomku vteřiny rozhodl, že Dietrichovi o otiscích prstů nic nepoví. A náhle ho osvítila odpověď: Proč asi Dietrich, který uměl tak mazaně všecko popadnout za správný konec, nikdy ani nepomyslel na to, co měl přímo před očima – na to, aby získal Kollovy otisky prstů? Copak neví, že úřady NDR mají otisky prstů jistého Wolfganga Kessela?

Steve se pokoušel rozvíjet tu myšlenku dál, ale pocit zklamání a nezdaru v něm byl tak silný, že nedokázal logicky rozvažovat. Seskočil s barové stoličky a udělal několik kroků k východu, když na něho barmanka zavolala, že v tomto podniku se útrata platí před odchodem. V duchu zaklel a vrátil se k pultu. Chovám se jako příživník, pomyslel si vztekle a hodil na pult bankovku.

Mary seděla schoulená v koutě velké pohovky, tvář napjatou, strnulou zklamáním a zmařenými nadějemi.

„Nesmíme si nic namlouvat,“ řekl Steve, který přecházel z jednoho kouta pokoje do druhého, „jsme dobří tak pro okresní přebor a pokoušeli jsme se hrát proti extralize. Zacvičili s námi, že z nás cucky lítaly.“

„Proboha, přestaň tu už konečně běhat sem a tam,“ podrážděně ho požádala Mary.

„Ovšem, miláčku, jak si přeješ.“ Steve se vrhl do vysokého ušáku a hledal po kapsách cigarety. „Všecko, co by bylo prokázalo spojitost Kolla s vraždou na tvém otci, protivník zablokoval. Neexistuje jediná nit, kterou bychom ještě mohli sledovat. Celou tu dobu byli o koňskou hlavu před námi. Dopisy tvého otce a Kollovými otisky prstů bychom eventuálně mohli dokázat, že za Kollem se skrývá Kessel, ale nikdy nedokážeme, že Koll je vrah.“

„Příliš snadno se vzdáváš,“ odporovala Mary.

Steve se s povzdechem zdvihl, zašel k sekretáři v rohu místnosti a nalil si whisky.

„Dej už tomu pokoj,“ zavrčela Mary.

Obrátil se, vrhl na ni výmluvný pohled a beze slova nalil whisky zpátky do láhve. „Připadám si, jako bychom byli už léta svoji,“ řekl klidně. „Jsem takový, jaký jsem. Potřebuješ-li nějakého supermana, budeš si muset najít někoho jiného.“

„Nehněvej se, Steve, ale asi už jsem úplně na dně,“ odpověděla tiše.

V tom okamžiku zazvonil telefon.

Steve se předklonil a zdvihl sluchátko. „Alo,“ řekl francouzsky, „qui est lá?“

Ve sluchátku se nic neozývalo, potom cosi tiše cvaklo.

„Chtějí se přesvědčit, jestli jsme doma,“ řekl Steve, když sluchátko pokládal do vidlice.

Mary se zděšeně dívala na telefon. „Co budeme dělat?“ zašeptala.

„Musíme zachovat klid, to je teď to nejdůležitější,“ odpověděl Steve. „Myslím, že Dietrich měl pravdu. Musíme všecky ty věci, dopisy, otisky prstů, dopravit na druhou stranu – teď, ihned, v tomto okamžiku.“

„Tak tedy pojďme! Rychle!“

„Oba dva ne, Mary.“

„Nemůžeš mne tu přece nechat samotnou,“ vzepřela se.

„Pst, miláčku,“ pohladil ji po tváři, „dobře mne poslouchej.“ Odběhl k rádiu, zapnul je a hledal stanici, která by vysílala pop-music. Když se místnost naplnila pronikavými synkopami, polohlasem jí řekl do ucha: „Tenhle byt docela určitě pozorují; měli jsme na to přijít už dřív. Mám tento plán: vyjdeme společně z domu a za chvíli se rozejdeme. Já zajedu na druhou stranu a předám materiál dr. Ginglassovi. Ty zatím odněkud zatelefonuješ na letiště v Tempelhofu a objednáš dvě letenky na prvé letadlo do Londýna, které poletí po sedmnácté hodině,“ podíval se na hodinky, „ne, raději po devatenácté hodině, jinak bychom to nestihli.“

Přikývla. „Ale…“

„Žádné ale. Vezmeš si s sebou jen peníze, všecko ostatní zůstane tady. Mou letenku deponuj u celní kontroly na letišti… ačkoliv ne, raději v kanceláři BEA. A sama jdi rovnou do čekárny a vyřiď si celní a výjezdní formality. Tam už se ti nic nestane. Sejdeme se tam.“

„A co byt? A naše věci?“

„S tím si teď nemůžeme lámat hlavu. Zatelefonuji z Londýna Scuttsovi – anebo možná už z letiště – a nějakou historku si pro něho vymyslím. Scutts dá všecko do pořádku.“

„Raději bych zůstala s tebou. Steve, Bojím se.“

„Uvažuj, Mary, když se teď rozloučíme, máme nejlepší šanci, jak ty věci dostat v pořádku přes hranici. Když telefonicky objednáš letenky, ale kufry tu zůstanou, bude druhá strana přesvědčena, že se tu ještě několik hodin nebo dní zdržíme. Pojď, miláčku, nemáme mnoho času.“

Oblékli si pláště. Steve vypnul rádio. U dveří bytu zašeptal: „Tohle vezmi k sobě. Dej si to do kabelky. Nechtěl bych s tou věcičkou jet přes hranici.“

Mary vzala revolver opatrně do ruky a uložila jej až dospod velké kabely, kterou nosila přes rameno.

Kolem devatenácté hodiny si byla jistá, že něco nevyšlo. Letadlo do Londýna mělo odletět za necelou hodinu. V devatenáct hodin stornovala letenky a zaplatila stornovací poplatky. Objevila telefonní budku, ze které mohla pozorovat halu, kterou Steve musel projít… kdyby ještě přišel. Každou čtvrthodinu telefonovala do bytu v Uhlandstrasse a plna strachu naslouchala vyzvánění, které nikdo nepřerušil.

Vrátit se sama do bytu bylo nad její síly, ale zároveň jí bylo jasné, že na letišti strávit noc nemůže. Zatelefonovala tedy kolem desáté večer do recepce hotelu Am Zoe a požádala o jednolůžkový pokoj. Paní, která objednávku přijímala, jí slíbila, že bude pokoj rezervovat do půlnoci. Mary byla přesvědčená, že ji sledují, ale domnívala se, že neudělá chybu, když Stevovi zanechá vzkaz, kde bude přes noc. Úředník za přepážkou, který si vzkaz zapisoval, si ji s obdivem prohlédl a v duchu se ptal, co je to asi za mezulána, který vypeče takovouhle ženu; a jeho kolegyně si zase lámala hlavu nad tím, jaký to asi musí být báječný muž, když si může dovolit být tak vybíravý.

Z hotelu Mary znovu zavolala do bytu. Zvonek telefonu drnčel do pusté prázdnoty, odpověď se neozvala. Vytočila číslo Jacka Scuttse, ale když se ozval, položila sluchátko. Sotva by jí mohl pomoci, a připadalo ji nepoctivé zatáhnout ho do jejich a Stevových těžkostí.

Usilovně si lámala hlavu nad tím, zda Steva zadrželi ve východní či západní části města. Myšlenky, které se rozběhly jiným směrem, okamžitě zaháněla. Nesmím myslet na Singera a Grella, vtloukala si do hlavy, nesmím, to prostě nesmím. Aniž by to byla mohla logicky zdůvodnit, cítila, že její podezření vůči lidem na druhé straně té zdi vzrůstá. Marně si říkala, že ona a Steve musí za jediného svého nepřítele považovat Kolla. Jejího otce však zavraždili na druhé straně té kamenné hranice. Koll s tím faktem kalkuloval tak neobyčejně mazaně, že mu podlehla i Mary.

Živě si představovala, s jakými palcovými titulky se noviny vrhnou na své poctivé čtenáře:

Viner – dvojitý agent? Jak dopravili Vinera k Müggelsee? Proč komunisté nedovolili, aby Sachsenhausenský vězeň zůstal naživu?

O mrtvém mohou psát, co se jim zlíbí. Ale Koll, který žije a je nezměrně bohatý, může právně stihat každé noviny, jež by se odvážily otisknout proti němu jediné slůvko, které nemohou dokázat před soudem, i kdyby bylo stokrát pravdivé.

Usnula neklidným spánkem dříve, než se stačila vysvléci. V noci se několikrát prudce vzbudila, v srdci stejnou mučivou nejistotu, s jakou usínala.

K ránu znovu zatelefonovala do bytu. Její naděje – pokud v ní nějaká jiskřička ještě vůbec doutnala – byly znovu zklamány. Když pokládala sluchátko, slzy jí stékaly po tvářích. Oblékla se, skoro se při tom ani nepodívala do zrcadla, a když si překartáčovala vlasy, zazvonila na číšníka.

Objednala si lehkou snídani, a když se trochu najedla a napila, cítila se aspoň poněkud schopna jasně a logicky myslet. Všecky její myšlenky neustále kroužily kolem jediného bodu; jako by to byla ta jediná věc na světě, a zároveň bylo zhola nemožné vážně o ní uvažovat. Neviděla však jinou možnost, než zajet do východní části města a pohovořit si s dr. Ginglassem. Jestli tam Steve přijel a oni ho zadrželi – proč by spolu neměli být na jedné lodi? A když tam není, aspoň bude vědět, že je v Západním Berlíně, jestliže je vůbec ještě… bála se domyslet do konce.

Z okna svého pokoje měla vyhlídku na Kurfürstendamm. Projíždějící autobus jí náhle vnukl myšlenku. Zaplatila pokoj na další noc předem a doufala, že tím rozptýlila podezření hotelového detektiva, který jistě byl informován, že do hotelu přišla bez zavazadel a teď nedůvěřivě sleduje všecky východy.

