Zdeněk M. Veselý

Zatoulaný kamión

1.

NÁHRADNÍK S TEMNOU POVĚSTÍ

Příjemné zářijové ráno, teplé, ale ne dusné. Jedno z těch, kdy by člověk rád vychutnával poslední chvíle babího léta. Na kraji paseky by se natáhl do trávy, ruce složil za hlavu a s přimhouřenýma očima pozoroval, jak se vrcholky smrků a borovic pohupují v závanech svěžího větru.

Tady se však vzduch jenom líně převaloval mezi kamióny. Nahlížel do rozšklebených jícnů garáží, které lemovaly rozlehlé nádvoří, žasl nad mihotavými záblesky obloukové svářečky v špinavém okně dílny a naslouchal vyzvánění telefonů a staccatu psacích strojů, jež se o překot valily z kanceláří dopravního závodu a pronikaly až do nejtemnějších koutů montážních jam.

Adam Popelka utáhl poslední matici na pravém předním kole robustního tahače, napřímil se a zápěstím setřel z čela pot. S němou výčitkou přeměřil tlusté rafije hodin nad vrátnicí. Nejraději by je zastavil. Půl desáté, a Honza Bublák nikde.

Teď už nepochyboval, že se mu něco stalo. Kamarád z dlouhých cest patřil k těm svědomitým a dochvilným lidem, které může zdržet jen katastrofa a to ještě ne každá. Evropské silnice a dálnice spolu křižovali osm let nebo snad už devět? a přesto by na prstech jedné ruky spočítal, kolikrát Honza nepřišel do práce včas.

Poprvé ho zdržela těhotná snacha. Nejmladší Bublák se očividně řítil do života na plný plyn. Nastávající otec nevydržel tíhu toho spěchu a doslova se položil. Na gauč a v mrákotách. O převoz rodičky se musel postarat budoucí dědeček. Podruhé se opozdil při velké povodni na Jizeře. Cestou z chaty se pokusil projet v Bakově částečně už zaplavenou vozovku a nabral vodu do rozdělovače. A předloni v listopadu ho zdržela ta příšerná mlha, kdy řidiči vystupovali z vozů a šmátrali rukama po krajnici a patnících, aby se ujistili, že jsou ještě na silnici.

Jenomže teď už dobrý týden pořádně nesprchlo, přestaly růst houby a proužek aster tady před kancelářemi se z posledních sil chudokrevně červenal. Jestli něco určitě nehrozí, tak to jsou průtrže mračen a povodně. Na modré obloze nepostřehnutelné letadlo kreslí bílou čáru, jejíž konec se rozplývá do ztracena. Po jiné mlze ani potuchy. A Bublákova snacha ještě předposlední víkend na zahrádce rozvážela radvancem kompost. I když po dvou dětech trochu přibrala, rozhodně nevypadala na to, že by chtěla obdařit rodinu dalším přírůstkem. Na obzoru tedy žádná katastrofa. Ani přírodní, ani jiná. A Honza Bublák, vždycky tak neochvějně přesný, má presto půldruhé hodiny zpoždění. Co v tom může vězet?

„Pane Popelka!“ v otevřeném přízemním okně správní budovy se zavlnila záplava slámově žlutých vlasů. Rámovala dvě zelené skvrny očních stínů a karmínově červený půlměsíc rtů. „Máte jít okamžitě na dispečink!“

„Že už letím, Helenko.“

Dívčí tvář zmizela stejně rychle, jako se vynořila.

Utřel si ruce pucvolí, pomalu složil nářadí a ještě jednou se ohlédl k vrátnici. Za pět minut tři čtvrtě na deset. Dostatečný důvod, aby si o Honzu začal dělat starosti.

Malá kancelář budila dojem, že se člověk ocitl v zeměpisném kabinetě. Všechny stěny byly obloženy mapami. Několik much se právě honilo po Středozemním moři. Na stole tiše hučel ventilátor a proud vzduchu listoval ve složce úředních lejster a čechral dispečerovy řídké vlasy.

„Sedni si, Adame,“ Nováček kývnutím odpověděl na pozdrav, zaklapl notně ohmatanou knihu jízd a posunul před Popelku načatou krabičku bétéček. „A zapal si.“

„Dík,“ pohybem ruky odehnal pokušení. „Kouřím až po obědě. Dopoledne jen výjimečně. Třeba když mě navztekají holky. Co je?“

„Co by bylo! Musíš odpoledne naložit tu keramiku a jet do Švýcarska s někým jiným.“

„Proč ne s Bublákem?“

„Ty to nevíš?“ dispečer přejel řidiče nedůvěřivým pohledem. „Protože má nohu v gypsu a momentálně leží ve špitále. Hned ráno volala jeho žena, abychom věděli, na čem jsme.“

„Přišel jsem před osmou a doteďka mi nikdo nic neřekl,“ v Popelkově hlasu zazněla výčitka. „Před chvílí jsem zvonil k Bublákovým domů, ale nikdo to nebral.“ Oběma rukama se opřel o stůl a očima se pověsil na Nováčkovy rty. „Co se mu vlastně stalo? Dopravní nehoda?“

„Ne. Totiž…“ na okamžik zaváhal, „vlastně ano. Jenže taková zvláštní.“ Nováček ukázal na židli vedle stolku a počkal, až se řidič posadí. „Ale je to přísně důvěrné. Něco jako služební tajemství. Honza po manželce výslovně vzkázal, že kromě nás dvou se to nikdo další nesmí dovědět. Byl bych teda nerad, kdyby si to za chvíli štěbetali vrabci tady na dvoře.“

„Nač to školení? Už bys mohl vědět, že umím mlčet jako hrob.“

Dispečer se předklonil a spiklenecky ztišil hlas.

„Tvůj parťák si včera k večeru zlomil nohu. A víš na čem?“ Neodpustil si dramatickou odmlku. „Na koloběžce!“

„Na čem? Na koloběžce?“ Popelka několikrát nasucho polkl. „To má být vtip?“

„Taky jsem tomu nechtěl věřit. Ale je to tak. Honza koupil staršímu vnukovi k narozeninám koloběžku. Prý chromovanou, se sedátkem, s brzdou a se zvonkem. Jenže kluk se k ní stavěl strašně nešikovně. Děda se na to nemohl dívat a začal předvádět, jak se na tom jezdí. Odrazil se a už frčel. Jenže místo na cestu koukal po Jiříčkovi, sjel do škarpy a upadl tak nešťastně, že se už nepostavil. Do sanitky ho museli šoupnout na nosítkách. Co tomu říkáš?“

Řidič bezradně pokrčil rameny. Stále ještě choval špetku naděje, že je to směšné nedorozumění, trapná záměna nebo pouhý omyl. Nemohl se parťáka vzdát bez boje.

„Neměli bysme se na něj přeptat v nemocnici?“ sáhl po telefonu. „A jestli je to doopravdy on. Kde vlastně leží?“ Dispečer mu vzal sluchátko a položil ho do vidlice.

„V Mladé Boleslavi. Na chirurgii, pokoj číslo dvacet osm. Před chvilkou jsem měl na drátě doktora. Povídal, že Bublák má zlomenou lýtkovou kost. Naštěstí bez komplikací. Zrentgenovali mu to, dostal sádru a ještě tenhle týden ho propustěj do domácího ošetřování.“

„Prosím tě!“ Popelka se z té noviny nemohl vzpamatovat. Celý nesvůj vstal, přešel k oknu, několikrát zavrtěl hlavou a pak se zhroutil do nejbližší židle. „To se jednomu ani věřit nechce. Zrovna Honza! S kamiónem ujel po Evropě milión kilometrů bez nehody a pak si zlomí nohu v příkopě před barákem! A ještě k tomu na pitomé koloběžce!“ Bezmocně rozhodil ruce. „Rozumíš tomu?“

„Ne. A ani nechci. Rodinné zábavy zaměstnanců jsou absolutně mimo moji kompetenci. Naštěstí. Nehledě na to, že žádný z nás už na věci nic nezmění. S gypsem na noze se nedá řídit kamión, to snad chápeš. Bublák je teda na hezkých pár týdnů vyřazený z práce, za volant se vrátí někdy v listopadu, a ty musíš jet s někým jiným. Takže pojedeš s Viktorem Hejtmanem.“

Dispečer se to jméno snažil vyslovit zcela neutrálně, přímo lhostejně, ale z jeho slov přesto zazněla jakási skrytá obava. Jako by někde něco zaskřípalo.

„Hejtman… Hejtman…“ zpozorněl Popelka. „Neznám. Není to ten z Brna?“

„Jo. Ten,“ Nováček omluvně pokrčil rameny. „To víš, radši bych ti dal někoho, s kým máš něco najeto. Ale nemůžu. Kromě něj tu nemám jedinýho volnýho řidiče, který by měl všechny potřebný štampilky.“

„Když nemáš, tak nemáš. Bubláka stejně nikdo nenahradí.“ Probral se z myšlenek. „A kde toho Hejtmana najdu?“

„Teď nikde. Poslal jsem ho domů pro kartáček na zuby. Slíbil, že se ti o půl jedenácté ohlásí.“

„A stihnem to do té keramičky?“

„Aby ne!“ dispečerova tužka zaúřadovala v rozpisu jízd a zastavila se na třetím řádku. „Vozidlo máte přistavit k nakládce až ve dvě. Tak jakýpak spěch. Bohatě stačí, když vyrazíte v jedenáct.“ Nepokojně se zavrtěl na židli, vstal a zapnul si knoflíky bílého pláště. „Promiň, že ti nenabídnu ani kafe. Ale to víš, mám šílený fofr, jako každé pondělí.“ Obešel psací stůl a s výrazem laskavého a dobrotivého otce stiskl Popelkoví rameno. „Uvidíš, že všechno dobře dopadne. Tak teda…“ hlas se mu zadrhl, „šťastnou cestu a dobré pořízení. Jeďte pomalu, hlavně na dláždění, abyste tu keramiku neroztloukli.“

„A papíry?“

„Máš je připravený u Helenky,“ potřásl řidiči rukou a téměř ho vystrčil z kanceláře.

Adam Popelka si vyzvedl cestovní doklady a jako obyčejně kapituloval před žadonivým pohledem zeleně vroubených očí. Ano, na tu pěnu do koupele nezapomene.

S jablečnou vůní, jak jinak. Pak zamířil do šatny a zamyšleně se zastavil před svou skříňkou. Na dvířkách byl nalepen titulek vystřižený z novin: Kasař vybral starou popelku. A hned pod tím další: V Adamově rouše děsil učnice.

Jindy by se tomu pobaveně zasmál, ale dnes jako by ty nápisy ani nevnímal. Myslel na Bubláka. Bylo mu kamaráda líto, hlavně proto, že jeho žena je nadšenou zdravotnicí-amatérkou a teď jí na šest nebo na kolik neděl padne do rukou opravdový pacient. Loni koupila v antikvariátě Bilzovo Léčení přirozené a tvrdošíjně Honzu nutila, aby ráno chodil po zahradě bosý v mokré trávě. A letos na jaře mu zase tak dlouho studenou vodou polévala záda, až si lehl se zvýšenou teplotou a hrozným kašlem. Měl by jí zavolat a zeptat se, jak se Honzík cítí a jestli nepotřebují něco přivézt.

Ale to všechno ještě nějakou chvíli počká. Nejdřív musí přijít na kloub tomu, co asi mohl znamenat ten dispečerův rozpolcený a provinilý výraz. Tvářil se, jako by ho Popelka po předčasném návratu z túry přistihl ve svém pyžamu. Něco tu není v pořádku. Ale co?

Otevřel skříňku a na okamžik zaváhal. Uchopil krabičku spart, zdráhavě ji položil a znovu po ní sáhl. Zlomená noha není každodenní prkotina. V tak mimořádné situaci má právo předsevzetí porušit. Cvakl zapalovačem a vypravil se na výzvědy.

„Copak?“ garážmistr zvedl huňaté obočí a podezřívavě si Popelku přeměřil. „Vstřikovací čerpadlo máš přece seřízený!“

„O vůz nejde,“ řidič za sebou zavřel dveře skleněné kukaně a bez vyzvání se posadil. „Mám jiný starosti. Právě se vracím od Nováčka. Bublák si v neděli na chatě zlomil nohu, leží na chirurgii a se mnou má jet do Švýcarska nějakej Hejtman. Tak jsem se přišel pozeptat, co on je vlastně zač.“

„Tak ty si taky myslíš, že nemám do čeho píchnout a z dlouhý chvíle sbírám drby?“

„To jistě ne,“ konejšil ho Popelka. „Ale pochop, že musím vědět, nakolik se můžu na parťáka spolehnout.“

„No jo,“ garážmistr si v rozpacích nadzvedl čepici a prohrábl šedivé vlasy. „Jenže já o Hejtmanovi skorem nic nevím. Je tu teprve čtrnáct dní.“

„To bych tě nesměl znát. Za tu dobu ho už máš prokouknutýho. Přinejmenším jako řidiče.“

Garážmistr se polichoceně uculil a ručička na barometru jeho nálad viditelně poskočila. Odložil kotoučky z tachografů, nalil si z termosky kávu a přisunul židli blíž k Popelkovi.

„Což o to, za volantem je jako doma, všecka čest. A mašinu má taky vždycky v pořádku. Jenže nový koště dobře mete, známe to přece z fotbalu,“ skepticky svěsil koutky úst. „Proto bych se nerad ukvapoval s úsudkem.“

„Takže řídit umí. Aspoň něco. A co takhle v cizině vyzná se? Umí nějaký řeči?“

„Jak by ne. Ten už toho sjezdil! Z Brna ho posílali hlavně do Rakouska a na Balkán. A taky na delší cesty. Například do Sýrie, do Íránu a kdovíkam jinam. Na silnicích žádný zelenáč.“

„A jinak?“ Popelka tušil, že jeho informátor má ještě nějakou kartu v rukávě.

„Jinak…“ ruka s pohárkem kávy se nerozhodně zastavila. „Oficiálně nic nevím a nic jsem ti neřekl. Ale nějaký ten pátek se už známe…“ Garážmistr se naklonil k Popelkovi. „Náhodou jsem se v Česmadu potkal s kolegou z Brna. Zašli jsme na jednu plzeň, slovo dalo slovo, znáš to. Přišla řeč i na Hejtmana. Po brněnským podniku chodí řečičky, že prej se na něj lepí smůla.“

„Smůla? Co je to za pitomost? To jako v soukromí? Nebo snad za volantem?“

„Podle toho, co se v Brně povídá, tak asi vždycky a všude. Měl několik dopravních nehod, ale nikdy ze svý viny. Tak třeba u Budapešti mu hořel náklad, když do něj zezadu narazil trabant, jeho řidič snad za jízdy usnul. Hejtman ty lidi z rozbitýho auta vytáhl, vytočil nohy návěsu, odjistil ho a popojel s tahačem do bezpečí. To všechno na poslední chvíli. Hned nato začaly bouchat plechovky. Jen tak tak stačil utýct.“

„Jaký plechovky?“

„To nevím. Snad s nějakejma barvama, ředidlama nebo s čím. Vlastně zachránil tahač. Tak mu za to podnik věnoval hodinky. Primky za tři sta padesát korun.“ Garážmistr si posunul čepici do týla. „Jo a taky tři dny seděl v base,“ vzpomněl si. „A v Istanbulu k tomu!“

„Za co?“

„Za nic. Sebrali ho omylem. Nějakej chlap, jako by mu z oka vypadl, zaútočil na strážníka a sebral mu pistoli i pendrek. A než se vysvětlilo, že je v tom Hejtman nevinně…“

„Co rodina?“ řidič pokračoval ve výslechu, teď už zcela rezignovaně a připravený na nejhorší. „Žena a děti?“

„Rozvedený. Manželka mu asi před půl rokem utekla. Takový divný případ.“

„Proč divný?“ Popelka zamáčkl nedopalek v květináči s vánočním kaktusem a sklidil garážmistrův pohoršený pohled. „Co my můžem vědět, být jeho ženou, třeba bych utek taky.“

„Ale za jakých okolností!“ huňaté obočí pobouřeně nadskočilo. „Hejtmanova žena snad měla odpoledne potkat ve městě svou první známost, ještě nějak z tanečních nebo co. Stará láska nerezaví, řekla manželovi ještě ten večer. A hned ho pumpla o čtyři stovky na rozvod. Vyžehlila mu vypraný košile, přišila knoflík na saku, a jak v televizi skončil film, hned se odstěhovala k tomu druhýmu.“

„To snad není možný,“ zapochyboval Popelka.

„Jak jsem koupil, tak prodávám.“

„A proč až po televizi?“ řidič udiveně potřásl hlavou. „Někdy se mi zdá, že těm mladým nerozumím. A to je při mých rodinných poměrech na pováženou.“

2.

JEDNO Z NOUZOVÝCH ŘEŠENÍ

Deska s nápisem Metal Equipment byla zasazena do fasády vedle vchodu tak, aby písmena byla ve výši očí sto sedmdesát šest centimetrů vysokého člověka. Jejich jednoduchý řez a sklo, jímž byla tabule pokryta, budily zdání výlučnosti, serióznosti, spolehlivosti a ovšem i dokonalého finančního zázemí.

Za takovým mosazným štítkem si kolemjdoucí nepochybně představoval i přiměřeně důstojného šéfa. Nejčastěji jako štíhlého muže středních let s prokvetlými spánky, z jehož oduševnělé tváře sálá průbojnost, která je kontrolována bohatými životními zkušenostmi. A jistě i jako člověka oblečeného se střízlivou elegancí, v košili s jemným proužkem a v decentním obleku z nejlepší anglické látky, vybaveného melodickým hlasem, racionálního ve slovech i v pohybech, puntičkáře v zásadních věcech a velkorysého v nepodstatných detailech.

Marianu Pembrokovi, řediteli mnichovské filiálky Metal Equipment, do té představy ledacos chybělo. Vlastně souhlasily jen prokvetlé spánky a střední věk - napřesrok se chystal oslavit padesátku. Příroda však na něm nešetřila materiálem a obdařila ho zavalitou a hřmotnou postavou s býčí šíjí a dlouhýma lopatovitýma rukama. Ani nejdražšímu mnichovskému krejčímu se nepodařilo příznačné rysy Pembrokovy postavy potlačit.

Když k řediteli vstupovali podřízení, měli dojem, že v bílé zástěře u řeznického špalku by se vyjímal mnohem přirozeněji než za psacím stolem z mořeného palisandru a před goblénem, jenž znázorňoval Héraklův boj s lernskou Hydrou a byl utkán podle malby na antické amfoře. Názory na symboliku goblénu se rozcházely, ale ať už si ji zaměstnanci filiálky vykládali jakkoliv, z opatrnosti si takové postřehy nechávali pro sebe.

Ředitel zdvihl sluchátko a stiskl dvě tlačítka na telefonní aparatuře.

„Kirchlauter,“ ozval se příjemný baryton.

Pembroke se nepatrně zakabonil. Neměl ten hlas rád. Totiž nejen hlas, ale Kirchlautera vůbec. Protivilo se mu povýšené sebevědomí, s nímž dával najevo svou převahu absolventa heidelberské univerzity, synáčka z rodiny, v níž se jeden praděd a několik prastrýců slunilo v přízni Ludvíka Bavorského a motalo se kolem dvora. A i když život ředitele naučil dávat i přijímat zákeřné rány, přece jen se nemohl přenést přes chladnou vypočítavost, s níž se Kirchlauter dral nahoru. Přivedl do jiného stavu nepříliš půvabnou dceru člena správní rady a jako součást věna vyženil i odpovědné místo ve zdejší filiálce. Příbuzenská pouta mu propůjčovala jistou míru nezranitelnosti. Ale na druhé straně musel Pembroke uznat, že tenhle ohař s rodokmenem vnesl do podnikové praxe řadu bystrých nápadů. Nejednou váhal, zda se má jeho prohnané logice obdivovat, nebo se jí děsit.

„Pane kolego, stala se velmi nemilá věc. Určitá komplikace na úseku mezinárodní dopravy. Bude zapotřebí, abyste předložil projekt jednoho ze svých nouzových řešení. Věc totiž nestrpí odkladu. Byl bych rád, kdybyste s tím za mnou hned přišel.“

„Nouzové řešení na úseku dopravy,“ potvrdil baryton. „Rozumím. Kterým směrem?“

„Do Švýcarska.“

„Spolehněte se, pane řediteli. Přijdu okamžitě.“

„A vezměte s sebou kolegyni Lorenzovou. Má na starosti komerční stránku transakce.“

Za dvě minuty sekretářka ohlásila přednostu oddělení zvláštních operací a referentku vývozního oddělení.

Vytáhlý pětatřicátník s hustou kaštanově hnědou kšticí, živýma očima a energickou bradou se posadil proti šéfovi a položil před sebe černé desky. Narovnal si uzel čtyřbarevné kravaty a popotáhl cíp bílého kapesníčku, vyčnívajícího z horní kapsy světle šedého saka. Z jeho pohledů i pohybů vyzařovala sebedůvěra člověka, který si je vědom své ceny. Skutečně vypadal jak ohař, který vyhlíží příští kořist.

Štíhlá, snad až přespříliš štíhlá blondýnka, už ne nejmladší, se uvelebila v křesílku a přehodila nohu přes nohu.

Pembrokův zrak se na okamžik zastavil na jejích kolenou. Pokládal by za nezdvořilé nevzít je na vědomí. Jeho pohled sklouzl k střevícům. Ach jo, nostalgicky si povzdechl, kde jsou ty časy, kdy ženská s pětatřicítkami na nohách nebyla zvláštností. Tahle madam má nejmíň dvaačtyřicítky.

Složil Süddeutsche Zeitung a odstrčil deník stranou.

„O tom zatýkání na celnici jste už četli v novinách,“ zapálil si krátký doutník s pozlacenou etiketou a vyfoukl kouř. Všiml si, že přednosta okázale pokrčil nos. „Pochopitelně tam vládne nervozita. Musíme počkat, až se poměry uklidní. Řadu zásilek jsme zadrželi, ale máme tu něco, co nestrpí odkladu. Náklad musí být stůj co stůj ještě tento týden v Curychu. Zákazník si to tam převezme k dalšímu transportu.“ Šéfovy oči se zastavily na přednostovi. „Co byste navrhoval, pane kolego?“

„Kolik toho je?“ zeptal se Kirchlauter.

„Něco málo přes sedm tun,“ odpověděla Lorenzová. „V obvyklém balení. Tedy v bednách.“

Přednosta přivřel oči a s gestem velkého myslitele se pohladil po bradě. Pak otevřel černé desky a důležitě zalistoval v písemnostech. Začetl se do jedné listiny a odložil ji. Druhou také. Teprve třetí ho uspokojila.

„Myslím, že mohu nabídnout seriózní a bezpečné řešení, i když připouštím, že je poněkud netradiční. Ale ve vyjetých kolejích se nedá věčně pokračovat, Propadají se a jsou kostrbaté.“ Podal Pembrokovi lisí papíru, na němž byl přilepen malý výstřižek z Abendpost. „Něco vám napoví tahle zpráva.“

Šéf sáhl pro brýle a polohlasně přečetl:

„Poctivý nálezce. Černou peněženku, v níž nebylo nic než tři tisíce marek v hotovosti, odevzdal dnes na policejním prezídiu v Mnichově Hans Bublak, dvaapadesátiletý řidič dálkového kamiónu z Československa. Peněženku našel na silničním odpočívadle poblíž letiště Riem. Ne, řekl na dotaz komisaře Hlawatschka, to mi vůbec nenapadlo, abych si ty peníze ponechal.“

Pembroke složil brýle a tázavě pohlédl na přednostu. „Odkdy se zajímáte o takové podivíny?“

„Ode dne, kdy jsem převzal oddělení zvláštních operací. Lidé toho typu se nám mohou hodit. Poctivý nálezce mě zaujal a začal jsem se pídit, co je zač.“

„A zjistil jste něco?“

„Ten člověk už řadu let přijíždí vždycky v úterý odpoledne nebo večer do Mnichova. A spolu s ním Adam Popelka, o čtyři roky mladší. Tady přenocují a ve středu ráno většinou ještě za tmy pokračují v cestě do Švýcarska. Ve čtvrtek se vracejí a zpravidla jedou přímo domů. Prakticky tedy obsluhují jakousi pravidelnou linku kamionové dopravy.“

„S čím jezdí?“

„Okamžik,“ Kirchlauter se poradil se svými záznamy. „Mají tahač československé výroby a běžný návěs firmy Trailor s plachtou.“

„A náklad?“

„Do Švýcarska většinou vozí náhradní díly ke strojům, hračky, občas sklo nebo porcelán, někdy také farmaceutické suroviny. Při návratu nakládají chemikálie, všelijaké přístroje, léčiva a různé jiné zboží.“

„Hm. A jinak?“

„Ti dva řidiči mají pověst lidí, s nimiž nejsou potíže. Kavalíři silnic. Rádi pomohou i úplně cizím lidem, kteří se ocitli v nesnázích. Tento fakt bych rád podtrhl, protože hraje určitou roli v navrhovaném nouzovém řešení.“

„Řekl jste, že rádi pomohou. Komu, v čem a jak?“

„Například vezmou stopaře, podívají se na motor, který nechce poslouchat, řidičce nasadí rezervu, vytáhnou vůz, který zapadl do příkopu. A tak podobně.“

„Začínám tušit, co máte za lubem,“ polohlasně zamumlal Pembroke. „Ale nedovedu si představit, jak to chcete navléknout.“

„Patrně tušíte správně, pane řediteli,“ Kirchlauter se chladně pousmál. „Ano, je to tak, na celnicích u Bodamského jezera už berou Bublaka a Popelku jako staré známé a živý inventář evropských silnic, jako poctivce do morku kostí, na něž je vždy a za všech okolností spolehnutí.“

„Takže jejich celní odbavení…“

„Za ta léta se už stalo vyloženou formalitou. Nikoho by zřejmě ani ve snu nenapadlo očekávat od té dvojice nějakou nekorektnost.“

„Myslíte podraz. Všivárnu.“

„Prosím, i tak by se to dalo vyjádřit,“ neochotně připustil přednosta a jeho studený pohled zdůraznil odstup od lidí, kteří i v nejdražších šatech na míru zůstanou křupany. „Jednou jsem nafilmoval celý průběh jejich celního odbavení a můžu vám dokázat, že se celník vlastně ani pořádně nepodíval na plombu.“

„Máte tedy dojem, že bychom se na jejich dobré pověsti mohli přiživit…“ Pembroke zamyšleně zabafal.

„Když dovolíte, tak nejen dojem, ale oprávněné přesvědčení. Tady se přímo nabízí řešení. Dobré jméno těch řidičů představuje kapitál, a ten by neměl ležet ladem. Vypracoval jsem projekt, kterým bychom ho mohli v zájmu naší firmy zúročit.“ Kirchlauter sáhl do černých desek a podal šéfovi list papíru. „Prosím.“

Text nebyl dlouhý, snad třicet nebo čtyřicet řádek strojem, ale ředitel ho studoval slovo od slova, co chvíli se vracel nazpátek, souhlasně přikyvoval, ale hned nato skepticky špulil rty.

„Pozoruhodný nápad,“ řekl uznale, vstal a podal listinu Normě Lorenzové. Když se vracel ke stolu, zastavil se u okna a pohlédl na proudy aut, jež se sunuly po Bayerstrasse. Jedním směrem k Laimu, druhým do centra. Kirchlauterově projektu se po věcné stránce nedalo nic vytknout, jako obvykle byl domyšlen do všech podrobností. Ale jakýsi vnitřní hlas Pembrokovi našeptával, že jeho logická konstrukce je příliš křehká, než aby byl zcela bez rizika. Nemá dost argumentů, aby se mohl proti plánu postavit, ale může se od něj alespoň částečně distancovat. Vrátil se do křesla. „Originální myšlenka. Ale choulostivá, zranitelná.“

„Proč myslíte?“ na přednostově čele naskočila kolmá vráska. „Jsem si jist, že z organizačního a technického hlediska nemohou vyvstat žádné těžkosti, které bychom nedovedli zvládnout. Každý z těch kroků je naprosto reálný.“

„O tom nepochybuji,“ šéf se opět zahalil do mračna štiplavého dýmu. „Ale jádro problému není v mrtvých věcech, v časovém rozpisu, nýbrž v lidech. Vycházíte z problematického předpokladu, že člověk za stejných okolností vždycky jedná stejně.“

„A vy myslíte, že nejedná?“

„Pochybuji o tom,“ šéf se zahleděl kamsi do prázdna. „Znal jsem totiž dobráky, kteří na sobě po léta nechali dříví štípat, ale pak jim znenadání luplo v bedně, vzepřeli se a dejme tomu ztloukli své ženy. Pamatuji vyhlášené poctivce, kteří v den výplaty uprchli s pokladní hotovostí, anebo zase na otrlé zabijáky, kteří přesedlali na pěstování rajských jablíček a začali podporovat sirotčince a dobročinné spolky.“

„Člověk se jistě vyvíjí,“ neochotně připustil přednosta. „Někdy k dobrému, jindy k horšímu. Ale to je pozvolný, dlouhodobý proces. Není pravděpodobné, že by se někdo přes jeden nebo dva víkendy změnil natolik, aby to mohlo ohrozit naše …“ exportní záměry. Tím spíše to nemůžete očekávat u takových silničních profesionálů, jako jsou Bublak a Popelka.“

„Doufejme, že máte pravdu.“ Ředitel se otočil k Normě Lorenzové. „A váš názor?“

Pootočila se v křesle, aby lépe vynikl rozparek na pravém boku úzké sukně.

„K těm technickým problémům se těžko mohu vyjádřit,“ z jejího hlasu zněla okázale chladná neutralita. Podala Kirchlauterovi listinu s projektem nouzového řešení. „Ale pochopila jsem, že i kdyby nakrásně něco selhalo, tak morální a trestní odpovědnost zůstane na československých přepravcích.“ Zabodla do přednosty pátravě oči. „Je to tak?“

„Zajisté,“ váhavě připustil. „To ovšem není nevýhoda, ale přednost. Nemyslíte?“

3.

KANDIDÁT

NA MANŽELSKOU RECIDIVU

Tahač s návěsem stál přímo u nakládací rampy keramičky a Popelka diktoval značky a čísla beden. Celník je odškrtával v nákladním listě a Hejtman dirigoval skládání zásilek na ložný prostor.

Už měli za sebou sto nebo kolik kilometrů společné jízdy, ale Popelka stále ještě nevěděl, co si má o novém spolupracovníkovi vlastně myslet a nakolik mu může důvěřovat.

Jeho nový parťák se objevil v bráně dopravního závodu přesně za minutu půl jedenácté. Přijel v jasně modré škodovce s notně promáčklým blatníkem. Dochvilnost mu tedy musel připsat k dobru.

„Já jsem nějakej Hejtman,“ zahlaholil. „Pro vás Viktor,“ potřásl si se starším kolegou rukou. „Vidíte to?“ ukázal na pochroumaný blatník. „Padesát aut stojí u nás před domem. A ten chlap musel nabourat zrovna to moje. Prej mu do cesty vběhl vlčák, tak šlápl na brzdu, ale právě začínalo pršet a na blátíčku dostal smyk. Ještě že mi dal za stírač číslo vozu a adresu. Takže se oprava zaplatí z jeho pojistky a já nepřijdu o bonus.“

Popelka tu příhodu vnímal jen na půl ucha. Za volantem kamiónu už procestoval sedm evropských zemí, poznal tisíce celníků, řidičů, závozníků, hostinských, číšníků, servírek, pumpařů a expedientů, ale na chlapa s tak zrzavými vlasy ještě nenarazil. Snad si je denně přibarvuje, napadlo ho v první chvíli, ale pak nad tím mávl rukou a trošičku se zastyděl.

Když má někdo doma tři dcery a všechny na vdávání, vidí chtě nechtě v každém mladém muži potenciálního ženicha a neohlíží se na takové nicotnosti, jaké představuje hustota nebo barva vlasů, případně počet nebo velikost pih. Dost na tom, že se tím zabývají jeho dcery. A Hejtman, pomine-li ty drobné kosmetické vady a bílé tričko s nápisem Základní škola Šlapanice, na něj udělal docela dobrý dojem. Dovedl pevně stisknout ruku, podívat se zpříma do očí a chlapsky se usmát. Kdyby Popelka nebyl otcem tří dcer, ale jednou z nich, určitě by se od zrzka nechal pozvat na schůzku.

„Adam Popelka,“ představil se, sotva setřásl první ohromení. Ještě jednou si změřil Hejtmanův zevnějšek a udiveně se pozastavil nad jeho malou a ještě k tomu polosplasklou plátěnou kabelou. „Koukám, že si toho moc nevezeš.“

Nový kolega otevřel dveře kabiny a hodil tašku na zadní sedadlo.

„Čím víc má člověk věcí, tím víc jich může ztratit. Hlavně na cestách. Co mně toho už v cizině ukradli! Holicí strojek, kostkovanou čepici, pěkně vyšlapaný kecky, štos pohlednic, a dokonce i učebnici arabštiny. Zloději se na mě slítávají jak vosy na pivo. Pane Popelka, já bych mohl od hodiny dělat policejní volavku.“

Starší z řidičů starostlivě mrkl na tlusté rafije nad vrátnicí.

„Radši abysme jeli. Chceš kočírovat?“

„Když mi tu a tam poradíte, jak se dostat na výpadovku, tak docela rád. Prahu jsem si ještě nestačil pořádně oťukat. Kromě toho je to tady samá objížďka.“

„Tak pojďme na to.“

Hejtman se posadil za volant a seřídil si zpětná zrcátka. Nastartoval a počkal, až mu ručička ohlásí dostatečný tlak vzduchu v brzdovém systému. Na malou dvojku se hladce rozjel, zamával vrátnému a zabočil do živého ruchu pražských ulic.

Stačilo pár kilometrů jízdy a několik složitějších situací na křižovatkách, aby Popelkovi spadl kámen ze srdce. Aťsi je nový parťák sebevětší smolař, aťsi mu utekla žena, v každém případě patří k rozeným řidičům, kteří jsou schopni bleskově a přesto správně reagovat na nepředvídatelné události, jezdí ohleduplně, s přehledem, dovedou odhadnout, co podniknou ti druzí, a dobře rozumí každému povzdechu těžkého kamiónu. Musí vypátrat, co vlastně v těch Hejtmanových dopravních a životních malérech vězí. Co když si na něj v Brně jen vymýšlejí?

„Ty, Viktore, jak ses vlastně dostal za volant?“

„Normálně říkám, že kvůli matematice, ale to je jen polovina pravdy. Ve skutečnosti za tím vězela jedna rozvedená profesorka matematiky. Moc roztomilá paní.“

„Tak ženská,“ s náznakem zklamání konstatoval Popelka. A hned se na sebe zamrzel, je smutné, když se otec tří svobodných dcer nedovede povznést nad osobní hledisko. Svlékl sako a pověsil ho na háček nad zadními sedadly. „A co to, že zrovna profesorka …“

„To zavinil otec. Po průmyslovce jsem se dostal na strojařinu. U nás v Brně. V druhým ročníku jsem měl potíže se statikou a dynamikou. A tak mi táta, starej dobrák, našel na doučování jednu čtyřicetiletou profesorku matematiky. Bydlela v Medlánkách a já k ní docházel na hodiny do bytu. Napřed dvakrát týdně, potom denně. Učila totiž jen v takovým lehounkým župánku a nezůstali jsme jenom u počtů. Mně se její pojetí kondic náramně líbilo, to víte, bylo mi jednadvacet a tak jsem sice získal cenný životní zkušenosti, ale koncem letního semestru mi chybělo pět zkoušek.“ Zrzek měkce zastavil na červenou. „Na všechno jsem prostě nestačil a přednášky proklimbal. Na vojně jsem si rozšířil řidičák a pak jsem začal jezdit s náklaďákem.“

„A rodiče žijí v Brně?“

„Ne. Ve Šlapanicích. Z Brna je to kousek autobusem. Naši tam mají domek. Tři pokoje a kuchyň. Pak ještě kumbál v podkroví, kde jsem spával já. Kolem je slušně velká zahrada, trávník, záhony se zeleninou, taky jeden skleník a samo sebou hromada švestek.“

„A palírna?“

„Tu má táta v kůlně.“

Popelka se zasněně zahleděl do prázdna, jako by si vybavoval nasládlou vůni pálených slivek.

„A proč jsi teda přešel sem do Prahy? Samozřejmě, jestli o tom nechceš mluvit…“

„Proč bych nechtěl?“ Hejtman popaměti sáhl do tašky pro pětidekovou čokoládu, přelomil ji a polovinu podal kolegovi. „Nic na tom není. Musel jsem z Brna kvůli sedmnáctýmu kilometru.“

Dubové sudy zrající slivovice kdosi odkopl do propasti.

„Cože? Kvůli sedmnáctýmu kilometru?“

„Právě. Jezdil jsem z Brna E sedmičkou na Mikulov a pak dál do Rakouska. A ten sedmnáctej kilometr je pro mě nějakej začarovanej. Jako by si tam dávali dostaveníčko všichni cvoci z jižní Moravy a celej den čekali, až pojedu kolem. Jednou se do mě naboural nametenej traktorista, v jedný ruce láhev bílýho rumu, v druhý volant, zpíval Hercegovina lautr rovina a cikcak vyšíval silnici. Ještě štěstí, že jsem stačil úplně zastavit, jinak to nepřežil. Pak mi zase jeden osmnáctiletej mládeneček flobertkou prostřelil pneumatiku na pravým předním kole.“ Zbývající plátek čokolády zmizel v Hejtmanovi. „Chyběly dva metry a měl jsem kulku v hlavě.“

„Střílel po tobě? A proč?“ žasl Popelka.