Loudavě vyšla z hotelu, dala se doleva a přešla přes ulici. Naproti Gedächtniskirche ji plakát informoval o odjezdech a trasách vyhlídkových autobusů, zajíždějících do východní části města. Nezastavila se, snažila se přečíst si nabízené údaje, jak šla kolem. Zapamatovala si, že jeden autobus odjíždí v deset třicet a odváží turisty na třídu Unter den Linden, na náměstí Alexanderplatz, do Treptowa a Köpenicku. V hotelu Berolina nedaleko Alexanderplatzu byla plánovaná půlhodinová přestávka, aby se cestující mohli osvěžit šálkem kávy či sklenicí piva. Mary se ještě chvíli potulovala bez cíle po ulicích, občas se podívala do některé výkladní skříně, bez zájmu si prohlížela plakáty kin a zábavních podniků, a tu a tam se podívala na hodinky. Pět minut před odjezdem autobusu se obrátila a pomalu se vracela. Naproti zastávce si s dobře předstíranou pozorností prohlížela výklad obchodu s kabelkami.

Autobus s odvážlivci, kteří měli „kuráž“ podívat se do města za takzvanou železnou oponou, byl obsazený jen z poloviny. Povzbuzující pokřikování průvodčího, že několik míst je ještě volných, zůstávalo bez úspěchu. Mary počkala, až průvodčí položí nohu na schůdek, potom přeběhla přes ulici a naskočila.

„V poslední chvíli, slečinko,“ dobromyslně ustoupil průvodčí, „a je to za rovných patnáct marek, prosím.“

Dveře se se sykotem zavřely. Po Mary už do autobusu nenastoupil nikdo. Ze svého sedadla v poslední řadě zjistila, že většinu spolucestujících tvoří Japonci – zřejmě skupina turistů. Za kabinou řidiče sedělo několik příslušníků americké armády, doprovázených uštěbetanými ženskými tvory, jejichž nazální kvákání dráždilo nervy. Přímo před Mary seděl americký seržant, který už po kolikáté ubezpečoval manželku: „Všecko je okay, miláčku. Při takovýhle tůrách se nikdy nic nestane.“

Mary seděla jako na jehlách, snažila se soustředit na to, co do mikrofonu vykládala průvodkyně, ale nedařilo se jí to. Zajímalo ji jen jediné – hotel Berolina a možnost telefonicky se spojit s dr. Ginglassem.

Když autobus projížděl městskou čtvrtí Lichtenberg, objevil se v jejím zorném poli černý opel kapitán. Přesedla si na jiné prázdné sedadlo, ze kterého mohla opela pozorovat v zrcátku autobusu. Na rovných úsecích zůstával pozadu, ale jakmile se blížili k nějaké křižovatce, rychle se zase zařadil za autobus. Mary se přesto nijak nezneklidňovala. Věděla, že trasa vyhlídkového autobusu je přesně stanovená, řidič určitě nemá důvod odbočit z ní.

Zatímco cestující popíjeli ve světlé hale hotelu Berolina kávu a pivo, psali obligátní pohlednice či se tlačili kolem stánku s upomínkovými předměty, vyběhla Mary do mezipatra, kde bylo několik telefonních kabin. Vytočila číslo generální prokuratury, a když se ozvala centrála, požádala o spojení s dr. Ginglassem.

Jakýsi ženský hlas jí oznámil, že dr. Ginglass je na konferenci, hovor tam přepojit nemůže, ať to zkusí zavolat ještě odpoledne. I přes tu zamítavou informaci se Mary podařilo přimět sekretářku, aby sluchátko nepokládala.

„Jde o vraždu,“ řekla vzrušeně. „U telefonu Vinerová z Londýna. Musím mluvit s dr. Ginglassem, je to naléhavé.“

„Oh, slečna Vinerová. Okamžik, prosím.“

Uplynuly tři nebo čtyři minuty. Mary by byla měla sejít dolů k autobusu. Cestující se tam už jistě chystali k odjezdu.

„Ginglass,“ ohlásil se náhlé mužský hlas. „Odkud voláte, slečno Vinerová?“

„Z hotelu Berolina,“ odpověděla Mary.

„Ihned jdu za vámi.“

„Ale můj autobus odjíždí za deset minut.“

„Tím se neznervózňujte, slečno Vinerová, bez vás neodjede,“ uklidnil ji dr. Ginglass.

Mary sešla do haly hotelu a objednala si sklenku brandy a šálek moka. Na hodinách na stěně pozorovala, jak minutová ručička chvějivě poskakuje z jedné čárky na druhou. Japonci a Američané si už posbírali pláště a kabely a odcházeli k automaticky ovládaným vstupním dveřím.

Náhle se před Mary objevilo vkusně oblečené děvče a požádalo ji, aby šla s ním, že ji očekává dr. Ginglass. Zavedlo ji do malého salónku, kde jí vyšel vstříc přívětivě se usmívající Ginglass.

„Často jsme si říkali, slečno Vinerová, kdy se asi u nás opět ukážete,“ řekl, když jí potřásal rukou. „A teď vás tu máme.“

„Autobus za chvilku odjíždí,“ chvatně řekla Mary. „Nemohu tu zůstat. Musela jsem přijet autobusem, protože mne sledují. Navštívil vás včera Mr. Blake?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

Ginglass udiveně zavrtěl hlavou. „Ne, slečno Vinerová, u mne nebyl,“ a když viděl, že Mary má blízko k slzám, jemně ji vzal kolem ramen, odvedl ke křeslu a chlácholivě řekl, že si o všem podrobně pohovoří a vnesou do těch nejasných věcí pořádek.

Ačkoliv jindy býval dr. Ginglass pomalý a trochu odměřený, teď udivil Mary svou schopností rychle se rozhodovat. Dal si zavolat řidiče autobusu a oznámil mu, že mladá dáma, jež sedí vedle něho v křesle, projevila přání zdržet se v hlavním městě NDR trochu déle. Pohraniční kontrola bude o případu včas uvědomena.

Když to zařídil, řekl Mary: „Až si popovídáme, zařídím, abyste se v pořádku vrátila… pokud ještě budete chtít. Ale teď si nejprve nějakou maličkost sníme.“

Jakmile se naskytla příležitost, Mary svou otázku opakovala, třebaže dobře věděla, jak bude znít odpověď: „Mr. Blake vás včera opravdu nenavštívil?“

„Nenavštívil, slečno Vinerová.“

„Ani vám nic neposlal?“

Ginglass zavrtěl hlavou. „Měl mi něco poslat?“

„Ano, několik fotokopií otcových dopisů a otisky prstů.“

„Otisky prstů?“

„Ano. Kollovy.“

„Josefa Kolla?“ Ginglass udiveně povytáhl obočí.

„Ano, koho jiného?“ netrpělivě se zeptala Mary.

„To mi musíte trochu vysvětlit.“

„Ale vždyť to víte…“

„Je mi líto, slečno Vinerová, ale nevím, co máte na mysli.“

„Ale vy přece víte, že bývalý důstojník SS Kessel se dnes jmenuje Josef Koll?“

„Odkud bych to měl vědět?“

Mary horečnatě přemýšlela. Snažila se přesně si rozpomenout na všecko, co ji Steve vyprávěl. Ale jestli ani příslušné úřady NDR nevědí o tom, že průmyslník Koll a hauptsturmführer Kessel je táž osoba – odkud to tedy věděl Franz Dietrich?

„Ale pan Dietrich mne a mého snoubence ubezpečil, že tady o tom víte,“ trvala na svém.

„A kdo je pan Dietrich?“

Mary Ginglassovi pověděla, jak se s ním seznámila a jak ji a Stevovi pomáhal. Naslouchal ji a nepřerušoval, ačkoliv mu zřejmě působilo námahu ovládnout své vzrůstající vzrušení.

„Tak, slečno Vinerová,“ řekl vážně, když Mary dovyprávěla, „třebaže to neni nijak zdvořilé, musím vám zcela otevřeně říci, že vy a Mr. Blake jste nám svým pátráním nepomohli, nýbrž uškodili. Třebaže váš otec byl jediný člověk, který dokázal Kolla poznat podle jeho podivného anglického přízvuku, nedá se vůbec pochybovat o tom, že bychom byli v nejbližší době odhalili Kollovu minulost i jeho účast na vraždě. I kdybychom byli šli na věc z jiné strany, totiž přes ty, kdo se na zločinu podíleli.“ Chvilku upřeně hleděl na desku stolu, potom pokračoval: „Pro nás je to všecko trpkým zklamáním. Kdybyste se byla rozhodla předat nám dopisy, které vám otec psal ze západního Německa, byli bychom zcela jistě mohli dokázat, že za vraždou pana Vinera stojí Mr. Koll. Tomuto důkazu by byla veřejnost přikládala o mnoho větší význam než faktu, že za Kollem se skrývá bývalý esesák Kessel. Za vraždu vašeho otce by byl odsouzen na patnáct let a při procesu by se hovořilo i o jeho někdejší příslušnosti k SS a o jeho zločinné činnosti v Sachsenhausenu. Jen pro skutečnost, že není Koll, ale Kessel, ho žádný západoněmecký soud k zodpovědnosti nepožene.“

Ginglass se zhluboka nadechl, vytáhl kapesník a začal si důkladně čistit brýle. Mary se neodvážila ani se na něho podívat.

„Podle toho, jak to vypadá teď,“ trpce pokračoval Ginglass, „nejsme schopni okamžitě mu tu vraždu dokázat. Budeme ovšem ve své práci pokračovat, a i kdyby nám mělo všecko ostatní selhat, zbývá nám poslední prostředek – veřejné odhalení.“

Vypil doušek vína a opřel se v křesle.

„Nepřišli jsme k vám proto, protože jsme vám nedůvěřovali,“ řekla Mary. „Mr. Blake se obával, že ta fakta uveřejníte dřív, než budou k uveřejnění zralá. Promiňte, prosím.“

Ginglass se přinutil k chabému úsměvu. „Kdybyste byli oba jen trochu lépe informováni o současné politické situaci, věděli byste, že dokázat Kollovi vraždu spáchanou na vašem otci je ve vašem i našem zájmu. Ale takhle…“ S politováním pokrčil rameny. „No dobrá, nechme toho,“ řekl po chvilce, „co se stalo, to už změnit nemůžeme. Ale aspoň bychom se teď měli dohodnout na dalším postupu. Říkala jste, že Mr. Blake má kopie dopisů vašeho otce. Uložili jste originály bezpečně?“

„Ano, jsou uložené…“

Ginglass odmítavě zdvihl ruku. „No dobrá, nemusím vědět, kde jsou. Ovšem, kdybyste mi mohla poslat co nejdříve kopie těch dopisů…“

„Rozumím. Dostanete je,“ slíbila Mary.

„A teď k tomu podařenému panu Dietrichovi – jste s ním ještě ve spojení?“

„Ne, ve Frankfurtu Mr. Blakovi řekl, že jeho práce v západním Německu a v Západním Berlíně je ohrožená a že se musí vypařit.“

Ginglass vrtěl hlavou. „Je divné, že toho tolik věděl.“

„Myslíte… O Kollovi?“

„Nejen o něm… i o těch ostatních, o Singerovi, Grellovi, Schröderovi. Můžete mi aspoň přibližně popsat, Jak ten Dietrich Vypadá?“

Když se Mary pokoušela popsat Dietrichův zevnějšek, Ginglass si dělal poznámky na list papíru. Když skončila, důrazně ji varoval: „Neměla byste se vracet do Západního Berlína, slečno Vinerová.“

„Když já musím.“

„Je to velmi nemoudré. Domnívám se, že vám hrozí nebezpečí.“

„Nic jiného mi nezbývá. Nemohu tam Mr. Blaka nechat samotného, když ani nevím, jestli se mu něco nepřihodilo. Třeba už je doma.“

Ginglass si nahlas povzdechl. „Chápu vaše pocity, slečno Vinerová.“ Podal Mary lístek, na který napsal číslo. „To je číslo mého telefonu. Kdyby se stalo cokoliv nepředvídaného, dejte mi vědět.“

„Mezi Západním Berlínem a touto částí města přece neexistuje telefonické spojení.“

„To je pravda, ale zajet do Friedrichstrasse trvá jen několik minut. Můžete mi odtamtud zatelefonovat v kteroukoliv denní dobu.“

Když už stáli v hale před restaurací, Ginglass po krátkém zaváhání řekl: „Je tu ještě jedna věc, slečno Vinerová. Mohly by tělesné pozůstatky vašeho otce ještě nějakou dobu zůstat u nás na soudní patologii? Kdyby se nám přece jen ještě podařilo dokázat Kollovi vraždu na vašem otci, museli bychom mrtvolu…“ Odmlčel se, když se podíval na Maryinu křečovitě staženou tvář. „Později uvážíme, co je třeba udělat,“ dodal rychle.

Mary přikývla. Nebyla schopná promluvit.

Když se s ní Ginglass v zasklené hale nádraží Friedrichstrasse loučil, řekl jí: „Prosím vás, dávejte na sebe dobrý pozor!“

Mary vystoupila z vlaku městské dráhy u zoologické zahrady a z veřejné telefonní budky zatelefonovala domů. Zdálo se, že se nic nezměnilo. Nikdo nezdvihl sluchátko, nikdo jí neodpověděl. Pokus telefonicky zastihnout Scuttse měl stejný výsledek. Vzpomněla si, že Jack se už před několika dny zmínil, že koncem týdne musí odjet do Bonnu. Nikdy předtím se Mary necítila tak sama jako v to šedivé listopadové odpoledne v Berlíně.

Seděla v hotelovém pokoji unavená, sklíčená a nedokázala zadržet slzy. Celá se otřásala křečovitým vzlykotem, tiskla si kapesník k ústům, aby v chodbě hotelu nebylo slyšet její pláč. Věděla teď, že by jen klamala sama sebe, kdyby si ještě dělala nějaké naděje. Stevovi se muselo stát něco strašného. V děsivém strachu ho viděla ležet ve studené, bíle vykachlíkované místnosti podobné té, ve které stála před otcovou mrtvolou. Říkala si, že přece musí existovat instituce a kanceláře, které se zabývají pátráním po pohřešovaných. Neviděla nedávno sama takový ústav? Ovšem, bylo to poblíž kina, ve kterém před několika dny viděla ten pomatený film se Sinatrou. „Soukromé pátrání, diskrétnost zaručena“ bylo napsáno na té tabulce. Mary se ve zlomku vteřiny rozhodla, že zajde do této či jiné kanceláře a požádá o pomoc.

Znenadání si vzpomněla na otcovy dopisy a na slib, který dala dr. Ginglassovi. Podívala se na hodinky, bylo už čtvrt na šest. Přesně sice nevěděla, kdy londýnští advokáti odcházejí z kanceláře, ale byla si jistá, že po šesté večer už nikoho nezastihne.

„Na telefonický hovor s Londýnem je nutno čekat aspoň hodinu,“ řekla ji zdvořile slečna v centrále.

Neměla by s tím počkat do zítřka? Ne, to nejde, Goldfield určitě nebude v kanceláři před desátou hodinou. I tak už má nervy napjaté k prasknutí a to čekání by to jen zhoršilo.

„Je možné ohlásit pilný hovor?“ zeptala se v informacích pro meziměstské hovory.

„Zajisté, milostivá paní, je to však dvakrát dražší než hovor obyčejný. Dovolte mi, abych vás upozornila, že už máme objednáno několik pilných hovorů. Mohlo by se stát, že budete čekat stejně dlouho jako při obyčejném hovoru. Bleskový hovor by byl o mnoho jistější.“

„Kolik stojí?“

„Pětkrát tolik jako hovor obyčejný, milostivá pani.“

„Tak mně ten Londýn dejte bleskově.“ Mary nadiktovala adresu advokátní firmy Goldfield, Goldfield, Beddow a Turner a telefonní číslo kanceláře.

Několik vteřin nato hovořila s Goldfieldovou sekretářkou.

„Mr. Goldfield právě odešel z kanceláře, slečno Vinerová,“ cvrlikala.

„Och, pokuste se ho ještě zadržet,“ prosila Mary, „volám z Berlína a musím s ním nutně hovořit.“

Přešlo několik minut – Mary myslela na peníze, které ta čekací doba spolyká – potom konečně zaslechla Goldfieldův měkký, udýchaný hlas. Zřejmě lapal po dechu.

„Promiňte mi, slečno Vinerová, musím si vydechnout. Musel jsem běžet do schodů. Víte přece, že v těchhle starých domech nejsou výtahy.“

„Promiňte mi to, pane Goldfielde.“

„To nic, kdepak hoří, co pro vás mohu udělat?“

„Volám kvůli otcovým dopisům…“

„To je v pořádku, slečno Vinerová,“ skočil jí Goldfield do řeči, „zařídil jsem všecko tak, jak jste si přála.“

„Jak jsem si přála?“

„Ale ovšem,“ rozčileně řekl Goldfield, který zaregistroval zděšený údiv v Maryině otázce. „Předal jsem vaše dopisy pánovi, kterého jste si pro ně poslala. Ovšem až když mi předložil plnou moc.“

„Proboha,“ zasténala Mary bezmocně.

„Stalo se snad něco, slečno Vinerová?“

„Co jste tomu člověku dal?“

„To, o co jste si přála: dopisy vašeho otce a všecky jeho rukopisné poznámky.“

Chvíli ze sebe nemohla vypravit slovo. Potom znovu zasténala: „Proboha!“

„Copak se děje, slečno Vinerová,“ netrpělivě a nervózně se zeptal advokát.

„Vůbec jsem vám nepsala, pane Goldfielde, musel to udělat někdo jiný.“

Do advokáta jako by udeřil hrom; ve vedení bylo chvíli ticho, potom se ozvalo jeho hysterické jektání: „Ale já vás ujišťuju… dopis byl napsaný na vašem papíře s hlavičkou… psaný na stroji, ale s vaším podpisem. Nebylo na tom nic falešného… nemohlo, věřte mi… doufám… ne, nic nesprávného se nestalo.“

„Nic nesprávného se nestalo!“ Mary křičela do sluchátka a hlas se jí lámal zoufalstvím. „Nic nesprávného se nestalo! Vy idiote! Já…“ Odmlčela se. „Ach, všecko se zhroutilo… promiňte.“ Vyčerpaně pustila sluchátko do vidlice.

Nezůstalo jí už vůbec nic – dopisy ani otisky prstů, svědci zmizeli, a kde je Steve, to také neví.

Jediné, k čemu se několik minut snažila upnout, byla naděje, že teď, když je připravili o všecky důkazy, Steva pustí. Potom si uvědomila, jak absurdní a bláhová byla ta naděje. Teď, kdy jsou Grell, Singer a Schröder mrtvi, je nejnebezpečnějším svědkem Steve. Proč by měli mít Kollovi lidé útrpnost a soucit s někým, kdo pro ně znamenal nebezpečí? A pro lidi, kteří se neštítili ani toho nejzločinnějšího prostředku, bylo snadné zbavit se nežádoucího svědka. A zároveň si musela Mary přiznat, že všecky ty argumenty, které mařily naději, že Steve je ještě naživu, se vztahují i na ni samotnou. Pro Kolla a jeho lidi je stejně nebezpečná jako Steve.

Na její telefonické volání do bytu v Uhlandstrasse stále ještě nikdo neodpovídal. Hlava ji rozbolela tak nesnesitelně, že se jí dělalo zle. Kolena se jí třásla, žaludek se chvěl nervozitou. Musím něco sníst, nebo se ještě zhroutím.