„Vlastně ne po mně osobně. Nějakej šofér mu odloudil holku, a tak se vypravil s flintou na silnici, aby si zchladil žáhu,“ Hejtman ubral plyn a zablikal na modrou avii, že se před ně může zařadit. „A nakonec mi na sedmnáctým kilometru nedala přednost lada a z vedlejší cesty mi zkusila vjet pod návěs.“

„To jsem fakt blázen,“ přihladil si Popelka knírek. „A to všechno na tom samým fleku?“

„Neříkám, že úplně na tom samým, ale dost blízko. Zkusil jsem brněnským šéfům navrhnout, že budu ten nešťastnej kilometr objíždět přes Židlochovice. Hučel jsem do nich jak do dubu, ale zbytečně. Náměstek prohlásil, že žádný směrnice nepřipouštějí existenci okultních sil. Musí se šetřit naftou a takový okliky by před žádnou kontrolou neobhájili. Ať prý si se mnou užijou někde jinde. Třeba v Praze. A tak jsem tady.“

„Měl ses bránit,“ rozhořčil se Popelka. „Nic z toho jsi přece nezavinil!“

„To máte tak: Kdyby mi v Brně něco konkrétního vytýkali, tak bych se mohl hájit. Jenže to oni ne. Šéf se na mě jenom díval takovejma smutnejma očima a vzdychal, že kvůli mně museli přijmout dalšího právníka, aby zvládli všechnu agendu, která kolem mě narůstá. Jindy poznamenal, že ředitel pojišťovny přestal zdravit našeho starýho. A podobný narážky. No řekněte, mám já zapotřebí tohle poslouchat? Tak jsem slušně pozdravil a šel. Nerad se někde vnucuju. A tím nemyslím jen zaměstnání.“

To znělo jako narážka na uprchlou manželku, napadlo Popelku. Potřeboval by nějak nenásilně zavést řeč na Hejtmanovy rodinné poměry. Nechtěl se ani v myšlenkách unáhlovat, zrzavého kolegu znal teprve pár hodin, ale zatím se mu jevil jako docela přijatelný kandidát ženitby. Docela dobře si dovedl nového parťáka představit v parádních šatech, jak si s myrtou na klopě jednu z jeho dcer vede z radnice. A ovšem i jeho tatíka, který na tu slávu přivezl soudek dvakrát přepalované domácí slivovice.

Na Popelkově dobrém dojmu nic nezměnil ani fakt, že zrzkovi už jedna žena utekla. Praktické životní zkušenosti, ba i demografické statistiky potvrzují, že kdo chybí jednou, snadno chybí i podruhé a stane se manželským recidivistou. Je ovšem třeba vysondovat, na čem jeho první vztah ztroskotal, a dcerky přiměřeně usměrnit. Ale jak z něho tak delikátní věci vytáhnout?

Když vyjížděli na výpadovku, konečně dostal nápad.

„Ty, Viktore, nic mi do toho samozřejmě není, ale jestlipak ti naši vyplácejí odlučný?“

„Kdepak, pane Popelka. Nemám nárok. Jednak jsem už tři měsíce rozvedenej, jednak tu bydlím. A docela dobře. Mám dvougarsonku na sídlišti v Chodově. Není sice velká, dva pokoje a u jednoho z nich kuchyňskej kout ale mně to úplně stačí. Stejně ji mám zatím poloprázdnou. To víte, teprve se zařizuju. Zato vidím z okna až na Hradčany a na Petřín.“

„A jak jsi k ní přišel? To že by ti obstaral podnik?“

„Ani nápad. Výměnou. Marta tedy má bejvalá žena si nechala všechno zařízení. Tím myslím nábytek, koberce, záclony, barevnej televizor a hromadu dalších věcí. Za to si nedělala nároky na byt a auto. Pak už nebyl problém ty dva pokoje a kuchyň v Brně vyměnit za něco menšího tady v Praze.“

„A bývalá žena? Kde ta bydlí?“ otec tří dcer na vdávání pokračoval ve lstivém výslechu.

„Už půl roku žije u mýho nástupce. Má krásnej byt ve vile po rodičích. Tatíček byl architekt, a tak si můžete domyslet, že si nepostavil nějakou panelovou škatuli, ale nóbl bejvání s bazénem na zahradě. No a synáček Evžen přišel k hotovýmu.“

„Podívejme! To jsou osudy. A jak se vlastně s tvou bývalou ženou seznámil?“

„Oni spolu chodili už na gymnáziu. Prej spolu protancovali celej maturitní večírek. Jenže on pak studoval v Praze a jaksi na sebe pozapomněli. Stal se z něj tenhle promovanej tělocvikář. A ze všeho nejvíc expert v oboru skoků přes koně našíř. Snad o tom chce dokonce psát kandidátskou práci. Vrátil se do Brna, potkali se, přeskočila mezi nimi nějaká ta jiskra a příští týden bude svatba. Zrovna dneska jsem měl ve schránce svatební oznámení. Až se vrátíme ze Švýcarska, pošlu jim blahopřejnej telegram. A na ozdobným blanketu.“

V kabině tahače se na chvíli rozhostilo mlčení. Starší řidič si rovnal myšlenky.

„Viktore,“ nasadil rozšafný tón, „mě už neschází moc do padesátky. Ledacos jsem prožil, slyšel a viděl. A tak ti můžu říct, že si vlastně nemáš na co naříkat.“

„Jak to myslíte?“

„Jednoduše. Ženskou na vdávání najdeš snadno. Určitě o moc snadněji než dvougarsoniéru s ústředním topením a teplou vodou. Já vím, zní to trochu cynicky, ale je to tak.“

Před kamiónem se otevřela dlouhá rovina. Hejtman předjel tatrovku s nákladem jemného štěrku a zařadil rychlou pětku.

„Takhle jsem o tom ještě neuvažoval,“ odpověděl po chvíli. Nerozhodně připojil: „Abych vám pravdu řekl, stejně ještě nevím, jestli má smysl, abych to zkoušel znova.“

„To máš z prvního manželství tak špatný zkušenosti?“ zpovídal ho Popelka. „Hádali jste se? Dělala ti žena scény?“

„Vlastně ani ne,“ zamyslil se. „Ale když se znovu setkala s tím skokanem přes koně, spadly jí z očí klapky a rázem na mně objevila spoustu chyb. Například jí najednou došlo, že vlastně nesnáší zrzouny,“ v Hejtmanově hlase teď zazněl ukřivděný tón.

Popelka si přitáhl sako a vylovil krabičku cigaret. Podle denního harmonogramu kouření si teď může zapálit.

„Tuhle jsem četl, že všichni Keltové byli zrzaví, a jaký to byl národ! A co Irové? Taky mají hlavy jak lišky. A jejich ženám to určitě nevadí. Ostatně, já znám řadu děvčat, kterejm se zrzaví mužští líběj.“ Zapálil dvě sparty a jednu podal Hejtmanovi. „Ale tvoje žena přece nemohla napsat slavný soude, já už Viktora nechci, přestaly se mi líbit jeho vlasy.“

„To by asi nemohla. Ani nemusela. Měla dost jiný munice. Že prej jsem pořád někde na cestách. Že si celý dny nemá s kým povídat. Že když přijedu z túry, tak se svalím na gauč, místo abych s ní šel mezi lidi. Že se nechovám dost vlídně k hostům, který si pozve. Že usínám při televizi, chodím nemožně oblečenej, zpívám si v koupelně, nejím špenát a já nevím co ještě.“ Pokrčil rameny. „Ale v podstatě jsme se rozešli po dobrým, jako rozumný lidi. Dokonce mi naznačila, že do té doby, než si najdu nějakou přítelkyni, by za mnou občas zaskočila, aby se mi to nutkání nevrazilo do hlavy.“

„A opravdu se ukázala?“ s obavami se zeptal Popelka. Tohle velkorysé gesto ho trochu polekalo.

„Ne. Zatím ne.“

„Dobrá. A teď mi, Viktore, řekni na rovinu, proč o tom mluvíš tak provinile? Jako o nějaké tělesné vadě. Nejsi ani první, ani poslední, komu se nevydařilo manželství.“

„Proč?“ Hejtman ubral plyn, blížili se k vesnici. „Radši se neptejte, pane Popelka. Protože Marta samozřejmě až na ty vlasy měla v podstatě pravdu.“

„V čem?“

„Uznejte sám, co je to pro třiadvacetiletou ženskou za život, když se ten její objeví v pátek odpoledne nebo navečer a je tak umlácenej, že jí usne, sotva se hlavou dotkne polštáře. Sice jí navozí spoustu bůhvíjakejch hadrů, svetrů, džínsů a všelijakejch cingrlátek, ale ona se s tím nemá před kým vytahovat. Ba ne, já se asi pro manželství nehodím.“ Popelka mu to nerozmlouval. Jitka, nejstarší dcera, už sice měla tři vážné známosti, ale ještě žádnou svatbu. Tyto zkušenosti otce naučily, že s případnými kandidáty ženitby se musí zacházet neobyčejně opatrně a jemně. Jsou to plachá stvoření, snadno se vyděsí a kde je jim konec! Nesnášejí poučování a medicínu musí dostávat po hodně malých kapkách.

Zamáčkl nedopalek a natáhl se na zadní sedadlo pro plechovou krabici. Otevřel ji a v kabině to zavonělo čerstvým pečivem. Prozkoumal obsah všech sáčků.

„Dal by sis makovou buchtu?“

„Tu vždycky,“ Hejtman ochutnal a znalecky přikývl. „Vynikající. Lahůdka první třídy. Dodnes jsem si myslel, že takovou křehkou kůrčičku dovede vykouzlit jen moje máma. A nešetřili mákem. Kde jste je vlastně koupil?“

„Koupil?“ Popelka udiveně zdvihl obočí. „Jo, kamaráde, nějaký věci se penězi zaplatit nedají. Ty pekla Jitka.“

„A kdo je to? Manželka?“

„Ale ne, nejstarší dcera. Jitka. Dvaadvacet let.“

„To žasnu, pane Popelka. Netušil jsem, že v téhle generaci existuje holka, která ještě dovede upíct takovou dobrotu. Myslel jsem, že makový buchty jsou dědictví po matkách, který dcery velkoryse přenechaly pekárnám.“ Starší z řidičů už neřekl ani slovo. Věděl, že ani to nejlepší léčivo se nesmí předávkovat. Kandidát ženitby by si vytvořil protilátky a stal by se imunní. Každá poznámka navíc by Hejtmanův dojem zbytečně rozmělnila. Jenom mu mlčky podal další buchtu …“

Popelka se probral z úvah. Každou větu, kterou nový parťák cestou do keramičky pronesl, podrobil přísnému rozboru. Co mohl, to se dověděl. Další ukáže společná cesta a čas.

Celník si zatím na seznamu odfajfkoval poslední bednu a spokojeně přikývl.

„Můžete to zavřít a protáhnout šňůru.“

„Moment,“ z návěsu vyhlédla hlava, obsypaná ohnivými kadeřemi. Hejtman vyvezl jednu z beden zpátky na rampu. „Porušený obal. Tohle víko drží jen jeden hřebík a ještě špatně. Mělo by se to pořádně přitlouct. A předtím snad přepočítat obsah.“

Celník zalistoval v papírech.

„Má tam být třicet zahradních trpaslíků, vzor 32 063 B.“ Odložil lejstra a rozhrábl dřevitou vlnu. Vytáhl pidimužíka se špičatou červenou čepicí, dobromyslným výrazem a dlouhým bílým plnovousem. Rozpačitě si ho přeměřil a kývl na expedienta. „Měl byste překontrolovat obsah bedny.“

„Pane Popelka, já snad dál nepojedu,“ Hejtman si sedl do dřepu a vyčítavě hleděl na narůstající řadu keramických skřetů. Mávl rukou k návěsu. „To jsou snad tisíce trpaslíků. Nedohledný zástupy.“

Popelka zdvihl jednu z figurek. Otočil ji v ruce a opět ji opatrně postavil na rampu.

„No a co? Když nedodáme my, s chutí dodá někdo jinej. Takže na obecným vkusu lidstva by se nic nezměnilo, ale peníze by inkasovala konkurence.“ S lehkou ironií se pousmál. „Nehledě na to, že i u nás najdeš spoustu trpaslíků. I když všelijak maskovanejch. Tady ti,“ přejel pohledem po nakládací rampě, „alespoň nic nepředstírají.“

„To máte pravdu,“ uznal Hejtman. „Ale něco mi tu chybí.“

„Chybí?“

„No ovšem. Sněhurka přece. A ani by nemusela být z porcelánu.“

Popelka si rozpolceně přeměřil spolujezdce. Ne, opravdu nevěděl, jestli by si ho měl přát za případného zetě. Ledacos hovořilo v jeho prospěch. Ale ne všechno.

4.

PROJEKT PLNÝ POCHYBNOSTÍ

„Ukažte, já vám to hned podepíšu,“ Pembroke si nasadil brýle a natáhl se po odkládacích deskách.

Norma Lorenzová je otevřela. Byly prázdné.

„Promiňte, pane řediteli, ale to byla jen záminka k rozhovoru,“ s trochou rozpaků odpověděla na jeho tázavý pohled. „Nic k podpisu nemám, ale potřebuji s vámi mluvit. Hned teď a mezi čtyřma očima.“

„O čem?“ odložil brýle, sklapl fascikl s čtvrtletní bilancí a odsunul ho stranou.

„O nouzovém řešení, které předložil pan přednosta Kirchlauter.“

„Co je s ním?“

„Mám k němu výhrady. A nemohu si je nechat jen pro sebe.“

Pembroke zpozorněl. Takový obrat nečekal.

„Tak se posaďte, paní kolegyně. Pohovoříme si o nich. Máte chuť na slzu koňaku?“ otevřel bar, vestavěný do knihovny.

„Děkuji. Jste velice laskav,“ sedla si do křesílka a opět vystavila na odiv kolena.

Šéf filiálky přinesl na stříbrném tácku dvě napoleonky a postavil je na konferenční stolek.

„Když jsme o tom plánu dopoledne mluvili, cítil jsem z vaší strany jistou … no, řekněme odměřenost. Nebo snad zdrženlivost.“ Posadil se proti blondýnce a uchopil jednu ze sklenek. Nejprve v koňaku labužnicky omočil rty a pak ho naráz vypil. „Prosím, paní kolegyně,“ povzbudivě se usmál, „pozorně vás poslouchám. Jaké výhrady máte k tomu projektu?“

Nerozhodně se na šéfa zahleděla.

„Vlastně nevím, jestli mám právo vás s tím vůbec obtěžovat.“

„Proč byste neměla?“

„Protože si můžete říct, že jsem hysterka.“

„Prosím vás! Nikdy jste k takové domněnce nezavdala důvod.“

„Jenže já nenesu žádná konkrétní fakta, ale jen pochybnosti.“

„Můžeme tedy o nich zauvažovat spolu.“

Zvedla sklenku a napila se. Jako by jí těch pár kapek nazlátlého nápoje dodalo kuráže, o překot vychrlila:

„Nic jistého nevím, pane řediteli. Ale vnitřní intuice mi říká, že se na příští dny připravuje mezinárodní skandál. A že naše firma ho má nevědomky financovat.“

„Skandál?“ šéf si obchodní referentku nedůvěřivě přeměřil. „A v souvislosti s Kirchlauterovým projektem?“

„Ano. Plán pana přednosty je jistě velmi důmyslně a pečlivě propracovaný. Nepochybuji, že až sem do Mnichova všechno poběží jak na drátku. Ale dál už asi ne.“

„A co by podle vás mohlo selhat?“

„Třeba si řeknete, že jsem bláznivá a podezřívavá ženská, ale já se nemohu ubránit představě, že v okamžiku, kdy kamión dorazí na hranice u Bodamského jezera, už budou celníci v plné pohotovosti. Okamžitě odstraní celní uzávěrku a namátkově si nechají otevřít několik beden. Při tom jim budou asistovat fotografové od novin, reportéři z rozhlasu a samozřejmě kameramani z televize.“

„Kde by se tam vzali?“

„Od někoho zasvěceného dostanou tip, že se na hraničním přechodu chystá senzační zátah. Možná že úřady hned na místě uspořádají tiskovou konferenci. Oba řidiči okamžitě dostanou želízka a policajti je odvezou do vyšetřovací vazby. Hned po osmé večer to barvitě vylíčí v televizní tagesschau. Určitě to stihnou večerníky. A nejen mnichovské. Následující den spousta novin přinese podrobné reportáže a také první komentáře. Náležitě to rozmáznou, aby ta senzace čtenářům nadlouho utkvěla v paměti.“ Znovu se napila a pokrčila hubenými rameny. „V zásadě by mi to nevadilo. Do politiky se nepletu. Jenže tohle propagační představení má být zaplaceno naším zbožím. Kdo nám ho nahradí?“

Ředitel zdvihl své hřmotné tělo a několikrát přešel po pracovně. Nalil si druhý koňak a hned u barové skříňky ho obrátil do sebe. Sklenka vypadala v jeho ohromných rukách jako náprstek. Vrátil se do křesla, promnul v prstech krátký doutník a přemítavě se zahleděl na Lorenzovou.

„Podívejte, paní kolegyně, já jsem skrz naskrz realista. Proto nepochybuji, že existují všelijaké zvláštní služby a že si při práci neberou rukavičky. A jak sleduji cvrkot na mezinárodním fóru, docela dobře si dovedu představit, že některá místa by takovou dramatickou scénu na celnici vřele uvítala. Lidé z těch zpravodajských centrál by se vůbec neohlíželi, kolik na tom proděláme, co nám řekne správní rada, jak budeme vypadat v očích zákazníků a jak k tomu přijdou ti dva čeští řidiči.“ Zapálil si a na okamžik se schoval do oblaku šedavého dýmu. „Ty tajné služby vycházejí z názoru, že účel světí prostředky. No dobře. Ale aby se to všechno mohlo uskutečnit, musel by těm pánům někdo pomáhat. Například pohotovými zprávami. A abychom mluvili přesně a jasně, pak tedy někdo z nás. Nemám pravdu?“

„Patrně ano,“ váhavě přisvědčila. Zaregistrovala šéfovo pozdvižené obočí a honem se opravila: „Vlastně je to naprosto jisté. Museli by mít informace od nás.“

„Správně,“ potvrdil šéf. „Jenomže v tuto chvíli o projektu vědí jen tři lidé. Kirchlauter, vy a já. A nikdo další se o něm také nedozví.“ Vyčetl jí ze rtů připravenou námitku. „Samozřejmě se musí do akce zapojit ještě další spolupracovníci. Ale ti budou znát jen svůj dílčí úkol a nebudou mít tušení o celkovém rozsahu a průběhu operace, ani o jejím smyslu. Zdůrazňuji,“ Pembroke zdvihl ukazovák, „jen my tři bychom takové akci mohli dát zelenou. Někdo z nás tří by musel ty tajné služby informovat, co chystáme. Proto je na místě otázka, jestli si uvědomujete, co svým podezřením vlastně říkáte?“

„Pochopitelně, pane řediteli,“ hlas se jí zachvěl. „Proto také jsem dopoledne mlčela. I když mě pálil jazyk. Raději jsem přišla az teď.“

Šéf bezmocně rozhodil ohromné ruce.

„Jenomže já nemohu uvěřit, že by kolega Kirchlauter…“ nevěřícně vrtěl hlavou. „Pracujeme spolu už dobrých šest let. Prosím, je fakt, že v jeho vystupování a chování jsou některé rysy, které mně leží v žaludku. Jsou chvíle, kdy bych ho nejraději přetrhl. Ale ještě nikdy jsem neměl důvod pochybovat o jeho loajalitě vůči zájmům firmy. Kromě toho je na úspěchu operace zainteresovaný i finančně. A rozhodně nejde o pakatel.“

Lorenzová zdvihla napoleonku a usrkla.

„Něco podobného jsem si říkala také. Tady vidíte, proč jsem váhala, jestli se vám mám vůbec svěřit. Nebylo to pro mě lehké. Nemám totiž žádný zřejmý důkaz, o který bych svoje podezření mohla opřít. Jak jsem řekla, vycházím jen z pochybností.“

„Například?“

„No, třeba hned z toho, že existuje několik desítek možných alternativ projektu. Pan přednosta vybral a propracoval právě tu, která nejlépe vyhovuje případným zájemcům o skandál na celnici. Nebo z toho, že tak vytrvale a houževnatě utajuje své styky s Helgou Dietzovou, ačkoliv by mu je nikdo nemohl mít za zlé, pokud alespoň jednou viděl jeho manželku.“

„Dietzová? To je kdo?“

„Taková lepší coura ze Schwabingu. A co když třeba právě přes tuhle pochybnou herečku udržuje kontakty s nějakou tajnou centrálou? Je o ní všeobecně známo, že ji několik let vydržoval jeden vysoký americký důstojník a že u ní byl konspirační byt.“ Blondýnka znovu sáhla po sklence. „Třeba je to jen souhra okolností. Ale možná, že není. Co potom?“ Ruka se sklenkou se zastavila. „Anebo si říkám: Proč si pan Kirchlauter je tak jistý, že už brzo bude ředitelstvím firmy povolán do čela zdejší filiálky?“

Pembrokova tvář zkameněla a obě ruce se sevřely v pěsti. V mohutné pěsti schopné omráčit vola.

„On něco takového roztrušuje?“ ředitel odhodil do popelníku rozmačkaný doutník.

„Tady v kanceláři pochopitelně ne. Ale údajně se dal v tom smyslu slyšet před Helgou a okruhem jejích přátel. Jedna má známá byla při tom.“

Ředitel vstal a těžkými kroky překřižoval pracovnu. Zastavil se před goblénem a pozorně si prohlédl lemskou Hydru. Už řadu let zdobila stenu za jeho stolem, ale teprve dnes si uvědomil, že všech devět hlav obludy má Kirchlauterovy oči.

Z úvah ho vyrušilo zaklepání. Do pracovny nahlédla sekretářka.

„Je půl čtvrté, pane řediteli,“ upozornila.

Přikývnutím poděkoval a obrátil se k Lorenzové.

„Paní kolegyně, moc mě to mrzí, ale teď musím na letiště, mám tam schůzku s jedním zahraničním zákazníkem. Nesmím ho nechat čekat. Dohodneme se takto: To, co jste mi řekla, zůstane zatím jen mezi námi. Nikomu ani slovo. Na tu zítřejší akci pojedete s sebou, odjezd je o půl šesté tady odtud. Čekám od vás, že po celou cestu budete mít oči otevřené. A že kolegu Kirchlautera ani na okamžik nespustíte z dohledu. Jakékoliv podezřelé okolnosti mi při první vhodné příležitosti sdělíte. Dávejte pozor na to, aby se nepokoušel s někým spojit. Třeba telefonicky. V případě nebezpečí bychom akci přerušili. Souhlasíte?“

„Jistě. A děkuji za důvěru,“ vstala. Oddaně pohlédla na Pembroka. „Jsem vám plně k dispozici, pane řediteli. V kteroukoliv denní i noční dobu.“

Tak široce pojaté ujištění ho trochu zarazilo, ale nedal na sobě nic znát a doprovodil obchodní referentku ke dveřím pracovny.

„Děkuji vám. Jistě nemusím dodávat, že najdu způsob, jak vaši iniciativu ocenit.“

Zavřel za Lorenzovou, vrátil se ke stolu a klesl do křesla. Dobrou minutu hleděl zamračeně do prázdna a nervózně mnul mezi prsty krátký doutník.

5.

JEDINEČNĚ VYZDOBENÝ NÁVĚS

V novém volarském hotelu Bobík měli řidiči zamluvený dvoulůžkový pokoj. Hned dopoledne jim ho telefonicky objednala Helenka se zeleně podmalovanýma očima. Osprchovali se a kolem šesté sešli do restaurace na večeři.

Hejtman rychlým pohledem přejel jídelní lístek a okamžitě byl rozhodnut.

„Dal bych si tady ten jelení guláš, ale s dvojitou porcí knedlíků,“ poručil si. „Potom palačinky.“

„To já si bohužel nemůžu dovolit. Dost na tom, že přibírám na váze o víkendech. Na cestách se musím krotit. Což je ovšem výhodný i finančně.“ Popelka se obrátil na servírku. „Pro mě něco lehkého. Třeba hovězí s bramborem a tatarskou omáčkou.“

„Já jsem měl na Moravě vytipovanou řadu hospod, kde si člověk doopravdy pochutnal.“

„Tady jsou taky. Až pojedeme nazpátek, zkusíme se zastavit pod Libínem u Nuska. Moc bych se divil, kdyby neměl pod pokličkou nějakou dobrotu.“

Při večeři Popelka kolegovi opět namíchal pár kapek jedu do staromládenecké číše.

„Cestou jsem uvažoval o těch tvejch manželskejch pochybnostech. A vlastně se ti ani nedivím.“

„Čemu se nedivíte?“

„No, jak jsi říkal, že nevíš, jestli by ses chtěl ještě jednou ženit.“ Napil se protivínské desítky, setřel z knírku pěnu a rozšafným tónem pokračoval: „Něco na tom je. Při dnešním pokroku vědy a techniky se člověk vlastně bez manželky docela dobře obejde.“

Hejtman odložil vidličku a tázavě se na kolegu zahleděl. „Jak to myslíte, pane Popelka?“

„No, vem si třeba jídlo. Už to není žádnej problém, ani když nedovedeš vařit. Můžeš si vybrat ze spousty konzerv. Ohřeješ ji a za pět minut máš hotovou večeři. Nakonec ani nemusíš špinit talíř a ušetříš si umývání nádobí. Při takovým jídelníčku rozhodně neztloustneš a v restauraci si pak můžeš dopřát.“ Koutkem oka zaregistroval Hejtmanovu kyselou grimasu. „Nebo se podívej, co dneska dokáže chemie. Existujou prášky, co vyperou každou špínu, košile s apreturou, takže je nemusíš žehlit, vodičky, kterejma se okno umyje skoro samo, a kdovíco ještě. Dneska to má osamělej mužskej s domácíma pracema mnohem snadnější než dřív. Nikdo mu nevyčítá, když trousí popel po koberci, když se nepřezuje do bačkor, když si zajde do hospody, když usne u televize…“

„Vám se to řekne,“ mladší kolega se vzchopil k námitce, „ale nemůže jen vařit, mejt nádobí a uklízet. Člověk má přece i jiný zájmy. Tedy ne že bych byl posedlej…“

„Pardon, pánové,“ vrchní číšník ho přerušil v půli věty. „S tím kamiónem jste tu vy?“

„Ano,“ potvrdil Popelka. „Vždycky tam parkujem. A ještě si nikdo nestěžoval.“

„Nejde o stížnost, ale o přátelské upozornění. Prý se vám kolem vozidla podezřele motá banda nějakých uličníků.“ Hejtman odložil vidličku i nůž, odsunul židli a jako blesk se mihl lokálem. Před hotelem se vyhnul stařence s džbánkem piva a rozběhl se ke kamiónu.

Hlouček snad deseti kluků zpozoroval ryšavé nebezpečí a dal se na překotný úprk směrem ke kostelu a pak k novému sídlišti.

„Rošťáci!“ řidič za nimi pohrozil. „Tohle vám nedaruju!“

Mezitím se k němu přiřítil udýchaný Popelka. Běh zřejmě nebyl jeho nejsilnější stránkou.

„Vždyť se tak moc nestalo,“ zastavil se u dvířek tahače. Dětský prst tam do souvislého nánosu prachu vepsal slovo prase. „Stejně jsme chtěli ráno celou soupravu umejt.“

„Že se nestalo? A co je tohle?“ mladší kolega zvedl plechovku se zbytkem brčálově zelené barvy a vypelichaným štětcem. Navztekanýma očima ukázal na plachtu návěsu.

Neznámý reprezentant naivního malířství tam deseti výraznými tahy a jedním puntíkem namaloval siluetu prasete.

„To je horší,“ uznal Popelka.

„Kromě toho mi na stole stydne palačinka s meruňkovou marmeládou,“ Hejtman odhodil plechovku a odrázoval k strejcovi, který pokuřoval na lavičce před samoobsluhou. „Dobrý večer. Promiňte, ale nějaký rošťáci nám barvou pomalovali plachtu. Musel jste je vidět. Neznáte je, prosím vás?“

Osamělý kuřák mohl na Hejtmanovi oči nechat. Takového zrzka neviděl ani o sezóně, kdy se to tu hemžilo turisty, kteří přes Volary směřovali na Lipno. Po chvíli se vzchopil k odpovědi.

„Všecky ne. Ale určitě jsem mezi nima zahlíd Ferku Lakatoše. To je kápo zdejších uličníků.“

„A kdepak bydlí?“

„To byste musel k benzínový pumpě,“ starší muž ukázal berlí za roh samoobsluhy, „pak přes šraňky a tam se znova zeptáte. Každej vám to ukáže.“

„Až se budem vracet, tak si to s ním vyřídím. V Mnichově si na něj koupím prvotřídní rákosku,“ Hejtman se pomstychtivě ohlédl k novému sídlišti. „A poslyšte, je tu nějaká drogérie?“

„Hned tady na rohu u kostela. Teďka ale už maj zavříno. “

„Tak vám děkuju. Mimochodem taky jste je mohl okřiknout.“

„Já? Mladíku, to po mně přece nemůžete chtít! Vy si ráno odjedete, ale já tady žiju. Nestojím o žádný oplítačky.“

„Asi máte pravdu. Tak dík.“

Zrzavý řidič se vrátil k zhanobenému návěsu. První nával hněvu už opadl. Zvedl plechovku, přičichl k ní a špetku ostře zelené barvy promnul mezi prsty.

„Doufejme, že není olejová. Kde bychom teď večer sháněli ředidlo! Zkusíme to rejžákem a vodou.“

Patrně to olejová barva nebyla, protože silueta čuníka se pod náporem tvrdého kartáče pozvolna ztrácela.

„No, snad to zmizelo,“ Hejtman o pár kroků poodstoupil a z různých úhlů obhlédl mokrou skvrnu. „Uvidíme, až plachta uschne. Nechtěl bych jet s takovou parádou přes půl Evropy.“

6.

NÁKLAD DOPLNĚN O SNĚHURKU

Ráno umyli vůz, důkladně posnídali a vrátili se na parkoviště. Volary se ještě ztápěly v řídké zářijové mlze a kresba neznámého umělce z tvůrčí dílny Ferky Lakatoše se úplně ztratila.

„Nic není vidět,“ oznámil Hejtman.

Popelka otevřel dvířka kabiny a hodil tašku na zadní sedadlo.

„Posadil bych se teď za volant. Už jsem tu jel aspoň stokrát.“ Nastartoval, zařadil pomalou dvojku a vyrazili směrem k Lenoře. „Za chvíli budem sestupovat do údolí Vltavy a mlha zhoustne. Nejhorší to bývá u Soumarskýho mostu. Jednou jsme tam málem vjeli do stáda ovcí. A bača široko daleko nikde. Asi si dával dvacet. Na druhým břehu se to začne protrhávat, a když nám bude přát štěstí, tak se na nás ve Strážným usměje sluníčko.“

Pohraničníci i celníci jednali s Popelkou jako se starým známým.

„Vy máte novýho parťáka?“ divili se. „A co pan Bublák? Přece už má po dovolený.“

„Ani se neptejte,“ alespoň pětkrát musel odpovídat. „Leží na chirurgii se zlomenou nohou. Producíroval se před vnukem na koloběžce a vletěl do příkopu. Tak se tu neukáže dřív než za šest neděl, možná za dva měsíce. Letos si už moc nezajezdí.“ Řidič vytáhl z palubní skříňky tašku s doklady a zalistoval v papírech. „Tady jsou pasy, tady celní průvodka, průvodka pro země EHS, karnet TIR prostě všechno jako vždycky.“

Celník si prohlédl uzávěru a po straně vozu zkusmo zatahal za provaz. Už se chtěl se spokojeným přikývnutím obrátit, ale pak ho cosi zaujalo. Ustoupil o krok nazpátek, podíval se ze strany na světle okrovou plachtu a přejel ji dlaní.

„Poslyšte, pane Popelka, tady vám někdo pomaloval návěs. Jsou tu zelený šmouhy. Víte o tom?“

„Cože? Ono je to vidět?“ Hejtman se šel přesvědčit na vlastní oči. „To nám včera odpoledne udělali nějací uličníci ve Volarech. Čtvrt hodiny jsem to drhnul rejžákem a zdálo se mi, že tam nic nezůstalo.“ Podíval se na oblohu a udělal krok stranou. „No ovšem, je to vidět jen na slunci, takhle zešikma. Jinak ne.“

„Taky vám poškrábali plachtu,“ celník si stoupl na špičky a ukázal na rypák čuněte.

„Hm,“ Hejtman po něm přejel bříšky prstů. „Možná. Ale ještě spíš jsem to udělal já sám, když jsem plachtu rajboval tím rejžákem.“

Pohraničník jim přinesl pasy a popřál šťastnou cestu.

Když sjížděli z krátkého kopečka dolů k německé celnici, slunce se zase ponořilo do chuchvalců mlhy a hradba okolních lesů potemněla.

Také německý celník si povšiml nového spolujezdce a politoval milého pana Bublaka. V tak vlídném září není o co stát, když člověk musí ležet s nohou v sádře. Ať pan Popelka tlumočí pacientovi přání brzkého uzdravení.

Vyřídili pasové a celní formality, vystřídali se za volantem a náklad keramických trpaslíků se vydal na dlouhou pouť cizinou. Silnice nejprve mírně stoupala.

„Pane Popelka, všiml jste si toho dlouhána v kostkovaný košili?“

„Kdy a kde?“

„Před chvílí. Když jste se bavil s tím německým celníkem.“

„Jo. Nějakýho houbaře jsem zahlíd. Co je s ním?“

„Očumoval nám návěs. A je to hezky podezřelej houbař. Vůbec se mi nelíbil.“

„Proč podezřelej?“

„Poněvadž měl v košíku samý hořčáky. Neříkejte mi, že se Bavoráci po nich můžou utlouct!“

„To sotva. Ale všude jsou nezkušení houbaři, kteří posbírají všechno, co jim padne pod ruku, a teprve doma nad atlasem bádají, co je k jídlu a co ne. A všude na světě se setkáš s čumily a zvědavci. Vykašli se na to.“

„Jak myslíte.“

Na vrcholu stoupání minuli kámen, který označoval rozvodí mezi Severním a Černým mořem. Pak se objevily bílé domky první vesnice na bavorské straně hranic. Popelka mrkl na hodinky.

„Tohle je Philippsreut a máme půl osmé. I když si uděláme v Pasově zastávku a v klidu posvačíme, můžeme být před druhou odpoledne v Mnichově. A já budu moct po dlouhé době konečně v klidu nakoupit. Posledně jsme tam přijeli těsně před zavřením.“ Natáhl se pro sako a začal ho šacovat. „Kdepak to mám?“

„Co hledáte?“

„Přece nakupovací seznam. Aha, tady,“ rozložil osmerku čtverečkovaného papíru. „Tak tedy jednu baterku o průměru šest milimetrů do digitálních hodinek pro strejdu ze Slanýho. Kdybych dělal v továrně na baterky, hanba by mě fackovala, že si něco takovýho musím objednávat z ciziny. Pak rozpustnej čaj, zelenej pepř a Heinzovu omáčku, to je pro manželku, věčně něco zkouší. Jednu krabici Corega Tabs pro babičku. To jsou tablety, co se na noc hodí do sklenice na falešný zuby. No řekni mi, proč se něco takovýho musí vozit zvenku?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Červenou náplň do kuličkový tužky značky Parker pro Janinu třídní učitelku, uzávěr na načatý láhve, takovej, jakej před válkou firma Zátka používala na sodovky a limonády, peněženku, která se roztažením zipu přemění v nákupní tašku, a dva balíčky filtrů do kávovaru. To je seznam od manželky. Jenže to zdaleka není všechno. Taky pěnu do koupele pro Helenu z dispečinku. A s jablečnou vůní,“ stiskl propisovačku a na papírku přibyl další řádek. „Víš, Viktore, někdy bych s tím nejraději praštil. Lidi si snad myslej, že si ty marky cestou tisknem a že nemáme na práci nic jinýho než běhat po obchodech.“

„Znám to z Brna,“ Hejtman zařadil trojku, protože silnice začala ostřeji klesat. „To jsem ve Vídni jednou tři hodiny sháněl šroubek do karburátoru. Zaplatil jsem za něj rovný tři šilinky. Ten chlap, co jsem mu ho přivezl, mě plácnul po zádech a povídal: To bych tě, Viktore, urazil, kdybych ti za takovou maličkost něco dával. Kdybys potřeboval cokoliv z mýho oboru, tak se přihlas, já se ti budu rád revanšovat.“

„Co dělal?“

„Veterináře. Byl to odborník na zažívací choroby skotu.“

„Jak by se ti mohl revanšovat?“ uvažoval Popelka.

„Opravdu mě nic nenapadá. Ale nevzdávej to a přemejšlej. V každým povolání jsou šance, jak si přilepšit. To jsem znal jednoho výhybkáře, co si vozil domů vyřazený pražce. Kamaráde, nebudeš mi věřit, ale on si z nich postavil nádhernej srub se třema místnostma a terasou.“ Řidič se opět pohroužil do nákupního seznamu. „Tu pěnu bych možná mohl koupit i holkám. Co myslíš?“

„V pěnách se nevyznám. Leda v té na pivu. Ale když člověk pořád jenom jezdí, tak mu tahle znalost není moc k užitku.“

„Co ještě?“ Popelka žmoulal seznam a s přivřenýma očima vzpomínal. „Jo, poslední číslo Burdy pro Jitku.“ Hned to zapsal. „Ona si všechno šije sama. I kalhoty a kostýmy. Ještě nezaplatila švadleně ani korunu.“ Zadíval se do prázdna a přejel si rukou po čele. „Něco mi tu chybí. Co to jen po mně kdo chtěl?“ Teprve za Herzogsreutem se řidičova tvář rozjasnila. „Už to mám. Bič!“

„Cože? Bič? A pro koho?“

„Pro náměstka Hroudu. Slíbil ho tchánovi, co pracuje v nějakým družstvu.“ Doplnil seznam a schoval ho do náprsní tašky. „Za takovou hodinu, možná za dvě to stihnu nakoupit.“

Asi deset kilometrů urazili mlčky. Silnice mírně klesala. Po stranách se míhaly bílé domky a vilky s tmavými střechami a záplavou květin na balkónech a okenních parapetech.

„Tady vpravo se táhne Bavorskej les,“ Popelka mávl k horám. „Něco na způsob našich národních parků. A to městečko po levé straně se jmenuje Freyung.“

„Každej domek je jak ze škatulky, všude čisto, to se musí uznat,“ řekl Hejtman. „Jenže já bych stejně nejraději žil ve Šlapanicích. Víkendy bych trávil na zahradě a pěstoval hlavně jahody. Občas bych se zajel vykoupat na přehradu. Na půdě bych si udělal zvláštní místnost pro svoji sbírku pohlednic.“

„Ty sbíráš pohledy?“

„Už od klukovskejch let. Mám jich asi tři nebo čtyři tisíce. Tuším, že dva pohledy i tady z toho Freyungu. Něco jsem na cestách koupil sám, něco mi obstarali kolegové z Brna. Musíte se někdy na tu sbírku přijít podívat, i když ji v Praze zatím nemám kompletní. Samozřejmě vás čekám s celou rodinou. Honem dokoupím židle, abyste si měli kam sednout.“

„Přijdeme. Holky to určitě bude zajímat. To víš, tahle generace už na sbírky motýlů neletí.“ Popelka zpozorněl, při pravém okraji silnice zahlédl dívčí postavu. „Uber plyn! Támhle nás někdo stopuje. Nejspíš ta Sněhurka, co nám chybí k trpaslíkům.“

Asi třicet metrů před vjezdem na odpočívadlo na ně mávala mladá žena. Blankytně modré tričko s černou kresbou tygří hlavy a vypasované bílé džínsy obepínaly pěkně modelované tvary. Tmavě hnědé vlasy splývaly na opálená ramena.

Hejtman zastavil těžkou soupravu a jeho kolega se vyklonil z okna. Odtud shora se mohl na vlastní oči přesvědčit, že stopařka nemá opálená jen ramena. Patrně vyznavačka kultury nahého těla.

„Copak?“ zeptal se německy.

„Mám tady auto,“ modré oči nešťastně ukázaly k béžovému vozu Fiat Ritmo. „Jenže najednou vypovědělo poslušnost. Ne a ne ho nastartovat. Něco mu je a já nevím co,“ drmolila s bavorským přízvukem. „Tak jsem si řekla, že někoho poprosím, aby se na to podíval.“

Starší řidič se pohledem dorozuměl s kolegou od volantu.

„Zajeď na to odpočívadlo, Viktore.“ Povzbudivě se usmál na sklíčenou stopařku. „Mrknem se na to. Třeba je to jen nějaká maličkost, která se dá opravit na místě.“

Když Hejtman vyskočil z kabiny, dívka se na něho užasle zahleděla.

„Veselá barva, že,“ prohrábl si vlasy. „Ale jinak jsem normální. A navíc se jakžtakž vyznám v motorech. I tady v tom fiatu. Seřizoval jsem ho snoubenci své ženy.“

„Vaše žena má snoubence?“ Sněhurka se podívala, jako by jí ježibaba právě spolkla Šmudlu.

„To by bylo složitý vysvětlování. Zasnoubila se s jedním skokanem přes koně našíř a požádala mě, abych se mu podíval na to auto. Co jsem měl dělat?“ Posadil se za volant béžového vozu a zkusil nastartovat. Bezvýsledně. Odjistil tedy kapotu a vrátil se k tahači pro brašnu s nářadím. „Benzín tam máte?“

„Plnou nádrž. Tankovala jsem ve Freyungu.“

„Nejdříve přezkoušíme zapalování,“ zručně vymontoval všechny čtyři svíčky, zapojil je opět na přívod proudu a požádal řidičku s tygří hlavou na prsou: „Zkuste párkrát nastartovat.“

Sedla si do vozu a pootočila klíčkem.

Hejtman překontroloval svíčky a zase je zamontoval do válců.

„Házejí jiskru?“ zeptal se Popelka.

„A jakou! Zapalování je v naprostým pořádku,“ mladší z řidičů se shýbl pro šroubovák a otevřel karburátor. „Ještě jednou nastartujte,“ požádal. „Tak je to jasný,“ narovnal se. „Podle všeho se vám porouchala pumpa na benzín. Podívejte, slečno?“

„Jossová. Kateřina Jossová z Mnichova.“

Že je z bavorské metropole, to už si domyslel z poznávací značky, neboť začínala písmenem M.

„Těší nás. Tady kolega se jmenuje Adam Popelka a já jsem nějakej Viktor Hejtman. Oba z Prahy,“ potřásli si rukama. „Slečno Jossová, ta pumpa by se jistě dala prozatímně opravit, asi odešla membrána.“ Podíval se na palubní desku. „Ale jak koukám, podle ujetejch kilometrů je ten vůz ještě v záruce. Proto bych radil, abyste zavolala do nejbližšího záručního servisu a dala jim to na starost. Patrně tu pumpičku vymění za novou.“

Modré oči posmutněly.

„To je ale pekelná smůla. Já totiž musím být odpoledne zpátky v Mnichově. Pochybuji, že bych to stihla vlakem. Než se dostanu na nádraží do Pasova… Ale určitě tu jezdí autobus,“ uvažovala nahlas.

Oba řidiči si vyměnili pohledy. Hejtman kývl ke kamiónu.

„Jestli by vám nevadilo, že se v takovým náklaďáku nejede tak pohodlně jako v zánovním fiatu a že tam na sebe musíme křičet, můžete s námi. Buď do Pasova, nebo do Mnichova, jak vám to bude milejší. Viďte, pane Popelka!“

„Samozřejmě,“ přikývl kolega. „V Mnichově budeme po poledni. Možná v jednu, nejpozději ve dvě.“

Celá se rozzářila.

„Když tedy budete tak laskaví…“

„Tak si vemte věci, a hlavně dobře zamkněte,“ Hejtman zabouchl kapotu béžového vozu a uklidil nářadí. Pak vlezl do kabiny tahače, aby tam udělal trochu pořádek. Vysypal popelníky, utřel sedadla a urovnal pověšená saka.

„Nerada bych, abyste se kvůli mně tísnili,“ podala zrzavému řidiči nevelkou cestovní tašku, chopila se jeho ruky a vystoupila nahoru.

„Kvůli vám?“ obdivně na ni pohlédl. „Žena s tak štíhlou postavou si takové starosti nemusí připouštět. Už proto, že člověk by se tísnil s potěšením.“

Popelka s nelibostí sledoval Hejtmanova slova, gesta i výraz. Že jí šilhal do výstřihu, když vystupovala do kabiny, to je v pořádku. Nebyl by normální, kdyby si ten příjemný pohled nechal ujít. Ale nepřehání ty úsměvy a zdvořilostní řečičky? Co když je Viktor na tyhle drobnější, křehké typy? Musí zjistit, jak to s ním je. Tedy ne že by Jitka byla tlustá, dokonce ani silná není, ale přece jen je to kus ženské.

Silnice se chvílemi vinula v serpentinách a stále klesala. Hejtman přibrzdil a zablikal na řidiče modrého vozu Ford Escort, že může předjet. Ve zpětném zrcátku zahlédl, že za volantem sedí povědomý dlouhán v kostkované košili. Už už chtěl něco poznamenat, ale na poslední chvíli si to rozmyslel.

„Vidíte, jel úplně sám a měl mnichovské číslo,“ Popelka ukázal na modré auto. „Kdybyste zamávala o dvacet minut později, mohla jste být doma o hodinu nebo o dvě dřív. A pohodlněji.“

„Ale ne v tak příjemné společnosti,“ pohotově odvětila a podívala se tak hezky, že by rozehřála i ledovec.

„To raději neříkejte,“ zasáhl Hejtman. „Příliš by nám stouplo sebevědomí. U mně by to nebylo tak nebezpečný, po rozvodu žiju docela sám, ale kolega je ženatej a má tři dcery. Doma by s ním nebylo k vydržení.“

„Neříkejte! Tři dcery?“ obrátila se k Popelkovi. „To je nadělení. Ještě děvčátka, nebo už mladé dámy?“

Sáhl do náprsní tašky, chvilku se v ní přehraboval a podal Kateřině snímek, který pořídil začátkem léta polaroidem na Konopišti. Jako fotograf nestál za moc, postavám někdy chyběly hlavy, případně nohy, z vlasů jim vyrůstaly stojany pouličního osvětlení nebo stromy, obličeje rosolovatěly před velmi ostrým pozadím. Kdyby se měl živit fotografováním, tak leda pro nějaké panoptikum nebo humoristický časopis. Měl totiž zvláštní talent, zachytit své bližní s idiotsky otevřenými ústy nebo s nejapnými škleby ve tváři. Ale tento záběr z Konopiště se mu výjimečně podařil. Zachycoval tři usměvavá děvčata na kamenné zídce před zámkem. A zvědavá stopařka mu přihrála příležitost k nenucenému reklamnímu šotu.

„Tady vlevo je Jana,“ řidičův ukazovák se zastavil na nejmladší tváři. „Bude jí sedmnáct, chodí do druhého ročníku gymnázia a chce pracovat jako programátorka u počítačů. Zuzana, ta uprostřed, letos maturovala a teď začne studovat na přírodovědecké fakultě. Chtěla by učit zeměpis a dějepis. O prázdninách pomáhala archeologům při vykopávkách. Docela vpravo je Jitka, má jednadvacet pryč. Vystudovala střední školu společného stravování a teď pracuje v jednom pražském hotelu jako provozářka.“

„A peče vynikající makový buchty,“ zasvěceně doplnil spolujezdec. „S báječnou kůrčičkou.“

„Půvabná děvčata,“ prohlásila Kateřina a vrátila snímek. „To abyste večer obcházel dům s brokovnicí.“

„To víte, s dětmi je radost i starost, jak už to v životě chodí,“ schoval fotografii do náprsní tašky. „Ale v podstatě si nemůžu naříkat.“

Ještě chtěl něco pochvalného dodat, ale pak si to rozmyslel. Šlehl pohledem po kolegovi za volantem. Raději už ani slovo. Léky se musí podávat jen v přísně odměřených dávkách. A chytrá propaganda dává člověku prostor, aby si správné závěry dělal sám.

„A jak vy jste se ocitla tady ve Freyungu?“ Hejtman přerušil chvíli mlčení.

„Strávila jsem tu krátké prázdniny. Když skončil letní semestr, pracovala jsem šest týdnů jako výpomocná síla v jedné cestovní kanceláři. Něco jsem si vydělala a dopřála si za to týdenní výlet do Bavorského lesa.“

„Jen tak sama?“ podivil se Hejtman. Připadalo mu, že je to proti přírodě.

„Proč ne? Lidí mám během roku kolem sebe až až. I mužských přátel jestli máte tohle na mysli. Copak vám se nestane, že byste chtěl na čas vysadit a zůstat docela sám?“

„O samotu nemám nouzi. Hlavně o víkendech. Teprve nedávno jsem se přistěhoval do Prahy a vlastně tam nemám ani jednoho známýho.“ Silnice se narovnala a Hejtman zařadil rychlou pětku. „Ale ještě jste nám neřekla, co studujete. Docela dobře bych si vás dovedl představit například jako lékařku.“

„Kdepak! Původně jsem chtěla jít na filozofii, ale učitelé těžko shánějí místa. Proto jsem se rozhodla pro chemii, tam se rýsují lepší šance na uplatnění. Ale že by se ze mě stala nějaká vášnivá chemička, to se říct nedá. Teď mi například chybějí dvě zkoušky. Celý týden jsem nepustila skripta z rukou.“ Zastavila se očima na tabuli, která hlásila, že do Pasova zbývá pětadvacet kilometrů. „Měla bych jeden návrh. V Pasově znám příjemnou restauraci poblíž radnice. Při tomhle počasí se tam dá sedět v zahradě pod kaštany. Dobrá kuchyně, rychlá obsluha. Ráda bych vás tam pozvala. Na oběd je sice ještě brzo, ale teplá jídla tam podávají po celý den. Moc jste mi pomohli, chtěla bych vám alespoň tímto způsobem vyjádřit vděčnost,“ skromně sklopila oči.

„Jste moc milá, slečno Kateřino,“ Popelka tonul v rozpacích, už vezl stovky stopařů, ale ještě nikdy se mu nedostalo takového pozvání. A od mladé a půvabné ženy k tomu. „Ale jaksi se nehodí, abychom se nechali hostit za něco, co je úplně samozřejmé.“

„Nesmíte odmítnout,“ vzala Popelku pod paží, mazlivě se k němu přitiskla a vrhla na něho dlouhý, prosebný pohled.

Na levé ruce cítil její vláčné tělo, na krku ho šimraly její vlasy a hleděl do žadonících modrých očí. V takovém okamžiku se dívčí prosby těžko odmítají, i když má člověk doma hodnou ženu a tři dcery zralé na vdávání.

7.

ZRZEK VŮBEC NEVADÍ

Z malé kavárny na Schäffer-Promenade v Pasově bylo vidět na protější nábřeží Dunaje, kde se mělo každou chvíli objevit modré auto se Sephem a o něco později i český tahač s návěsem. Pro tuto strategicky výhodnou polohu si zde šéf mnichovské filiálky firmy Metal Equipment zřídil dočasnou pozorovatelnu a velitelské stanoviště.

Marian Pembroke mlčky hleděl k výjezdu z tunelu pod Salvátorským chrámem a zasmušile přemítal o situaci. Podezření, které včera vyslovila Norma Lorenzová, sice spočívalo na dost chatrných základech, ale přesto mu nedopřávalo klidu. Nemohl nad ním jen tak mávnout rukou. To, co blondýnka tušila a řekla, nebylo tak docela nereálné. Uvažoval o přednostovi dlouho do noci a hned ráno začal jednat.

Když se o půl šesté před mnichovskou filiálkou setkal s Kirchlauterem a společně čekali na referentku obchodního oddělení, využil jeho rozespalosti a jen tak jakoby na okraj prohodil:

„Po městě se povídá, že to táhnete s Helgou Dietzovou.“ Přednosta oddělení zvláštních operací sebou trhl a zaraženě se na šéfa zahleděl.

„Myslel jsem, že o tom nikdo nemá ani potuchy.“ Jeho obvyklá sebejistota se kamsi vytratila a po chvíli váhání neochotně připustil: „Občas ji navštěvuji, to je pravda.“

„A proč s tím děláte takové tajnosti?“

Přednosta počkal, až je mine ochmelka, který se přivrávoral od hlavního nádraží, a zašeptal:

„Přece kvůli manželce. Nemusí o tom vědět. Kdo ví, co by si myslela. V posledních letech je jaksi popudlivější a méně tolerantní.“

„Nesnáší herečky?“

„Spíš by se dalo říct, že nesnáší moje přítelkyně, bez ohledu na profesi. Čemuž se vlastně nelze příliš divit. Ostatně, paní Dietzová není herečka v pravém smyslu toho slova.“

„A co tedy dělá?“

„Působí v jednom kabaretu poblíž Elisabethplatzu ve Schwabingu jako uvaděčka.“

„Jako uvaděčka na místa?“

„Ne. Uvádí programy. Mezi jednotlivými čísly pořadu přejde po pódiu s nápisem, který ohlašuje příští účinkující.“

„Zřejmě v nějakém atraktivním trikotu.“

„Ne, bez trikotu,“ suše konstatoval přednosta. „Ale částečně je zakryta tabulkou s tím nápisem. Nevím, jestli se takové vystupování dá charakterizovat jako herecký výkon. Ale koneckonců k ní nechodím obdivovat dramatické umění. Jistě chápete.“

„Podívejte, pane kolego, nechci se do vašich soukromých vztahů vměšovat víc, než je nezbytně nutné. Chápu, že moji spolupracovníci se potřebují rozptýlit a přijít na jiné myšlenky. Ale jeden aspekt věci mě znepokojuje,“ šéf filiálky ztlumil hlas. „Po Mnichově se povídá, že paní Dietzovou si jistý čas vydržoval jeden americký důstojník. A že mu zprostředkovávala tajné kontakty.“

Kirchlauterovy rty se stáhly do úzké, podrážděné čárky.

„To je přehnané, pane řediteli. Byl to jen poddůstojník. Štábní seržant z proviantního skladu. Ale to už je historie. Zašantročil dva vagóny ananasových konzerv a musel se vrátit do Texasu nebo kam. Patrně v želízkách. Se zákazníky se scházel u ní v bytě. Jinak s tím paní Dietzová nemá nic společného.“

„Buďte opatrný, pane kolego,“ otcovsky varoval šéf. „Kdyby se to dověděla manželka a zmínila se otci…“

Kirchlauter si ředitele podezřívavě změřil. Zřejmě pátral po skrytém smyslu jeho slov.

„Pokud jde o mě,“ pokračoval Pembroke, „můžete se spolehnout na naprostou diskrétnost. Vycházím z toho, že spolupracovníci mají držet spolu a navzájem si pomáhat …“

Šéf byl přesvědčen, že je vynikající znalec lidských povah a že dokáže s jistotou odhadnout, co může od svých podřízených očekávat. Dobrého i zlého. Tentokrát však beznadějně tápal v propletenci mlhavých podezření a dohadů.

O Normě Lorenzové se v zasvěcených podnikových kruzích a možná nejen o nich vědělo, že je jako žena velmi náruživá, hotová mesalína. Co chvíli spřádá sítě, do nichž lapá mladší kolegy, přátele a známé. Jeden účetní a zároveň začínající básník kvůli ní dal výpověď a přestěhoval se až do Hamburku. Je tedy možné, že měla políčeno i na Kirchlautera a narazila na chladný nezájem. A protože Norma na tyto otázky hledí jako na prestižní záležitost, mohla to prožívat jako ponížení či urážku na cti a hledat příležitost k odvetě. Náhodně se dověděla, že přednosta je stálým návštěvníkem Helgy Dietzové. Náležitě tu informaci přibarvila, zveličila a uvedla do zlomyslných souvislostí. V podstatě by to odpovídalo jejímu charakteru.

Ale co když Lorenzová trefila do černého a přednosta skutečně hraje dvojí hru? Kirchlauter je na slovo vzatý odborník na skrytou přepravu. Tuto kvalifikaci mu nikdo nemůže upřít. Zná slabá místa evropských celnic a mezi jejich personálem má užitečné styky. Dovede přepravit cokoliv a téměř kamkoliv. Patří k neúnavným vynálezcům nových technických řešení a jeho fantazie je nevyčerpatelná. Kdyby působil v jiném oboru, jeho pracovna už by byla nepochybně vyzdobena řadou patentových diplomů.

Na druhé straně však s ním není k vydržení, protože patří k těm nafoukaným intelektuálům, kteří si namlouvají, že s univerzitním diplomem převzali i výlučné právo na rozum. Ohromuje své okolí brilantními logickými konstrukcemi a náramně se baví, když v nich spolupracovníci s obtížemi tápou. Libuje si v rychlých autech, loni přesedlal na Audi Quattro, v půvabných ženách a v různých dalších složkách životního komfortu. A to všechno něco stojí.

Lze si snadno představit, že by mu vyhovovalo, kdyby nefiguroval jen na jedné výplatní listině a pracoval i pro nějakou tu tajnou službu. Při jeho ctižádosti nelze vyloučit, že si dělá ambice na místo šéfa filiálky a záměrně připravuje fiasko, které by Pembrokovi zlomilo vaz.

Dnes ráno Kirchlautera přitiskl ke zdi. Kdyby se jeho žena dověděla o manželových pletkách s Helgou Dietzovou, mohl by přednosta ztratit tchánovu podporu. Ale na klubku podezření a dohadů se tím vším nic nemění. Leží před šéfem a čeká, až ho rozmotá. Jenomže odkud začít?

Pembroke dopil koňak, sklenku postavil na stůl poněkud hlučněji, než bylo třeba, a podíval se na hodinky.

„Bude deset. Podle vašeho časového rozvrhu by se Seph měl už co nevidět objevit.“

„Ano, čekám ho každou chvíli.“

Přednostův odhad se potvrdil. Ze silničního tunelu na druhém břehu řeky se vynořil modrý ford. Mihl se po nábřeží, zabočil na most přes Dunaj a zanedlouho zastavil poblíž kavárny na Schäffer-Promenade. Ředitel za všechny zaplatil a schoval účtenku.

Kirchlauter se posadil vedle dlouhána v kostkované košili, šéf a referentka obchodního oddělení se uvelebili vzadu.

„Tak co?“ přednosta se obrátil na Sepha. „Přijeli?“

„Ano, v sedm třicet překročili hranici u Philippsreutu. Důkladně jsem si je prohlédl. Návěs souhlasí, je to výrobek firmy Trailor, má stejnou poznávací značku jako posledně, světle okrovou plachtu, pneumatiky a celní plombu podle očekávání. Ale jednu změnu bychom tu měli.“

„Jakou?“ přednosta zpozorněl.

„Ve složení posádky. Jeden z řidičů je menší, podsaditý, skoro bych řekl obtloustlý chlapík, na hlavě zbytky vlasů, prakticky jen vzadu a po stranách, asi tak jako Funes. Ten komik. Pod nosem malý knírek. Podle popisu a fotografie se nesporně jedná o Adama Popelku. Ostatně i celník ho tak oslovil. Ale druhý řidič rozhodně není Bublak.“

„A kdo je to tedy?“

„Nemám tušení. Přece jsem se ho nemohl zeptat.“

„Tak ho alespoň popište!“

„Má kolem třicítky, výška takových sto osmdesát centimetrů a zrzavý jak liška. Šedé oči, souměrný obličej, mírně odstávající uši. Stihlý, atletický typ, asi jakový,“ pohledem přejel Kirchlautera. „Z rozhovoru, který Popelka vedl při celním odbavování, jsem vyrozuměl, že zrzek na čas vystřídal nemocného Bublaka.“

„Proč si myslíte, že je nemocný?“

„Proto, že mu celník přál brzké uzdravení,“ dlouhán pokrčil hranatými rameny. „Víc nevím, nechtěl jsem na sebe zbytečně upozorňovat. Sám jste řekl, abych se choval nenápadně. Nasbíral jsem nějaké houby a jen tak okouněl kolem.“

„To je v pořádku, Sephe.“ Kirchlauter se zamyslil. „Ale zajímalo by mě, jaký dojem na vás ten druhý řidič udělal. Myslíte, že je to stejný typ jako Bublak?“

„Co do vzhledu rozhodně ne.“

„To jsem pochopil z popisu. Jde mi o něco jiného. O způsob myšlení, povahové založení, temperament, volní stránku osobnosti.“

Dlouhán pustil volant a rozpřáhl ruce.

„Pane přednosto, to po mně chcete moc. Ten zrzavý řidič stál u tahače a poslouchal, co si jeho kolega povídá s celníkem. Jeden moment po mně přejel očima. Zahleděl se na košík s houbami a pak zase před sebe. Zapálil si a trochu si přičísl vlasy. Hřebínek měl v kapsičce u bundy. Pod ní nosí tričko s označením nějaké univerzity. Jo a jednou si odplivl do trávy. To je všechno. Prosím vás, co asi z toho mohu vydedukovat o jeho temperamentu?“

„No dobrá. A co se odehrálo na odpočívadle?“

„Nevím. Jak bych se to asi dověděl? Katy už tam nebyla, stál tam jen zamčený fiat. Podle mých propočtů se u něj zdrželi asi dvacet minut. Cestou jsem kamión předjel a v zrcátku zahlédl, že ta holka sedí na předním sedadle uprostřed. Šlápl jsem na plyn a tady mě máte.“

„Kdy sem mohou dorazit?“

„Asi tak deset minut po mně,“ Seph se poradil s náramkovými hodinkami. „Tedy co nevidět.“

Kirchlauter se obrátil k šéfovi.

„Můžeme pokračovat v akci?“ zeptal se.

Pembroke zavřel oči, aby mu z nich podřízení nevyčetli, jak těžce se rozhoduje. Šéf nemůže před personál předstoupit jako uzlíček pochybností.

„Nedělá vám starost ta změna ve složení posádky? Že tam sedí někdo úplně jiný?“ opět otevřel oči a pronikavým pohledem si změřil přednostu.

„Podle mne to na vyhlídkách projektu nic nemění. Naopak nový řidič nemůže znát soupravu tak detailně jako Bublak. A to je nesporná výhoda. Zbývá jediná otevřená otázka. Totiž jestli se Katy podaří je přimět, aby si tady v Pasově udělali zastávku a přijali její pozvání na oběd. Ale ona je typ, který to zvládne. Svede každého, koho si umane. A nejen k obědu.“

„To víte z osobních zkušeností?“ v šéfově hlasu zazněla špetka závisti.

„To ne. Ale dostal jsem spolehlivé reference. Řekl bych, že můžeme jet podle plánu.“

„Dobrá. Tvrdíte, že zrzek nevadí. Ať je po vašem. Můžete pokračovat,“ rozhodl Pembroke. Vyslovil to řízným hlasem zkušeného manažera, ale ve skutečnosti v něm byla malá dušička.

Seph nastartoval a vyrazili. Kostky byly vrženy.

8.

ŘADA PODIVNÝCH OKOLNOSTÍ

Dlouhá serpentina klesala do údolí Dunaje. Projeli krátkým tunelem, za nímž se trojici otevřel výhled na historickou část Pašova. Čelní řada starobylých domů budila dojem, že vyrůstá přímo z hladiny řeky.

„Do levého jízdního pruhu a na most,“ radila Kateřina. „Potom doprava podél hlavního nádraží.“ Po chvilce se dotkla řidičovy ruky. „Tady vlevo můžete zaparkovat. Už jsem tu kolikrát viděla náklaďáky. A místa je tu dost.“ Hejtman přeřadil na nižší rychlost, zapnul blinkr a zabočil na volné prostranství kolem nízkých, ale dlouhých skladových budov. Porůznu stála řada osobních i nákladních vozů.

„Myslíte, že to tu někdo hlídá?“ Popelka se starostlivě rozhlédl po parkovišti.

„Nevím. Nejspíš ano. Kterýpak majitel pozemku by si nechal ujít takový výdělek?“

Kateřina se nemýlila. Sotva doznělo poslední škytnutí motoru, přišoural se k nim chlapík v džínsech, oblýskané semišové bundě a šedé čepici s kšiltem. Přes rameno měl zavěšenou malou brašničku. Zacinkal mincemi a zeptal se, jak dlouho se osádka vozidla hodlá zdržet. Podal Hejtmanovi lístek a vyinkasoval čtyři marky.

„Teď se musíme vrátit o pár kroků nazpátek,“ dívka se zavěsila do svých průvodců a zamířila nazpět k hlavnímu nádraží. „Není to daleko.“

„Co kdybychom se najedli někde tady?“ Hejtman se pátravě rozhlédl po okolních vývěsních štítech. „Člověk je klidnější, když na svoje auto vidí.“

„Ale jděte!“ náramně se podivila. „To máte tak cenný náklad, že si o něj děláte starosti?“

„Cenný? Ani ne,“ usmál se. „Návěs je plný vousatých trpaslíků s červenejma čepicema. Keramika pro ozdobu zahrad. Zloděj by si moc nepomohl.“

„No tak vidíte!“

„Starám se jaksi ze zásady. Kradení kamiónů teď přišlo do módy. Tuhle jsem četl, že v Itálii je ročně přepadeno a zavlečeno na sedm tisíc nákladních aut, hlavně mezi Římem a Neapolí. Žádná zásilka si před zlodějem není jistá. Dokonce tam působí banda, která rozebírá těžký náklaďáky a sestavuje z nich nový. Na mě měli zloději políčeno v Turecku. Poblíž Karamanu mi nějakej chlapík skočil z mostu rovnou na návěs. Zřejmě chtěl proříznout plachtu a podívat se, co je uvnitř.“

„Jak ses ho zbavil?“ zajímal se Popelka.

„Najel jsem na pravou krajnici a potom soupravu prudce strhl doleva. Darebák se při tom manévru neudržel a spadl dolů. V zrcátku jsem viděl, jak stojí v oranici a rozčileně za mnou hrozí. Tady vidíte, kam to lidstvo dopracovalo: Zloděj je uraženej, že se oběť nechce nechat okrást!“

„Jenomže nejsme v Turecku. Tady je civilizovaná země. Pochybuji, že by si v Pasově někdo troufl na hlídaný kamión. A ještě k tomu na vozidlo s nákladem zahradních trpaslíků!“ pobavený úsměv přelétl přes dívčí tvář. „Teď přejdeme přes Ludwigsplatz a za okamžik jsme na místě. To, co jsme ztratili cestou, získáme nazpět rychlou obsluhou.“

Hejtman pohlédl na Kateřinu a poprvé si uvědomil, že ty její modré, doširoka otevřené oči vlastně nehledí tak naivně a bezelstně, jak se mu ze začátku zdálo. Dokonce měl dojem, že se v nich objevuje cosi číhavého.

Restaurace, do níž studentka chemie hosty z Prahy zavedla, ležela v historickém centru města a nabízela přívětivé prostředí. Zaváhali mezi stylovým lokálem a přilehlou zahradou. Slunce se sice stále ještě neprodralo mlhavým oparem, ale přesto dali přednost posezení u stolků s modře kostkovanými ubrusy a s korunami rozložitých kaštanů nad hlavou.

Zahloubali se do poměrně obsáhlého jídelního lístku. „Pečená hovězí játra s bramborovým pyré a pikantním salátem,“ polohlasně si mumlal Hejtman. „To by nemuselo bejt špatný. Anebo takovej vepřovej řízek po cikánsku. Hm. Ale jakýpak experimentování. V cizině dávám přednost osvědčenejm jídlům. Dám si telecí řízek po vídeňsku s pomfritkami a okurkovým salátem. Ten mě ještě nikdy nezklamal. A láhev koly k tomu. Nakonec nějakej dort.“ Servírka v růžovomodrém dirndlu s vyšívanou zástěrkou si poznamenala objednávky a zmizela za lítacími dveřmi do kuchyně.

„Takže vy jezdíte až do Turecka?“ Kateřina přijala nabídnutou cigaretu a navázala na předchozí rozhovor. „To musí být báječné. Docela vám závidím. Tedy ne že bych necestovala. Loni jsem byla s jedním přítelem v Benátkách a předtím s rodiči na Malorce. Ale takový turista vidí jen fasády do ulice. Kdežto vy jako řidič nakouknete i za ně.“

„Jezdil jsem,“ opravil ji Hejtman a škrtl zapalovačem. „A přes Turecko ještě dál, do Sýrie, Iráku, Íránu a Kuvajtu. S nějakejma elektrárenskejma přístrojema jsem se dostal až do Sjednocenejch arabskejch emirátů. Ale že by to byly zvlášť úžasný trasy, na který se řidiči nedočkavostí třesou, to bych ani neřekl.“

„Ale proč?“ upřímně se podivila. „Každý kilometr tam dýchá romantikou. Můžete si ohmatat místa, kde se formovaly dějiny. Zastavíte se u rozvalin, které pamatují Alexandra Velikého, projíždíte údolím, kde měl ležení Traján …“

„Romantický kraje to jsou,“ váhavě připustil Hejtman. „Pro turistu, kterej má dost času, aby ten zvláštní půvab vychutnal. Pro historika, kterej se může přesvědčit, že pyramidy doopravdy existujou, a dokonce si na ně sáhnout. Ale řidič kamiónu to vidí jinak. Zvlášť když tam jede popátý nebo podesátý, má žízeň jak trám, v těle necítí kosti a horkem už pomalu neví, jak se jmenuje. A pro mě to byly zvlášť krušný jízdy.“

„Proč právě pro vás?“

„Na mě se totiž všelijaký zvláštní příhody a zmatečné události přímo lepěj. Z široka a daleka se kolem mě stahujou různí darebáci a čekají na svou příležitost. Tak třeba v Soluni mě u přístavních skladů zastavili dva vlasatí pobudové a s noži v rukách projevili zájem o mý hodinky a peněženku. To víte, že jsem jim nic nedal. Když ovšem nepočítám nějakou tu ránu. V Kirkúku jsem se šel podívat na vystoupení jednoho indickýho fakíra a zatím mně v hotelu ukradli tašku se všema osobníma věcma. Nenechali mi ani kartáček na zuby. O takovou romantiku není co stát. A v Abú Dabí mě dokonce jeden obchodník se starožitnostma obvinil, že jsem vyzývavě pomrkával po jeho ženách. Musel jsem koupit komplet šesti kávových džezviček, abych ho za tu morální újmu odškodnil. A v Istanbulu mě na tři dny zavřeli, protože si mě spletli s nějakým výtržníkem.“

„To jste si vymyslel!“ zvonivě se rozesmála. „Vás si snad ani není možné splést.“

„Neobvyklej zjev má taky svý stinný stránky. Policie dostala popis pachatele, chytila se barvy vlasů a pro jistotu uspořádala razii na všechny zrzky ve městě.“

„Kolik vás pochytali?“

„To nevím. Ale v cele jsme seděli tři. Jeden irskej novinář, kterej psal soubor reportáží ze Středozemí, pak obchodník z Clevelandu na dovolené a moje maličkost. Pochopitelně nějakej den trvalo, než se všechno vyjasnilo a já mohl pokračovat v cestě. Když to všechno sečtete, nemůžete se divit, že mi ty trasy do Asie nijak zvlášť k srdci nepřirostly.“ Po odmlce připojil: „A to víte léta utíkají, člověk by se chtěl usadit a žít nějak pohodlněji a klidněji než právě v kabině kamiónu.“

Na písčité cestě zaskřípěly kroky.

„No vida,“ liboval si Popelka. „Řízky jsou tady. Měla jste pravdu, slečno Kateřino, obsluha je tu přímo blesková.“ Poválel první sousto na jazyku a po tváři se mu rozlil spokojený úsměv. Uznale dodal: „I kuchyně je výborná.“ Když dojedli a objednali si ještě kávu se šlehačkou, vzpomněla si dívka na porouchaný vůz.

„Málem bych zapomněla, že musím zavolat do nějakého toho servisu. Nejdřív se zeptám ve Freyungu,“ vylovila z peněženky několik mincí a odcupitala do lokálu k telefonní kabině.

„Došly mně cigarety,“ Hejtman zmačkal prázdnou krabičku.

Vstal a zamířil do lokálu k automatu. Vhodil do otvoru čtyři marky a vybral z přihrádky krabičku winstonek. Letmo pohlédl k telefonní kabině a zastavil se ještě u pultu s upomínkovými předměty. Vybral si čtyři pohledy, zaplatil a opět se vrátil na zahradu. Čelo mu zbrázdila vráska.

„Pane Popelka, tvařte se, jako bychom se bavili třeba o ženskejch nebo o fotbale.“ Posunul si židli blíž ke kolegovi. „Něco se děje. A vůbec se mi to nelíbí.“

„Copak se ti zase nezdá?“

„Je toho víc,“ opřel lokty o stůl a zajel si do ohnivých vlasů. „Začalo to tím podezřelým houbařem v kostkovaný košili, kterej okouněl kolem našeho návěsu. Pokračovalo to modrým fordem, co nás předjel kousek pod Freyungem. Za volantem seděl právě ten podivnej sběratel hořčáků. Když jsme odcházeli z parkoviště do města, zahlídl jsem ten vůz na druhý straně ulice u chodníku.“

„No a co? Modrejch escortů tu jezděj desítky. Na každým větším parkovišti najdeš aspoň jeden.“

„Jenže tohle byl vůz toho houbaře. S mnichovským číslem, který začíná čtyřkou a sedmičkou. Víc jsem si nestačil zapamatovat.“

„Ještě něco?“

„Jo. Kateřina. Je moc hezká, milá a příjemná, ale něco mi na ní vadí. Když jsem šel pro cigarety, mrkl jsem po ní.

Vytáčela nějaký číslo a dívala se přitom do notýsku. Buď na poslední, nebo na předposlední stránku. A to jaksi nehraje.“

„A kam se měla dívat?“

„Spíš do telefonního seznamu. Neříkejte mi, že jela na tejden do Bavorskýho lesa a pro všechny případy si do zápisníku poznamenala telefonní číslo autoopravny ve Freyungu. Ba ne, ta holka volala někam jinam. Ale proč nás tahá za nos?“

Popelka spolkl sousto moučníku, napil se kávy a přeměřil si kolegu dlouhým podezřívavým pohledem.