V restauraci ji dovedli ke stolu rezervovanému pro hotelové hosty. Poprvé v životě záviděla vyfintěným, blahobytným Němcům, kteří se roztahovali u ostatních stolů – mužům, na jejichž prstech se blyštělo zlato, i ženám vedle nich, náchylným k tloustnutí a s vysokými natupírovanými účesy, jež jim dodávaly jakýsi umělý, nepřirozený výraz. Dřepěli tam dokonale duševně vyrovnaní, jako by na světě nebylo kromě nich už nic důležité – leda snad události, které právě zapíjeli a oslavovali, narozeniny, svatby, zasnoubení. Že při vší té naduté blazeovanosti vypadají, jako by si oslavu v tak drahém hotelu ani nemohli dovolit, to nevěděli. A kdyby jim to byl někdo řekl, rozhořčeně by to popřeli.

Mary schválně jedla velmi pomalu a pozorně sledovala své okolí. Najednou jí probleskla hlavou myšlenka, že Steve se mohl – třeba jen na skok – vrátit do bytu v Uhlandstrasse a nechat jí tam zprávu. Třeba tam je a úmyslně nezdvíhá telefon. Měla by tam zajít a podívat se, zda ta její nová naděje má nějaký reálný podklad.

Když vyšla na skoro prázdnou ulici, z černošedě zatažené oblohy mrholilo. Najednou se jí zazdálo, že nemůže sama procházet těmi tmavými ulicemi, v patách možná nějakého mlčenlivého neznámého. Obrátila se a rychle se vrátila do hotelu.

Telefon v bytě neodpovídal. Zůstala sedět potmě, osamělá v nepřátelském městě.

Rozednilo se do nádherného rána. Vzduch byl jasný, štiplavě mrazivý, bledé slunce nedokázalo zmírnit jeho chlad. Děvčata v minisukních, tváře a kolena fialová zimou, rychlými kroky pospíchala z jednoho teplého místa na druhé, z bytů do tramvají či autobusů a odtamtud do kanceláří a obchodů. Mary strávila dvě hodiny ve vlacích městské a podzemní dráhy, mačkala se v autobusech a jezdila taxíky, pomalu se procházela v postranních ulicích ústících do Kurfürstendammu. Nic nenasvědčovalo, že by ji někdo sledoval. Ubezpečila se, že má v kapse dost drobných, a potom se dala taxíkem dovézt k bytu v Uhlandstrasse. Zaplatila, ještě než se auto pořádně zastavilo.

Když se otočila a chtěla vejít do domu, ve zlomku vteřiny uviděla, že v okně v přízemí se pohnula záclona. Bylo by jen přirozené, kdyby druhá strana usadila svého hlídače zrovna tady, řekla si. Ale třeba to tak vůbec není. Němci prostě už jsou takoví, že ze všech lidí na světě se nejnápadněji a nejdotěrněji starají o své sousedy. Samozřejmě se při tom tváří, jako by se o svého bližního zajímali jen ze starosti o jeho blaho, ale ve skutečnosti se obvykle jen snaží podrobně vyzvědět jeho životní zvyklosti. Chtějí kontrolovat, zda ten druhý se chová „správně“. V žádné jiné zemi na světě – Steve a Mary to konstatovali znovu a znovu – se lidé nestarají tak pečlivě o to, aby svým oblečením, svým autem, záclonami ve svém bytě nebudili pražádnou pozornost. Chtějí zůstávat v mezích konvence a ničím ji nepřesahovat, bojí se očí souseda.

Trvalo několik vteřin, než Mary našla odvahu vyběhnout nahoru k bytu. Smáčkla tlačítko zvonku, aby zjistila, zda je Steve doma. Nic se nepohnulo.

Vsunula klíč do zámku a odemkla dveře. Těžká japonská váza, která stála na zemi a do níž odkládali deštníky, zabránila, aby dveře neudeřily do stěny chodby. Mary se zhluboka nadechla, aby uklidnila rozbušené srdce, a otevřela dveře do obývacího pokoje. Nic se tu nezměnilo od chvíle, kdy se Stevem z bytu odešli. Pootvírala dveře do všech ostatních místností a nechala je otevřené, prošla celý byt. Byl prázdný, žádnou zprávu od Steva nenašla.

Když Mary zamkla dveře do chodby a zabezpečila je řetízkem, sedla si v obývacím pokoji na slunce, jehož paprsky prosvětloval celou místnost a vytvářely v ní přívětivé ovzduší. Nalila si sklenku whisky a pomalu kouřila cigaretu. Už v noci, když se v polospánku převalovala na lůžku, její myšlenky neustále kroužily kolem jediného problému, který byl i teď ústředním bodem jejích úvah: co má podniknout, aby Steva našla. Jít na policii? Zbytečné. Jít na britský konzulát a na vojenskou misi? Právě tak zbytečné. Jedno však udělá: pokusí se zjistit, zda se po Stevovi někdo neptal u britské konzulky. A potom ji čeká strašná věc – musí se informovat, zda se nenašla mrtvola, jež by odpovídala Stevovu popisu. Mary bylo jasné, že bude-li v tom chtít mít jistotu, nezbude, než přece jen zajít na policii.

Když si pomyslela, že teď, když Steve zmizel, se může něco přihodit i jí, vyrazil jí ze všech pórů studený pot. Co zabrání Kollovi a jeho pochopům, aby ji zavraždili? Poslední stopa, která těm lidem mohla být nebezpečná, by se ztratila tak dokonale jako šlépěj v písku. Neměla by poslat dopis do redakce „Phoenixu“ a vypsat, co se jí přihodilo? Ne. Konzulce? Také ne. Scuttsovi?

Tomu ještě tak nejspíš. Nabídne mu přece sólokapra, a jestli má jen trochu novinářský nos, může jej dostat na titulní stránky novin. Mary si přinesla papír a kuličkové pero; ještě než napsala první slovo, prolétla jí hlavou myšlenka, že vlastně dělá totéž, co udělal její otec několik dní před smrtí. Zatočila se jí nad tím hlava, ale potom se přece jen vzchopila a v půlhodince stručně a jasně popsala nejdůležitější události, které prožila ona se Stevem a předtím její otec.

Když dopis dopsala, v rozporu se vším zdravým rozumem si řekla, že Steve třeba přece jen musel znenadání nikam odejít, a až se vrátí a nenajde ji, bude právě tak rozrušený jako je teď ona. Byla to absurdní, dětinská úvaha, ale dodala jí odvahu napsat Stevovi. Potřebovala mít pocit, že s ním hovoří.

„Steve, miláčku, nevím, jestli tenhle dopis vůbec někdy dostaneš, ale cítím se tak opuštěná a vůbec už nevím, co dál dělat. Zdá se, že všecko, co jsme zatím udělali, bylo špatné. A Ty snad ani nevíš, co se stalo. Samozřejmě vězí za vším Koll. V téhle prokleté zemi může dělat všecko, co se mu zachce.

Bez Tebe z Berlína odjet nemohu, Steve, a také neodjedu dříve, dokud neudělám všecko, aby Kolla stihl spravedlivý trest. Miláčku, zaháním od sebe každou myšlenku na to, že Tě snad mohli zabít, a přece mohu jen těžko uvěřit, že se to nestalo. Na shledanou!

Mary.“

Zasunula dopis do obálky, napsala na ni „Steve Blake, do vlastních rukou“, a spolu se zprávou pro Jacka Scuttse ji vložila do větší obálky, kterou přelepila průhlednou lepicí páskou. Potom ještě napsala pár slov Scuttsovi:

„Milý Jacku,

Když Vám nezatelefonuji, či když si přiloženou obálku do pátku tří hodin odpoledne nevyzvednu, otevřte ji, prosím, a udělejte s ní, co budete pokládat za správné.

Marie Schmidtová“

Mary zrovna hledala v telefonním seznamu číslo britského konzulátu, když se náhle rozřinčel telefon. Napřed strnula strachem, potom stála nerozhodná uprostřed pokoje a nevěděla, zda má či nemá sluchátko zdvihnout, a naslouchala tomu vyzvánění, které zaplňovalo prostor a nakonec zmlklo. V té chvíli proklínala svou váhavost – vždyť to mohl být Steve, který chtěl zjistit, zda je doma. Pomalými kroky došla k bílému přístroji. Znenadání v něm tiše zapraskalo a vzápětí se znovu rozřinčel.

Okamžitě zdvihla sluchátko a zavolala do něho: „Haló, kdo volá?“

Praskot, spojení bylo přerušeno.

Stála tam jako ochrnutá, sluchátko stále ještě v ruce. Nakonec je pustila do vidlice jako kus žhavého kovu a sáhla po plášti a po kabelce. Nic a nikdo už by ji byl nezadržel v tom bytě, který jí najednou připadal jako smrtelná past. Musela ven, na ulici, někam, kde jsou lidé. Nejistými, roztřesenými pohyby uvolnila bezpečnostní řetízek a otevřela dveře. Vykřikla strachem a uskočila. Stál před ni muž a s úsměvem zdvihal klobouk.

„Právě jsem chtěl zazvonit,“ řekl přátelsky Franz Dietrich.

Mary nejistě ucouvla o několik kroků, ale nespouštěla ho z očí. Dopisy, které předtím držela v ruce, nastrkala do kapsy pláště. Dietrich ji následoval, třeba ho k tomu nevyzvala. Výstražně přiložil ukazovák k ústům a zavřel za sebou dveře.

„Koupelna.“ To ani nebyl šepot, jen pohyb rtů, ze kterého Mary musela vyčíst, co jí chce povědět.

Cítila, že každým okamžikem v ní může propuknout záchvat hysterického smíchu. Jistě ji přišel zabít, ale napřed s ní musí vyřídit jistou „záležitost“, jak se v Německu říká. Šla napřed, ukázala na dveře koupelny a odstoupila stranou, chtěla vejít do obývacího pokoje. Dietrich ji však gestem přivolal k sobě a roztočil kohoutky vodovodu. Do hukotu vody řekl: „Tak a teď máme jistotu, že nás nikdo neuslyší.“

„Co vůbec děláte v Berlíně?“ nedůvěřivě se zeptala Mary. „Mr. Blakovi jste přece řekl…“

Dietrich odmítavě mávl rukou. „Vlastně bych tu vůbec neměl být, ale musel jsem přijet, kvůli Mr. Blakovi.“

Zaplavila ji vina úlevy, ochromila na několik vteřin její schopnost myslet, kolena se pod ní podlamovala, ztěžka dosedla na okraj vany.