„Poslyš, Viktore, řekni mi pravdu: Nekoukáš v poslední době nějak moc často na kriminální filmy? Neležíš ty o víkendech v detektivkách?“

„Proč?“

„Protože to všechno, o čem jsi mluvil, se dá úplně normálně vysvětlit. Ten houbař je obyčejnej začátečník. Až se s těma hořčákama přihrne domů, stará mu je hodí na hlavu. A proč by nemohl být z Mnichova? Když zaparkuje poblíž hlavního nádraží v Pasově, nemusí mít ještě postranní nebo dokonce nepřátelský úmysly. A tím míň proti řidičům, o jejichž existenci nemůže mít ani potuchy. A Kateřina? Co my víme mohla zavolat rodičům. Nebo nějakýmu známýmu. Možná si na večer smlouvala rande. Rozhodně nemáme důvod se kvůli tomu znepokojovat. Nemyslíš?“

„Kéž byste měl pravdu, pane Popelka!“ letmo pohlédl k lokálu. „Přesto bychom si na tu stopařku měli dát pozor. Ale diskrétně. Nedat nic najevo.“

„Podívej, Viktore, dovezem ji na kraj Mnichova, tam se s ní rozloučíme a šmytec. Zůstane jen vzpomínka na hezkou holku a za pár dní i ta vybledne.“

Řekl to se zřejmou úlevou, jako by nemohl přenést přes srdce ohnivé pohledy, jimiž dívka s tygrem na prsou častovala rodáka ze Šlapanic.

„Už ani slovo,“ šeptl Hejtman a zakousl se do sachru. „Kateřina se vrací.“

Studentka se cestou zastavila u vrchního. Číšník vytáhl blok, spočetl útratu a dívka mu zaplatila.

Popelka ji přivítal vyčítavým pohledem.

„Milá slečno, to nám nemáte dělat. Není opravdu nejmenší důvod, proč byste nás měla hostit.“

Na rtech jí zahrál úsměv. Položila mu ruku na ústa.

„Už se stalo. Pozvala jsem vás, tak platím, to je úplně normální. Ostatně, cesta autobusem nebo vlakem do Mnichova by nebyla levnější. Takže už o tom nebudeme mluvit. Až dopijeme a dojíme, můžeme se zase vydat na cestu.“

9.

PŘÍPLATEK

ZA NOČNÍ SLUŽBU

Když se dívka v blankytně modrém tričku a bílých kalhotách spolu s oběma průvodci ztratila z dohledu, Kirchlauter se nedočkavě zahleděl na radiotelefon v palubní skříňce modrého escortu. Ale trvalo ještě devět minut, než zazvonil.

„Ano,“ ohlásil se přednosta.

„Právě usedli ke stolu,“ oznámil Seph. „Rozhodli se obědvat na zahradě. Pozoruji je z telefonní budky v lokálu. Teď k nim přichází servírka a objednávají. Až budou odcházet, zase se ozvu.“

„V pořádku,“ Kirchlauter položil sluchátko a ohlédl se na šéfa. „Jdu na to,“ suše sdělil. Nečekal na odpověď, vystoupil a svižným krokem zmizel v postranní uličce.

Pembroke zapnul stopky a sledoval operaci.

Za minutu a dvacet vteřin z uličky vyjel tahač Volvo s návěsem. Ředitel i obchodní referentka věděli, že za volantem sedí Kemal Egedir, otec jedenácti dětí, bývalý zloděj aut z Adany. Na místo druhého řidiče se posadil sám přednosta. Silniční kolos překřižoval ulici, vjel na parkoviště a zastavil hned vedle soupravy z Prahy. Mezi vozidly zůstala zhruba metrová mezera.

Pozorovatelé z modrého forda a spolu s nimi nepříliš četní chodci teď měli výhled na českou soupravu zakrytý. Ředitel si však dovedl zcela přesně představit, co se tam odehrává.

Egedir s Kirchlauterem vystoupili z kabiny. Turecký řidič sáhl pro sadu speciálních klíčů a po několika nezdařených pokusech otevřel levé dveře českého tahače. Trvalo mu to pouhých čtyřicet vteřin, což šéf ocenil jako slušný, skutečně profesionální výkon. Hned nato se vrátil k návěsu a klikou spustil dvojici opěr. Pak měl odjistit čep návěsu a vrátit se k volantu. Do šéfových představ dolehlo zahučení motoru.

Ano, to znamená, že Egedir nastartoval český tahač a vyjel s ním od návěsu. Zaparkoval kousek stranou.

Turecký řidič se pak vrátil k soupravě, která vyjela z postranní uličky. Také u tohoto návěsu spustil opěry a odjistil spojení tahače a návěsu. Vrátil se do kabiny volva a nastartoval. Vyjel dopředu, potom šikmo doprava, zastavil se a začal couvat pod český návěs. Kirchlauter mu signalizoval. Ještě dva metry, metr, čtvrt metru, stát! Točnice vklouzla pod závěsný čep, nůžky se sevřely a tahač byl pevně spojen s návěsem. Egedir vyskočil z kabiny, uchopil kliku a vytočil opěry do původní polohy. Spojil elektrické vedení a hadici na tlakový vzduch. Vozidlo bylo připraveno k odjezdu.

Nyní si mohl celou proceduru zopakovat s českým tahačem. Zacouval pod návěs, který před chvílí přijel z uličky. Točnice znovu vklouzla pod čep a nůžky se zaklaply. Egedir popadl kliku a vytočil opěry nahoru. Nakonec propojil elektriku a tlakový vzduch. U českého tahače mu ovšem zbývala jedna operace navíc, musel opět zamknout levé dveře. Asi po minutě trpělivého úsilí se mu to podařilo.

Šéf se podíval na stopky a pochvalně přikývl.

„Proti plánu mají takřka tři minuty předstih,“ pohlédl na Lorenzovou.

„Čistá práce,“ souhlasila. „Nepochybovala jsem a ani teď nepochybuji, že všechno poběží podle plánu. Jen si nejsem jista, co se bude dít zítra na hranicích.“

„Myslím, že všechno dobře dopadne,“ Pembroke si zapálil krátký doutník a otevřel okénko. „Podnikl jsem totiž určitou protiakci. Ověřil jsem si, že kolega Kirchlauter skutečně má s tou Dietzovou pletky. A pochopitelně nemá zájem, aby se to dověděla jeho žena. Ujistil jsem ho, že se muže spolehnout na mou diskrétnost za předpokladu, že bude sekat dobrotu.“

„To je jistě důrazné upozornění,“ řekla uznale. Přesto připojila s pochybnostmi: „Doufejme, že bude stačit.“

Přednosta mezitím vyměnil poznávací značky obou návěsů a podrobil vozidla důkladné prohlídce. Zřejmě byl spokojen. Pembroke s Lorenzovou věděli, že má v kabině volva připraven kufr se souborem podivných pomůcek, mezi nimiž nechyběly rychle schnoucí barvy ve spreji, sáček s ptačím trusem, majzlík na škrábance či zahradnický poprašovač naplněný jemným silničním prachem. Kdyby přednosta odhalil sebemenší odchylku ve vnějším vzhledu návěsů, mohl ji na místě odstranit.

Přátelským zazubením se Egedir rozloučil s Kirchlauterem, usedl za volant tahače Volvo a nastartoval. Náklad keramických trpaslíků opustil parkoviště a vydal se na další cestu cizinou.

Prostranství opět ztichlo a všechno vypadalo jako předtím. Stál tam český tahač s návěsem. Na pohled úplně stejným, jako byl ten předchozí. Ani nejpečlivější pozorovatel si nemohl všimnout, že souprava teď odpočívá asi o čtyři metry blíž ke středu města. Nikde kolem nebyl opěrný bod, podle něhož by se mohl orientovat.

Kirchlauter se pomalým krokem vrátil k modrému escortu. Posadil se opět na přední sedadlo. Narovnal si kravatu a utřel zpocené čelo. Teprve pak se obrátil k šéfovi.

„Sám jste viděl, že celá operace proběhla zcela hladce. Egedir už je na cestě do Mnichova.“ Sklopil oči k hodinkám. „Ani jsme nevyčerpali časový limit.“

Pembroke vynuloval stopky a spokojeně přikývl.

„Líbilo se mi to. Pečlivě naplánovaná, dobře zorganizovaná a zručně provedená práce. Ale napadá mě, jestli čeští řidiči nemohou Egedira dohnat.“

„Určitě ne,“ přednosta sáhl do palubní skříňky a roztáhl před šéfa automapu. „Český kamión přijíždí buď přes Furth im Wald nebo přes Philippsreut. To podle toho, kde nakládá zboží. V prvním případě pokračuje přes Regensburg po dálnici číslo osm do Mnichova.“ Kirchlauterův ukazovák projel celou trasu. „V druhém případě jede z Pasova po silnici číslo dvanáct. Není pravděpodobné, že řidiči by právě dneska na těchto zvyklostech něco měnili. Proto jsem Egedira poslal po dálnici číslo tři k Deggendorfu, tam zabočí na dálnici číslo devadesát dva a na navazující silnici. Tato trasa je poněkud delší, ale nemohou se tam navzájem dohonit. Nakonec by se nic nestalo, ani kdyby se někde potkali. Návěs jako návěs. Proč by je mělo zajímat vozidlo s mnichovským číslem?“

„Mohli bychom tedy…“ ředitel neodpověděl, protože ho přerušilo zazvonění radiotelefonu.

Přednosta oddělení zvláštních operací zvedl sluchátko.

„Prosím.“

„Kateřina. Vezmu to stručně, nemám moc času. Právě jsem poobědvala, volám z budky v lokále, řidiči jsou venku na zahradě. Za okamžik chci zaplatit. Sníme dort, dopijeme kafe a za takové tři minuty bychom vyrazili. Nemáte námitek?“

„Ne, z naší strany je všechno v naprostém pořádku. Můžete pokračovat v cestě. A u vás?“

„Došlo ke změně ve složení posádky. Ten pan Bublak, co jste mi ho ukazoval na snímku, nepřijel.“

„Dověděla jste se proč?“

„Ano. Vyrozuměla jsem, že si na chatě zlomil nohu a leží v nemocnici. Místo něho jede s Popelkou nějaký Viktor Hejtman. Asi třicetiletý, s hustými zrzavými vlasy a šedýma očima, štíhlý, ale svalnatý, napohled docela sympatický.“

„Nějaký nováček?“

„Právě že ne. Zřejmě už má za sebou statisíce kilometrů. Několik let jezdil na Střední východ. Má za sebou rvačky s lupiči, spor o ženy nějakého arabského šejka, komplikace s tureckou policií a tak dále. Podle všeho ostrý chlapík, tvrdohlavý, neústupný, s dobrým postřehem, a pokud to mohu posoudit, tak i obratný za volantem. Jak bych vám ho popsala? Prostě typ člověka, kterému srdce do kalhot hned tak nespadne.“

„Měla jste nějaké potíže?“

„Ani ne. Všechno proběhlo podle plánu. Napřed se sice zdráhali, ale pak pozvání na tu přesnídávku přijali. To víte, dělala jsem, co jsem mohla. Teď jedeme rovnou do Mnichova a nejspíš mezi druhou a třetí hodinou bych vám opět zavolala.“

„V pořádku. Ale nezapomeňte, že je nesmíte spustit z očí! Chceme vědět, kde se ubytují a kde zaparkují soupravu. Pro jistotu ji přes noc ohlídáme. Řidiče ovšem také.“ Na okamžik se zamyslel. „Teď mě napadá drobné zlepšení, co kdybyste je pozvala na noc k sobě? Každý řidič je rád, když ušetří za hotel. A když …“ no, však víte.“

„To myslíte, že by měli u mě přespat?“ ozvala se pohoršeně.

„Pochopitelně.“

„Nic takového jsme si neujednali,“ hlas ve sluchátku se jaksi zašpičatil. „To po mně chcete službu navíc. A nezapomeňte, že jsou dva. Musela bych zainteresovat svoji spolubydlící.“

„Však se nějak dohodneme,“ Kirchlauter zaváhal. „Dejme tomu dvě stě navíc pro vás a dvě stě pro spolubydlící.“

„Za co nás máte?“ rozzlobila se. „Jak vás to vůbec mohlo napadnout? Ne, vyloučeno.“ Po chvíli ticha navrhla: „Čtyři sta za Hejtmana a šest set za Popelku. Jestli se vám to nezdá, tak si najděte někoho jiného.“

„Tomu nerozumím. Proč tolik peněz za Popelku?“

„S přihlédnutím k jeho vzhledu. A také k věku. Hádám, že mu už bude takových padesát.“

Pembroke se zamračil, trochu zrudl a obě dlaně sevřel v pěst. Pak se pousmál.

„Že souhlasíme,“ šeptl.

„Tak tedy dohromady tisíc marek,“ neochotně potvrdil přednosta. „Jak se rozdělíte, to je vaše věc. Ale říkám vám na rovinu je to nestydatě předražená služba. Padesátka dneska není žádný věk. Jak se pak máme vypořádat s inflací, když i za tohle …“ znechuceně mávl rukou. „A nezapomeňte hned po příjezdu do Mnichova zavolat,“ položil sluchátko a pobouřeně se obrátil k šéfovi. „To je dneska mládež! Ona si myslí…“

„Má pravdu, pane kolego,“ odevzdaně řekl ředitel. „Čím jsme starší, tím je to dražší. Za čas se o tom přesvědčíte také. Tak hleďte vydělávat a šetřit. I tím, že tahle akce proběhne naprosto hladce. Nesnažíte se zadarmo.“

„Kamióny jsme bez problémů vyměnili, jeden z nich už je na cestě. Co by se ještě mohlo stát nepředvídaného?“ Kirchlauter pochybovačně pokrčil rameny.

„Tak na to, aby se nic zvláštního nestalo,“ Pembroke vytáhl placatou láhev francouzského koňaku a přednosta chápavě sáhl do palubní skříňky pro papírové kalíšky.

Když si připíjeli, Norma Lorenzová se na šéfa dlouze zahleděla. Takové kramářské způsoby, když je potřeba posloužit bližnímu, jsou mi naprosto cizí šeptaly její oči. Jenže Pembrokovy myšlenky byly ponořeny spíš do koňaku.

Ještě chvíli počkali na místě, aby kamión s cenným nákladem nezůstal ani na okamžik bez dohledu. Když jim Seph telefonicky oznámil, že trojice opustila restauraci, přednosta nastartoval a zacouval do postranní uličky.

10.

Převtělení zahradní keramiky

Když se přiblížili k nároží, z něhož bylo vidět na parkoviště, Hejtman přidal do kroku a dychtivě se zahleděl k světle okrové plachtě. Oddechl si. Kamión stál na svém místě.

Popelka má pravdu, přiznal v duchu. Asi bych neměl chodit na ty katastrofický filmy. Jenže tím jsou vinny ty prázdný a hluchý víkendy. Člověk nemůže pořád jen číst anebo třídit pohlednice. Abych lovil známosti někde na diskotékách, to se už ve třicítce jaksi nehodí. Budu ho muset požádat, aby mi ukázal fotografii těch dcer, zahlédl jsem ji jen tak letmo. Ženská, která dovede upíct makový buchty s tak křehkou kůrčičkou, má v sobě cosi důvěryhodnýho a solidního. Určitě by se nenechala obalamutit kandidátem na skoky přes koně na šíř. I kdyby přeskočil tři najednou.

„To mi spadnul kámen ze srdce,“ ulevil si nahlas.

„Řekla jsem vám, že si nemáte dělat starosti,“ usmála se Kateřina. „Tady přece není Neapol.“

Řidič obešel náves, navyklým pohybem překontroloval celní uzávěru, zkusmo zatahal za provaz, kopl do pneumatik a spokojeně odemkl dvířka kabiny.

„Ještě bych to kus cesty vzal,“ podíval se na automapu. „Řekněme k Simbachu. Pak se vystřídáme. Co vy na to?“

„Jak chceš,“ souhlasil Popelka a pomohl Kateřině do vozu.

Dívka se opět posadila doprostřed. Hejtman zamával hlídači s šedou čepicí a na velkou dvojku vyjel z parkoviště na vozovku. Podél hlavního nádraží se opět vrátili na silnici číslo dvanáct. Trasa byla dobře vyznačena a cesta ubíhala bez problémů. Za chvíli už opět ujížděli volnou krajinou.

Muž za volantem však nebyl spokojen. Zamračeně přidával a zase ubíral plyn, při stoupání zkusil pomalou i rychlou trojku, nakláněl hlavu na stranu a poslouchal hučení motoru.

„Co je?“ všiml si toho starší kolega.

„Nějak špatně táhne,“ postěžoval si Hejtman česky.

„Kolega povídá, že to nějak špatně táhne,“ přeložil Popelka. „A mluv německy, nebo si bude slečna Kateřina myslet, že ji buď pomlouváme, anebo se na ni smlouváme.“

„Něco takového mi u vás dvou připadá vyloučené,“ z modrých očí zazářila neohraničená důvěra a něha. „Vy jste prostě takoví kavalíři silnic.“

„To jste přehnala,“ polichoceně se usmál Popelka a také se zaposlouchal do hučení šestiválce. „Neslyším nic zvláštního.“ Rozhlédl se po krajině. „Poslyš, Viktore, a není to třeba tím, že je tady větší stoupání, než se nám na pohled zdá? Některý silnice dovedou člověka oklamat.“

„Určitý promile stoupání beru v úvahu, ale přesto mám dojem, že je motor jaksi línější. Skoro mi připadá, jako bysme najednou táhli těžší náklad. Což je samozřejmě pitomost.“

Popelkův prst si na automapě našel silnici číslo dvanáct.

„Podívej se, za chvíli budeme v Neuhausenu. Kus za ním je po pravý straně velký odpočívadlo. Obyčejně bývá prázdný. Můžeme tam zastavit a podívat se na to.“ Zamyšleně si přejel dlaní po holém temeni. „Že by zlobilo vstřikovací čerpadlo? Garážmistr tvrdil, že ho seřídili.“

„Neumím si to vysvětlit. Uvidíme.“

Když souprava míjela Neuhausen, rozestoupily se nad krajinou zbytky mlžných cárů a toho dne podruhé se na obloze ukázalo slunce. Hejtman zapnul blikače, přeřadil na nižší rychlost a zabočil na parkoviště. Zastavil pár kroků před stolkem s lavičkami a velkým košem na odpadky. Všude kolem vládla dokonalá čistota.

Usmál se na Kateřinu.

„Musíte mít chvilku strpení. Nebude to dlouho trvat,“ mrkl na hodinky. „Řekněme patnáct minut. Sedněte si třeba tamhle na lavičku, musíme sklopit kabinu, abychom mohli k motoru.“

Vyskočila ven a nadšeně se podívala k obloze. Rozpřáhla ruce a zatočila se kolem osy.

„Sluníčko! To je nádhera. A každá minuta je dobrá. Deku náhodou nemáte?“

„To víte, že ano,“ mladší člen posádky se natáhl na zadní sedadlo a podal Kateřině jasně červenou přikrývku.

Zatímco Popelka manipuloval s kabinou, Hejtman se vydal na obhlídku návěsu. Obešel celou soupravu a zastavil se u jejího konce. Šedé oči zabloudily na okrovou plachtu. Nevěřícně zvedl obočí, udělal krok dopředu, ale hned nato poněkud couvl. Sedl si do dřepu a zase vstal, všelijak nakláněl hlavu a nakonec začal po plátně jezdit prsty.

Rázně se otočil, přitiskl si dlaně na čelo, zakryl si oči a pak alespoň půl minuty hleděl do zelených korun bříz. Najednou se obrátil a znovu se zadíval na plachtu. Udiveně zavrtěl hlavou a popošel dopředu k tahači.

„Pane Popelka,“ poklepal kolegovi na rameno. „Pojďte se na něco podívat. Tam dozadu.“

„Co je?“

„Ne tak nahlas,“ přiložil prst na ústa. „Kateřina o tom zatím nemusí vědět.“ Hejtman vyhlédl na druhou stranu soupravy. Hnědovláska si za několika řídkými hlohovými keři roztáhla deku a svlékla bílé džínsy i modré tričko s tygří hlavou. „Opravdu je opálená všude,“ zamumlal.

„Kdo?“

„Ta holka přece. Radši se nedívejte, máte hodnou ženu a spořádanou rodinu. Kromě toho by vás ta podívaná rozptylovala, a vy se teď musíte soustředit na něco jinýho. Koukněte tady na tu plachtu,“ kývl ke konci návěsu. „Co vidíte?“

„Nic.“

„Ale něco byste vidět měl.“

„A copak?“

„Zase vysvitlo slunce, že jo. Měli bysme teda civět na zelenou siluetu prasete, kterou nám sem uličníci z Volar včera namalovali. Ale tady není nic. Já aspoň žádnou kresbu nevidím. Řekněme, že mám zrakový přeludy. Ale uznejte, že nemůžeme mít halucinace oba dva.“

Popelka udělal dlouhý krok doleva, pak doprava, shýbl se a hned nato si stoupl na špičky.

„Já tu kresbu taky nevidím. Ale to ještě nic neznamená. Mohla na sluníčku vyšisovat,“ řekl nejistě.

„Na sluníčku? Ve Strážným svítilo sotva tři minuty. A teď vylezlo z mlhy před chvilkou.“

Popelka bezradně rozhodil ruce.

„Třeba to vyfoukal vítr, místy jsme jeli i devadesátkou. Víš, co je to za sílu?“

„Rejžák na to nestačil a vítr že by to vyfoukal? Pane Popelka, tomu přece sám nevěříte! Ráno na hranicích byla ta kresba naprosto zřetelná. Tak jasná, že i celník si jí všiml. Po osmdesáti nebo sto kilometrech že by byla pryč? To je opravdu moc divný. Kromě toho máme ještě jednu záhadu.“

„Jakou, proboha?“

„Ty škrábance, co nás na ně ve Strážným upozornili, taky zmizely. Samozřejmě jsem je udělal rejžákem. Asi se do něj dostala nějaká kovová špona nebo drátek z držadla. A vím naprosto přesně, kde byla plachta poškrábaná. Tady,“ jeho ukazovák opsal nevelký kruh. „Tam, co byl rypák prasete. Jenže teď je plachta naprosto v pořádku. Jak mi to vysvětlíte?“

Popelkovy oči nešťastně bloudily po okrové plachtě. Kolega měl pravdu, byla teď naprosto bez kazu.

„To je fakt zvláštní,“ podrbal se v ostrůvku vlasů nad pravým uchem. „Jak je to možný?“

„Já vám to řeknu, pane Popelka. Ale o něco se opřete a dejchejte hezky zhluboka. Je to na infarkt.“

„Tak už mluv!“

Hejtman mávl k soupravě.

„Tohle není ten návěs, co jsme s ním nocovali ve Volarech a projeli celnicí ve Strážným. Má stejnou poznávací značku, stejnou barvu, je na něm i naše celní plomba, souhlasej i pneumatiky a všechno ostatní. Určitě je v pořádku i výrobní číslo. Ale chybí tu umělecký dílo Ferky Lakatoše. Respektive jeho zbytky.“ Přejel dlaní po plachtě a pokrčil rameny. „Já vím, že to zní jako výplod bujný fantazie. Ale je to tak. Někdo si s námi ošklivě zahrál a vyměnil návěsy.“

„Nesmysl! Jak by se to mohlo stát?“

„V Pasově. Když jsme seděli v restauraci.“

„Ale proč?“ Popelka zvýšil hlas. „Co by to mělo za smysl, aby nám někdo měnil návěs? Ještě jsem neslyšel, že by nějakej silniční gang kradl zahradní trpaslíky. Tranzistory, kalkulačky, hodinky, televizory, videorekordéry, prosím, to ano, ale hliněný pidimužíky? Pitomost! Taková banda by brzo neměla ani na vejplaty!“

„Ne tak nahlas, pane Popelka!“ Hejtman znovu vyhlédl na druhou stranu soupravy. Kateřina měla zavřené oči a blaženě vychutnávala doteky zářijového slunce, jen s tím rozdílem, že teď ležela na břiše a bradu si opřela do dlaní. Vrátil se zpět ke kolegovi. „Takovej návěs se dá vyměnit za pět minut. A my jsme v té restauraci strávili alespoň půl hodiny.“

„Ty myslíš, že nás tam záměrně vylákali?“

„Určitě. Jen si vzpomeňte: V Philippsreutu kolem soupravy okouněl podivnej houbař v kostkovaný košili. Teď už je jasný, že měl obhlídnout návěs, jestli na něm nejsou nějaký zvláštní úpravy nebo znamení. Slunce zrovna zašlo, takže neviděl zbytky zelený kresby. U toho Freyungu na nás políčili hezkou holku s porouchaným autem. Kdopak by jí nezastavil? Cestou nás umluvila na to posezení v restauraci. A my se tam nechali odvíst jak ovce na porážku. Zatímco jsme dlabali řízek a pomrkávali Kateřině po tričku, nějaký syčáci odtáhli náš návěs a nahradili ho jiným. Úplně stejným. Tím myslím až na tu kresbu. O tý nevěděli.“ Zamyšleně odhrnul plachtu nad celní plombou. Významně si změřil kolegu. „A ovšem až na obsah.“

Popelka úzkostně pohlédl na návěs. Vytáhl kapesník a utřel si čelo a krk.

„Co myslíš, že by tam mohlo být?“ zeptal se ztěžka.

„To nevím. Ale určitě něco, co nemůže přes hranice legálně. Třeba pytle s indickým konopím. Kožešiny tuleních mláďat. Kovový sudy s nějakým jedovatým odpadem. Gramofonový desky nebo kazety s černejma nahrávkama. Součástky pro pirátskej vysílač. Laboratorní zařízení pro výrobu heroinu. Nebo něco podobnýho. Ostatně si to hned ověříme. Moment,“ odskočil ke kabině a vrátil se s velkým zavíracím nožem. „Nerad jezdím s náklaďákem, když nevím, co v něm je.“

„Ty ses dočista zbláznil!“ pobledlý Popelka se postavil před celní uzávěru, jako by ji chtěl hájit vlastním tělem. „Víš, jakou bysme z toho měli polízačku?“

Hejtman otevřel nůž a zkusil palcem ostří.

„Je to náš návěs? Není. Proto ani ta plomba není pravá. Proč bysme nemohli odstranit falešnou uzávěru? Uhněte, pane Popelka, podíváme se dovnitř. Kdoví co nám ti darebáci vlastně podstrčili!“

„Ne tak zhurta, Viktore!“ starší člen posádky prosebně zdvihl ruce. „Musíme si to nejdřív důkladně promyslet.“

„Omyl. Nejprve musíme zjistit, co se vlastně děje. Pak o tom můžeme uvažovat.“

Popelka zdráhavě uhnul a nešťastně hleděl na zrzka s nožem, který se zaťatými zuby nasadil ostří hned vedle celní uzávěry a přeřízl lano, jímž je plachta připoutána k bočnicím. Pak se ještě jednou ujistil, že si jich Kateřina nevšímá, vykasal plachtu a podíval se dovnitř.

„Tak co, chcete mi tvrdit, že tohle jsou naše bedny s trpaslíky? Jen se podívejte!“

„To teda nejsou,“ sklesle konstatoval kolega.

Hejtman na okamžik zmizel. Vrátil se s kladivem, majzlíkem a montážní pákou.

„Co chceš dělat?“ hrozil se Popelka.

„Podívat se do těch beden. Co jinýho? Přece se nezastavíme v půli cesty.“

„Viktore, ty bedny nejsou naše. Zavřou nás, až budeme černý!“

„Nenaříkejte a radši mi pomozte nahoru!“

S kolegovou pomocí se zrzek vyšvihl na plošinu návěsu, vykasal plachtu ještě výš a uchopil první bednu, která mu padla do ruky. Tvář se mu zkřivila vypětím, když ji zkusil zvednout.

„Je hezky těžká,“ vyhekl. „Už se nedivím, že to špatně táhlo. Vezeme o pár tun nákladu víc než předtím.“ Nasadil páku a uvolnil víko. Nejprve odstranil molitanovou vycpávku a pak z nitra vylovil podlouhlý předmět v neprodyšném balení z umělé hmoty. Bez váhání sáhl po noži a rozpáral obal. „To se mi snad jenom zdá …“ loktem si otřel čelo.

„Ukaž!“

Dva páry očí se nevěřícně zahleděly na matně černý předmět. Nemohlo být pochyb, že je to samopal.

Popelka ho opatrně ohmatal a utřel si ruce do kalhot.

„Je opravdovej. A ty myslíš…“ nedořekl a ustaranýma očima přejel náklad beden. Před jeho rozjitřeným zrakem vyrostl v ohromnou horu. „Viktore, ty vážně myslíš, že je to i v těch druhejch? Ale to by pak byl hotovej arzenál!“

„Nikdo nám nebude vyměňovat návěs kvůli jedný bedně. To by se mu nevyplatilo. Vždyť by ji mohl vzít do nůše, zakrýt senem a někde přenýst přes hranice pěšky. Nebo převízt na trakaři. Počítejte najisto s tím, že kamión je plnej zbraní.“ Vytáhl samopal z plastikového pouzdra a důkladně si ho prohlédl. „Moc se v tom nevyznám, ale mám dojem, že je to belgickej výrobek. Takový automaty jsem viděl v Libanonu.“ Opět zbraň zastrčil do obalu a vrátil do bedny. „Tak co, pane Popelka, mám otevřít další?“

Starší člen posádky si sklíčeně přeměřil náklad a unaveně zavrtěl hlavou.

„Nemusíš. Nejspíš máš pravdu.“

„To jsou věci místo trpaslíků zbrojnice. Něco takovýho jsem ještě nezažil,“ Hejtman nasadil na bednu víko.

Seskočil z návěsu, skasal plachtu a připevnil ji opět provazem. „Ale komu patří? A proč je zapojena za naším tahačem? Zatím se v tom nevyznám.“

11.

HROMOBITÍ V MODRÉM ESCORTU

Po úspěšné záměně návěsů a několika doušcích z šéfovy placaté láhve zavládla v modrém autě docela vlídná nálada. Za volantem teď seděl Kirchlauter a sebevědomí z něj opět jen zářilo. Pembroke se s nevelkým zájmem rozhlížel po krajině a trpělivě snášel, když mu v pravotočivých zatáčkách Lorenzová padala do náruče. Znal její slabou stránku a dokázal ji tolerovat.

Přednosta pozorně sledoval rychloměr, a když ručička překročila osmdesátku, ihned ubral plyn. Přesto se dvakrát stalo, že se přiblížili k sledovanému kamiónu. V obou případech Kirchlauter zmírnil tempo a dopřál českým řidičům větší náskok. Před křižovatkami přidával plyn a před každým parkovištěm naopak zpomalil a rychlým pohledem přejel odstavená vozidla. Trochu ho znervózňovali předjíždějící řidiči, kteří ťukáním na čelo naznačovali, že je blb, který zbytečně zdržuje silniční provoz.

Také za Neuhausenem obrátil zrak doprava a přelétl odpočívadlo. Volant se mu zachvěl v ruce a escort opile zavrávoral.

„Co to děláte!“ zahuboval šéf.

„Podívejte se doprava, pane řediteli!“

Před posádkou modrého vozu defiloval návěs s poodhrnutou plachtou. Řidič s ohnivými vlasy stál na plošině vozidla a v ruce držel samopal. Jeho obtloustlý kolega na něj zdola vyjeveně civěl. Potom escort minul brunetku, která se na červené přikrývce nechávala laskat zářijovým slunkem. Za několik dalších vteřin už měli parkoviště za zády.

„Ta nestyda se tam rozvalovala skoro nahá,“ hlesla Lorenzová. Řekla to tak neutrálně, že se dalo těžko odhadnout, jestli s ní hýbe závist, nebo pobouření.

Naproti tomu Pembroke jako by ztratil řeč. Urazili aspoň kilometr, než se probral z ohromení. Mrazivým tónem nařídil:

„Na prvním vhodném místě zastavte!“

„Teď se budeme křižovat s dálnicí číslo tři a o pár kilometrů dál můžeme zaparkovat,“ přednostova slova zazněla jaksi sklesle a dutě.

Na další odpočívadlo vjel téměř krokem, jako by chtěl očekávaný rozhovor ještě o nějakou tu vteřinu oddálit a získat čas na sestavení obhajoby.

Šéf počkal, až Kirchlauter zastaví, vypne motor a zatáhne za ruční brzdu.

„Pane kolego, třeba mě mýlil zrak,“ začal podezřele vlídným, téměř laskavým tónem. Podřízení věděli, že to není dobré znamení. „Můžete mi vlastními slovy popsat, co jste před chvílí na tom parkovišti viděl?“

Přednosta se s náměsíčným výrazem otočil k dvojici na zadních sedadlech. Sáhl pro kapesník a utřel si krůpěje potu na spáncích.

„Pokusím se, pane řediteli. Podle všeho čeští řidiči pojali nějaké podezření,“ hlas se mu zachvěl, opatrně vážil každé slovo. „Z té scény na odpočívadle bych usuzoval, že odstranili celní uzávěru, vnikli do návěsu a prohlíželi náklad. Nepochybně otevřeli bednu se zbožím, protože jeden z nich držel v ruce samopal.“

„Vy jste to viděla také?“ šéf se otočil k Lorenzové.

„Také.“

„Takže nemůže jít o omyl. A můžete mi, pane kolego, vysvětlit, jak se to mohlo stát?“ každé Pembrokovo slovo jako by bylo obaleno jinovatkou, sypala se z něj pichlavá ledová tříšť.

„To prosím nemohu.“

Šéfova mohutná pěst udeřila do opěradla předního sedadla.

„Ale třeba na to máte nějaký názor. Při svém platovém zařazení byste ho totiž měl mít!“

„Názor?“ Kirchlauter několikrát nasucho polkl. „Patrně,“ odkašlal si, „patrně nějakým nepochopitelným způsobem zjistili, že mají jiný návěs. Ale jakým? Opravdu nevím. Je to stejný typ vozidla, plachta je přesně tatáž, celní uzávěra je dokonale padělaná, souhlasí pneumatiky, číslo, prostě všechno, každý detail. A Seph dnes ráno původní návěs důkladně prohlédl. Konečně jste sám v Pasově viděl, že jsem na parkovišti obě vozidla pečlivě porovnal. Ujišťuji vás, že mezi nimi nebyl žádný viditelný rozdíl.“

„Člověk ale nemá jen oči. Co třeba diference ve váze nákladu?“ napadlo ředitele.

„Náš švýcarský spolupracovník včera zjistil, že mají přijet se zásilkou keramických předmětů. Vypátral i přibližnou váhu nákladu. Druhý návěs jsme naložili tak, aby rozdíl nepřekročil přijatelnou mez.“

„Ale oni přesto zjistili, že s nákladem není něco v pořádku. A otevřeli ho.“

„Opravdu nemám tušení, jak se to mohlo stát. Zřejmě tu sehrála roli nějaká náhoda,“ přednosta se už vzchopil z prvního šoku a z jeho hlasu se vytrácela zkroušenost a rozpaky. „Nepochybně jedna z těch nepředvídaných souher okolností, které se opakují jednou za tisíc let. Řekl bych…“

„Za tisíc?“ Pembroke zařval jak raněný tur a znovu praštil pěstí do opěradla. „A proč zrovna v době, kdy v čele filiálky stojím já? Proč se něco takového nestalo za mého předchůdce? Proč k tomu nedojde za mého nástupce?“

„Je mi velmi líto, ale…“ přednosta omluvně zdvihl obě ruce.

„Nevíte, že!“ ředitel se nenechal přerušit. „Ale já ano. A hned vám to také řeknu. Pěkně po lopatě. Protože si špatně a lehkomyslně vybírám spolupracovníky. Protože jsem důvěřivý dobrák a odpovědná místa svěřuji práškama vyhnaným inteligentům! Lidem, kteří na nás shlížejí z univerzitních výšin, ačkoliv ve skutečnosti stojí na pouhé krtině. Protože se nechávám ukolébat jejich sebevědomými žvásty a toleruji jejich nafoukané fantazie a nabubřelé projekty, které při prvním zádrhelu splasknou jak propíchnutá bublina!“

Kirchlauter zrudl a zdálo se, že má na jazyku něco ostrého. Na poslední chvilku to spolkl a zdrženlivě namítl:

„Ale já vás ujišťuji, pane řediteli, že jsem vzal v úvahu všechny myslitelné alternativy.“

„Neříkejte!“ šéf si ho jízlivě přeměřil. „Tedy i možnost, že posádka kamiónu objeví záměnu?“

„Zajisté.“

Pembroke udiveně zalapal po dechu.

„A že o tom nic nevím? Přečetl jsem váš plán slovo za slovem a o téhle možnosti tam nebyla nejmenší zmínka.“ Začal šmátrat po kapsách. Zapálil si krátký doutník a třemi tahy zamořil vnitřek vozu mračnem štiplavého kouře. „Čekám na vysvětlení.“

Kirchlauter se rozkašlal a otevřel přední dveře vozu dokořán.