„Kde je?“ zašeptala skoro neslyšně.

„Docela blízko.“

„Je v pořádku?“

„Ano, je úplně v pořádku, ale přijít sem nemůže. Vlastně jsem to, jak už jsem řekl, ani neměl dělat. Je to pitomost, takhle se vystavovat nebezpečí. Několikrát jsem telefonoval, ale nikdy jsem vás nezastihl. Mr. Blake má velikou starost, že se vám mohlo něco stát.“

„Nemohu vám věřit,“ tiše řekla Mary.

Obrátil k ní obličej a vyčítavě na ni upřel velké oči. Upřímné, poctivé oči. „To mne velice mrzí,“ bylo všecko, co k tomu nakonec řekl.

Několik vteřin bylo slyšet jen monotónní hučení vody.

„Včera jsem byla ve východním Berlíně.“

Zdvihl obočí. „No a?“

„Vůbec vás tam neznají.“

Usmál se. „Copak nevidíte, jak jste naivní, slečno Vinerová? Samozřejmě mě tam neznají. Žádný stát veřejně nepřizná, že používá agentů. Přesto existují.“ Vytáhl balíček astorek a nabídl jí cigaretu.

„Dobrá,“ odpověděla Mary, „a proč jste sem přišel?“

„Abych vás dovedl k Mr. Blakovi. Ale po tom, co jste mi právě…“ bezradně pokrčil rameny, „teď opravdu nevím.“

„Viděl jste Mr. Blaka?“

„Ne, po odjezdu z Frankfurtu už ne.“

„Odkud tedy víte, kde teď je?“

Mávnutím ruky naznačil, že není ochoten odpovídat na její otázky.

„Důležité je jen jedno: Chcete, abych vás k němu dovedl, anebo nechcete?“ řekl nakonec.

„Kdo mi zaručí, že to není past?“

„Vědět to ovšem nemůžete – když vám to vlastní logika nepoví. Ale varuji vás – mohla by to být poslední šance, jak jeho i vás dostat ze Západního Berlína.“ Několik minut seděla Mary mlčky na okraji vany a hleděla na vykachlíkovanou stěnu. „Půjdu s vámi,“ rozhodla se nakonec.

Zavřel vodovodní kohoutky, a když otevřela ústa a chtěla se na něco zeptat, odmítavě zdvihl ruce do výše. Mary si přinesla rukavice a kabelku a vyšla za ním z bytu. Když sestupovali po schodišti, Dietrich řekl: „Počkejte tady, dokud nepředjedu s vozem. Musím dát pozor, aby nás nikdo nesledoval. Z auta se to dá rozpoznat mnohem hůře, než když člověk jde pěšky.“

Ukázalo se, že Dietrichovo auto je pronajatý sportovní vůz, který obratně vedl městem a využíval všech výhod, jež se mu naskytly. Mary byla ráda, že si s ním nemusí povídat. Těšila se na setkání se Stevem, se svým těžkopádným, tlustým, nepořádným Stevem. Když auto zastavilo, zprvu se domnívala, že jsou na křižovatce a zrovna naskočila červená, jako už několikrát předtím, ale Dietrich s úsměvem řekl:

„Jsme na místě.“

Zastavil vůz přímo u nějakého výjezdu těsně vedle velkého domu. Budova stála uprostřed velké, pečlivě udržované zahrady a byla obklopená vysokou zdí. Mary šla za Dietrichem k bočnímu průčelí budovy, kde po několika schodech sešli ke dveřím – jistě to byl vchod pro služebnictvo. Na zadní straně domu se dalo vysokými francouzskými okny, sahajícími až k podlaze, vystoupit na terasu.

Dietrich vedl Mary úzkou chodbou, na jejím konci otevřel dveře a ustoupil, aby jí dal přednost. Vešla do místnosti a hned si nevšimla, že Dietrich za ní tiše zavřel dveře a sám do místnosti nevešel. A když se obrátila, zjistila, že dveře za ní jsou zavřené a zajištěné závorou.

„Proboha, pusťte mne ven!“ křičela a jako šílená škubala a třásla klikou. Těžké dveře se nepohnuly a zvenčí nebylo slyšet jediný zvuk.

Byla ve velkém, zřejmě nevytápěném sklepě bez oken, kterého používali jako skladiště. Dvě stěny byly pokryté regály plnými plechovek a balíků. Třetí stěna byla zakrytá policemi na láhve vína. Pod stropem byly instalovány malé litinové ventilátory a jediná žárovka. Mary brala bez výběru jednu konzervu za druhou a házela je na dveře. Vykřikovala, aby ji pustili ven, až z toho ochraptěla. Zaslepená zlostí vytrhla z police plnou láhev a mrštila jí do dveří. A za ní hned druhou, třetí, čtvrtou, jako by vůbec nechtěla skončit. Nakonec se přede dveřmi vršila hromada skleněných střepů a po podlaze se rozlévala louže alkoholu. Mary cítila, jak ji vůně alkoholu omamuje, ustala ve svém ničivém díle, třeba se stále ještě chvěla zlostí.

Uplynulo asi dvacet minut, když náhle kdosi odsunul závoru. Dveře zaskřípaly ve veřejích, zapřely se do hromady střepů a asi na metr se otevřely. Dietrich do té štěrbiny strčil hlavu a překvapeně se podíval na hromadu rozbitého skla.

„Pojď dál,“ křikla na něho Mary, „jen pojď, ty zákeřný lotře!“

Dietrich uskočil za dveře, protože vzduchem zasvištěla láhev klaretu a roztříštila se o zeď těsně vedle dveří. „Slečno Vinerová,“ volal přivřenými dveřmi, „dobře mne poslouchejte, mám pro vás zprávu.“

Několik vteřin mlčela, potom se chraptivým, ostrým hlasem zeptala: „A oč jde, vy podlý chlape?“

„Chce s vámi hovořit pan Koll.“

„Aha, ten váš povedený šéf! A kde je Mr. Blake?“

„To vám jistě poví pan Koll. Já už do toho nemám co mluvit.“

Mary si řekla, že v této situaci už je lhostejné, zda s rozhovorem s Kollem souhlasí či ne. Napadlo ji, že nikde nenechala zprávu, nikdo tedy neví, kam šla. Přelstili ji na celé čáře.

„Kde je Koll?“

„Nahoře, ve své pracovně. Mohu vás k němu zavést.“

„Půjdu s vámi.“

Dietrich pomalu otvíral dveře a odsouval hromadu rozbitého skla. Pohledu do Maryiných očí se vyhnul, ale zato si důkladně prohlédl spoušť, kterou po sobě zanechávala. Nakonec jí ukázal na schody vedoucí vzhůru, na jejichž konci byly čalouněné dveře; odtamtud se dostali do vstupní haly domu, velké, vysoké místnosti se starými obrazy a rytinami na stěnách. Obrazy, na jejichž tmavě hnědých partiích tančily odlesky slunce, byly napjaté do těžkých zlacených rámů. Po mramorovém schodišti se dalo vyjít na galerii, jež se pod stropem táhla okolo stěn. Uprostřed stropu visel obrovský křišťálový lustr. Nic z toho, co tvořilo zařízení haly, neušlo lacinému pozlátku, všecko tu bylo vypočítáno na efekt, zlacený bronz a těžký brokát návštěvníka zrovna dusily, byla to směsice okázalého bohatství a bezduchého vkusu, jež urážela přirozené estetické cítění.

Když procházeli halou, Mary cítila, jak jí prudce buší srdce. S údivem si uvědomila, že jakkoliv si po celé týdny všemi vlákny nervů přála setkat se s Josefem Kollem, teď už o to nestojí. Říkala si, že musí zachovat klid, přinutila se zhluboka dýchat, vždyť v posledních hodinách si nejednou přála střetnout se s Josefem Kollem. On přece to setkání zaranžoval, říkala si, a právě proto by měla být klidná. Nebyl by přistoupil na konfrontaci, kdyby mu Mary nějakým způsobem nenaháněla strach. Cítila, že se jí pozvolna daří přemoci strach, že se v ní poznenáhlu šíří chladnokrevný klid.

Dietrich otevřel dveře místnosti, jež byla na rozdíl od nevkusné a procovské haly zařízená vkusně a útulně. Tmavé, dřevem vykládané stěny, vysoký koberec, do kterého se bořily nohy, tlumené, měkce žluté světlo, několik vzácných kusů nábytku – to všecko té místnosti dodávalo originálnost a intimitu. Dietrich touto místností prošel, otevřel další dveře, gestem pokynul Mary, aby jimi prošla, sám zůstal venku a zavřel za ní.

Poprvé od chvíle, kdy vyšla ze sklepa, byla Mary sama v jedné z místností toho strašidelného domu. Zvědavě se rozhlížela, i tento pokoj svědčil o vybraném vkusu jeho obyvatel. Podél stěn vykládaných tmavým přírodním dřevem byly dlouhé regály s knihami, proti oknům byl mohutný otevřený krb z červených cihel, ve kterém praskala polena. Dvě kožená křesla před krbem zvala k posezení. Na velkém psacím stole stály dva telefony.

Mary se posadila na opěradlo křesla u krbu a zapálila si cigaretu. Chvilku uvažovala, zda by neměla použít telefonu. Potom ji napadlo, že Scutts není v Berlíně a číslo britského konzulátu že z hlavy neví. Ale i kdyby byla chtěla telefonovat, bylo na to pozdě, protože Koll už vešel do místnosti. Ani se neotočil a zamykal za sebou dveře. Mary slyšela, jak klíč slabě skřípe v zámku.

Koll se jí mírně uklonil, řekl své jméno, ale ruku jí nepodal – u Němce cosi neobvyklého. Na rukou měl tenké černé rukavice, a když zjistil, že se na ně Mary užasle dívá, usmál se. S pružností u muže až Udivující přešel kolem Mary a postavil se za psací stůl. Jeho šaty měly ležérní eleganci, jakou dokáží vytvořit jen prvotřídní krejčí a Jež zakládá jejich legendární pověst.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval Mary.

Mary se mu upřeně dívala do tváře, hledala v ní znaky, které by svědčily o tom, že ten muž je vrah, sadista, člověk, který nachází ukojení v mučení druhých. Steve, který jí ho popsal, byl špatný pozorovatel; díval se na Kolla mužskýma očima. Žádná žena by k té tváři neměla důvěru jediný okamžik. Zářivě modré oči se dívaly do světa přívětivě, a přece působily podivně bezvýrazně, jako by to byly jen lesklé modré kamínky, i přes vějířky drobných vrásek v koutcích očí, jež v povrchním pozorovateli mohly dokonce vyvolávat dojem dobrotivosti. A přitom to nebyly ani tak oči jako spíše Kollova plná, měkká ústa, jež toho o Kollově charakteru prozrazovala nekonečně víc. Působil na Mary dojmem muže, ve kterém žena nemůže vyvolat pocit rozkoše, dokud ji neponížil na oběť. Kočka, která si hraje s myší, byla nevinný tvoreček ve srovnání s tímto mužem, jehož perverzní krutost si neustále vyžadovala nové a nové lidské objekty rozkoše. Kočka není krutá ani při té smrtelné hře s myší, hraje si s ní, protože ji okouzluje její pohyb, a možná že dokonce cítí instinktivní zklamání, když to šedivé cosi zemře.

Mary se nutila k soustředěnosti na nadcházející rozhovor s Kollem. Potlačila v sobě přání okamžitě se ho zeptat, kde je Steve.

„Jak se vlastně cítíte,“ začala zcela zdvořilým tónem, jako by se při odpoledním čaji bavila s nějakým starým známým, „když lidé umírají a vy nemůžete být svědkem jejich mučivého utrpení? Necítíte se podvedený? Neskličuje vás to? Nejste zklamaný sám nad sebou? Nebo snad dokonce pociťujete postkoitální rozervanost, o které toho tolik nažvaní filosofové hlásající pokání?“

„Nechcete si přece jen sednout?“ zeptal se Koll, jako by Mary byla vůbec nepromluvila.

Odhodila cigaretu do ohně a znovu si sedla na opěradlo křesla. Koll se usadil za psacím stolem. „Je mi líto, že jsem vás k této návštěvě musel přimět poněkud neobvyklým způsobem,“ řekl s bezvýraznou tváří, „jistě chápete… nestojím o to, aby se z vaší návštěvy stala veřejná záležitost.“

Mary se opovržlivě zasmála. „Co kdybyste si konečně přestal hrát na gentlemana? Je pravda, že jste mě sem vlákal, že jste mě přelstil, ale i tak bych sem byla zcela určitě přišla. Vlastně mne trochu překvapilo, že jste se se mnou nepokusil setkat už dříve. Je tu přece leccos, co bychom si měli vysvětlit. A ještě něco. Snad bude lépe, když to budete vědět: Kdybych se z tohoto domu nevrátila, bude to pro vás mít zlé následky. Britský konzulát ví, že jsem sem šla.“

Koll zkřivil rty do sotva postižitelného úsměvu. „Ujišťuji vás, že vás tu nehodlám zadržet, slečno Vinerová. Na druhé straně nevěřím, že někdo ví, kde teď jste. Pan Dietrich mne informoval, že když jste vycházela ze svého bytu, měla jste v ruce dopis. Jsem přesvědčen, že jej teď máte v kabelce nebo v kapse pláště.“

Mary chvilku váhala, potom podrážděně odsekla: „Myslete si, co chcete.“

Znělo to nepřesvědčivě; věděla to, než tu větu dořekla. Její vlastní neobratnost ji připravila o půdu pod nohama. Její poznámku o tom, že vyrozuměla britský konzulát, Koll zcela určitě považoval za projev strachu – a docela právem. A to bylo přesně to, co si přál, na co číhal. Větřil ten ochromující pocit jako zvíře a přiměl ji, aby jej projevila.

Koll vytáhl zásuvku psacího stolu, vzal z ní stříbrné pouzdro na cigarety a položil je na okraj psacího stolu. „Prosím, poslužte si.“

„Děkuji, kouřím své vlastní,“ řekla Mary netrpělivě. „Co vlastně ode mne chcete? Co máte za lubem?“

„To záleží jen a jen na vás, slečno Vinerová. Uvidíme, jak se rozhodnete, až vám vysvětlím, v jaké situaci jste se octla.“

„Dříve než mi začnete cokoli vysvětlovat, chci vědět, co je s Mr. Blakem.“

Dával si s odpovědí na čas, vybral z pouzdra cigaretu a zapaloval si ji tak pomalu a nenuceně, že to Mary přivádělo k nepříčetnosti.

„Mr. Blakovi se daří dobře,“ řekl konečně, „jen ho trochu pobolívá hlava. Krátce předtím, než sem dorazil, dostal totiž ránu do týla. A pochopitelně, už nemá fotokopie dopisů, které údajně napsal váš otec. Totéž se dá říci o otiscích prstů jakési neznámé osoby, jež byly u těch kopií dopisů. Zdá se, že o to všecko přišel při potyčce s několika rváči, kteří mají na svědomí i tu ránu do týla.“

Koll se odmlčel, prohlížel si své prsty v rukavicích.

„Vám se nedá věřit ani jediné slovo,“ opovržlivě řekla Mary.

Prudce, s nevrlým výrazem zamáčkl cigaretu.

„Už jsem vám jednou řekl, že Mr. Blakovi se nic nestalo. Abyste ke mně měla větší důvěru, dokáži vám, že jsem mluvil pravdu.“

Vzal sluchátko telefonního přístroje a stiskl tlačítko. „Dvě stě čtyři, prosím,“ řekl do mluvítka.

Po několika vteřinách ho spojili. Koll řekl: „Dejte mi, prosím, toho Angličana!“ a napřáhl ruku se sluchátkem k Mary. Rychle vyskočila a přeběhla koberec. Vzala sluchátko a přejela je rukávem kostýmu, než je přitiskla k uchu.

„Haló!“ Ano, skutečně, je to Stevův hlas, jeho milovaný hlas.

„Miláčku!“ vykřikla chvějícím se hlasem; příliš pozdě si uvědomila, že použít toho oslovení před Kollem byla chyba. „Jsi v pořádku, Steve?“ zeptala se s obavami.

„Mary… odkud voláš?“

„Jsem…“ chtěla odpovědět Mary, ale v tom stlačil Koll s úsměvem vidlici a rozhovor přerušil. „Tak co, přesvědčila jste se?“ zeptal se ledabyle.

Mary se pomalu vrátila ke křeslu.

„Tak tedy: Dopisy, o kterých byla řeč, už neexistují,“ opakoval Koll. „Originály ani kopie. Váš otec už další dopisy nenapíše. A také už nevysloví tvrzení, že Josef Koll byl kdysi někým jiným. A pokud to mohu posoudit, bude na druhé straně velmi těžké přesvědčivě prokázat, že Mr. Viner už nežije.“

Mary cítila, že čím déle s ní Koll tak nestydatě, arogantně a přitom důvěrně mluví, tím víc se začíná třást na celém těle. Tiskla si ruce v klíně a dívala se na něho jako hypnotizovaná.

„Protože moji lidé včera bohužel udělali chybu, podařilo se vám překročit hranici do východního Berlína – samozřejmě měli příkaz zabránit vám v tom.“

„A co s nimi teď uděláte?“ skočila mu Mary podrážděně do řeči. „Co tak je vplést do kola anebo přibít na kříž?“

„Bude lépe, když to přenecháte mně.“ Pobaveně se usmál. „Teď je možné, že východní Němci trpí stejnými představami jako vy a Mr. Blake. Kromě toho se dá předpokládat, že se pokusí ztropit s výsledky vašeho pátrání pořádný rozruch. Co se mne týká, považuji to za bezvýznamné. Ti lidé na druhé straně nemají ani špetku důkazového materiálu. Obžaloba, kterou by teď mohli východní Němci vznést v případu Josefa Kolla, je nedůležitá. Odpovědí na ni by byla vina sympatie a dokonce by mi zvýšila prestiž, což už ovšem nijak nepotřebují.“

„Nebudete mi to věřit – ale přesto jsem přesvědčená, že vás čeká spousta nepříjemností,“ suše řekla Mary.

Koll přikývl; „Budu s vámi mluvit zcela otevřeně. Ta otevřenost je totiž nutná, máte-li správně posoudit svou vlastní situaci, milá slečno Vinerová.“

Na okamžik se odmlčel, potom pokračoval: „Bylo by samozřejmě bláhové, kdybych chtěl popírat, že celá ta záležitost má určitý spodní tón. Určitou úlohu v tom hraje někdejší britský vězeň koncentračního tábora; potom je tu skutečnost, že mé hlavní úřední sídlo je v britském sektoru Západního Berlína; a nakonec je tu i mé postavení v západoevropském projektu plynové centrifugy. Případ by tedy měl jistý nádech senzačnosti.“

„A má,“ opravila ho Mary.

„Možná,“ s úsměvem přiznal Koll, „ale potom už v mnohem nepatrnější míře než na počátku. Například vy, slečno Vinerová, jste se nikdy nesetkala s osobou, o které se Mr. Viner domníval, že to jsem já. To, že jste dcera Mr. Vinera, z vás ani zdaleka nedělá svědkyni. Naopak, v nejlepším případě by se diskutovalo o tom, zda otcovy mylné domněnky nepodporujete jen pro svůj citový vztah k němu.“

Vybral z pouzdra další cigaretu a pečlivě oklepal její konce o hřbet ruky, než ji vsunul mezi rty. Mary zjistila, že kouří playersky.