„Omlouvám se, že jsem se o tom nezmínil dřív. Ale pochopte, že bych oslaboval důvěru v celý projekt, kdybych jedním dechem mluvil o opatřeních pro případ, že záměr zkrachuje. Je to asi tak, jako bych žádal ženu o ruku a zároveň ji chlácholil, aby se toho kroku do života nebála, protože takový rozvod dneska vlastně není žádný velký problém.“

„Komentáře a přirovnání si můžete odpustit,“ šéf se už poněkud uklidnil. „Chci slyšet konkrétní fakta a střízlivé plány. Co tedy chcete podniknout?“

„První varianta plánu počítala s tím, že zaměníme jenom samotný návěs a necháme české řidiče, aby ho provezli přes hranice na místo určení. Druhá varianta, o níž jsem z opatrnosti nemluvil, předpokládá, že budou vyměněni i oba řidiči.“

„Za koho?“ Pembroke zdvihl užaslé obočí.

„Za naše lidi. Dostanou jejich doklady a budou se vydávat za Popelku a toho druhého.“

Ředitel se zmateně podíval na Lorenzovou.

„Rozumíte tomu?“

„Zatím ne,“ přidušeně pípla a otevřela dvířka i na své straně. Zhluboka vydechla. „Třeba nám to pan přednosta vysvětlí blíže.“

„Ano, rád. Je to v podstatě velmi prosté. Takový celník z hraničního přechodu zná několik set, možná tisíc řidičů. Pochopitelně každého z nich jen docela povrchně. Fyzická podoba náhradníků tedy nemusí být naprosto dokonalá. Spíš jde o to, aby jednání dvojníků působilo věrohodným dojmem. A to se dá zvládnout, filmoval jsem celý pobyt Bublaka a Popelky na hranicích. Na magnetofonové pásce mám zachyceno všechno, co řekli. Naši lidé tedy vystoupí z kamiónu, podají celníkovi kartón s plzeňským pivem a doklady. Potom-“

„Moment,“ zdvihnutím ruky zarazil šéf příval slov. „Berete v úvahu, že se změnilo složení posádky?“

„Samozřejmě. Na jedné straně je to výhoda, protože na celnici toho Hejtmana ještě nikdy předtím neviděli. Stačí tedy, aby náhradník jakžtakž odpovídal podobence v cestovním pasu. Na druhé straně to práci trochu zkomplikuje, protože musím během několika málo hodin obstarat vhodného kandidáta a postarat se o jeho instruktáž. Aby věděl, co říkat a jak se tvářit.“

„Za Popelku náhradníka máte?“

„Ano. Jednoho emigranta. Tady z Mnichova. Je mu dost podobný, také má jen zbytek vlasů, dvě brady a přibývá na váze. O další se postarají holič a schopný maskér. Ti dokážou divy.“

„Dejme tomu,“ šéf zamyšleně zabafal a z otevřených dvířek se vyvalilo nové mračno kouře. „A co by se tedy vlastně podle vaší druhé varianty mělo stát?“

„Především nesmíme kamión spustit z očí. To je základní předpoklad. Budeme Popelku a Hejtmana sledovat až na místo, kde v Mnichově odstaví vozidlo. Předpokládám, že to bude na některém hlídaném parkovišti nákladních aut. Pak za nimi pojedeme až k bytu, kde přenocují. I kdybychom je ztratili v městském provozu, to se nikdy nedá vyloučit, dostaneme telefonickou zprávu od Katy. Popelka a ten druhý její pozvání určitě přijmou. Pochybuji, že by si nechali ujít příležitost strávit u ní noc. Ona je báječná a velkorysá hostitelka. Opravdu všestranná. Například dokáže-“

„To nám povykládáte jindy,“ přerušil ho šéf chladným hlasem délesloužícího poddůstojníka cizinecké legie, který už ochutnal všechny neřesti a košilaté historky ho mohou jen roztesknit. „K věci. Co se bude dít dál?“

„Ve vhodnou chvíli se obou řidičů zmocní operativní skupina, složená z našich nejspolehlivějších lidí. Dopraví zajatce do jedné sklepní místnosti v našem skladu číslo tři. Je to pohodlný, dobře zařízený pokoj s dvěma lůžky. Kromě svobody jim tam nebude chybět vůbec nic.“

„Vy je chcete přepadnout u Katy v bytě?“

„Nemyslím, že by šlo o přepadení,“ dotčeně namítl přednosta. „V podstatě jim jen vykážeme pobyt na určeném místě. Někam je za tím účelem vylákáme.“

„Dejme tomu. Ale co když to nevyjde? Docela dobře můžou hned po příjezdu do Mnichova zamířit na policii!“

„To není pravděpodobné. Co by jim asi tak řekli? Ne, nejdřív se pokusí přitisknout Kateřinu ke zdi a jejím prostřednictvím se nám dostat na kobylku. Ale než se k něčemu rozkývají, bude už pozdě. Pány situace budeme my.“

„A co ti náhradníci?“ z Pembrokova hlasu se pomalu vytrácela počáteční nedůvěra. „Bude na ně spolehnutí?“

„Jeden čeká na pokyny. Druhého je třeba vybrat. Maskér a holič oba upraví podle živých vzorů. S pasy a ostatními doklady Popelky a Hejtmana dopraví kamión přes hranice do Švýcarska. Celníci nebudou mít nejmenší důvod pochybovat o jejich totožnosti. V St.Gallenu zastaví na parkovišti. Odpojí návěs se zbraněmi a připojí ten původní. Mezitím ho tam přepraví Egedir.“

„A dál? Co se stane s tou keramikou?“

„Náhradníci ji dopraví na místo určení, tedy do Curychu. V tom velkoobchodním skladu si nechají potvrdit příjem. Hned u vedlejší rampy jim návěs naplní zbožím na zpáteční cestu a celně ho zaplombují. Naši lidé stále s jejich pasy a papíry přivezou kamión zpět do Mnichova a zaparkují na dohodnutém místě.“

Šéfova zasmušilá tvář se o poznání vyjasnila.

„Co si potom počnete s Popelkou a jeho zrzavým kolegou?“

„Až sem dorazí kamión s náhradníky, moji lidé české řidiče opijí a dopraví do jedné z čekáren.“

„A když nepijí?“ přerušil ho šéf.

„Tak je to naučíme. Nějak je k tomu přimějeme. Po dobrém nebo po zlém. Až budou náležitě pod parou, vrátíme jim do kapes pasy a klíče od vozu. Nenápadně je dopravíme do jedné z čekáren podniku, který se jmenuje Salón kultury těla a má sídlo poblíž Karl-Theodor-Strasse. Tam je opustíme. Podotýkám, že jejich souprava bude parkovat takřka před domem.“

Pembroke se snažil najít nějakou trhlinku v Kirchlauterově novém scénáři.

„Dovedete si představit, jak budou řidiči vyvádět? Půjdou na policii a všechno jim řeknou. I o tom, jak jsme je drželi ve sklepě.“

„Pochybuji. A kdyby přece, nikdo je nebude brát vážně,“ usmál se přednosta, už opět sebevědomý a suverénní stratég zvláštních operací.

„Jste si tím tak jistý?“

„Naprosto. Představte si to na okamžik ze zorného úhlu policie: Salón kultury těla telefonicky požádá o pomoc. Přijede autohlídka a v čekárně najde dva opilé řidiče, kteří obtěžují zaměstnankyně.“

„Myslíte, že k nim budou dotěrní? Neměl byste soudit podle sebe,“ na okamžik ho zmrazil ředitel.

„Předpokládám, že nezůstanou sedět se založenýma rukama,“ Kirchlauter spolkl další nával vzteku a věcným tónem pokračoval: „Policisté je tedy odvezou na strážnici. Z cestovních dokladů bezpečně zjistí, že právě přijeli ze Švýcarska. Že hranici překročili řekněme před čtyřmi nebo pěti hodinami. A že předtím v Curychu v pořádku předali náklad. Takže v Mnichově mohli stihnout jedině to, že se opili. Řekl bych, že za takového stavu věcí budou Popelka i Hejtman ve vlastním zájmu mlčet. Pochopí, že jejich líčení by se jevilo jako nejapná výmluva a špatně vymyšlená báchorka. Ostatně budou mít mnohem vážnější starosti.“

„Jaké?“

„No, vypořádat se nějak po dobrém a bez velké publicity s policií a omluvit se v salónu. Víte, co by měli doma za malér, kdyby se řekněme v Blicku objevila fotografie, jak je strážníci podroušené vlečou z onoho salónu a kolem pózují tamější dámy v pracovním oblečení?“

Pembroke chvíli mlčel. Pak přikývl.

„Všechna čest, pane kolego, plány vymýšlíte dobře. Ještě kdyby se vám stejně dařila i jejich realizace.“

Vystoupil z vozu, zahodil nedopalek doutníku a zamyšleně přešel po parkovišti. Zastavil se na druhé straně modrého auta a jeho zraky se na zlomek vteřiny střetly s pohledem Normy Lorenzové. Přemítavě se zahleděl do prázdna a vrátil se na zadní sedadlo escortu. Energicky zabouchl dvířka.

„S plánem souhlasím. Ale i já mám, když dovolíte, určitý nápad. V podstatě jde o takové drobné zlepšení. Jistě se vám bude líbit, pane kolego.“

„Ano?“ Kirchlauterův zájem nepřekročil hranice zdvořilého dotazu.

„Řekl jste, že náhradníka za Popelku už máte.“

„To mám,“ potvrdil přednosta.

„A že musíte rychle sehnat náhradu za toho zrzavého. Za Hejtmana.“

„Správně.“

Pembroke otcovsky poklepal přednostu po rameni.

„Tak vám sděluji, pane kolego, že už nikoho shánět nemusíte. Našel jsem vám ho,“ neodpustil si dramatickou odmlku. „Toho druhého řidiče si totiž zahrajete vy. Báječný nápad, co!“

Kirchlauter otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku.

„Je to ideální řešení,“ pokračoval šéf vlídně. „Když jsme jeli kolem odpočívadla v Neuhausenu, všiml jsem si, že se tomu mladšímu chlapíkovi podobáte nejen postavou, ale i obličejem. Až na ty zrzavé vlasy. Ale sám jste konečně řekl, že schopny holič a maskér dokážou divý.“ Po kratší odmlce se studeně zeptal: „Máte snad nějaké připomínky, pane kolego?“

Přednosta oddělení byl ochoten přepravit cokoliv, kdykoliv a takřka kamkoliv, uprostřed noci vymyslet zbrusu nové řešení, kterým by přelstil celníky, policii nebo konkurenci. Těžko se však smiřoval s představou, že osobně ponese kůži na trh a ještě k tomu v nazrzavo obarvených vlasech. Měl pocit, že ten zupák sahá na samu podstatu jeho osobní důstojnosti a zahajuje generální útok proti vzdělancům ve službách firmy. Nadechl se k delšímu, zřejmě rozhořčenému projevu. Ale snad se zalekl kovově tvrdého záblesku v Pembrokových očích, protože nakonec jen zkrotle hlesl:

„Nemám. Zatím mě nic nenapadá. Rozhodně je to pozoruhodná myšlenka. Tak mimořádná, že pro ni nenacházím vhodná slova.“

„Až nás kamión mine, můžeme pokračovat v cestě,“ rozhodl ředitel a zabouchl dvířka.

12.

VESMĚS NEVLÍDNÉ PERSPEKTIVY

Osm nebo devět let Popelka s Bublákem křižovali evropské silnice, jezdili za každého počasí, poznali stovky měst, přístavů, hotelů, parkovišť, skladišť, dobré i upřímné, proradné a nebezpečné lidi, prožili příjemné, ale i svízelné chvíle. Všechny nesnáze, které jim dosud potměšilá náhoda připravila, byly však naprosté maličkosti v porovnání s tím, co ho s Hejtmanem potkalo dnes.

Předloni v dubnu se Bublák v Opatii vykoupal v moři, vynořil se promodralý zimou a na zpáteční cestě ho v Meranu chytil ischias. Nemohl se narovnat a Popelka musel řídit až do Prahy a pak ještě kolegu dopravit do postele. Nedaleko odtud zabloudili na objížďce, vjeli na americkou vojenskou základnu a museli se dlouho dohadovat s vojenskou policií. V Duisburgu se stali obětí vyděračky, která je stopla, v kabině si roztrhala blůzu na cáry, ukázala jim modřiny na stehnech a pohrozila, že je udá pro pokus o znásilnění, jestli jí hned nevyplatí tisíc marek. Nakonec to s poukazem na výši svých diet usmlouvali na dvě stě. V italské Ravenně napadl Popelku opilý námořník z panamské lodi a ztloukl ho, protože se mu nelíbil jeho knírek.

A dnes se hned při první cestě s Hejtmanem zaplete do takové šlamastyky! Ten chlapík asi opravdu vyzařuje nějaké zvláštní fluidum, které přitahuje spiklence, pašeráky, násilníky, podvodníky a vůbec darebáky všeho druhu. Náklad je pryč a místo něho mají plné auto samopalů!

Tady se Popelka ve svých úvahách zarazil. Je vůbec Hejtman tím pravým typem muže pro klidné a spořádané manželství? Nerad by svou dceru viděl, jak se po Viktorově boku řítí z maléru do maléru. Ne, opravdu by nechtěl, aby mu Jitka jednou chodila plivat na hrob za to, že ji s ním seznámil.

Kolotoč Popelkových představ se náhle zastavil. No ovšem, zase už někomu křivdí, i když zatím jen v myšlenkách. Takovou složitou akci museli přece ti gangsteři připravovat celé týdny, ne-li měsíce. Koupit u firmy Trailor stejný návěs, obout ho do pneumatik firmy Barum, náležitě ho opotřebovat, aby nezářil novotou, prověřit jeho kyvadlový pohyb mezi Prahou a Curychem, obstarat falešnou celní plombu a kdovíco ještě. Museli na tom pracovat už v době, kdy zrzavý kolega zápasil s dostaveníčkem jihomoravských cvoků na sedmnáctém kilometru a seřizoval snoubenci své ženy zapalování ve fiatu.

To znamená, že záměna návěsů by se uskutečnila, ať by za volantem seděl Bublák, dispečer nebo sám ředitel. Obchodníci se zbraněmi nemohli tušit, že se posádka kamiónu tak náhle změní. Nikdo nemohl předvídat, že Bublák začne školit vnuka v jízdě na koloběžce.

Vracející se Hejtman přetrhl jeho neveselé úvahy.

„Co dělá?“ zeptal se Popelka.

„Nic. Leží na dece a opaluje se. Moc jí to sluší. Kdyby tu někdo v příštích minutách havaroval, tak je to proto, že ji řidič zahlédl ze silnice.“

„Hm. A cos jí řekl?“

„Aby měla ještě pět nebo deset minut strpení. A že zpoždění doženeme cestou.“

„Myslíš, že viděla, jak jsme otevřeli plachtu?“

„Nevím. Spíš jo. Když mě slyšela přicházet, snažila se schovat zrcátko. Ale mohla se taky dívat, jestli jí nenaskočily pihy.“

„Podle všeho v tom má prsty.“

„Určitě.“

Popelka obešel zadní část návěsu a opatrně vyhlédl k červené dece. Vrátil se a se směsí rozhořčení a obdivu prohlásil:

„Měli bychom ji popadnout a šup s ní do kabiny. Třeba i násilím. Jakýpak cavyky! A pak s plným plynem na policii do Pasova. Tam jim všechno vylíčíme. A ona se musí přiznat.“

„To nepůjde, pane Popelka.“

„Pročpak ne?“

„Už jen proto, že nemůžeme na strážnici přivlíct polonahou stopařku. Tím bysme si zrovna neposloužili. Nejspíš by nás na místě zavřeli pro omezování osobní svobody a bůhví kdy bysme se zase dostali domů.“ Hejtman se pobaveně usmál. „Co by tomu řekla vaše žena, kdyby jí dispečer přišel zítra oznámit, že vás letos nemá čekat, protože jste momentálně v bavorským kriminále. Jednak proto, že jste osahával úplně cizí, neoblečenou ženskou, a pak taky kvůli takovýmu menšímu melouchu pašoval jste samopaly.“

„Musí nás přece vyslechnout! Řekneme jim, jak to doopravdy bylo. Jak jsme šli v Pasově na oběd…“

„Pane Popelka, vraťte se zpátky na zem a trochu uvažujte! Co máme napsaný v nákladním listě? Že vezeme tolik a tolik keramickejch trpaslíků. A co je v těch bednách ve skutečnosti? Výzbroj pro celý komando teroristů nebo mafiánů. Byla na hranicích plomba v pořádku? Byla. Celníci z Philippsreutu to mohou kdykoliv potvrdit. A docela po pravdě. Souhlasí typ a poznávací značka návěsu? Souhlasí. To jsou hmatatelný, průkazný fakta, který si může každej ověřit. Co proti tomu zmůžou naše řeči? Nedělejte si iluze. Všechno, co bysme jim řekli, by vyznělo jako nejapná vytáčka.“

„Něco podniknout musíme,“ namítl Popelka.

Hejtman se sehnul, podíval se mezi nápravami k červené dece a ztlumil hlas.

„A ještě něco, pane Popelka. Dovedete si představit, jak by si na tom pochutnaly zdejší noviny? A televize? A jak by se to hned rozletělo do světa? Ty titulky! Československý kamión se pokoušel propašovat náklad samopalů. Kdo dodává výzbroj pro evropské teroristické podsvětí? Prostě ostuda až na půdu. Vždyť my bysme se snad ani nemohli vrátit domů! Jak bysme to všechno vysvětlili?“

„Třeba není tak špatná,“ zamumlal Popelka.

„Kdo?“

„No přece ta holka,“ kývl k červené dece. „Až pozná, do čeho se zapletla… Třeba řekne, jak to doopravdy bylo.“

„Prosím vás! Myslíte, že jí záleží na dvou řidičích, který vidí ponejprv a naposledy v životě? Ostatně vždyť ani nemusí vědět, o co jde. Třeba ji někdo najmul, aby nás u Freyungu stopla a v Pasově pozvala na oběd. Tím její vědomosti končej. Nemusí mít tušení, co se mezitím na parkovišti odehrálo a kdo za tím stojí. Ale připusťme, že něco ví. Proč by to přiznávala? Vždyť by si tím v očích policie uškodila a dostala se do maléru. Nic jí po nás není, kdežto druhá strana nepochybně platí hotově. Na její přispění zkrátka spoléhat nemůžeme.“

„Ty pořád vykládáš, co nejde a proč to nejde,“ z Popelkova hlasu znělo téměř zoufalství. „To se necháme zavřít? A nic proti tomu nepodniknem?“

„Především o tom zauvažujeme. Je to opravdu situace k pohledání. Jsme v cizině, náš náklad je pryč a místo toho máme auto plný beden se zbraněma.“ Hejtman si sedl na kamennou lavičku, z uschlého roští ulomil prut a do písku při okraji odpočívadla načrtl trasu jejich cesty. „Tady v Pasově,“ nakreslil kolečko, „nám neznámí pachatelé zaměnili návěs. Teď už to není jenom podezření nebo dohad, ale skutečnost. A udělali to takovým způsobem, abysme na to nepřišli. Proč?“ Po odmlce si odpověděl: „Vidím jediný vysvětlení. Udělali to proto, abysme ty zbraně na naše papíry provezli do Švýcarska.“

„Přece je tam mohli poslat legálně! Proč by si komplikovali život?“

„Co my víme? Třeba jsou ty samopaly kradený z nějakýho armádního skladu. Někdo je mohl zpronevěřit. Anebo to jsou pokoutní výrobky, který narušují licenční práva. Možná taky, že jsou určený pro nějakýho pochybnýho zákazníka, takže si dodavatel netroufl požádat o vývozní povolení. Pro separatisty na Korsice, pro italský teroristy a podobně.“

„No dejme tomu. A co by se podle tebe mělo odehrát ve Švýcarsku?“

Hejtmanův prst vyznačil v písku švýcarskou hranici a cíl jejich cesty.

„Někde před Curychem by nás od tahače znovu odlákali a uvedli věci do původního stavu. Vrátili by nám náš návěs. My bysme v tom skladu vyložili bedny s trpaslíky a vrátili se domů s novým nákladem. Nikdy bysme se nedověděli, čemu jsme vlastně posloužili. Chytře vymyšlený, co říkáte?“

Popelka zaraženě pohlédl na mladšího kolegu.

„Ty tedy připouštíš,“ smutně si povzdechl, „že kdybysme nesahali na celní plombu a normálně pokračovali v cestě, tak by se vlastně všechno urovnalo samo …“

Zaznělo to jako výčitka.

„Asi jo,“ ošíval se Hejtman. „Já vím, teď ve vašich očích vypadám jako poděs, kterej způsobil zbytečný komplikace. Ale nezapomeňte, že je to moje úvaha. A že existujou i jiný eventuality.“

„Například?“

„Může se jednat o docela obyčejnou politickou provokaci. V tom případě nám návěs vyměnili nějaký tajný agenti. Na švýcarskejch hranicích nám celníci mají otevřít plombu a podívat se do beden. A před světovou veřejností dokázat, že se českoslovenští přepravci zabejvají pašováním a pokoutním prodejem zbraní. Umíte si představit ten poprask? Co by nám řekli doma?“

„Raději na to nemyslet,“ Popelka tu představu zahnal mávnutím ruky a zahleděl se na kresbu v písku. „Ale co dál? Přece tu nezůstaneme sedět na lavičce.“

„Určitě na něco přijdem. Nějaký východisko existovat musí.“ Hejtmanův prut znovu přejel trasu z Pasova na švýcarské hranice. „Protivník má náš návěs s keramikou. Chceme ho dostat nazpátek. Co můžeme proti těm darebákům nasadit? Jak je vypátrat? Kde je po Bavorsku hledat? Jak se s nima spojit?“ Zrzavý řidič vstal a jaksi náměsíčně se zahleděl na kamión. Přistoupil k němu a pohladil postranici.

Pak se obrátil k parťákovi a v očích mu zasvitlo. „Pane Popelka, myslím, že to mám.“

„Co máš?“

„Myšlenku. Ještě se nedá tak naráz vysvětlit. Teprve zraje. V každým případě však potvrzuje, že geniální nápady přicházejí znenadání a jsou docela prostý.“

„Pořád tomu nerozumím.“

„Přišel jsem na východisko z téhle zapeklité situace. Obchodníci se zbraněma, nebo kdo má tu záměnu návěsů na svědomí, něco důležitýho přehlídli. A my s tím teďka vyrukujem proti nim.“ Zahladil kresbu u kamenné lavičky. „Pojďte, pojedeme!“

„Kam?“

„Do Mnichova přece,“ energicky vykročil k tahači, ale vzápětí se obrátil. „Pane Popelka, moc vás prosím, ničemu se teď nedivte, i kdyby vám to připadalo dočista šílený. Až budeme zase sami, všecko vám dopodrobna vysvětlím.“ Usmál se a přimhouřil oko. „A pro Kateřinu teď běžte vy. Můžete jí pomoct do trička. Ať vidíte, že nejsem sketa a spravedlivě se s váma dělím i o drobný potěšení.“

13.

DOBŘE PRODEJNÝ NÁKLAD

Za volant soupravy se teď posadil starší člen posádky. Seřídil si zrcátka, nastartoval a zařadil se do provozu na silnici číslo dvanáct. Hned po prvních metrech musel v duchu potvrdit, že náklad je opravdu těžší.

„Tak co, v čem to bylo?“ zajímala se Kateřina, už opět s černou tygří hlavou na prsou a ve znamenitě vypasovaných kalhotách.

„V něčem neuvěřitelným. Přímo fantastickým. Máme teď těžší náklad. Proto jsme měli dojem, že motor najednou špatně táhne,“ vysvětlil Hejtman.

„Jak je to možné?“

„Budete se divit, ale zatímco jsme si v Pasově pochutnávali na vídeňským řízku a kávě se šlehačkou, někdo nám na parkovišti vyměnil návěs. I když nejsme ani v Neapoli, ani v Římě. I když nevezeme náklad, po němž jsou zloději jako diví. Horor, co!“

Modré oči zaraženě přejely z jednoho řidiče na druhého. „Vyměnili návěs?“ nedůvěřivě zavrtěla hlavou. „To snad nemyslíte vážně!“

„Proč bychom si vymejšleli? Skutečně je to tak, máme jinej návěs. Napohled se sice vůbec neliší, ale co do obsahu nemají nic společnýho.“

„Vy jste ho otevřeli?“

„Jistě. Tam na odpočívadle. Místo keramickejch pidimužíků tam jsou bedny plný vojenskejch samopalů. Někdo nám je podstrčil, aby je propašoval do Švýcarska.“

„Prosím vás!“ hlesla. „Se samopaly! A jak jste si mohli být jisti, že máte jiný návěs? To jen podle těžšího nákladu?“

„Hlavně podle kresby, slečno Kateřino. V posledním městečku na naší straně hranic nám jeden rošťák namaloval na plachtu siluetu čuníka. Sice jsme to umyli, ale ne úplně. Částečky barvy tam zůstaly a na slunci je kresbu vidět. Navíc jsem přitom rejžákem poškrábal plachtu. Teď je čuník pryč a taky škrábance zmizely. Nemohlo se to vypařit. Někdo nám teda podstrčil jinej návěs.“ Významně si změřil stopařku. „V tuto chvíli nám už jsou některý souvislosti docela jasný.“

„Jaké souvislosti?“ váhavě se zeptala, rty jako by jí najednou okoraly.

„Například vaše úloha v celé operaci,“ řekl Hejtman suše. „U toho Freyungu jste na nás nečekala jen tak náhodou, ale s předem dohodnutým posláním. Dobře jste věděla, koho máte stopnout, aby vás dovezl do Mnichova. V Pasově jste nás měla odlákat od vozu. Například pozváním na společnej oběd.“

„Jak bych mohla…“ nadechla se k rozhořčené námitce. Zrzavý řidič ji nenechal domluvit.

„Podívejte, slečno Kateřino, vytáčky nemají smysl. Nejsme takoví pitomci, za jaký nás pokládáte. Pokusím se vám to dokázat na praktickým příkladě. Komupak jste to v Pasově telefonovala?“

„Vždyť jsem vám to řekla. Do toho servisu ve Freyungu. Aby odtáhli auto a dali ho do pořádku.“

„Podívejme! A jak jim dáte klíče od vozu?“

„No přece …“ zarazila se. Teprve po chvíli dopověděla: „O tom jsem ještě nepřemýšlela. Asi je pošlu poštou. Nakonec je to moje věc. Nic vám do toho není.“

„A jak jste zjistila telefonní číslo opravny?“

„Přece v seznamu. Jak jinak?“

„Lžete! Na seznam jste ani nesáhla. Vstal jsem hned po vás a šel si do lokálu koupit cigarety. Stál jsem u automatu a nepřetržitě vás pozoroval. Číslo jste našla v zápisníku,“ rychlým pohybem se zmocnil její kabelky a otevřel ji. Po chvíli hledání vylovil malý notýsek v černých deskách. „Hned se podíváme …“ začal listovat.

„Co si to dovolujete?“ sápala se po svém majetku. „Na to jsou paragrafy!“

„Nechte toho!“ okřikl ji. „Nemáte totiž moc na vybranou. Buďto se dohodneme po dobrém a vyjdeme si navzájem vstříc, anebo jedeme bez zastávky až na policejní prezídium v Mnichově a ať si to všechno vyšetří kriminálka.“

Kateřininy ruce nerozhodně poklesly. Tato perspektiva jí patrně nebyla příliš po chuti.

„To je ono,“ Hejtmanovy oči se zastavily na poslední stránce zápisníku. „Jenže, drahá slečno, tohle je číslo automobilovýho radiotelefonu. Přece mi nechcete tvrdit, že ta opravna ve Freyungu je pojízdná. Víte, kolik takový telefon do auta stojí? Čtrnáct tisíc marek. To si nemůže dovolit jen tak leckdo.“ Sáhl pro tužku a napsal si číslo na okraj automapy. „Ale obchodníci se zbraněma nebo pašeráci určitě jo.“

Brunetka ukřivděně vzdychla a schoulila se na sedadle. Zatvrzele se zahleděla kamsi do dáli a dvojici řidičů jako by ani nevnímala. Teprve po pěti nebo šesti minutách se sklesle ozvala:

„Já vám to tedy řeknu. Vlastně na tom nic není.“

„Poslouchám.“

„Já doopravdy studuju chemii. Už jsem ve třetím ročníku. Jenže to, co mi posílají rodiče, stačí právě tak na můj podíl na nájemném. Každý měsíc čtyři sta marek. Kromě toho musím platit elektriku, plyn, telefon, učebnice. Taky se najíst a obstarat si něco na sebe. Občas si tedy potřebuju přivydělat. A nemůžu si zvlášť vybírat. Přece víte, jaká je teď situace. O práci je nouze. Takže když se na mě obrátil ten pán…“

„Jakej pán?“

„Představil se jako Müller, ale jestli se tak doopravdy jmenuje, to samozřejmě nemohu vědět.“

„Jistě si pamatujete, jak vypadal.“

„Měl takových pětatřicet, vyšší postavu, ramenatý, ale jinak štíhlý, ostré rysy v obličeji, husté tmavohnědé vlasy s krátkými kotletami. A byl elegantně oblečený. Tmavé sako, světlé kalhoty, v kapsičce bílý kapesníček, v kravatě zlatou jehlici.“

„Řekla jste… obrátil se na vás. Kde a jak?“

„Jednou večer mi zavolal domů a dal si se mnou schůzku na Kaufinger Strasse. Vysvětlil mi, kde na něho mám čekat. Tam na těch bílých lavičkách. A že prý mi může nabídnout finančně výhodnou zakázku. Podrobnosti mi sdělí až osobně.“

„Poslyšte, a jak ten pan Müller mohl znát váš telefon?“ Hejtman zaklapl notýsek v černých deskách a vrátil ho do kabelky. „Proč se obrátil právě na vás?“

„To opravdu nevím. Neptala jsem se. Třeba číslo dostal od některého z mých známých. Anebo…“ okamžik přemýšlela. „Víte, na jaře jsem si do Abendpostu dala inzerát a tam bylo telefonní číslo uvedeno.“

„Něco jste kupovala? Nebo prodávala?“

„To je snad jedno, ne? Ale když vás to tak zajímá, inzerovala jsem, že budu stát jako model.“

„Jenom stát?“

„Nemyslíte, že jste trochu drzý?“ rozhořčeně se ohradila. „Možná, že jsem vás nevědomky poškodila. Ale to vám ještě nedává právo, abyste mě urážel.“

„Ujelo mi to, promiňte. Opravdu jsem se vás nechtěl dotknout,“ Hejtman se smířlivě usmál. „Nakonec mi po vašem osobním životě nic není. Ale vraťme se k věci. Co po vás ten pan Müller chtěl?“

„Napřed se ujistil, jestli se mohu uvolnit, když mi dá vědět den předtím večer. Pak řekl, že mě nechá odvézt do Freyungu a jeho člověk mi ukáže odpočívadlo, před které se mám postavit s porouchaným autem, a popíše mi zahraniční kamión. Ten že pak budu stopovat. Během cesty mám oba řidiče pozvat na oběd do jedné restaurace v Pasově. A kdybyste odmítli, tak na večeři v Mnichově. Z toho lokálu jsem měla zavolat, jestli spolu obědváme. To je všechno. O žádném návěsu nic nevím. Abych řekla pravdu, do dnešního dne jsem netušila, že se vůbec dají vyměňovat. A se zbraněmi teprve nic nemám. Znám je jen z televize a z biografu.“

„Ale jste inteligentní děvče. Musela jste přece tušit, že pan Müller nám ten oběd v Pasově nedopřál jen tak z pouhé dobrotivosti a lásky k lidstvu. Že k tomu musel mít důvod.“

„To máte těžké,“ povzdechla si. „Viděla jsem příležitost k poměrně snadnému výdělku. A tak jsem moc nepřemýšlela, co ho k tomu vede. Zvlášť když mi vyplatil zálohu.“

„Kolik?“

„Tisíc marek,“ svěřila neochotně. „A slíbil stejnou částku po dokončení akce. A taky náhradu prokazatelných výdajů. Například útraty v restauraci. Nejsem na tom tak dobře, abych takovou nabídku odmítla nebo se moc zvědavě vyptávala.“

„Takže se s tím člověkem musíte ještě jednou sejít. Aby vám proplatil zbytek.“

„V každém případě. Pan Müller řekl, že mi ještě dnes večer zavolá do bytu a že se vyrovnáme.“

Další dva nebo tři kilometry projeli beze slov. Kolem defilovala učesaná bavorská krajina. Sklizená, mnohde už i zoraná pole se střídala s loukami a nevelkými lány kukuřice nebo cukrovky. Tu a tam míjeli les, nebo spíš jenom menší hájek, jehož stromovím prosvítalo další pole, občas se zabělalo osamělé selské stavení.

„No dobře,“ protrhl Hejtman dlouhé mlčení. „Chci věřit, že je to tak, jak jste nám to vylíčila. A že jste nevěděla, co je v pozadí,“ vrátil dívce kabelku. „Jsme ochotni na váš podíl v těch událostech zapomenout. Ovšem za předpokladu, že nebudete narušovat a mařit naše další operace.“

„Nemám nejmenší důvod vám škodit,“ pokrčila hezkými rameny. „Nikdy předtím jsem vás neviděla a nic proti vám nemám. Ale byla bych ráda, kdybyste mě před panem Müllerem neshodili. Mám od něj dostat ten doplatek. Nechtěla bych o něj přijít. Moc ty peníze potřebuju. Nesmí se dovědět, co jsem vám vyzvonila.“

„Pochopitelně. Můžete se spolehnout. Jsme dohodnuti, že si nebudeme navzájem házet klacky pod nohy.“ Na čele mu naskočily starostlivé vrásky. „Nás teď čeká dost složitá a choulostivá akce. Především musíme zjistit, jestli nás někdo nesleduje. Například ten modrej escort s mnichovským číslem, co stál v Pasově poblíž parkoviště. Pokud za náma někdo jede, musíme se ho zbavit, abysme si uvolnili ruce a mohli s tím nákladem něco podniknout. Pan Müller a jeho společníci se totiž náramně přepočítali.“

„V čem?“ zeptal se Popelka od volantu.

„V našich matematickejch schopnostech. A v naší poctivosti.“

„Nemluv v hádankách!“

„Hned to vysvětlím. Ti gauneři nás připravili o náklad keramickejch pišišvorů. To nakonec není žádná velká ztráta. Jednak je náklad pojištěnej a kromě toho fabrika vylisuje na požádání další várku. A teď počítejte z druhýho konce. Kolik asi tak může v Mnichově stát lovecká puška?“

„Nemám potuchy,“ zavrtěl hlavou Popelka. „Nikdy jsem se o zbraně nezajímal. Vzduchovka přijde řekněme na takový dvě tři stovky. Ale opravdová střelná zbraň? Možná pět set, možná tři tisíce. Záleží na druhu, kvalitě a na značce. Obyčejný tričko od firmy Adidas stojí třikrát tolik než úplně stejný z Hongkongu. U zbraní to asi nebude jiný.“

„Řekněme tedy, že takovej samopal je dvakrát nebo pětkrát dražší. Na konkrétní cifře nezáleží, nejsme tady ve zbrojní účtárně. Podle váhy bych odhadl, že těch zbraní vezeme tak tisíc, snad i dvanáct set kusů.“ Okamžik v duchu počítal. „Celkem teda máme v návěsu nejmíň za milión marek zbraní.“

„Za milión?“ užasle hlesl Popelka. „Takový prachy!“

„Patrně i za víc. Ale v každým případě je to částka, pro kterou stojí za to něco riskovat. A tohle si organizátoři záměny neuvědomili. Moc se spoléhali na to, že na nic nepřijdeme a převezeme jim ten náklad do Švýcarska.“

„Pořád nechápu,“ zabručel Popelka.

„No, vůbec nepřipadli na myšlenku, že my dva nemusíme být zrovna z rodu dokonalejch poctivců. A že s tím kontrabandem za milión nebo kolik marek můžeme prostě pláchnout, při první příležitosti ho prodat a za ty peníze si pořádně užít.“

Popelka pobledl a křečovitě sevřel ruce na volantu. Teprve za chvíli se vzpamatoval.

„Cos to řekl? Prodat?“ hlas mu přeskočil. „Ty ses snad dočista zbláznil! To by byla zpronevěra!“

„Omyl. Zpronevěřit může člověk jenom to, co mu někdo svěřil. Dal nám někdo do opatrování samopaly? Nedal. Mně aspoň ne.“

„To je jen hra se slovíčky, Viktore. Když to není zpronevěra, tak je to krádež. Prostě lumpárna. Něco, co slušný lidi nedělají.“ Po chvíli dodal: „Kromě toho jde o praktickou stránku věci. Copak můžeš přijít do bazaru a nabídnout jim náklaďák plnej samopalů? Nebo je chceš po kusech prodávat na bleším trhu? Jak bys chtěl ty zbraně zpeněžit?“

„O jednom řešení bych věděl.“

„To si doopravdy rád poslechnu.“

„Loni na podzim jsem se v Libanonu seznámil s jedním obchodníkem ze Stuttgartu. Navenek prodává sportovní potřeby, ale chápe ten pojem dost široce. Stál jsem zrovna na molu v Tripolisu, když se ozval křik a pak velká rána. Při překládání jeho kontejneru se vysmeklo lano, bedna spadla a na dláždění se vysypaly lehký kulomety. V téhle branži pracuje už léta a má obrovský zkušenosti.“

„A hned se ti s nima svěřoval…“ jízlivě řekl Popelka. „To ani ne. Ale zajímaly ho moje poznatky z cest do Abú Dabí. Chce si tam založit pobočku. Klábosili jsme spolu až do půlnoci. Když jsme se na druhý den loučili, dal mi telefonní číslo do Stuttgartu. Mohu se s ním kdykoliv spojit. Anebo mu nechat vzkaz. My mu teda zavoláme a řekneme, co se nám cestou přihodilo a k jakýmu nečekanýmu nákladu jsme proti svý vůli přišli.“

„Přece bys nechtěl…“ Popelka ubral plyn a zděšeně se ohlédl na mladšího kolegu. „Viktore, vzpamatuj se! Víš, co by se stalo, kdyby…“

„Já vím,“ Hejtman ho nenechal dopovědět. „Samozřejmě že nás ten člověk vezme na hůl. Tomu se nedá zabránit. Musíme vzít, co nabídne. Nemáme na vybranou. Ale i kdyby nám zaplatil jen polovinu, nebo dokonce třetinu skutečné ceny, tak jsou to statisíce marek. Jenom hlupáci by takovou šanci nechali plavat. Víte, co všechno bysme si za ty peníze mohli pořídit? Hned bych si dal udělat takovou velkou skříň s kartotéčníma šuplíkama na deset tisíc pohlednic.“

„Nebuď blázen, Viktore! Ten šejdíř Müller nebo komu ten arzenál patří, přece nebude se založenejma rukama čekat, až zašantročíš jeho samopaly,“ kysele namítl Popelka. „Udělá všechno možný, aby ti v tom zabránil. Určitě se postará, aby nás měl pod dohledem.“

„Snažit se bude, to jistě,“ uznal Hejtman. „Ale jakmile se spojíme se Stuttgartem, bude po starostech.“

„A kdopak asi je z nás sejme?“

„Obchod se zbraněma představuje náramně choulostivou záležitost. Někteří zákazníci jsou dost neukáznění a tvrdohlaví. Anebo mají svérázný názory na právo a morálku. Jenže ten známej ze Stuttgartu je na to náležitě zařízenej. Zaměstnává skupinu ostřílenejch hochů v přeneseným smyslu i doslova a ti už si budou vědět rady, kdyby se objevily nějaký obtíže. Například ze strany pana Müllera. O špinavou práci se postarají lidi ze Stuttgartu. My jenom slíznem smetanu.“ Zamyslil se a lítostivě upřesnil: „Totiž… zbytek smetany.“

„Podle mě je to šílenej nápad. Nebezpečný fanfarónství.“ Popelka nešťastně pohlédl na kolegu. „A odkud chceš do toho Stuttgartu zavolat?“

„To je úplně jedno. Hlavně co nejdřív. Nejradši hned po příjezdu do Mnichova. Z hotelu nebo z budky.“

„Zavoláte ode mne,“ vmísila se Kateřina. „Co byste utráceli za hotel? Škoda peněz. Vyspíte se u mě. Mám tam místa dost. To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“

„Co by tomu řekla vaše spolubydlící?“

„Barbara? Ta bude určitě souhlasit. Je to báječná holka. Ještě nikdy nezkazila žádnou legraci.“

„Takovou laskavost od vás nemůžeme přijmout,“ zarputile odmítl Popelka.

„Nebuďte tak komisní,“ naléhal Hejtman. „Já bych řekl, že tak milé pozvání prostě nemůžeme odmítnout.“ Brunetka se otočila k Popelkoví.

„Přece byste mi nedal košem,“ položila mu ruku na rameno. „Barbara by mi nikdy neodpustila, že jsem vás nepřivedla. Ona je vysazená na muže vašeho typu. Vyzrálé a zkušené.“ Důvěrně připojila: „Některá hlediska máme společná.“

Popelka zaznamenal výmluvné zamrkání mladšího kolegy a s těžkým srdcem rezignoval.

„No, jestli vás to nebude obtěžovat…“

Nadzdvihla se a nadšeně ho políbila na tvář. Kamión se zakymácel a málem přejel bílou čáru uprostřed vozovky.

14.

LEGENDA PRO KATEŘINU

Souprava minula Simbach a silnice číslo dvanáct, která dosud sledovala hranici s Rakouskem, zamířila přímo na západ do bavorského vnitrozemí. U Marktlu přejeli řeku Inn a pokračovali k Neuöttingenu. Krajina se však nijak výrazněji nezměnila.

Ručička rychloměru kolísala mezi sedmdesátkou a osmdesátkou, předjížděly je stovky osobních vozů, ale modrý escort s mnichovským číslem a třemi cestujícími mezi nimi nebyl. Řidiči měli dojem, že ho několikrát zahlédli ve zpětných zrcátkách, ale vždycky se za okamžik ztratil, jako by se nechtěl přiblížit na dohled.

„Takhle to dál nejde, pane Popelka,“ rozhodl Hejtman. „Těch pronásledovatelů se musíme za každou cenu zbavit. Pan Müller a jeho kumpáni se nesmějí dovědět, kam jsme na noc kamión odstavili. To bysme se s ním už nesetkali.“

„No jo zbavit se jich. Ale jak?“ přemítal starší kolega. „Teď se blížíme k Neuöttingenu. Tady bysme mohli zabočit na severozápad k Landshutu a pokračovat do Mnichova buď přes Freising, nebo po vedlejších silnicích.“

„To je na bačkoru,“ Hejtman skepticky svěsil koutky rtů. „Když se blížíme ke křižovatce, escort se objeví v dohledu. Za volantem sedí někdo, kdo to tady dobře zná. Tím bysme se doprovodu nezbavili. Ba ne, spíš by to chtělo vyzkoušet, co se stane, když někde na chvíli zastavíme.“

„Nejspíš pojedou dál a na prvním vhodným místě zaparkujou a počkají si na nás.“

Hejtman zvedl oči od automapy.

„Patrně. Ale musíme si udělat ve věci jasno.“

„Za chvíli přijde odpočívadlo po pravé straně. Mám tam teda zastavit?“ zeptal se Popelka.

„Rozhodně. Nic tím nemůžeme ztratit,“ složil mapu a schoval ji do palubní skříňky. „Ověříme si, jak bude modrej escort reagovat.“ Rozpačitě se usmál. „Nehledě na to, že ve mně se hlásí o slovo ty dvě koly.“

U Mühldorfu znovu překřižovali Inn a po několika kilometrech zabočili na odpočívadlo, vklíněné do nevelkého hájku. Popelka vypnul motor a zatáhl brzdu.

„Dámy vlevo, páni vpravo,“ vyhlásil Hejtman a spolu s kolegou se ponořili do křovin.

„Viktore,“ rozčileně šeptal Popelka, „mně už z toho třeští hlava. Dál to nevydržím. Jestli mi okamžitě nevysvětlíš, co to má všechno znamenat, tak zastavím u nejbližší policejní stanice a řeknu jim to. Bez ohledu na následky. Ať nás třeba zavřou. Anebo tě tu nechám s Kateřinou a půjdu domů pěšky. Živím početnou rodinu, mám tři dcery na vdávání a slušnou pověst, které se nemíním kvůli tvejm potrhlejm nápadům vzdát. Ujišťuju tě, že nemám chuť se zaplíst do nějakejch čachrů se zbraněma. A ještě k tomu s kradeným zbožím. To po mně nemůžeš žádat. Moje trpělivost je zkrátka u konce!“

„Uklidněte se, pane Popelka. Není to tak horký, jak se obáváte. Žádnýho obchodníka se zbraněma neznám, ani ve Stuttgartu, ani jinde. Až na jednoho výrobce starožitnejch mečů z damascénský oceli. Dílnu má v syrský Lázíkiji, takže už z tohohle důvodu nepřichází jako obchodní partner v úvahu. Proto taky ale to je čistě mezi náma nebudu žádný samopaly nabízet a prodávat. A tudíž nedostaneme ani ty marky. Jestli jste si dělal naději, že se pořádně rozšoupnem, tak si ji nechte zajít. Musíme vystačit s dietama. Všechny ty řeči jsou jen nahonem slátaná legenda pro Kateřinu. Zkrátka vejmysly. Žvásty.“

„Legenda?“ Popelka se poněkud uklidnil. „Ale proč? Co si od toho slibuješ?“

„Že všecko, co si v kabině řeknem, bude ta holka hned po příjezdu do Mnichova tlumočit dál. Totiž údajnýmu panu Müllerovi a jeho obchodním příručím.“

Popelka se zamračil.

„Ty myslíš, že nám Kateřina neřekla všechno? A že s náma hraje dvojí hru?“

„Jakoupak dvojí hru? Ten člověk z Mnichova jí zaplatil, a tak se snaží odvést poctivou práci. To je snad normální. Pověděla nám jen to, co nezbytně musela, co nešlo popřít. Nepřidala vůbec nic. Sleduje každý naše slovo, každej náš krok. Proto předpokládám, že jim to ještě zatepla vyklopí.“

„A to pozvání do bytu?“ vzpomněl si Popelka.

„Je naprosto logický. U ní v bytě nás pan Müller může líp kontrolovat. Důkladněji a bezpečněji než někde v hotelu.“

„A proč jsme teda pozvání přijali?“

„Protože to odpovídá našim záměrům.“

„Z toho nejsem moc chytrej, Viktore. Musíš mi to vysvětlit, jinak si vezmu z kamiónu tašku s věcma a jdu domů.“

„Pokusím se. Vžijte se na okamžik do postavení toho Müllera. Dozví se, že jsme odhalili tajemství zaměněnýho návěsu. Kateřina mu vyslepičí, že chceme samopaly zašantročit a výnos transakce strčit do vlastní kapsy. To si přece nesmí nechat líbit! Stůj co stůj musí něco podniknout,“ Popelka se podíval na mladšího kolegu.

„O tak chmurnejch perspektivách bys neměl mluvit tak lehkovážně. Navíc před budoucíma oběťma.“

„Jak to?“ zrzek udiveně zdvihl obočí.

„Protože Müller na nás pošle pár zabijáků, aby nám ten pošetilej nápad vytřískali z hlavy. Mě zbil kdysi jeden panamskej námořník jenom proto, že se mu nelíbil můj knírek. Dovedeš si představit, jaká nakládačka se dává kvůli samopalům? A za milión marek k tomu!“ Rozhodně zavrtěl hlavou. „Odmítám hrát fackovacího panáka.“

„Nebuďte takovej pesimista, pane Popelka. Pan Müller je podle všeho obchodník, nemůže si dovolit zbytečný ztráty, a tak se jistě vynasnaží získat svůj náklad nazpátek. Předpokládám, že zkusí o výměně návěsů vyjednávat. Slíbí, že nám vrátí trpaslíky, když mu vydáme zbraně. A nám přece nejde o nic jinýho.“

„Prosím tě, Viktore, ty vymejšlíš bůhvíjaký kombinace a nenapadne tě to nejprostší! Müller přece s náma vůbec nemusí vyjednávat. Prostě nás nechá zamknout někde v koupelně nebo svázat a hodit do příkopu a jeho lidi si ty samopaly vyzvednou sami. A ty pidimužíky si nechají nádavkem.“

„Myslíte? Jenomže oni nebudou vědět, kde kamión se zbraněma hledat,“ triumfoval zrzek. „A v dvoumiliónovým městě ho hned tak nenajdou.“

„Ta holka jim to řekne.“

„Od té se nic nedověděj.“

„Jak to chceš navlíknout, aby mlčela?“

„Jednoduše. Na okraji Mnichova vás vysadím a někde na předměstí soupravu schovám. Vy se ovšem musíte Kateřiny držet jako klíště, aby mě nemohla sledovat.“

„A jak se sejdeme?“

„Přece u ní v bytě. Budete tam na mě čekat.“

„Ty, Viktore, ale to znamená, že tam s ní budu na začátku sám,“ Popelka se starostlivě pohladil po temeni. „Co když…“

„Nejvejš hodinku,“ pousmál se kolegovým rozpakům. „Kdyby na vás přišlo pokušení, tak myslete na trhání zubů. Mám to vyzkoušený.“ Rozhrnul křoví a zamířil zpět k silnici. „Teď ale radši pojďme, abysme nepromeškali ten modrej vůz.“

Vynořili se z březového hájku právě včas. Escort s posádkou dvou mužů a jedné blondýny právě míjel odpočívadlo. Řidič na okamžik ubral plyn, přejel pohledem kamión i jeho posádku, pak nabral rychlost a za pár vteřin zmizel z dohledu.

„Teď musíme dávat pozor, kde na nás budou čekat,“ řekl Hejtman. „Během jízdy jsou nezranitelní. Ale když někde zastavěj, třeba v jejich obraně najdeme slabý místo. I kdybysme měli skórovat z ofsajdu. Oni si taky nepočínali podle pravidel.“

„Co proti nim chceš podniknout?“

„To namouduši ještě nevím. Třeba jim z pneumatik vypustím vzduch. Nebo zastříkám přední sklo emailem. Klíčový dírky na voze ucpu žvejkačkou. Nebo si vymyslím něco jinýho. Nejbáječnější nápady na mě přicházej znenadání.“

„Nejbáječnější?“ Popelka si kolegu skepticky přeměřil.

15.

MODRÝ ESCORT V NESNÁZÍCH

Marian Pembroke se po předchozích zklamáních a zmatcích jakžtakž uklidnil. Rozvalil se v křesle pod slunečníkem na terase restaurace v Hohenlindenu, s požitkem usrkával Manhattan koktejl a pozoroval, jak se v něm rozpouštějí kostky ledu. Co chvíli pohlédl na silnici, po níž měl co nevidět přijet sledovaný kamión.

Předjeli ho za křižovatkou u obce Haag. Kirchlauter přidal plyn a vytáhl ručičku rychloměru na stodvacítku, aby získali nějakou tu minutu náskoku a mohli si tady v Hohenlindenu dopřát malé občerstvení. Potřebovali ho, protože naposledy se najedli v kavárně s výhledem na Dunaj a k obědu měli jen pár hltů pálenky z šéfovy placaté láhve.

Sotva se posadili na terasu ke stolu, vzpomněl si přednosta, že musí zavolat domů, aby ho dnes nečekali k večeři. Proti původním předpokladům se chystaná operace určitě protáhne do noci. Ředitel s uspokojením zaznamenal, že také Lorenzová musí telefonovat. Byl přesvědčen, že se za Kirchlauterem potáhne jak stín a nenechá ho ani na okamžik o samotě.

Po dopoledních nezdarech se zdálo, že všechno se přece jen nakonec obrátí k dobrému. Kamión s jejich zbožím hltal kilometry směrem k Mnichovu. Kirchlauter už během jízdy telefonicky avizoval své spolupracovníky. Dalo by se tedy předpokládat, že se už ve skladu firmy shromažďují členové komanda, které si posádku pražského tahače vezme na starost a energicky ji ubytuje. Připravený už je jistě i holič a maskér.

Šéfovi se zvlášť líbil nápad, že přednosta nahradí jednoho z řidičů. Pro Kirchlautera je to asi hrozná představa, že on, absolvent univerzity v Heidelbergu, usedne za volant tahače, a ještě k tomu zrzavý jak liška. Jestli má Lorenzová pravdu a přednosta chce posloužit nějaké tajné službě a zinscenovat na celnici politickou provokaci, určitě si to za nového stavu věcí rozmyslí. V palbě reflektorů a před objektivy televizních kamer by stál on sám. A navíc v jaké podobě! Kromě toho Norma nedovolí, aby se s někým spojil a zosnoval další pletichy. S potěšením a s neobyčejnou horlivostí na něj bude dohlížet i v noci.

S největší pravděpodobností bude zítra touto dobou zboží už v rukou zákazníka a Pembroke si konečně oddechne. Po tak vzrušujících událostech má právo na klidný víkend u Chiemského jezera. Vezme si na jachtu nějakou tu láhev a na dva dny pustí obchody z hlavy.

Kirchlauter s Lorenzovou se vrátili na terasu. Přednosta se tvářil, jako by právě kousl do citrónu. Kuratela Normy Lorenzové mu očividně šla na nervy. Pátravě pohlédl na ředitele, jako by se mu snažil vyčíst z tváře, jestli v tom nemá prsty. Pak mrkl na hodinky a chvíli v duchu počítal.

„Co nevidět se tu musí objevit.“

Tři páry očí se zahleděly k východnímu konci obce. Ve tři čtvrtě na jednu se dočkaly.

Český tahač s návěsem jel takřka krokem, řidič nejspíš hledal místo k zaparkování. Za volantem zahlédli staršího člena posádky, uprostřed trůnila Kateřina a vpravo od ní seděl muž s ohnivými vlasy. Právě zdvihl ruku a ukázal před sebe.

„Všimnou si našeho auta,“ upozornil přednosta. „Asi jsme ho měli postavit za dům.“

„Co na tom záleží?“ šéf si zapálil nový doutník. „Beztak už mají tušení, že je sledujeme. Nebo to vědí najisto.“

Na kamiónu se rozsvítil pravý blikač a vozidlo zabočilo do prostoru čerpadla firmy Aral.

Oba řidiči vystoupili z kabiny. Zatímco menší muž se zbytkem vlasů a malým knírkem zmizel za vozidlem, zřejmě aby otevřel nádrž, zrzavý čahoun se rychlým krokem vracel proti směru jejich dosavadní jízdy. Minul parkoviště a věnoval lhostejný pohled modrému escortu. Daleko víc ho zaujal stánek se suvenýry, především otočný stojan s pohlednicemi. Hosty na terase hostince podle všeho vůbec nevzal na vědomí. Po dalších šedesáti nebo osmdesáti metrech se zastavil u zaparkovaného chladírenského přepravníku s francouzskou poznávací značkou a oslovil vlasatého řidiče, který stěrkou čistil přední sklo.

„Co mu může chtít?“ zajímal se šéf.

Řidiči spolu hovořili dobré tři minuty. Zrzek vlasatci něco vykládal. Ukazoval přitom k českému kamiónu, ale ředitel měl nepříjemný pocit, že také k nim na terasu. Francouz živě přitakával a rozhazoval rukama. Zrzek nakonec sáhl pro náprsní tašku, chvilku se v ní přehraboval a vylovil jakýsi papír. Něco na něj napsal a podal ho francouzskému kolegovi. Ten se zazubil a pak si srdečně potřásli rukama.

„Viděli jste to? Co mu mohl dávat? Cizímu řidiči, kterého nikdy předtím neviděl!“ Pembroke se zamračil. „Nějak se mi to nechce líbit.“

„Podal mu vizitku. Co jiného?“ s jistotou prohlásil přednosta.

„Ale proč?“ vrtalo šéfovi hlavou.

„To nevím.“

„Spíš šek,“ utrousila referentka.

„Za co?“

„To se teprve ukáže.“

Hejtman se volným krokem vracel. Ani teď se pod slunečníky na terase nepodíval. Koupil si tři nebo čtyři pohledy a ke kamiónu dorazil ve chvíli, kdy jeho kolega zaplatil a loudal se ke kabině. Oba řidiči vyměnili několik vět a nasedli.

V té chvíli se rozejel francouzský chladírenský vůz, minul terasu a zabočil na parkoviště na druhé straně domu. Tam už na něj nebylo vidět.

„Co to všechno může znamenat?“ Vrásky na Pembrokově čele zřetelně zhoustly. Dopil koktejl a tázavě si přeměřil oba spolupracovníky. „Máte pro to vysvětlení?“

„Těžko říct,“ přejel si přednosta prsty po spáncích, ale řešení ho nenapadlo. „V každém případě bychom se však měli připravit k odjezdu. Podívejte!“

Český kamión se zařadil do proudu vozidel na silnici číslo dvanáct a pokračoval v cestě obcí. Za okamžik se pozorovatelům od slunečníku ztratil z dohledu.

„Už vím,“ suše prohlásila Norma Lorenzová.

„Co víte?“

„Na čem se ti dva domlouvali. Vlastně to není těžké uhodnout. Ten zrzavý samozřejmě navedl Francouze, aby nám svým vozem zatarasil výjezd z parkoviště. Abychom nemohli kamión sledovat. A zaplatil mu šekem, který na místě vyplnil.“

Kolem stolu zavládlo ticho. První se vzpamatoval ředitel.

„Vyrovnejte účet!“ podal Normě padesátimarkovou bankovku a energicky odstrčil židli. „Nezapomeňte si říct o stvrzenku.“ Pak kývl na Kirchlautera. „A my se tam hned podíváme.“

Obešli budovu restaurace. Modrý vůz stál na svém místě, zaparkovaný kolmo k nakládací rampě u zdi budovy. A spolu s ním i několik dalších aut. Snad půl metru za jejich zadními nárazníky se táhla mohutná překážka v podobě pětinápravové chladírenské soupravy. Reklamní nápis vychvaloval výživné hodnoty rybího masa.

Kirchlauter se dlouhými kroky rozběhl ke kabině a zuřivě na ni zabubnoval.

„Hej, příteli!“ zavolal. „Potřebujeme okamžitě vyjet. Musíte nám uhnout.“

Žádná odpověď.

Chopil se tedy kliky, stoupl na schůdek a vytáhl se nahoru. Přitiskl nos na sklo, opět seskočil a s obavami se podíval na šéfa. Zdálo se mu, že začíná povážlivě rudnout.

„Je mi velmi líto, pane řediteli. Kabina je prázdná.“

„Musíme najít řidiče,“ šéfovy oči pátravě pročesávaly okolí. „A co nejrychleji. Kdyby jeli jen šedesátkou, získávají každou minutu kilometr náskoku. A do Mnichova už není daleko. Takových dvacet kilometrů. Nesmíme kamión ztratit z očí.“

„Já zajdu do restaurace,“ navrhl přednosta, „a vy to obhlédnete tady venku. Ten chlapík má tmavě modrou kombinézu a na zádech žlutý nápis. Jsou to čtyři písmena, asi zkratka firmy. Podle toho ho poznáme,“ nečekal na odpověď a zamířil do budovy.

Pembroke se vyřítil na ulici, ale hned na nároží se zastavil. Hlavou mu blesklo podezření. Kirchlauter se na okamžik zbavil Normina dohledu a mohl by toho zneužít. Obrátil se tedy a vydal se za přednostou do lokálu. Samozřejmě ho uviděl u telefonního aparátu. V jedné ruce držel sluchátko a druhou lovil po kapsách drobné. Když koutkem oka zahlédl nasupeného šéfa, honem zavěsil a pokračoval v cestě do lokálu. Ve dveřích se téměř srazil s Lorenzovou. Teprve teď se ředitel mohl s klidným svědomím vypravit na ulici. Blondýnka si ho už pohlídá.

Obhlídka okolí byla naprosto bezvýsledná. Vlasatý chlapík v kombinéze se žlutým nápisem jako by se do země propadl.

Když uplynula jedenáctá minuta a Pembroke už vztekle zahodil a rozšlapal třetí zapálený doutník, vynořil se vlasatec v tmavě modrém oblečení konečně z toalet. Na chodbě restaurace se zastavil před zrcadlem a rozvážně si pročesal kštici. Z rukávu smetl pomyslné smítko a loudavě se vydal ke kabině chladírenské soupravy.

Ředitel si ho zlostně přeměřil a zaťal mohutné pěsti.

„To si odnesete!“ zahřímal. „Budu si na vás stěžovat a trvat na exemplárním potrestání! Takové schválnosti vám přijdou draho!“

Na francouzského řidiče Pembrokovo vystoupení neudělalo velký dojem.

„No no,“ vyplivl mu pod nohy žvýkačku. „To už si snad u vás člověk ani nemůže odskočit na záchod? Víte, kolik mě to stálo? Na téhle cestě jsem už pročural takových šest marek!“

„Pro mě za mě si můžete odskočit v každé obci,“ zasípal Pembroke. „A třeba na hodinu. Ale nesmíte blokovat zaparkovaná vozidla. Kvůli vaší bezohlednosti budeme mít vážné potíže.“

„Víte co? Trhněte si nohou! Všichni tři,“ Francouz si znovu odplivl, pomalu obešel kabinu a vyšplhal se za volant. Pečlivě si seřídil zrcátka a nastartoval. Když se rozjížděl, zdvihl ruku se vztyčeným malíčkem a ukazovákem, namířil na ředitele a posměšně se na něj zašklebil.

Osvobozený escort opět vyjel na silnici číslo dvanáct. Šéf se zničeně podíval na hodinky.

„Ztratili jsme třináct a půl minuty. To znamená, že kamión se už blíží k dálniční křižovatce před Mnichovem. Tam mohou zahnout vlevo, vpravo nebo pokračovat rovnou do města. I kdybyste ujížděl jako Lauda, nemůžete je dostihnout.“ Navztekaně zavrčel. „Ani bezpečně zaparkovat neumíte! Měl jste předvídat, že si na nás mohou vymyslet nějaký podraz, a rozestavit naše lidi na příjezdech do Mnichova.“

„V podstatě se nic nestalo,“ chlácholil ho přednosta. „Katy nám ohlídá řidiče i náklad. Je to schopné děvče. Odhaduji, že za takovou hodinu nám dá zprávu.“

„Jen aby,“ vzdychl šéf. „Po dnešních zkušenostech už nikomu a ničemu nevěřím.“ Když dorazili ke křižovatce s okružní dálnicí, ještě jednou si vzpomněl na řidiče chladírenské soupravy. „Poslyšte, pane kolego, co měl znamenat ten Francouzův posunek se vztyčeným ukazovákem a malíčkem?“

„Jak bych vám to vysvětlil…“ Kirchlauter se rozpačitě ošíval. „To je, abych tak řekl, mezinárodní označení pro paroháče. Tedy … no, však víte.“

Pembroke už neřekl ani slovo. Zahleděl se kamsi do prázdna, patrně zkoumal své rodinné poměry.

16.

MEZINÁRODNÍ

SOLIDARITA ZÁLETNÍKŮ

Silnice číslo dvanáct se teď napřímila, takže viděli nejméně dva nebo tři kilometry nazpátek. Provoz poněkud zhoustl. Za kamiónem ujížděla různobarevná šňůra aut, ale žádný modrý escort.

„Andrému se to podařilo,“ liboval si Hejtman, ale pro jistotu stále ještě hleděl do zpětného zrcátka. „Věděl jsem, že je na něj spolehnutí.“

„Vy jste ho znal už od dřívějška?“ zajímala se Kateřina.

„Kdepak. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Ale řidiči mezinárodních kamiónů jsou jako jedna velká rodina. Pomáhají si, i když se setkají poprvé v životě. A nemusí jít jen o porouchaný vozidla.“

„Samozřejmě mi po tom nic není,“ řekla váhavě. „Ale hrozně by mě zajímalo, co jste tomu Francouzovi napovídal. To víte zvědavá ženská.“

Zrzek se rozpačitě prohrábl ve vlasech.

„Něco tak banálního, že se skoro stydím o tom mluvit. Ale spěchal jsem a nic chytřejšího mi nenapadlo.“

„Tak už nás nenapínejte!“

„No, řekl jsem si, že na Andrého letěj ženský. Tmavě hnědý, skoro černý vlasy až na ramena, jemný profil, štíhlá, ale svalnatá figura, prostě hezoun. Idol žen, kterejm po pěti letech manželství připadá, že se jim muž málo věnuje. Tak jsem vsadil všechno na jednu kartu. Na mezinárodní solidaritu záletníků. Vysvětlil jsem mu, že pravidelně každej tejden projíždím Mnichovem a že vy jste moje úterní milenka. A že ten chlap na terase restaurace, co vypadá jako řezník, je váš manžel. V doprovodu dvou soukromejch detektivů nás už od Mühldorfu sleduje v modrým escortu. Pochopitelně bych vás rád uchránil nechutných scén a nepříjemností. Chtěl bych, abyste se dostala domu dřív než manžel a mohla předstírat, že jste celý den z bytu paty nevytáhla.“

„A co on na to?“

„André ihned pochopil a vzplanul nadšením, že může udělat dobrý skutek a přispět k sblížení národů. Prohlásil, že když někdo vypadá jak vypelichaná gorila, má si přikládat křenový placky a dopřát ženě nějaký to potěšení jinde. Nabídl, že manželova escorta nabourá. Tak odborně, aby nezpůsobil velkou škodu, ale aby vůz zůstal alespoň na čtvrt hodiny nepojízdný, protože kolo bude drhnout o promáčklý blatník. Tvrdil, že v tom má praxi. V Lyonu prý tak jednoho kolegu zachránil před pronásledováním a nepochybně i před těžkým ublížením na zdraví.“

„A vy jste přijal?“

„Ne. Řekl jsem, že nám dvěma bohatě stačí, když auto toho opičáka svou soupravou na deset minut zablokuje, protože se za chvíli vytratíme z hlavní silnice.“ Znovu pohlédl do zrcátka. „A teď už je jasný, že to André úspěšně zvládl.“

„Viděla jsem, že jste mu něco dával.“

„Papírek s adresou. To pro případ, že by přijel do Prahy a potřeboval podobnou službu. Nebo kdyby si chtěl na večer půjčit garsonku.“

Popelka se zamračil. Na zrzka už hleděl jako na přijatelného kandidáta ženitby a lehkovážné řeči o milostných dobrodružstvích a půjčování bytů ho znervózňovaly.

„Je čas myslet na to, co dál,“ ozval se netrpělivě od volantu. Pohlédl na přístrojovou desku. „Při téhle rychlosti jsme za pět minut na křižovatce s dálničním okruhem. Musíme se rozhodnout, kam zabočíme.“

Hejtman sáhl do palubní skříňky pro mapu, rozložil ji na kolenou a zahloubal se do spleti silnic kolem Mnichova.

„Ono je to nakonec jedno,“ prohlásil. „Myslím, že bysme mohli zahnout doprava, teda k severu. Pak se přes Feldkirchen a Dornbach stočíme k městskýmu centru.“

Znovu zašmátral v palubní skříňce, odhrnul několik prázdných krabiček od cigaret, ubrousky, papírové šálky, otvírač láhví, šroubovák, balíček ohmataných karet a mezi lejstry na dně našel velký plán Mnichova. Roztáhl ho a zeptal se dívky:

„To pozvání na noc stále platí?“

„Jistě,“ obrátila k řidiči slibující oči.

„To je od vás moc milé,“ přistrčil jí mapu. „Kdepak jste říkala, že bydlíte?“

Rudě nalakovaný nehtík bez váhání zamířil k zelenému mnohoúhelníku Nymphenburgu, posunul se jihovýchodním směrem na Wotanstrasse, chvilku po ní bloudil a pak se zastavil na jednom bloku.

„Tady v tom rohovém domě. Ve třetím patře, vpravo od schodiště. Máme tam s Barbarou dva docela slušné pokoje s kuchyňským koutem a příslušenstvím. A také s balkónem. Sice malým, ale na opalování stačí. Topení je plynové, v koupelně máme karmu. Pro dvě svobodné studentky báječné bydlení.“

„Příhodná poloha,“ řekl uznale. „Do parku co by kamenem dohodil. A do centra taky nemáte daleko.“

„Ale těch peněz! Za holou činži platíme dohromady osm stovek měsíčně. A tak se nedivte, že když se mi naskytla příležitost vydělat si dvě tisícovky …“

Zrzavý řidič velkoryse mávl rukou.

„Nemusíte se omlouvat. Cestou jsem o tom uvažoval a pochopil jsem, že kdybyste tam u Freyungu nestála vy, mávala by na nás nějaká jiná stopařka. Nemáme vám tedy co vyčítat. Už proto ne, že nám tím vším svitla vyhlídka na slušný balík. A v markách k tomu.“

Dobře udržovaná silnice se rozšířila na Čtyřproudovou komunikaci. Za okamžik po stranách naskočily vyjížděcí a najížděcí pruhy. Popelka zapnul blikač a přejel do nejkrajnějšího pravého pásu. Za chvíli zabočil na okružní dálnici a asi po dvou kilometrech ji zase opustil. Když podjížděli pod okruhem směrem k městu, kývl dopředu. „Za chvíli jsme ve Feldkirchenu.“

„Po modrým escortu ani stopy,“ Hejtman si spokojeně zamnul ruce a uchopil opět plán Mnichova. „Teď do Dornbachu a pak vpravo kolem dostihového závodiště.“

„Trochu to tu znám. Jednou jsme tady s Bublákem bloudili, když jsme hledali Siemensovu filiálku,“ vzpomněl Popelka na kolegu a lítostivě připojil: „Chudák Honza. Pořád se musí něčím zaměstnávat, ani doma se na chvilku nezastavil. A teď musí ležet s nohou v gypsu!“

„Aspoň si odpočine,“ ozval se Hejtman. „A má rodinu, ta se o něj postará. Horší je, když je člověk sám.“

„Copak? Ty jsi už ležel doma s nohou v sádře?“

„Právě. To jsem byl ještě svobodnej a nechtěl jsem domů do Šlapanic. Bylo tam hezky dusno. Naši mi ještě měli za zlý ty nevydařený studie. Marodil jsem teda ve svým brněnským bytě. Totiž pokoji. Nemáte představu, pane Popelka, jaký problémy musí člověk řešit. Třeba nákup. Chodil jsem do krámu s ruksakem.“

„Proč zrovna s ruksakem?“

„A s čím jiným, když jsem měl v obou rukou berle? Zkuste si to představit: Do samoobsluhy přijde chlap v lesklým modrým županu. Dole mu kouká proužkovaný pyžamo s rozstřiženou nohavicí, v rukách berle, na zádech zelenej ranec a do vozíčku nakládá pivo, buřty a rohlíky. U pokladny jsem to musel na jedný noze přeložit do ruksaku. Co vám mám povídat!“

Popelka rozšafně přitakal.

„To víš, když člověk žije sám, má to svý přednosti. Nemusí nikomu skládat účty. Samozřejmě to má taky nevýhody. Co je pro tebe lepší, to si nakonec musíš rozhodnout sám.“

Kamión podjel pod tratí nadzemní dráhy a ponořil se do souvislé zástavby východních čtvrtí Mnichova.

„Tohle by měla být Englschalkinger Strasse,“ vyčetl Hejtman z mapy a rozhlédl se.

„Je to ona,“ potvrdila Kateřina. „Támhle vpravo se co nevidět objeví nemocnice.“

Zrzavý řidič pozorně sledoval okolí.

„Pane Popelka, někde tady zastavte.“ Počkal, až řidič přibrzdí, a dodal: „Ale motor nechte běžet.“

„Co je?“ zeptal se Popelka.

„Vy a slečna Kateřina tady přestoupíte na tramvaj nebo autobus. Stanice je pár kroků odtud,“ ukázal dopředu. „Já kamión někde zaparkuju. Nejspíš na některé té velké odstavné ploše pro náklaďáky. Než ji najdu, bude to chvíli trvat. Proč bysme se tam měli trmácet všichni tři!“

„Ale to přece…“ Kateřina se pokusila něco namítnout.

Hejtman však už stál vedle kabiny a podával jí obě ruce. Ocitla se na chodníku, než se zmohla na další námitku. Ostatně ji ani nic kloudného nenapadlo.

„Asi tak za hodinu jsem u vás v bytě s lahví šampaňského, plechovkou kaviáru a srdcem plným naděje,“ políbil zrzek dívku na tvář a vyšplhal se opět do kabiny. Podal Popelkovi dvě tašky, zabouchl dvířka a seřídil si zrcátka. Na pomalou dvojku zamířil ke křižovatce s Effnerstrasse. Zabočil doprava a ztratil se z dohledu.

Stopařka s tygří hlavou na tričku za ním hleděla se zklamáním v očích, jako by se loučila s tisíci markami, které jí pan Müller slíbil doplatit.

Popelka uchopil obě tašky a nadhodil:

„Snad abychom šli.“

Dívka vrhla ještě jeden kyselý pohled ke křižovatce, za níž zmizel kamión, a nechala se odvést k nedaleké stanici.

V autobusu Kateřina prohlásila, že je za dnešek nasezená už víc než dost a zůstala stát před sedícím Popelkou. Dvě stanice se dokázal z příjemného podhledu dívat na tygří hlavu, ale pak zavřel oči a vybavil si zubařskou ordinaci.

Právě k němu přistupuje svalnatý lékař a v ruce drží ohromnou injekční stříkačku. Na stolku se zlověstně lesknou speciální kleště na stoličky … Ano, pomáhá to. Hejtman měl pravdu.

17.

TELEFON V CENTRU POZORNOSTI

Budova, v níž sídlila mnichovská filiálka firmy Metal Equipment, působila seriózně, ne-li přímo ctihodně. V takových domech se rodí jen ušlechtilé záměry a úřadují v nich pilní, až do morku kosti poctiví lidé, napovídala důstojná fasáda, zdobená jen několika pásy ohnivých pelargónií v dřevěných truhlících na oknech.

Tři z těchto poctivců teď seděli v šéfově kanceláři pod goblénem s Héraklem a lernskou Hydrou a s neskrývaným napětím hleděli na mlčící telefonní aparát.