„Jste novinářka, slečno Vinerová. Vy si vážně myslíte, že některé britské noviny by se odvážily uveřejnit to, co vy anebo úřady NDR dáváte o případu Josefa Kolla k lepšímu? Noviny vědí příliš dobře, že by jim to vyneslo ostrou soudní žalobu od člověka, který má dost peněz i vlivu, aby svůj spor vyhrál na celé čáře. A to už vůbec nemluvím o tom, že vaše ministerstvo zahraničí by bylo mimořádně zneklidněno – když se zrovna tolik snažíme vybudovat dobré vzájemné, sousedské styky. Ne, ne, to pusťte z hlavy.“

Mary mu v duchu musela dát zapravdu. Její vlastní list by kolem toho chodil jako kočka kolem horké kaše a nakonec by se zbaběle stáhl.

„Když je ta záležitost tak bezvýznamná a beznadějná, jak tvrdíte, tak mne udivuje, že se se mnou tolik obtěžujete a děláte mi dlouhé přednášky,“ řekla s předstíraným klidem, třeba se jen těžko ovládala. „Ptala jsem se vás, co po mně chcete – čekám odpověď.“

Koll zaklesl ruce v rukavicích do sebe, opřel se o lokty a položil si bradu do dlaní – obraz trpělivé rozvážnosti. „Tedy, ovšem… co po vás chci?“ odpověděl pomalu. „Zkrátka a dobře potřebuji vaši pomoc, abych urovnal záležitosti, které už několik týdnů zatěžují vás i mne. Z důvodů ryze účelových neni ta nejprostší cesta zcela určitě cestou nejlepší. Myslím tím odstranění vás a vašeho přítele Blaka. To by skutečně vzbudilo trochu rozruchu.“

„Když tedy nejde o odstranění – tak o co?“

„Podepíšete dopis, ve kterém uvedete, že váš otec podlehl omylu, když se domníval, že Josef Koll je bývalý hauptsturmführer Kessel. Já toho psaní ovšem nepoužiji – ledaže byste mne vy nebo ti vaši soudruzi na druhé straně zdi k tomu donutili. O existenci tohoto dopisu budete ovšem lidi na druhé straně informovat.“

Mary reagovala okamžitě. „Táhněte k čertu,“ řekla tichým, ostrým hlasem. „Vy jste hauptsturmführer Kessel a vždycky jím budete, vy špinavý nacistický kate.“

Koll, který její výbuch pozoroval s mírným úsměvem, řekl: „Uvědomujete si, slečno Vinerová, že takové urážlivé poznámky jsou jediná zbraň, kterou máte? Kdybyste byla aspoň trochu věcná, rozpoznala byste, že má nabídka je velkorysá. Existují i jiné metody, jak tu záležitost skoncovat – ale pro vás méně příjemné. Pro mne by znamenaly trochu dalších nepříjemností, ale nakonec by byly efektivnější než to, co jsem vám právě navrhl.“

Posunul ruce až k okraji psacího stolu, seděl naprosto klidně a soustředěně pozoroval Mary, jako by ji chtěl hypnotizovat. Nad Tempelhofem přehřmělo letadlo. Mary zatoužila sedět v tom letadle a mít Steva vedle sebe.

„Třeba se dáte snáze přesvědčit, když vám nejprve nabídnu třetí možnost?“ zeptal se Koll úslužně.

„Třetí možnost?“

„Ano. Odstranění, dopis s vaším podpisem a…“ vypočítával na prstech pravé ruky, „třetí nabídka. Jak víte, začal Scotland Yard pátrat po Mr. Vinerovi. Náhodou znám obsah dopisu, který Yardu poslala západoberlínská policie. Pán Staengel je můj přítel, dokonce velmi dobrý přítel. Oznámil Yardu, že Mr. Viner byl po určitou dobu sledován západoněmeckou tajnou službou. Byl v podezření, že provádí špionáž pro takzvanou NDR. To přesvědčivě vysvětluje jeho zmizení – odvolali ho a tak se ztratil za tím, co doktor Goebbels nazval železnou oponou… váš vážený krajan Churchill ten výraz později jen převzal a vydával za svůj vlastní.“

Koll se opět na chvilku odmlčel. Úsměv mu nezmizel z tváře. Konečky prstů zlehka hladil desku psacího stolu.

„Proč by se nemělo předpokládat,“ dodal hovorovým tónem, „že úřady NDR poslaly s Vinerovým pasem do Západního Berlína jinou osobu s úkolem přinést z penziónu Ebert v Bleibtreustrasse jeho zavazadlo? Na každý pád… Viner zmizel.“

Mary se bála, že už se neovládne. Ten člověk, který tu před ní seděl a dával jí pocítit svou převahu, byl pro ni vrcholem podlosti.

„Skvěle jste tu špinavou hru zorganizoval,“ řekla, „mého otce zavraždil Dietrich, že?“

Koll na otázku nereagoval a pokračoval: „Ještě maličkost k těm návštěvám, které jste vy a Mr. Blake vykonali ve východní části našeho města.“ Vytáhl zásuvku psacího stolu a vzal z ní kazetu. „Třeba byste si ráda prohlédla tohle,“ a posunul kazetu k Mary.

Mary nepohnutě seděla a mlčela.

„Nechcete, nevadí. Budu vám vyprávět, co v té kazetě je, a když mi nebudete věřit, podíváte se do ní. Jako první věc tu máme snímek Mr. Blaka, jak vstupuje do budovy ÜV východoněmecké komunistické strany.“

„Jednotné socialistické strany,“ opravila ho Mary.

„Jak si přejete. Nebuďme puntičkáři. Další snímek zachycuje Mr. Blaka, jak zcela zřejmě někomu něco předává. Není pochyb o tom, že se to stalo na druhé straně zdi – v pozadí je vidět Brechtovo divadlo.“

„Lžete. I ty vaše fotografie jsou falzifikáty. Myslíte, že jsem ještě neslyšela o fotomontáži?“

„Takové tvrzení byste, má milá slečno Vinerová, musela nejprve dokázat; jsem si jist, že by se vám to nepodařilo.“ Pomalu vybral z kazety třetí snímek. „Nu a tady máme vynikající záběr, i když… kvalita by mohla být lepší. Je dělaný na vysoce citlivém filmu bez blesku. Fotografie zachycuje vás, milá slečno Vinerová, v nočním podniku, který – jak mne ubezpečili – lze snadno poznat. Je to východoberlínské Lindencorso. Na stole je láhev vína a vy si právě povídáte s trochu postarším pánem. Je to známý komunista, zabývá se jakýmsi pátráním a Vyšetřováním.“

„Prosím?“ zeptala se Mary chraptivě. Cítila, jak po ní přešel mráz.

„Nu, dalo by se říci, že jeho takzvaná protifašistická činnost mu slouží jen jako pláštík pro špionáž. Doufám, že jste pochopila, jak se na to budou dívat nezasvěcení. Mr. Blake se vyptával na pasy a průkazy totožnosti. Navíc projevil poněkud neobvyklý zájem o auta, která v určitý den přejela hranici do východního Berlína. Jedno z těch aut řídil taxikář, kterého později našli zavražděného. Mr. Blake byl v době vraždy v Západním Berlíně. Pokud vím, jste jediná, kdo mu může poskytnout alibi.“ Poklepával špičkami prstů o sebe, s chladným klidem Mary pozoroval a usmíval se.

„Krátce předtím byla ve Weddingu zavražděna jakási pochybná postava, jistý Singer. Našli u něho několik poloviček padesátimarkových bankovek – takových triků se v podsvětí používá, když se někdo chce zajistit proti podvodu.“

Koll stále upíral své lesklé, bezvýrazné oči na Mary. Obávala se, že strach, který v ní minutu po minutě rostl, se jí zračí na tváři.

„Druhé polovičky se našly u Mr. Blaka, zajímá-li vás to. Třebaže po Singerově smrti věděl, že pro něho nemají žádnou cenu, nezbavil se jich. Tak tomu se říká lidská nedokonalost.

A potom došlo k ještě jednomu pozoruhodnému setkání. Mr. Blake pobýval nedávno ve Frankfurtu, a to právě toho večera, kdy tam byla zavražděna další nanejvýš podezřelá postava. Bylo zjištěno, že v době činu se Mr. Blake zdržoval ve čtvrti, ve které oběť bydlela. Mrtvý se jmenoval Grell. Našli ho probodnutého stejně jako toho taxíkáře.“

Mary se zhluboka nadechla, aby potlačila chvění kolem žaludku. Koll si tedy myslí, že takovým vyhrožováním ji zažene do kouta a přinutí přijmout jeho návrhy. Má zradit otce nebo Steva.

„Mr. Blaka vynechme ze hry,“ řekla tiše, „je už ve věku, kdy člověk ví, jak se má chovat.“

Kollův pobavený výraz jí prozradil, že její nepodařený bluf prohlédl.

„To dost dobře nejde, slečno Vinerová,“ konstatoval, „nejde totiž jen o činnost Mr. Blaka, ale i o vaši. Předpokládejme na okamžik, že u Mr. Blaka se najdou tajné vojenské spisy. A předpokládejme i to, že se na nich najdou i vaše otisky prstů…“

„Měl byste si raději hrát na kovboje a Indiány,“ skočila mu do řeči Mary, „anebo raději na dozorce v koncentráku, ta role je vám psaná na tělo.“

Studený úsměv kolem Kollových koutků se prohloubil.

„Případy, ve kterých jde o vojenskou špionáž, se obvykle projednávají s vyloučením veřejnosti.“ Rozpřáhl ruce a obrátil dlaně vzhůru.