„Co myslíte, pane kolego, neměli bychom té holce přece jen zavolat?“ Pembrokovy prsty netrpělivě zabubnovaly na mořený palisandr. „Teď už musí být doma.“

„Zbytečná námaha,“ soudil Kirchlauter. „Kateřina slíbila, že se ozve okamžitě, jakmile to bude možné.“

„Jakmile to bude možné?“ zamumlal ředitel a zdvihl nespokojené obočí. „To jsem blázen. Divná podmínka. Kdo by jí v tom mohl bránit?“

„Přece přítomnost řidičů,“ vysvětlil přednosta. „Předpokládejme, že je vzala k sobě domů, tak jak jsme se v Pasově dohodli. Nemůže mluvit před nimi. Ani před děvčetem, které s ní bydlí. Musí tedy počkat na vhodnou chvíli.“

Šéf vstal, otevřel bar a sáhl po načaté láhvi francouzského koňaku. Na sklápěcí desce rozestavil tři napoleonky a do každé nalil na dva prsty nápoje. Svoji dávku vypil hned vestoje a nalil si znovu. Dvě sklenky podal svým spolupracovníkům.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ zabručel podrážděně. S napoleonkou v ruce unaveně klesl do křesla. Nevlídně si přeměřil Kirchlautera. „Myslím, že jste to zbabral.“

„Co prosím?“

„To náhradní řešení. Co jiného?“ šéf zdvihl sklenku a prohlédl si ji proti světlu. „Je příliš rafinované a komplikované. A to je chyba. Pravá dokonalost je vždycky v jednoduchosti.“

„Jsem přesvědčen, že projekt je dokonalý a propracovaný do všech detailů,“ přednosta se nedůtklivě ohradil. „Ale přihodily se události, které prostě nikdo na světě nemohl předvídat. Takové, jaké se opakují jednou za tisíc let.“

„To už jsem slyšel cestou,“ Pembroke chtěl břitce odseknout, ale moc se mu to nepodařilo, slova jen líně odkapávala ze rtů. Zdálo se, že mu poněkud ztěžkl jazyk. „A neradím vám, abyste to opakoval potřetí.“

„Kdo mohl tušit, že si ten Hans Bublak zlomí nohu? Právě den před zahájením naší operace! Kdyby jel s Popelkou on, nepochybně by všechno proběhlo podle plánu. Kdo mohl předvídat, že místo něj pošlou s kamiónem tu tvrdohlavou a podezřívavou zrzavou palici? Takového šťourala, potměšilého, přímo záludného člověka!“ Kirchlauter pohlédl na lernskou Hydru a vztekle připojil: „Když si vzpomenu, jak nás nechal v Hohenlindenu zablokovat tou chladírenskou soupravou!“

„Jo, na to jsem se vás chtěl zeptat, kolego. Dobře že jste to připomněl,“ šéfovy oči se zavrtaly do přednosty. „Všichni tři jsme viděli, že zrzek šel k francouzskému řidiči, dvě minuty padesát vteřin s ním rozmlouval a zřejmě si náramně rozuměli. Nakonec mu něco napsal na papírek a ten chlap jednal, jako by Hejtmanovi zobal z ruky. Co to bylo? Šek? Heslo? Nepochybuji, že jste si cestou připravil vysvětlení. Možná že i dvě. Rád si je poslechnu.“

Kirchlauter si rozepnul knoflík u košile a uvolnil si kravatu.

„Je mi velmi líto, ale zatím pro to nemám uspokojivé vysvětlení. A abych jen hádal, to po mně jistě nechcete.“

„Dopouštíte se vážné chyby, pane kolego,“ šéf do sebe obrátil další koňak. „Při vašem platovém zařazení mám totiž právo od vás očekávat seriózní rozbor událostí.“

„Jistě, pane řediteli. Nesporně máte,“ přednosta nasadil konejšivý tón. „Ale zatím nejsem schopen se odpovědně vyjádřit. Snad bude lépe, když počkáme, až nám zavolá Kateřina.“

„Vy nejste schopen? Podívejme!“ šéf se nejistě zakymácel v křesle a přeměřil si přednostu s takovým údivem, jako by právě spatřil sněžného muže. „V tom případě vám dám námět k přemýšlení. Co když ten francouzský řidič byl zrzkův tajný pomocník? Nebo dokonce zpravodajský agent! Pak ovšem vyvstává závažná otázka: Nemá jich na trase víc? A nemá spojence přímo tady u nás? Přímo ve vedení zdejší filiálky? Například takového, který mu pomáhá tím, že vymýšlí absurdní a předem ztracené projekty.“ Namířil na přednostu prst. „A jste si vůbec jist, že v tom jejich návěsu jsou jen obyčejní hlinění trpaslíci?“

„Co by na nich mělo být zvláštního?“

„Vím já?“ šéf vstal a kymácivě pokročil k baru, aby si nalil další koňak. „Třeba nějací speciální. S vojenským významem a posláním. Možná vysílají signály. A ještě jedna věc se mi nezdá,“ zdvihl napoleonku ke rtům.

„Která?“ téměř zděšeně se zeptal Kirchlauter a přitáhl nohy pod židli, jako by si chystal lepší odraz k útěku.

„Přece ten článek ve večerníku. O tom, jak ten blbec vrátil ukradené peníze. I to bylo od samého počátku nahrané. Léčka. Měli spočítáno, že jim na to naletíme. Ani při těch miliardách lidí na světě se nemůže narodit takový blázen, který by odevzdal tři tisícovky, o nichž se vůbec nedá zjistit, kdo je ztratil, a které tudíž připadnou berní správě,“ Pembroke odložil prázdnou sklenku, sáhl pro kapesník a unaveně si utřel čelo. „A konečně se mi nezdá,“ polohlasně zamumlal, „když někdo po Manhattan koktejlu pije koňak, protože ty dvě báječné kapaliny se nesnášejí zrovna dobře. Proto vás teď na chvilku opustím,“ vrávoravým krokem zmizel ve dveřích šéfovské umývárny. Za okamžik se ozvalo šumění sprchy.

Norma Lorenzová se pohotově zorientovala v nové situaci. Zdvihla telefon a požádala:

„Doneste tři kávy. Z toho jednu dvojitou. A k tomu sklenku minerálky.“

Sekretářka přinesla nejprve minerální vodu a Lorenzová do ní vysypala obsah malého papírového sáčku, který vylovila z kabelky.

„Co je to?“ podezřívavě se zeptal Kirchlauter.

„Přece Alka-Seltzer,“ podala mu natržený sáček. „Vynikající prostředek proti opici.“ Jízlivě se na něj podívala. „Vy ho neznáte? To se moc divím.“

Když se osvěžený Pembroke vrátil do pracovny, stály už na stole kouřící a vonící šálky. Referentka obchodního oddělení vybídla šéfa, aby napřed vypil prostředek proti společenské únavě.

„Vždyť jsem si dal sprchu. To člověka povzbudí.“ S odporem se podíval na sklenici minerálky. „Po tom všem, co se dneska odehrálo,“ mávl rukou. „Vlastně by nebylo divu, kdybych…“

Přerušilo ho zvonění telefonu.

„Ano?“ Kirchlauter dychtivě uchopil sluchátko a zapnul hlasitý poslech.

„To jsem já, Kateřina,“ ozval se z reproduktoru příjemný dívčí hlas.

„Odkud voláte?“

„Přece z domova. Jak jsme se dohodli.“

„Můžete nerušeně mluvit?“

„Mohu. Mám tu sice jednoho z těch řidičů, ale teď je právě v koupelně a šplouchá se ve vaně.“

„A ten druhý?“

„Slíbil, že přijde asi tak za půl hodiny.“

„Dobře. Referujte tedy. Pokud možno stručně a věcně.“

„Mám špatné zprávy,“ řekla dívka váhavě.

„Cože? Už zase?“

„Ještě horší než z Pasova.“

„Poslouchám.“

„No, že u Neuhausenu zastavili, otevřeli kamión a prohlédli si obsah, to už podle všeho víte. Jeli jste zrovna kolem, když se hrabali v nějakých bednách. Málem je z toho trefil šlak. Deset minut se dohadovali, co by vlastně měli podniknout.“

„Ano, víme o tom. Ale není nám jasné, jak mohli přijít na záměnu návěsů.“

„Nevíte? Tak se něčeho podržte, pane Müllere. Včera večer jim nějaký uličník namaloval na plachtu prase. Když kresbu odstraňovali, poškrábali plachtu. To se stalo ještě na české straně hranic. A dnes po tom není ani stopy.“

„Vyloučeno! Pozorně jsem jejich kamión prohlédl. I plachtu. A nic jsem neviděl.“

„Také jste nemohl. Ta kresba je patrná jen na slunci a člověk se musí dívat zešikma. A v Pasově byla ještě mlha.“

„Něco takového se ovšem nedalo předpokládat,“ pohlédl přednosta významně na šéfa. „A dál?“

„Hejtman, ten zrzavý řidič, se loni v Libanonu seznámil s nějakým obchodníkem se zbraněmi ze Stuttgartu. Má na něj telefon.“ Kateřina se odmlčela, jako by chtěla posluchačům dopřát, aby se z těch ran vzpamatovali. „Zkrátka a dobře, dohodl se s Popelkou, že tomu obchodníkovi zavolají a obsah návěsu mu střelí.“

„Chcete snad říct, že mu chtějí prodat náš náklad?“ Kirchlauterovi se roztřásl hlas.

„Přesně tak. Zrzek říká, že je ten obchodník sice vezme na hůl, ale že to i tak vynese několik set tisíc marek. Popelka se napřed zdráhal, lamentoval, že nechce přijít o dobré jméno, ale nakonec na ten plán přistoupil.“

Trvalo nejméně půl minuty, než se přednosta sklesle zeptal:

„Neřekl jméno toho obchodníka? Nebo nějaké další podrobnosti? Například jak vypadá …“

„Ne. Zmínil se jen o tom, že se s ním seznámil v Tripolisu. A že prý spolu měli užitečnou výměnu názorů. Ten člověk si tam chce zřizovat filiálku. Víc nevím.“

„Ten jeho známý spláče nad výdělkem,“ výhrůžně zavrčel Kirchlauter. „O to se postaráme. Kde je návěs?“ Chvíli bylo ticho. Pak se dívčí hlas provinile ozval: „Nemám ponětí.“

„Co to má znamenat?“ přednosta zvýšil hlas a s obavami pohlédl na brunátně jícího šéfa. „Přece jste s nimi přijela do města.“ Téměř prosebně připojil: „Někde museli zaparkovat!“

„To jistě. Ale nevím kde. Ten zrzavý nás totiž vysadil v Englschalkingu u nemocnice. Řekl, že je zbytečné, abychom se na parkoviště trmáceli všichni tři. A že máme pokračovat tramvají nebo autobusem. Nereagoval na moje námitky, jednoduše nás vysadil, hodil nám tašky, zabouchl dvířka a ujel. Co jsem mohla dělat?“

„Měla jste si vzít taxík a sledovat kamión!“

„Tak za prvé nikde blízko taxík nebyl. Obvykle stojí u nemocnice, ale než bych tam došla, tak by už po náklaďáku nebylo památky. A za druhé co bych si počala s panem Popelkou? Držel se mě, jako by se bál, že se ztratí.“

„Je to rafinovaný párek,“ připustil Kirchlauter. „Mysleli skutečně na všechny eventuality.“ Po chvilce si vzpomněl: „Ještě jeden dotaz. Jak to vlastně bylo v Hohenlindenu? Hejtman toho francouzského řidiče znal?“

„Vůbec ne. Namluvil mu, že jsem jeho úterní milenka a že nás sleduje žárlivý manžel. Ukázal mu jakéhosi tlusťocha, co seděl na terase pod slunečníkem. Francouz řekl, že taková vypelichaná gorila má dopřát manželce nějaké to potěšení a že rád přispěje k nastolení sexuální spravedlnosti v Mnichově a okolí. Nebo něco v tom smyslu.“

„To je neuvěřitelné,“ mumlal přednosta. „Něco tak otřepaného a průhledného! A přesto s tím měl úspěch.“ Přemýšlivě svraštil čelo. „Podívejte, Kateřino, prozatím skončíme. Já se musím poradit. V každém případě zůstaňte doma. Během takových deseti minut vás zavolám a dám vám další instrukce.“

„Jenže to už tu bude pan Popelka,“ připomněla. „Právě slyším, že vypouští z vany vodu a píská si. Hrozně falešně. A možná že mezitím přijde i Hejtman.“

„To nevadí, Kateřino. Dostanete jasné a jednoznačné pokyny. Nemusíte na nic odpovídat. Řidičům pak dejme tomu namluvíte, že vás volala sekretářka z katedry analytické chemie a oznámila, že se zítřejší seminář ruší. Nebo něco podobného. Rozuměla jste?“

„Rozuměla. Spolehněte se. Budu čekat na vaše instrukce.“

Kirchlauter položil sluchátko a s úzkostí pohlédl na šéfa.

Jeho výraz nevěstil nic dobrého. Marian Pembroke během rozhovoru postupně rudl a v tuto chvíli nápadně připomínal přetopený parní kotel, v němž se už co nevidět otevře pojistný ventil a goblén s Hydrou se zahalí do mračna horké páry. Ředitel se opřel do postranních opěradel šéfovského křesla, ulomil je, jako by byla ze zvětralého perníku, a odhodil na koberec. Vstal, obešel psací stůl a zastavil se u sedícího přednosty. Se zaťatými pěstmi se nad ním tyčil jak zlověstný vulkán před největší erupcí století. Hladina lávy však náhle opadla a ředitel unaveně sáhl po sluchátku.

„Novou židli,“ štěkl do telefonu. Pokročil k oknu, odhrnul záclonu a zachmuřeně vyhlédl na ulici. Počkal, až pobledlá sekretářka třesoucíma se rukama odstraní trosky nábytku a přistaví k psacímu stolu nový kus ze zásobárny šéfovských křesel. Když za sebou ustrašeně zavřela dveře, posadil se a mrazivě si Kirchlautera změřil. „Koukám, že jste ztratil řeč.“

Přednosta několikrát na sucho polkl.

„Informace od slečny Kateřiny poněkud změnily situaci. Tak o ní uvažuji a myslím si…“

„Tak teď nemyslete a dobře poslouchejte, pane kolego.“ Pembroke si zapálil doutník. „Když o tom uvažuji já, vidím, že jsem oběť vlastní ješitnosti. Chtěl jsem, aby se o mně mluvilo jako o člověku, který jde s duchem doby, vytváří prostor pro mladé, dynamické a vzdělané kádry, důvěřuje jim a všestranně pomáhá. Trpělivě proto poslouchám vaše nabubřelé kecy, nimrám se ve vašich konceptech, rozborech, plánech a projektech. Nezáleželo by mi na formě a na omáčce kolem, nevadilo by mi to učené papírování, smířil bych se s všemi těmi žvásty a naparováním. Vzal bych prostě na vědomí, že patříte ke generaci diplomovaných slepic, které hlasitě a dlouho kdákají, než něco snesou. Ale to všechno za předpokladu, že by vaše práce byla korunována pozitivními výsledky. Ale vy jen a jen kdákáte a vejce nikde!“

„Nemůžete přece z jednoho případu vyvozovat…“ Kirchlauter se konečně vzchopil k obraně.

„Na vašem místě bych raději mlčel. Celá tahle operace se vlastně skládá z nepřetržitého řetězu malérů, které hrozí vyústit v absolutní krach, v gigantickou obchodní pohromu, ve fiasko, jaké se v našem oboru ještě nevyskytlo. Uvědomujete si, že kdybychom byli samurajové, tak jsme už cestou do Mnichova museli spáchat harakiri? A jako zkrachovalí burziáni vyskákat z oken!“

„Já bych přece jen rád…“ hlesl přednosta.

Pembroke se však nenechal přerušit.

„Takhle to dál nejde!“ udeřil pěstí do stolu. „I nadaný univerzitní vzdělanec může přivést firmu na buben. Zvlášť když s ním mává samolibost, ztratí smysl pro reálné možnosti a začne podceňovat protivníka.“ Šéfova pěst znovu zaúřadovala na palisandru. „Od tohoto okamžiku přebírám bezprostřední řízení celé akce, abych zachránil, co se ještě zachránit dá. A hned se dáme do práce. Především zavolejte Kateřině, ať sleduje, jestli se zrzavý řidič spojí se Stuttgartem. Musí dávat pozor, o čem budou jednat a kde se chtějí sejít. Uvítali bychom, kdyby nám o tom mohla vhodnou formou podat zprávu. Za další: Ať oba řidiče odvede do neutrálního prostředí. Třeba do nějaké zahradní restaurace. Dejme tomu do Hirschgartenu, to má docela blízko. Ať se s nimi posadí někde bokem, kde nechodí mnoho lidí. Komando ať je v plné pohotovosti.“ Po odmlce vysvětlil: „S těmi řidiči si totiž musíme promluvit. Nejprve to zkusíme po dobrém. Když to nepomůže…“ nedopověděl.

„Vy s nimi chcete vyjednávat?“ podivil se přednosta.

„A co mi asi zbývá, pane kolego?“ šéfův hlas překypoval jízlivostí. „Kamión s miliónovým nákladem zmizel neznámo kam. Místo něj máme jako náhradu sto beden keramických figurek. Takové hlášení bych mohl poslat na ústředí jen jako přílohu k abdikačnímu dopisu. A hned nato pod falešným jménem zmizet do Paraguaye nebo na Filipíny, aby na mně nemohli vymáhat náhradu škody. Tak se věci mají, pane kolego. Je na čase, abyste se podíval pravdě do očí.“

„Pane řediteli, nechci popírat určitá drobná selhání. Ale na druhé straně vemte v úvahu, že se tahač s tak ohromným návěsem nemůže ztratit!“

„To ne. Ale také se hned tak nenajde. Kolik bychom potřebovali lidí, abychom během noci prošli všechna parkoviště ve městě? Víte, co by to stálo? A co když zrzek vůbec nezaparkoval na veřejném prostranství, ale dejme tomu v nějakém autoservisu nebo v ohradě s ojetými auty! Právě tak se mohl s někým dohodnout a kdesi na předměstí s kamiónem zajet do nepoužívané stodoly. Na pátrací akci prostě nemáme ani dost lidí, ani čas.“

„Do zítřka bychom mohli…“

„Do zítřka? Vzpamatujte se, pane kolego, a laskavě trochu uvažujte. Zrzavý řidič se třeba právě v tuto chvíli spojil s konkurenční firmou. Ve Stuttgartu by přicházel v úvahu Mayer. Ten je schopný každé špatnosti. Během dvou nebo tří hodin se tu objeví jeho pohůnkové a převezmou náklad. Večer už mohou být na cestě bůhvíkam. A co potom? To je chcete přepadnout? Ne, opravdu nemáme čas. Když nechceme, aby nám zbyly jen oči pro pláč, musíme vyjednávat.“

„A co když se nedohodneme?“

„Mluvil jsem o vyjednávání. Neřekl jsem, že se s nimi chci za každou cenu dohodnout. Jestli se ukáže jiná možnost …“

„Začínám chápat,“ pookřál přednosta. „Když nám řeknou, kde je kamión, může se uskutečnit druhá varianta. Moji lidé…“

„Vaši lidé se teď rozdělí. Jedna skupina bude hlídat byt té dívky a oba řidiče sledovat na každém kroku. Nesmí je ztratit z očí. Druhá parta zůstane v pohotovosti a bude čekat na další pokyny.“ Zamyslil se. „Ještě něco. S těmi řidiči budu vyjednávat já. Vím, jak se musí na lidi z Východu. Tak mě laskavě neopravujte, kdybych si tu a tam něco přimyslel.“ Ukázal očima k telefonu. „A teď se dejte do práce!“ Kirchlauter si povzdechl a zvedl sluchátko.

18.

ROZHOVOR

S KONKURENČNÍ FIRMOU

Hejtman v duchu porovnal Kateřinin byt se svou pražskou dvougarsoniérou. Oba pokoje byly o něco málo větší, kuchyňský kout se zdál zařízen zhruba stejně, koupelna se však pyšnila obkladem z temně zelených kachlíků. Ale okna bytu hleděla na poměrně frekventovanou Wotanstrasse, takže lidé tu museli žít za zavřenými okny, pokud na sebe nechtěli neustále křičet. Zkrátka byt, který by vyhovoval tichým manželstvím, v nichž si oba partneři všechno řekli a nemají už k tomu co dodat.

Kateřinin pokoj, v němž teď seděli nad šálky dobré kávy, byl vybaven poměrně skromně. Podél stěny stál rozkládací gauč s poněkud křiklavým potahem, před ním obdélníkový stolek a čtyři křesílka. Souprava už měla za sebou pěkných pár let služby, studentka ji nejspíš koupila z druhé ruky. Protilehlé stěně dominovala otevřená skříňka s barevným televizorem, radiomagnetofonem a slušnou sbírkou nahrávek. Skripty obložený psací stůl, bloky s poznámkami a polička s deseti nebo patnácti chemickými příručkami připomínaly, že jsou ve studentském příbytku. Tapety se takřka ztrácely pod záplavou filmových plakátů a barevných fotografií, nejspíš vystřižených z nástěnných kalendářů. Na zdi vedle dveří visela kytara.

Se svými poloprázdnými, zatím jen spartánsky zařízenými pokoji Hejtman nemohl Kateřině konkurovat, ale když vzal v úvahu, že všechen nábytek nechal v Brně bývalé manželce a zařizuje se vlastně teprve měsíc, nemusel studentce závidět.

„Ano, rozumím,“ hostitelka právě končila krátký telefonický rozhovor. „Spolehněte se.“ Vrátila se a přisedla opět k řidičům. „To volali z katedry analytické chemie. Nic důležitého.“ Roztrhla balíček vaflí a vysypala je na misku. „Jaké máte plány na zbytek odpoledne a na večer?“

„Tady kolega musí obstarat nějaké rodinné nákupy. Pokud jde o mne, chtěl jsem se jen tak porozhlédnout po městě. Ještě jsem v Mnichově nebyl. Napřed ovšem musím zavolat do toho Stuttgartu.“

Kateřina se poradila s hodinkami.

„Budou tři. Všechno můžeme hladce stihnout.“ Vstala a přinesla z předsíně telefonní seznam. „Snad abyste nejprve vyřídil ten rozhovor. Pak bychom mohli společně obstarat nákupy. Vrátíme se, necháte si je tady a vyrazíme na večeři do Hirschgartenu. To je park a v něm velká zahradní restaurace, kam si přinesete vlastní jídlo a na místě koupíte jen pivo. Což je samozřejmě úleva pro kapsu. Mezitím už přijde také Barbara. A kdyby ne, necháme jí zprávu, kde nás najde. Co tomu říkáte?“

Popelka měl na jazyku nějakou námitku, ale zaregistroval varovný pohled mladšího kolegy a nechal si ji pro sebe.

„Báječnej nápad,“ rozzářil se Hejtman. „A kolega je taky nadšenej, i když to neumí dát najevo. Je trochu zakřiknutej, to víte, čtyři ženský v domě, nepustěj ho ke slovu. Můžeme se do toho dát.“ Zalistoval v telefonním seznamu. „Kdepak najdu směrový číslo do Stuttgartu?“

„Ukažte!“ naklonila se nad něj tak, že cítil na ramenou doteky mladého těla, a otočila několik stránek. „Tady. Nula sedm jedna jedna.“

„Tak tedy okamžik strpení. Hned tam brnknu.“

Cestou do předsíně za sebou přivřel dveře. Jen natolik, aby v dívčině pokoji bylo slyšet, co vykládá, nikoliv však odpovědi ze sluchátka, ani kdyby volaný do mluvítka křičel jak na lesy.

Vytočil směrové číslo do Stuttgartu a pak šest namátkově zvolených cifer. Věděl, že tam žije kolem šesti set tisíc lidí a předpokládal, že v takovém městě mají šestimístné číslování.

Zřejmě to odhadl správně, protože ve sluchátku se ozval vyzváněcí tón.

„Fröhlich, obchod se zvířaty,“ chraplavý bas se ohlásil tak zřetelně, jako by obchodník seděl ve vedlejším bytě. Řidič pevněji přitiskl sluchátko.

„Dobrý den. Prosil bych pana šéfa.“

„Já jsem tady šéf. August Fröhlich osobně. Čím mohu posloužit?“

„Zdařbůh, tady Viktor Hejtman. Jsem moc rád, že jsem vás zastihl. Doufám, že se na mě ještě pamatujete. Strávili jsme spolu příjemný večer v Tripolisu. Vlastně nejen večer a nejen spolu, ale i s těmi dánskými turistkami. Rozkošné kočičky. Vzpomínáte?“

„V Tripolisu? Ne, pane, nikdy jsem tam nebyl. Jde asi o nějaký omyl. Abych vám řekl pravdu, ani nevím, kde to je.“ Jaksi dotčeně připojil: „A s cizími dámami si nikdy nic nezačínám. Ani s dánskými, ani s jinými.“

„Řekl jste, že se na vás mohu kdykoli obrátit, kdybych něco potřeboval. A tak toho dnes poprvé využívám. Stala se nám taková zvláštní příhoda. Vezli jsme s kolegou přes Mnichov kamión s nákladem keramiky. Nechci zdržovat s detaily, povím vám jen výsledek. Při jedné zastávce nám nějací darebáci vyměnili návěs. Takže teď v něm máme zhruba sedm až osm tun belgických samopalů v originálním balení. Jistě vám nemusím vysvětlovat, proč se na vás obracím. Co bychom si počali se zbraněma? Peníze by nám byly milejší.“

„Pane Hejtmane, zřejmě jde o nějaké nedorozumění. Asi jste vytočil špatné číslo. Tady je obchod se zvířaty a s potřebami pro chovatele. Mohu vám nabídnout kanáry, kolibříky, různé druhy papoušků, například zlatožlutého, rudohlavého, mnohobarevného loriho, růžového kakadu, dále ježky, želvy, morčata, křečky a mnoho dalších roztomilých zvířat. Je tu i slušný výběr akvarijních rybek. A pokud máte terárium nebo snášenlivé sousedy, tak vám mohu doporučit jako zvláštní nabídku tohoto týdne dvouletého kajmana. Ohromně přítulné stvoření. Takže kdybyste měl zájem …“

„Ale to víte, že jo. O ceně se určitě dohodneme, přece mě znáte. Prohlédnete si náklad, předložíte nám nabídku a my ji přijmeme. Byl bych ovšem rád, kdyby si vaši lidé ještě dnes v noci náklad odvezli. Nebo alespoň jak bych to vyjádřil… převzali pod ochranu. Nemohu vyloučit, že původní vlastník zkusí ty věci dostat nazpátek. A že náklad kdesi po městě hledá. Čím dřív odtud návěs se samopaly zmizí, tím líp. Tak co tomu říkáte?“

„Poslyšte, pane Hejtmane,“ obchodník se zvířaty zvýšil hlas, „ptám se vás naposledy, jestli vám mohu něco nabídnout?“

„Neznám Mnichov natolik, abych si troufal navrhnout místo setkání. Jsem tu poprvé v životě. Řekněte si tedy sám. Pokud možno takové místo, abych ho našel podle mapy a nemusel se moc doptávat.“

„Pane!“ obchodníkovi už došla trpělivost. „S vámi není rozumná řeč. Nemám čas, abych se vybavoval s nějakým cvokem. V krámě na mě čekají zákazníci. Sbohem.“

„Dobře. Budu tam řekněme v deset večer. Ano, i s kolegou. Ostatní dohodneme osobně. Zatím na shledanou.“ Notně vyjevený majitel obchodu s papoušky zavěsil. Hejtman se vrátil do Kateřinina pokoje.

„Kolik jsem vám tak mohl protelefonovat?“ sáhl do náprsní tašky a začal se v ní přehrabovat.

„Nevím, ale rozhodně ne tolik, aby mě to položilo na lopatky. Proto na to zapomeňte,“ odmítavě mávla rukou. „Hlavně že jste se domluvili.“

„Jo, to je v pořádku,“ ochotně informoval Hejtman. „Ten člověk přijede do Mnichova osobně. Samozřejmě s nějakým tím doprovodem. Dali jsme si schůzku na deset večer. Dřív by to nestihl, musí prý vypravit nějakou neodkladnou zásilku vánočních prskavek. Nevím, co tím myslel, ale ozdoby na stromek asi těžko.“

„V deset večer. Hm. To hladce stihnete. Ovšem za předpokladu, že se hned vypravíme na ty nákupy.“ Odskočila do koupelny a vrátila se ve světle modrých šatech bez rukávů. „Za takového teplého dne je podvečer v Hirschgartenu obzvlášť příjemný.“ Nechala si od Popelky na zádech zatáhnout zip a sáhla po tašce potištěné protěží, na jejíchž kvítkách posedávali pestrobarevní motýlci. „Jsem připravená. Půjdeme?“

Hejtmana při pohledu na kabelu napadlo, že je to právě ten vzor, do něhož by obchodníci mohli balit trpaslíky z jejich návěsu, aby dodrželi jednotu stylu.

V mezaninu se dívka zastavila. Vzpomněla si, že nenapsala vzkaz pro Barbaru.

„Co není v hlavě, musí být v nohách,“ zaštěbetala. „Počkejte na mě dole. Napíšu jí lístek a za moment jsem nazpátek.“

V přízemí zrzavý řidič pobídl staršího kolegu.

„Pojďte, pane Popelka. Raději se postavíme na chodník. Aby na nás viděla z okna.“

„Proč by se na nás měla dívat? Co je na nás zvláštního? Při té zdejší inflaci stárnoucích pracháčů má dost jinejch objektů na prohlížení.“

„To je sice pravda,“ zrzek vzhlédl k oknům domu. „Ale ta holka potřebuje zavolat panu Müllerovi, nebo jak se doopravdy jmenuje. Prostě těm svejm chlebodárcům. A bude mluvit mnohem klidněji, když se ujistí, že neposloucháme za dveřma. Nezapomeňte, že telefon je v předsíni.“

Hejtmanův odhad se potvrdil. Za záclonou v třetím patře se na okamžik mihlo cosi jasně modrého.

„No jo, měl jsi pravdu,“ Popelka si starostlivě přejel holé temeno. „A co bude dál? Už mám nervy nadranc. Když mám po šichtě, rád se dobře najím a po obědě se na hodinku natáhnu na pohovku. Ale abych místo toho hledal po Mnichově vyměněnej návěs …“ skepticky pokrčil rameny.

Hejtman nevěnoval kolegovým nářkům pozornost.

„Co si na nás asi vymyslej? Určitě nás chtějí po městě sledovat. A hádám, že v té zahradní restauraci už budou v pozoru majitelé nákladu. Anebo tam za náma přijdou.“

„Aby s náma vyjednávali?“

„Patrně. Alespoň doufám. V horším případě proto, aby nás pacifikovali. Teda zneškodnili.“

„To nejsou zrovna vábivý vyhlídky,“ zamračil se Popelka. „Jsem otec početné rodiny a předem tě upozorňuju, že se nehodlám s nikým prát. Zkušenost s panamským námořníkem mi úplně stačí na celej život.“

„Zvyknete si, pane Popelka. Až vám natlučou podruhý, už vám to ani nepřijde.“

„Poslyš, Viktore, tyhle řeči nemám rád.“ Důvěrně ztlumil hlas. „Neměli bychom to přece jen vzdát? Ještě je čas. Vím, kde je policejní prezídium. Místo nákupů tam můžeme zajít. Třeba bysme to těm detektivům dokázali vysvětlit.“

„To nejde, pane Popelka. Podívejte se na to očima mnichovskejch policajtů: Přijdou dva český řidiči a budou tvrdit, že jim někdo ukradl návěs s hliněnejma trpaslíkama a jako náhradu jim tam nechal desetkrát dražší náklad belgickejch samopalů v originálním balení. To je tak absurdní představa, že nám nejdřív nechají odebrat krev, aby zjistili, jestli nejsme pod párou nebo v sobě nemáme hašiš. Pak nás v zeleným antonu nebo jakej tu mají v oblibě odvezou na psychiatrii, aby se úředně ověřilo, že nás neposedl amok. Teprve pak nás začnou podezřívat, že jsme ty zbraně přivezli z Prahy, z dosud neznámýho důvodu otevřeli celní plombu a vymysleli si tu nepodařenou historku o záměně návěsů. Kdybyste seděl na jejich místě, tak by vám to taky připadalo příliš divoký, než aby to mohla bejt pravda. Ba ne, pane Popelka, co jsme si navařili, to si taky musíme sami sníst.“

„Jenomže já už na to nemám sílu.“

Hejtman si kolegu zkoumavě přeměřil. Parťák zřejmě začínal propadat panice. Rozhodl se proto zaútočit těmi nejtěžšími kalibry, i když si uvědomoval, že taková palba není ani pro něho samého bez rizika.

„Tak ji musíte odněkud vydolovat. Vzpomeňte si na ženu a na dcery. Dovedete si představit, jak jim bude, když se tenhle tejden nevrátíte? A co řeknou, až se dovědí, že tu sedíme za mřížema!“

„Vždyť od začátku nemyslím na nic jinýho.“ Zadíval se do prázdna a posteskl si: „Že jsem si tu nohu radši nezlomil já!“

„Víte, pane Popelka, já si dělal naděje, že mě třeba o víkendu pozvete k vám domů na kafe a na ty makový buchty. Ale jak koukám, tak z toho asi nic nebude,“ lítostivě si povzdechl. „No nevadí, člověk si zvykne na všechno. Na samotu, na večeře z konzerv, dokonce i na kriminál.“

„Ty bys doopravdy chtěl přijít?“ Popelkovy unavené oči poněkud ožily.

„Proč ne?“

„No vidíš, a já už si málem říkal…“ nestačil dopovědět.

V přízemí domu zaklapaly Kateřininy podpatky a za lítacími dveřmi se objevila její silueta.

„Nechala jsem Barbaře vzkaz, aby na nás počkala. Můžeme tedy vyrazit na nákupy,“ zavěsila se do obou řidičů. „K autobusové zastávce je to jen pár kroků. Pojedeme dvě stanice, v Laimu přesedneme na rychlodráhu a za čtvrt hodiny budeme v centru.“

Vystoupili na stanici Karlsplatz a zamířili do Neuhauser Strasse a na ni navazující Kaufinger Strasse. Dívka ukázala na náměstíčko s bílými lavičkami.

„Tady jsem měla schůzku s panem Müllerem. A tohle kolem je jakési nákupní centrum Mnichova. Je tu řada obchodních domů, v okolních ulicích zase najdete všelijaké specializované prodejny.“ Pohlédla na staršího z řidičů. „Snad kdybyste mi naznačil…“

Popelka vylovil z náprsní tašky nákupní seznam a přečetl jí ho. U poslední položky se bezradně zastavil.

„Nevím, jak se německy řekne bič.“

„Die Peitsche,“ pomohl mu Hejtman.

„Začněme tedy třeba lahůdkářstvím,“ navrhovala Kateřina a zamířila do obchodního domu, jehož přízemí představovalo přehlídku nejrůznějších dobrot.

Během půlhodiny nakoupili takřka všechno, co měl otec tří dcer v seznamu. Potíže měli jen s několika málo položkami. Zelený pepř sehnali až v krámku jakéhosi Španěla v postranní ulici. A bič nejenže nedostali vůbec, ale navíc sklízeli podezřívavé nebo posměšné pohledy. Nakonec jim v obchodním domě Hertie ochotný prodavač poradil, že pro bič musí do specializovaného obchodu se sexuálními potřebami.

Když vyšli na ulici, Popelka poslední položku v seznamu energicky přeškrtl.

„Abych řídil kamión, sháněl ztracenej návěs a ještě se vystavoval podezření, že jsem sadista, to teda ne! Náměstek Hrouda a jeho tchán zůstanou bez biče.“

Hejtmana zaujala výloha jednoho obchodu s rozhlasovými a televizními přijímači.

„Mám nápad,“ oznámit a zašel do prodejny. Za tři minuty se vrátil s balíčkem v reklamní tašce a s pobaveným výrazem v obličeji.

„Cos to koupil? A čemu se směješ?“ vyzvídal Popelka.

„Takovej malej tranzistorák. Ale když jsem platil, přišel jsem na něco hrozně legračního. Říkal jsem vám přece o tom chlapíkovi, co mi v Praze před domem naboural škodovku. Za stěrač mi dal papírek s číslem svýho vozu a s adresou.“

„Mluvil jsi o tom. Ale nezdá se mi, že by na tom bylo něco zvlášť k smíchu.“

„Že ne? Tak si představte, že právě na ten papírek jsem v Hohenlindenu napsal Andrému svou pražskou adresu. V tuto chvíli s ní uhání někam ke Štrasburku. Při placení jsem zjistil, že je ten lísteček pryč. No řekněte, pane Popelka, jestli já nemám smůlu!“

„Ty se tomu směješ?“

„A pomohlo by mi, kdybych si kvůli tomu rval vlasy?“

„Vlastně máš pravdu.“ Po chvilce dodal: „A možná že nejen v případě té ztracené adresy.“

19.

NÁHRADA

ZA DUŠEVNÍ PŘÍKOŘÍ

V posledních dvou třech hodinách Hejtman s obavami sledoval, že na staršího kolegu padá stále větší tíseň. Snažil se ho povzbudit tím, že se tvářil zcela suverénně a překypoval optimismem. Ve skutečnosti ani jemu nebylo moc do smíchu.