„Zapomínáte, že v Berlíně je britská vojenská mise.“

„Nezapomínám. Britská vojenská mise tu samozřejmě je, ale přelíčení by se konalo v západním Německu, kde jsme pány my. Tak, slečno Vinerová, to by tak bylo všecko. Sama vidíte, že poslední varianta – postavit vás a Mr. Blaka před soud pro vojenskou špionáž – má pro mne dost výhod; hlavně tu, že vás tím oba dokonale umlčím. A kdybych navíc ujistil, že šlo o dokumenty o vývoji britské jaderné zbraně, dokonce by to zvýšilo německou prestiž ve Whitehallu. Připouštím, že to poslední by bylo dosti složité a vyžadovalo by, aby byly zasvěceny další osoby.

A tak vám řadím, abyste nechala pátrání, podepsala prohlášení a přenechala úřadům NDR, aby si pomohly, jak umějí – důkazy nemají žádné. Nijak nepospíchejte a dobře si všecko rozvažte, slečno Vinerová.“

Mary se opřela zády o opěradlo, její myšlenky kroužily kolem Kollova návrhu. Nedá se pochybovat, že by se neštítil uskutečnit své hrozby. Všecka ta už zase vzkříšená pakáž táhne za jeden provaz – policie, tajná služba, armáda, justiční aparát. Krutá jistota, že je v tom bídném Západním Berlíně stejně bezmocná jako kdysi její otec ve své studené, vlhké cele v Sachsenhausenu ji zděsila a naplnila tupou beznadějí. Z balíčku, který vyhrabala z kabelky, si vytáhla cigaretu. Když mačkala zapalovač a zapalovala si, jen stěží potlačovala chvění rukou.

Když šmátrala rukou po dně kabelky a hledala zapalovač, nahmatala studený těžký kov. Stevův revolver… Od chvíle, kdy vešla do té místnosti, naň zcela zapomněla. Jedna možnost jí tedy přece jen ještě zbývá! Náhle měla pocit, že vidí sama sebe – vzrušenou a ledově chladnou zároveň.

Vykouřila cigaretu do polovičky a hodila ji do ohně. Když ukládala zapalovač do kabelky, uchopila revolver a položila prst na spoušť. Steve jí sice před několika dny vysvětlil, kdy je zbraň připravená ke střelbě, ale teď, kdy od správné polohy pojistné páčky tolik záviselo, nevěděla, zda má správně ukazovat dopředu či dozadu.

Koll přerušil mlčení. „Nechci na vás naléhat, slečno Vinerová, ale domnívám se, že jsou jen ty možnosti, o kterých jsem vám řekl. Musíte si vybrat.“

„Ne, je tu ještě jedna možnost.“

Zdvihl obočí, aby ukázal, jak ho její tvrzení udivilo, a mlčky čekal na vysvětlení.

„Mohla bych vás zabít.“

Zasmál se. „Slečno Vinerová, namouduši nejste jediný člověk, který by to rád udělal. Musím vás však zklamat, jsem výborně střežen.“

„Teď zrovna nejste,“ klidně řekla Mary a vytrhla revolver z kabelky. „Natáhněte ruce a položte je na psací stůl,“ přikázala mu pevným hlasem.

Kollovy ruce v černých rukavicích škubavě přejížděly po desce psacího stolu, než se konečně uklidnily. Přimhouřenýma očima pozoroval Koll každé Maryino hnutí. Ještě měl trumfy v ruce, třebaže asi neměl tušení, v čem spočívají. Mary se horečně snažila rozpomenout, co jen jí to Steve o pojistné páčce říkal. Seděla sotva dva metry od vraha svého otce, v ruce zbraň, se kterou neuměla zacházet. Bylo jí jasné, že Koll je člověk, který se natolik vyzná v lidech, aby dříve či později vycítil její nejistotu. A jistě má v zásuvce psacího stolu pistoli. I když se nehýbe, jistě uvažuje, jak se s nepředvídanou situací vypořádat.

„Nechte už toho blufování!“ řekl znenadání klidným, přátelským hlasem. „Kdybyste mě zastřelila, nepřineslo by vám to nic dobrého.“

Chce získat čas, uvědomila si Mary, odpoutat její pozornost, třeba jen na zlomek vteřiny. Skoro nevěděla, co dělá, jako na pokraji snu natáhla úderník revolveru. Koll viděl ten pohyb a jeho ruce se křečovitě roztřásly. Uvolnila prst na spoušti a se zadostiučiněním pozorovala, jak se na Kollově čele perlí droboučké kapky potu.

„Když vás zastřelím, bude to případ pro policii,“ řekla.

Křivě se usmál a snažil se tvářit se bezstarostně.

„Ano, ano, vím… vaši přátelé u policie,“ znuděně řekla Mary, „ale byl by z toho skandál. Veřejnost by zpozorněla, protože by došlo k soudnímu řízení. A vaše otisky prstů by byly k dispozici.“

Ach, žvaním, řekla si ustaraně. Musí s tím přestat, jestli mu nechce až příliš zřetelně dát najevo svou nerozhodnost, svou neschopnost zabít člověka.

„A vy byste dostala patnáct let,“ poznamenal Koll.

„Ach! Proto, že jsem zastřelila esesáka? Jen abyste se nemýlil, pane Kessel.“ Na okamžik se odmlčela a potom dodala: „Je to jediná cesta, která mi zbyla.“

Koll se nepatrně pohnul, zřejmě chtěl naznačit, že je ochoten vzdát se. „Vím dobře, slečno Vinerová, kdy musím přiznat porážku. Ten okamžik nastal, můžete odejít. Dám příkaz, aby byl propuštěn i Mr. Blake.“

„Považujete mne za úplnou idiotku.“ Mary si uvědomovala: Když ho teď nezabiju, budu navždy v jeho moci. Dosud však nepřekonala svou vnitřní nerozhodnost. Kdo to jen tvrdil, že pomsta je sladká, říkala si v duchu zoufale.

Koll opět seděl mlčky, pohled upřený na Mary. Ruce natáhl daleko před sebe, jako by chtěl důrazně vyjádřit své pokojné úmysly. „Je tu ještě jedna věc, kterou se musíte dozvědět, slečno Vinerová – třeba potom změníte svůj postoj,“ řekl náhle docela skromně. „Mr. Viner nebyl váš vlastní…“

„Plýtváte slovy,“ přerušila ho Mary, „to vím už dávno.“

Třebaže se výraz Kollovy tváře ani v nejmenším nezměnil, jeho dlouhé odmlčení dokazovalo, že ho svou odpovědí překvapila, ba zaskočila.

„Jedno ale určitě nevíte – jméno svého skutečného otce,“ řekl nakonec chvatně.

„Nechci o tom nic slyšet,“ okřikla ho, „mlčte, varuji vás!“

„Myslím, že byste ho měla znát. Bude vás to zajímat už proto, že jste poloviční Židovka. Vaším otcem je…“

Mary zdvihla ruce, chtěla si je přitisknout na uši. To byl okamžik, na který Koll čekal. Odstrčil křeslo dozadu a prudce vyskočil. Mary napřáhla ruku, ve které držela zbraň, a položila prst na spoušť. Když Koll vyrazil spoza stolu, tvrdě narazil pravým stehnem na jeho boční hranu, málem upadl, ale nakonec přece jen znovu nabyl rovnováhu, Mary energicky posunula palcem páčku pojistky kupředu a stiskla spoušť dřív, než jí Koll stačil vyrazit zbraň z ruky. V ohlušující detonaci výstřelu zaslechla tupý náraz revolveru na dřevěné ostění. Koll ji silně udeřil do předloktí, ale až po výstřelu. Zbraň obloukem přeletěla místnost a narazila do stěny.

Stáli proti sobě na vzdálenost necelého metru. Koll si křečovitě tiskl ruce k pravé straně hrudníku, obličej mu ztuhl v nechápavém údivu. Když mu mezi prsty začala prosakovat krev, Mary udělala krok k němu, ale než ho mohla podepřít, klesl s přidušeným zasténáním na kolena. Dívala se na něho jako omámená, když se se supěním snažil doplazit ke křeslu u psacího stolu. A když se konečně o křeslo opřel, hlava mu bezvládně klesla na stranu; pravou ruku stále ještě tiskl k hrudníku. Po koberci se pomalu rozlévala tmavě červená kaluž krve.

Náhle se ozvalo prudké zaklepání na dveře.

„Co se děje? Otevřete!“ křičel kdosi hlasitě z předsíně. Byl to Dietrich.

Jeho hlas vytrhl Mary z otupělosti. Vrhla se ke stěně a zdvihla revolver. Dietrich se plnou vahou vrhal na dveře, které mohly každým okamžikem vyletět z rámu.

„Budu střílet,“ vykřikla Mary přeskakujícím hlasem. Když v zámku uslyšela škrabavý, skřípavý zvuk, skoro automaticky vystřelila. Kulka zanechala díru v horní části dveří. Dietricha zasáhnout nemohla, ale i tak náhle nastalo ticho.

Široce rozevřenýma očima, ve kterých už se zračil smrtelný strach, Koll pozoroval, jak Mary míří na dveře.

„Proboha,“ vyrazil ze sebe namáhavě, „měla revolver. Idioti! Jsem obklopen idioty!“ Civěl na Mary, která stále ještě před ním stála s revolverem v ruce. Z hrdla se mu vydral klokotavý přidušený zvuk, z úst mu začala tenkým pramínkem vytékat krev.

„Lékaře,“ zasténal.

Pomalu, aniž se otočila, přešla Mary k psacímu stolu a levou rukou hmátla po telefonu. Když zaslechla, že venku před domem startuje auto, podívala se z okna. Automaticky se zavírající a otvírající křídla vrat byla dokořán. Dietrich vyjížděl ve voze, ve kterém ji přivezl do tohoto domu. Sešlápl páku plynu, pneumatiky zasvištěly a vůz zmizel z dohledu.

Z Kollova hrdla se vydral chropot, z vytřeštěných očí se vytrácel poslední zbytek života. Mary se poprvé dívala na umírajícího člověka.

Zdvihla sluchátko. Ani nemusela vytáčet číslo, ohlásil se úslužný ženský hlas:

„Prosím, pane Koll?“

„Spojte mě s policií, prosím,“ řekla Mary.