Dosud vycházel z jednoduché a srozumitelné úvahy: Údajný pan Müller je obchodník a jako takový má raději vrabce v hrsti než holuba na střeše. Pokoušel se prostřednictvím cizího přepravce propašovat do Švýcarska nelegální zásilku zbraní. Když se mu to nepodařilo a záměna byla odhalena, postará se především o to, aby náklad získal nazpátek. Už proto, aby ho řidiči z Prahy nemohli zašantročit. Protože však neví, kde kamión s podvrženým návěsem zaparkují, musí s nimi navázat kontakt, i kdyby se mu to sebevíc zajídalo. Patrně začne tím nejjednodušším, zkusí vyjednávat. A nic by nemělo stát v cestě rozumné dohodě, která bere zřetel na zájmy obou stran. Obchodník dostane své zbraně a vrátí jim trpaslíky.

Zpočátku se mu to zdálo naprosto logické a neviděl v té úvaze mezeru. Ale s blížícím se okamžikem rozhodnutí na něj začaly doléhat pochybnosti.

Pan Müller má výhodu domácího hřiště, na tribunách ke všemu odhodlané fanoušky a na trávníku podplaceného sudího. Zná zdejší terén a kdykoliv si může zjednat posily. Bylo by tedy s podivem, kdyby se spokojil s nerozhodným výsledkem a bez dalšího přistoupil na prostou výměnu návěsů. A vlastně by byl i lehkomyslný, kdyby připustil, aby pražští řidiči opustili Mnichov s vědomostmi, které by mohly přivést firmu do nesnází. Obchodníci se zbraněmi se tedy poohlédnou po něčem, co by jim zajistilo Popelkovo a jeho mlčení. Jak to asi navléknou? A hlavně co by se proti tomu dalo podniknout? Zatím nevěděl, ale rozhodl se, že na sobě před starším kolegou nedá nic znát.

Povzdechl si, podíval se do třídílného zrcadla nad umývadlem a ještě jednou si přihladil vzpurné vlasy. Zhasl v koupelně a vrátil se do předsíně. Kateřina mu předala do opatrování slušně velký košík. Všichni tři se vydali na cestu a všichni tři věděli, že večeře v přírodě asi nebude obzvlášť zábavná.

K Hirschgartenu nebylo daleko. Prošli rozsáhlým parkovištěm, kde stálo auto na autě, minuli velké brouzdaliště s několika fontánami, pod nimiž se cákaly ječící děti, a zamířili ke kulatým stolkům pod zelenou klenbou.

Hejtman se rozhlédl. Jeho oči se zastavily na pětičlenné rodině. Otec, v krátkých kožených kalhotách a s vyšívanými kšandami, porcoval dohněda vypečenou kachnu. Žena v květovaných šatech mu podávala talíře a dvě děti se honily kolem stolu. Jedině světle hnědý kokršpaněl klidně seděl na židli a čekal na svou porci.

Kateřina prostřela kostkovaný ubrus a rozmístila na něj kulatá prkénka s příbory. Podívala se na řidiče.

„Někdo z vás by měl skočit pro pivo. Ale pozor, je tam totální samoobsluha.“

Zrzek se vypravil k výčepu pod širým nebem. Z dlouhého regálu vzal tři tupláky, důkladně je kartáčem omyl ve velké nádrži s proudící vodou a přistrčil pod pípu. Výčepní jen otáčel kohoutkem a jeho pomocník inkasoval peníze.

Když se vrátil ke stolu pod korunami mohutných kaštanů, uvítal ho pohled jak z pohádky Stolečku, prostři se! Uprostřed trůnil tác a na něm obsah Kateřinina koše: plátky tvrdých i měkkých salámů, krvavé tlačenky a několika druhu pečení. Také paštika, ementál, máslo, okurky, papriky a ovšem i žemle a krajíčky chleba.

„To je přímo hostina,“ Hejtman uznale přehlédl úhledně upravenou tabuli a postavil na stůl tupláky. Nespokojeně přeměřil povážlivě pokleslou hladinu piva. „No, že by tu dávali poctivou míru, to se říct nedá.“

„Nechte si chutnat,“ pobídla je hostitelka a šla řidičům příkladem. Po několika soustech se nenápadně rozhlédla. „Pane Hejtmane,“ šeptla, „byla bych nerada, kdybyste si myslili, že vůči vám nejsem loajální. Proto vás chci upozornit, že nás podle všeho sledovali. Ve městě a potom až sem do parku.“

Hejtman se jen nerad vracel do přítomnosti. Právě si představoval, že sedí na pivě v Praze u Tomáše, krásná servírka k němu hupká baletními kroky a v štíhlé ruce balancuje s velkým tácem lineckého koláče.

„Kdo nás sledoval?“

„Pan Müller. Totiž ne on osobně, ale jeho lidé. Znají mou adresu a podle všeho hlídkovali před domem. Pak se při nákupech táhli za námi.“

„Je to možný. Vlastně úplně jistý. Už na tom náměstí s bílejma lavičkama jsem si všiml, že za náma choděj lidi, co nastoupili do autobusu na stejné zastávce jako my. Například ta černovláska v světle zelenejch podkasanejch kalhotách. Sedí u druhýho stolu směrem k výčepu a vypadá v tom oblečení, jako by právě utekla z harému. A toho mladíka v kožené vestě s pletenejma rukávama už jsem taky viděl. Napřed seděl v golfu se stříbrnou metalízou poblíž vašeho domu. Pak přišel do obchodu, kde jsem kupoval tranzistorák. Poručil si dvě tužkový baterie.“ Zalovil vidličkou v obložené míse a bezstarostně se na dívku usmál. „Ale nevidím důvod, proč bysme si tím měli kazit chuť k jídlu.“

Protivník snad usoudil, že když je člověk dobře najedený, nemá takovou vůli k odporu jako s prázdným žaludkem. Dva muži a jedna žena se u stolu s kostkovaným ubrusem zastavili teprve v okamžiku, kdy řidiči zahnali hlad a už jen občas si něco přidali.

Muž s postavou a šíjí zápasníka těžké váhy a s rukama jak lopaty se zlehka uklonil.

„Pánové Hejtman a Popelka z Prahy?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Dovolte, abychom se představili. Já se jmenuji Müller. A toto jsou moji nejbližší spolupracovníci.“ Ukázal na štíhlého muže s hustou kšticí a energickou bradou. „To je také pan Müller.“ Pak kývl k hubené blondýně v bílém úpletu s příčnými fialovými pruhy. „A to je paní Müllerová.“

„Jsem rád, že poznávám celou vaši ctěnou rodinu, pane Müllere. Už několik hodin se na toto setkání těšíme,“ Hejtman vstal a podal příchozím ruku. Pohostinným gestem pokynul k volným židlím. „Jistě si máme o čem popovídat.“

Trojice se posadila a její mluvčí si zapálil krátký doutník. Zabafal a zkoumavě si prohlédl oba řidiče.

„Uznávám, že by bylo zdvořilejší, kdybychom se vás nejprve pozeptali, jakou jste měli z Prahy cestu, jak se vám líbí v Mnichově, co říkáte Hirschgartenu a jak vám chutná zdejší pivo. Na takovou konverzaci však není čas. Doufám, že mi prominete, když nebudu chodit kolem horké kaše a přejdu rovnou k věci.“

„Dokonce to uvítáme, pane Müllere,“ Hejtman se natáhl k tácu a namazal si krajíček chleba paštikou z kuřecích jater. „Večer máme totiž důležitou obchodní schůzku a neradi bychom ji zmeškali.“

Pohled obchodníka se zbraněmi ztvrdl.

„Dobrá. Vezmu to naprosto stručně. Ale nejprve …“ sáhl do kapsy pro peněženku a podal Kateřině desetimarkovou bankovku. „Kdybyste byla tak hodná a skočila nám pro tři tupláky.“

„To je málo, pane Müllere. Jsou po čtyřech padesáti. Musíte se polepšit.“

Našel v kapse ještě pětimarkovku, podal ji dívce a počkal, až se odviní k výčepu.

„Pánové, z předchozích událostí jste museli pochopit, čím se zabýváme. Tak před vámi nebudeme nic předstírat. Máte alespoň přibližnou představu o světovém obchodu se zbraněmi?“

„Zatím jsem neměl důvod se o něj zajímat,“ Hejtman se natáhl pro okurku, podle chuti znojemskou.

„Rozumím,“ nejstarší z Müllerů rozšafně přikývl. „Něco málo vám o tom řeknu.“

„Je to nutný?“

„Jinak byste nepochopili naše pohnutky.“ Na okamžik se zamyslil, jako by uvažoval, čím začít. „Velké koncerny, hlavně americké, francouzské i některé jiné, kryjí nejen objednávky domácích armád, ale část zbraní exportují na objednávky cizích vlád. To se týká třeba letadel, vrtulníků, raket, vojenských plavidel a samozřejmě i střelných zbraní a munice. Rozhodující část obratu tedy připadá přímo na výrobce.“ Rozhlédl se po společnosti kolem stolu. „Doufám, že vás nenudím, pánové.“

„Ne, rozhodně ne. I když jsme se zatím nedověděli nic novýho.“

„Pro úplnost jsem to uvést musel. Ve světě kromě toho působí řada velkých firem, které se v tomto oboru zabývají velkoobchodní a poradenskou činností. Nakupují u výrobců a nabízejí zákazníkům kompletní sortiment zbraní. Tím myslím drobnějších zbraní.“

„Drobnějších?“

„Ano. Například pušky, samopaly, kulomety, protitankové zbraně, lehká děla a samozřejmě i střelivo, ruční granáty, miny a v posledních letech i některé typy menších raket.“

„Vlastně teda smíšenej obchod se zbraněma.“

„Přesně tak. A hned ve dvou směrech smíšený. Jednak v tom, že jde o obchod s nejrůznějšími typy zbraní, ale i v tom, že legální dodávky se někdy prolínají s nelegálními. A v tomto byznysu hraje prim firma Interaramco, celým názvem International Armament Corporation. Už mockrát se ocitla v novinových titulcích.“

„Možná,“ Hejtman se zakousl do krajíčku a sáhl po tupláku. „Ale nic konkrétního si nemůžu vybavit.“

„Tahle firma je sice zaregistrována v Monaku, především z daňových důvodů, ale ve skutečnosti je to americká společnost a její ústřední sklady se nacházejí v Alexandrii ve státě Virginia. Představte si, že stojí málem na dohled od budov Ústřední zpravodajské služby. Ponechávám na vašem ostrovtipu, abyste uvážil, jestli je to jen náhoda.“

„To můžu těžko posoudit,“ odložil tuplák a utřel si pěnu. „Ale musela by to být zvláštní souhra okolností, aby se dvě takový instituce nechtěně sešly na jednom místě.“

„Velmi správně,“ přikývl nejstarší z Müllerů. „Interaramco má pobočky nebo zastoupení asi v sedmdesáti zemích světa. To je jistě slušná prodejní síť. Jedna z nejdůležitějších filiálek sídlí v Les Crocus ve Švýcarsku. Mimochodem přes tuto nevelkou zemi proudí značná část světového obchodu se zbraněmi. Říká se, že ten obrat jde do desítek miliard marek. Lví podíl na něm má právě firma Interaramco.“ Hejtmanova vidlička zamířila mezi suché salámy.

„No dobrá, pane Müllere, uctivě vám děkujeme za školení. Nepochybuju, že jste v této oblasti uznávaný odborník. Ale proč nám to všechno vlastně vykládáte?“

„Protože bych vás chtěl přesvědčit, že naše pohnutky nejsou tak nízké, jak si možná představujete. A kromě toho potřebuji vaši pomoc. Svým způsobem pro spravedlivou věc.“

Vidlička s nákladem loveckého salámu se zastavila.

„Není možná! Skutečně? Bohužel netuším, co máte na mysli.“

Od výčepu se přihrnula Kateřina s třemi tupláky a rozestavila je na stole. Mladší z Müllerů jí něco zašeptal a dívka se šla posadit k mladíkovi v kožené bundě s pletenými rukávy pod sousední kaštan.

Obchodník se zbraněmi odhodil nedopalek a sáhl do kapsy pro nový doutník.

„Podívejte se, pánové,“ zapálil si, „zbraně samy o sobě nejsou ani dobré, ani špatné. Všichni víme, že mohou sloužit obraně práva, ale i bezpráví, útočníkům i napadeným. Sociální a politickou kvalifikaci získávají až v lidských rukou.“ Namířil na Hejtmana doutníkem. „Je to tak?“

„Může být.“

„Určitě. A teď mi, pánové, řekněte: Myslíte, že je rozumné a správné, když je pololegální a nelegální obchod se zbraněmi do značné míry monopolizován? A ještě k tomu navíc firmou, která je víceméně pod kontrolou zpravodajské služby jedné ze světových velmocí? Domníváte se, že je správné, když si výzbroj a střelivo mohou obstarat výlučně jen takové organizace, které obstojí v očích těch tajných agentů?“

„A vy zřejmě chcete tuto nespravedlnost napravit,“ s lehkou ironií navázal Hejtman. „Předpokládám, že vás k tomu vede ohled na životní zájmy člověčenstva, vrozenej smysl pro humanitu, případně pocit solidarity s utlačovanejma a trpícíma.“

„Co vás nemá, pane Hejtmane,“ odmítavě mávl rukou. „Jde nám o peníze. Jen a jen o ně. Ale tenhle motiv nic nemění na tom, že objektivně sloužíme spravedlivé věci.“

„Pane Müllere, máme za sebou únavnej den. Co kdybyste už konečně přešel přímo k věci.“

„Hned to bude,“ odsekl dotčeně. „Ve světě existuje řada potenciálních zákazníků, kteří naléhavě potřebují zbraně a munici, ale u firmy Interaramco nemají šanci. Sice je tam zdvořile přijmou, pohostí kávou a koňakem, ale vzhledem k jejich politickému profilu jim nabídnou nejvýš tak mačety. A ještě k tomu křivé a tupé. Je to podle vás správné?“

„Na mém osobním názoru tuším tak moc nezáleží.“

„Přejdeme tedy rovnou ke způsobu těch transakcí. Některé obchody se zbrojní technikou se dají uskutečnit na základě normálního vývozního povolení, a tedy zcela bez problémů. Čas od času se však vyskytnou i takové situace, že dodávky musí zůstat utajeny. Rozhodně ne kvůli celním poplatkům, ale z různých jiných důvodů.“

„Například?“

„No, dejme tomu už proto, že z hlediska odběratele zboží není žádoucí, aby se příslušná vláda dověděla, že se opozice vyzbrojuje, čím se vyzbrojuje a v jakém rozsahu. Tím by se prohospodařil moment překvapení. Diskrétnost je někdy nutná i z jiných důvodů. Nakonec i proto, aby si ohrožená vláda nemohla stěžovat v Bonnu. Máme dost svých komerčních starostí, než abychom měli zájem vyvolávat spory s úřady.“

„Zajímavý,“ uznal Hejtman. „Ale stále se jaksi nemůžete propracovat k jádru věci.“

„Už jsem u něj,“ nasupil se Müller. „Některé obchody se uskutečňují prostřednictvím firem v třetích zemích. Občas se také stane, že musíme zásilku zbraní kamuflovat. A v časové tísni může výjimečně dojít i k tomu, že nevidíme jiné východisko než využít něčí bezděčné spolupráce. Třeba tak, že mu připojíme jiný návěs a za hranicemi zase věci uvedeme do původního stavu.“ Obchodník se zbraněmi zabafal a vyčítavě si změřil oba řidiče z Prahy. Otcovským tónem pokračoval: „A pak přijdete vy a všechnu naši dobrou vůli, mravenčí práci a upřímnou snahu zmaříte svou nemístnou všetečností. Můžete se divit, že to člověku přijde líto? A že se kvůli tomu třeba i rozzlobí?“

Hejtman odložil příbor a počítal do deseti, aby se uklidnil.

„To by už snad stačilo, pane Müllere,“ řekl ledově. „Obávám se, že se na ten problém díváte jaksi jednostranně. Vezměme nejdřív holá fakta. Vaši lidé nás v Pasově vylákali na oběd a na parkovišti nám podstrčili jiný návěs. Místo trpaslíků samopaly. I když připouštím, že i ta zahradní keramika může natropit určitý škody, zejména na estetickým cítění lidí, musíte na druhé straně uznat, že se samopaly lze napáchat daleko větší spoušť. Vědomě a záměrně jste nás vystavili nebezpečí, že budeme na švýcarských hranicích zatčeni jako podvodníci a pašeráci. Že nás na místě zabásnou. Musíte dobře vědět, že transport zbraní v našem vozidle by se dal i politicky zneužít. Takovej skandál na účet československých přepravců by se mohl někomu hodit.“

„Vyloučeno!“ ohromná dlaň rozdrtila doutník a odhodila ho. „Naše firma nemůže obětovat cenný náklad a připravit se mezi zákazníky o dobré jméno jen proto, aby si někdo přihříval propagandistickou polívčičku.“ Šéfovy oči přeletěly všechny tváře kolem stolu. Na mladším Müllerovi se možná zastavily o něco déle. „A kdyby mi to někdo chtěl provést za zády, asi bych z něho nadělal fašírku.“

„No dobře, dejme tomu, že teď hrajete na rovinu. Ale to nemění nic na našem osobním riziku. A na tom, že jste na nás nastražili past. A když jsme ji včas prokoukli, ještě máte tolik drzosti, že si k nám přijdete poplakat na rameno. Už jsem zažil ledacos, ale ještě jsem se nesetkal s tím, aby si útočník naříkal, že se oběť brání! Nemyslíte, že je to trochu moc?“

Ohromné pěsti se znovu sevřely.

„Měl byste opatrněji volit slova, pane Hejtmane,“ starší z Müllerů významným pohledem obkroužil okolí. U nejbližších stolků kupodivu neseděly odpočívající rodinky, ale většinou mladí, urostlí muži. „Všude kolem jsou moji spolupracovníci. Útlocitní lidé, kteří nesnášejí, když se o mně mluví ošklivě. Osobně nemám násilí rád a vycházím z toho, že rozumní lidé by se vždycky měli domluvit. Přesto bych vám radil, abyste nepřepínal mou trpělivost.“

„Mám dojem, že jste zaspal takových čtyřicet let,“ přerušil ho Hejtman. „Ale nechme planých řečí. Radši nám řekněte, oč vám vlastně jde, co po nás chcete.“ Nabodl poslední plátek salámu. „Už proto, že jsme skoro všechno snědli.“

Obchodník se zbraněmi sáhl pro další doutník a zamyšleně si přeměřil oba řidiče.

„Chtěl jsem vám navrhnout jistou formu dobrovolné spolupráce. Pochopitelně že honorované. Slušně bychom vám zaplatili. A vy byste prakticky neměli žádnou práci navíc.“

Z Hejtmanova pohledu se nedala vyčíst odpověď.

Starší z Müllerů si zapálil a zahalil se opět do mračna štiplavého kouře.

„Přál bych si, aby všechno pokračovalo podle našeho plánu.“

Hejtman udiveně zvedl obočí.

„To jako máme pokračovat v cestě s vaším nákladem?“

„Přesně tak,“ potvrdil Müller. „Časně ráno nasednete za volant tahače a převezete náklad do Švýcarska. Vaše dobrá pověst je zárukou, že nebudete mít na hranicích potíže. Na jednom parkovišti v St.Gallenu bude připraven váš návěs s trpaslíky. Až přepřáhnete, objeví se náš člověk a proplatí vám dohodnutou odměnu. Budete pokračovat v cestě do Curychu a zapomenete na to, že jsme se vůbec kdy setkali.“

„Na jeden problém jste zapomněl. Já jsem přece na vašem návěsu zničil celní plombu,“ Hejtman opět sáhl po vidličce a ostentativně nabodl zbylou okurku.

„Úplná maličkost. Naši odborníci vám za deset minut návěs opatří kteroukoliv evropskou plombou. Dokonce i několika zámořskými. V tak kvalitním provedení, že padělek zjistí jen odborná laboratoř.“

„A kolik za to, pane Müllere?“

„Za co?“

„Že se ptáte! Za propašování toho kontrabandu. Riskovali bychom, že skončíme za mřížema. Jistě uznáte, že to není příliš lákavá vyhlídka.“

„Svou pomocí byste především prospěli dobré věci. Tím mám na mysli boj proti monopolu Interaramco.“

„A dividendám vaší firmy,“ doplnil Hejtman. „A dál?“

„Kromě toho, jak už jsem řekl, bychom vám vyplatili přiměřený honorář.“

„Kolik konkrétně?“

Obchodník se zbrojní technikou viditelně zaváhal. Kysele si přeměřil oba řidiče.

„Řekněme deset tisíc. Pro každého pět. To jsou slušné peníze.“

„Čeho? Marek? Švýcarských franků? Dolarů?“

„Pochopitelně marek.“

„Trochu nás podceňujete, pane Müllere. Nebo si nás pletete s gastarbeitry, kteří nemají na vybranou.“

„Nedělejte z toho vědu. Riziko je minimální. U Bodamského jezera odbavují kamióny jak na běžícím páse.“

„Úplně přehlížíte, že jde o velmi cenný náklad. A že nejste sám, kdo kšeftuje se samopaly. Někdo by za ten návěs možná zaplatil mnohem víc.“

„Myslíte?“

„Nepochybujte o tom. Mnohem víc.“

Starší z Müllerů sevřel ruce v pěst a zavrtal do zrzavého řidiče chladné oči.

„Chtěl bych vás varovat, pane Hejtmane,“ řekl potichu. „A taky vašeho kolegu,“ ostře pohlédl na Popelku. „Připusťme například, že byste se pokusili náš náklad prodat. Především by to byla krádež nebo zpronevěra a stínala by vás policie.“

„Jakápak krádež? My jsme nikomu nic nevzali. A zpronevěra? Nikdo nám nic nesvěřil. Snad by se dalo mluvit nejvýš o zatajení nalezené věci.“

„Na konkrétním paragrafu nezáleží. Obstarám tucet svědků, kteří viděli, jak jste v Pasově vyměňovali ty návěsy. Hlídači na parkovišti jste nabízel sto marek a žádal, aby vám dělal zeď. A tak podobně. Jistě si to dovedete představit. Před stíháním by vás neochránilo ani případné spojenectví s nějakou jinou, třeba i skutečně vlivnou firmou. Kromě toho byste se dostali do soukolí dvou gigantů. Už jste někdy viděl zrnko pšenice mezi dvěma mlýnskými kameny? Jestli ne, tak se na to běžte podívat. Věřte zkušenému člověku lepší je deset tisíc marek na dřevo než pohřeb třetí třídy. I kdyby to bylo na lesním hřbitově v Grosshadernu.“ Hejtman se na Müllera dlouze zahleděl. Pak si povzdechl. „Uznávám, že na vašich argumentech něco je. I když si tu a tam odporujete.“

„V čem?“

„No, na jedné straně nás varujete před nebezpečím a na druhé straně nás do něj strkáte. To přece nejde dohromady. Ale teď k věci. Pokud jde o ty peníze, chtěl jsem jen zjistit, jak daleko byste byl ochoten jít. Ve skutečnosti bysme s vaším nákladem nejeli přes hranice ani za deset, ani za padesát tisíc. A možná ani za půl miliónu. Nejde o výši sumy, ale o princip. Když pro někoho pracuju, nemůžu přijmout melouch, kterým bych zaměstnavateli ublížil na pověsti. Počítám, že ani vy nemáte rád pracovníky, kteří jsou ochotni vás kdykoliv prodat za fajfku tabáku.“

Starší z Müllerů se místo odpovědi zlostně zahryzl do doutníku.

„Tak vidíte,“ řekl Hejtman. „Musíte si tedy vymyslet a navrhnout něco lepšího.“

„Jak je libo,“ obchodník chvíli přemítal. „Moje poslední nabídka: Vy nám hned teď vrátíte bedny se zbraněmi a my vám za to předáme váš náklad.“

„A poskytnete náhradu,“ doplnil Hejtman.

„To myslíte vážně? Máte podivuhodný smysl pro humor. Nějak si nemohu vzpomenout, že bychom vám měli něco nahrazovat.“

„Podívejte, pane Müllere, záměrně jste nás vehnali do stresové situace a způsobili nám vážné duševní příkoří. Víte, jak nám bylo, když jsme na tom odpočívadle zjistili, že ti milí skřetové jsou pryč! Kdo ví, jak dlouho se z toho budem zotavovat! Takže otázka přiměřené náhrady je plně na místě. A když už byla řeč o deseti tisících, tak při nich zůstaňme.“

„Pane!“ starší z Müllerů pohlédl vzhůru, jako by volal nebesa, aby ztrestala tu troufalost. Pak sáhl pro kapesník a utřel si čelo. „Víte, co to je? Zlodějna! Vyděračství! Vy chcete deset tisíc jen za to, že nám ukážete, kde stojí ten kamión!“

„Jakýpak vyděračství!“ ohradil se Hejtman. „Vy jste nám ten náklad podvodným způsobem vnutili. Chtěli jste s náma manipulovat jak s pimprlaty. Ale zapomeňme na to a předpokládejme, že jste ten návěs se samopaly ztratili a my ho našli. Jedno procento náleznýho je v tomto případě plně na místě. Z tohoto hlediska není deset tisíc marek tak moc.“ Zhluboka se napil a hřbetem ruky si setřel ze rtů pěnu. „Není to špatný pivo. I když na mý gusto je příliš nasládlý.“

„Nesešli jsme se na ochutnávání piva,“ mrazivě poznamenal obchodník. Na čele a na spáncích se mu rozvětvilo několik nebezpečně namodralých žil. „Pane Hejtmane, vy asi podceňujete obtíže, které vám můžeme způsobit. Pochopte, že s vámi nemusíme vyjednávat. Stačí jediný pohyb …“ šéf zvedl pravici se vztyčeným ukazovákem.

Od okolních stolů vstalo pět urostlých mužů a blížili se ke stolu s kostkovaným ubrusem. Jejich tváře by se znamenitě vyjímaly v kriminálním albu. Ruce se jim podezřele sunuly pod bundy.

Nejstarší z Müllerů posunkem své pomocníky zastavil a vyčkávavým pohledem přejel Hejtmana a Popelku.

„Tak co, pánové, jak jste se rozhodli?“

„Sám jste řekl, že rozumní lidé se mají dohodnout,“ připomněl zrzek. „Ale uznejte, že určitou náhradu bychom dostat měli. Způsobili jste nám velký potíže. A ve vašem rozpočtu ta částka neříkám, že deset tisíc nemůže hrát podstatnou roli. Stejně ji zaúčtujete odběratelům. Tak proč se takhle handrkovat?“

Obchodník se váhavě zahleděl na špičku doutníku a odklepl váleček popela. Pak mávl rukou a jeho pomocníci se zase posadili k okolním stolkům.

„Tak dobře, ať je po vašem,“ řekl po chvíli. „Měli jsme prostě smůlu. To se v obchodě může stát. Uvedeme tedy věci do původního stavu. My vám vrátíme váš návěs s trpaslíky. Hned teď pro něj zajedeme do jednoho skladu. Vy se přesvědčíte, že je v pořádku. Celní plomba zůstala nedotčena. Pak nám ukážete náš náklad. Přepřáhneme návěsy a já vám dám šek na dva tisíce marek. Bude vystaven na jednu banku v Curychu a splatný od zítřejšího rána. To je přece kavalírská nabídka.“ Šéfovy oči přejely kolem stolu a zastavily se na mladším z Müllerů. „Tu zakázku přepravíme do Švýcarska nějak jinak.“

I tady pod korunami kaštanů bylo vidět, jak šéfův asistent pobledl.

„Nejsem proti,“ řekl Hejtman.

„Také souhlasím,“ doplnil Popelka. „Ale pod podmínkou, že se nejdřív zastavíme v bytě slečny Kateřiny. Nechal jsem tam důležité nákupy.“

20.

KARANTÉNA NA ŠEST HODIN

„Nezlobte se na mě,“ Kateřina oba řidiče na rozloučenou srdečně políbila a podala jim jejich nákupní tašky. „To víte, každý se musíme nějak živit.“

Před domem na Wotanstrasse se za volant modrého escortu opět posadil Kirchlauter. Šéf se teď uvelebil vedle něj a zadní sedadlo přenechal Hejtmanovi a Popelkovi. Norma Lorenzová si sedla mezi ně. Hlouček robustních mladíků a dívka v harémových kalhotách se vecpali do golfu se stříbrnou metalízou.

Pembroke sáhl do palubní skříňky, chvilku v ní lovil a pak podal oběma řidičům potápěčské brýle.

„Musíte si je nasadit. Pojedeme proti slunci.“

Hejtman si je prohlédl proti světlu.

„Pane Müllere, není to omyl? Vždyť ty brýle jsou úplně černý. Neprůhledný!“

„Však také nejedeme na obhlídku mnichovských pamětihodností, ale do jedné filiální výpravny. Pro ten účel jsou takové brýle jako stvořené. Jistě chápete, že nemáme zájem, aby kdekdo věděl o dislokaci našich skladů.“

Hejtman pokrčil rameny a nasadil si černé brýle. O jednu šaškárnu víc nebo míň, na tom už přece nezáleží. Podle odstředivých sil se pokusil sledovat přibližný směr jízdy. Když však vůz začal kroužit po kterémsi kruhovém objezdu, musel rezignovat. Naprosto ztratil orientaci. Zaslechl sice cinkot rozjíždějící se tramvaje a jeden okamžik zahoukání elektrické lokomotivy, ale tyto prchavé zvuky zdaleka nestačily k identifikaci okolí. Podle toho, že teplo zapadajícího slunka většinou cítil na pravém rameni, mohl soudit, že jedou na jih nebo jihozápad.

Zhruba po patnácti nebo dvaceti minutách jízdy auto zastavilo a muž za volantem na okamžik stiskl klakson. Ozvalo se zaskřípění kovových vrat a escort zahnul kamsi do dvora.

„Můžete si sundat brýle,“ ozval se obchodník se zbraněmi. „A vystoupit.“

Ocitli se na nádvoří, obehnaném hranatým věncem nesourodých budov. Jednu stranu uzavíral moderní skladovací objekt, vroubený nakládací rampou. Zbývající hrany čtverce tvořila pochmurná jednopatrová stavení s opadávající omítkou. Nejspíš dožívající objekty někdejšího statku, určené k demolici. Na volném prostranství stálo několik nákladních aut a úplně vlevo odpočíval tahač Volvo s povědomým návěsem.

Hejtman se ohlédl k vjezdu z ulice. Branou projel golf se stříbrnou metalízou a zastavil hned u vrátnice. K zrzkovu úžasu z něj vystoupilo pět mužů a žena v zelených harémových kalhotách. Šest lidí v jednom automobilu nebylo divu, že vypadali poněkud pomačkaně. Hlavně ta huriska.

„Tady máte své trpaslíky,“ obchodník se zbraněmi kývl k tahači s návěsem.

Mladší člen posádky pečlivě prozkoumal světle okrovou plachtu a přejel prsty po škrábancích. Pak si prohlédl celní plombu a požádal Pembroka o baterku. Když posvítil na plachtu ze strany, objevilo se výtvarné dílo z tvůrčí skupiny Ferky Lakatoše. Nakonec přezkoušel kopnutím všechny pneumatiky.

„Jak se zdá, je to v pořádku,“ ohlásil.

„Samozřejmě že je. Splnili jsme, co jste požadovali. Máte svůj náklad. Nikdo se ho prstem nedotkl, viděl jste celní uzávěru.“ Pembroke sáhl do palubní skříňky escortu pro plán města a rozložil ho na kapotě. „Teď je řada na vás. Chceme vědět, kde je kamión s naším zbožím.“

„My si to představujeme jinak, pane Müllere,“ řidič si prohrábl zrzavé vlasy.

„Vy odmítáte…“

„Ne. To byste nám křivdil. Kolega a já si sedneme za volant tady toho kamiónu a pojedeme na místo, kde jsem zaparkoval soupravu. Vy nás budete sledovat vozem. Tím míním vás, druhýho pana Müllera a řekněme paní Müllerovou. Ostatní asistenti zůstanou tady a nikdo další nás nebude stopovat. Až budeme u nákladu samopalů, přehodíme návěsy. Dostaneme ten šek a nejkratší cestou se vydáme k švýcarským hranicím. Navíc zapomeneme, že jsme se kdy viděli a poznali. Co tomu říkáte? To je přece seriózní nabídka, která bere v úvahu bezpečnostní zájmy obou stran.“

Pembroke těžkými kroky obešel modrý vůz a energicky zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, pánové, ale to je vyloučeno.“

„Proč?“

„Protože odpovídám jak za ten náklad, tak i za to, že se firma nedostane do zbytečných obtíží.“

„Jak to myslíte?“

„Docela na rovinu: Vy byste mohli za nejbližším rohem zastavit u telefonní budky a poštvat na nás policii. Případně své přátele ze Stuttgartu. Musím mít záruku, že se nic takového nemůže stát.“

„Zasloužil byste, aby si na vás někdo došlápl, to je jistě fakt. Ale my to nebudem. Nám je srdečně jedno, co kdo vozí z Mnichova do Švýcarska. Vaše obchodní transakce nás nezajímají. Kromě toho bychom se nevyhnuli popotahování s úřady a na to nemáme ani čas, ani náladu. Jsme placeni za to, abychom náklad dopravili včas na místo určení. Navíc bysme přišli o ty dva tisíce marek, protože byste zavolal do Curychu a výplatu šeku pozastavil.“ Hejtman se otočil k parťákovi a řekl česky: „Už toho začínám mít akorát. Až ztratím poslední zbytek trpělivosti, tak jim z toho tady udělám Walhallu a z těch chlapů mrtvý Nibelungy.“

„Neblázni. Je jich moc.“

Pembroke podezíravě sledoval výměnu názorů mezi řidiči. Pak pokračoval:

„Vaše ujišťování nám nestačí. Nemůžeme si dovolit žádné riziko.“

„A co tedy navrhujete?“

„Jak už jsem řekl, vy nám na mapě ukážete místo, kde stojí kamión. Náš člověk k němu zajede s tou keramikou a vymění návěsy. Šest hodin poté vás odtud propustíme a zavezeme na místo. Opět s černými brýlemi.“

„A proč až za šest hodin?“

„Protože v tu dobu už bude naše zboží za hranicemi, takže můžete vykládat policajtům, co vás napadne. Nebude už existovat jediný důkaz, který by vaše řečičky potvrdil.“

„Řekl jste propustíme,“ Hejtman zabodl do šéfa nespokojené oči. „Ten výraz se mi vůbec nelíbí. Vyvolává dojem, jako byste nás chtěl věznit.“

„Proč tak silné slovo? O žádném věznění nemůže být řeč.“ Pembrokova ruka mávla k jednomu zchátralému stavení. „Máte tu útulnou místnost pro hosty, kde si dobrovolně šest hodin odpočinete. Nechám vám tam poslat dvě láhve moselského a slané mandle. Máte tam televizor, můžete se dívat na tři zdejší a dva rakouské programy. Je úterý, takže na prvním programu ve tři čtvrtě na deset běží Dallas. To je ten americký seriál. Jestli dáváte přednost živé, bezprostřední zábavě, obstarám vám příjemnou společnost. Nechám vám přivézt Kateřinu a tu její spolubydlící. S nimi vám těch šest hodin uteče, ani nebudete vědět jak. Co tomu říkáte?“

Popelka, který toho mnoho nenamluvil, pohoršeně pohlédl na Pembroka. Na rtech měl uštěpačnou poznámku o kuplířích, ale všiml si zarputilých tváří pěti asistentů a raději ji spolkl.

„To znamená, že nás chcete věznit! I když v bavlnce. Ale nic takovýho jsme si neujednali,“ zaprotestoval Hejtman. „Myslel jsem, že je na vaše slovo větší spolehnutí.“

„Nemohli jsme všechno probrat do detailů. Měl byste to chápat jako dodatečný protokol k předchozímu ujednání. Jde vlastně o jakousi bezpečnostní karanténu. Vám neublíží a nám pomůže. Snad se nebudeme hádat kvůli nějakému zdržení! A ještě jeden ústupek ty peníze vám vyplatím hotově. Uvažte, kdopak si za šest hodin vydělá tisíc marek?“ Obchodník se zbraněmi zašustil plánem Mnichova a zaťukal na kapotu. „Tak ven s tím! Kde stojí ten kamión?“

Hejtman se prohrábl ve vlasech.

„Jenomže právě teď jste dokázal, že se vám nedá věřit. Oklamal jste nás. Kde máme záruku, že tentokrát slovo dodržíte? Když vám prozradím, kde souprava se samopaly stojí, přijdeme o svůj jedinej trumf.“

„Máte mé čestné slovo,“ důstojně prohlásil Pembroke.

„Po tom všem, co se mezi námi odehrálo, to není moc spolehlivá záruka,“ namítl zrzavý řidič.

Obchodníkovi došla trpělivost.

„Ještě jednou se ptám: Kam jste schoval kamión se zbraněmi?“ zařval a vztekle uhodil pěstí, až se vyboulila kapota modrého escortu. Zaraženě ji ohmatal a pokynul přednostovi: „Ať to ráno někdo odveze do dílny!“

Ty troubo, v duchu s ním polemizoval Hejtman. Fláká se ti tu tolik chlapů. Kdyby vzal některej gumovou palici, tak je to za pět minut v pořádku.

„Kde je kamión?“ ozval se znovu Pembroke.

„Pane Müllere, vy mě pořád přeceňujete. I kdybych sebevíc chtěl, nemůžu vám to ukázat. Dobře víte, že jsem v Mnichově poprvé v životě. Nikde žádný kopec, úplná rovina, jedna čtvrť jako druhá. Zapamatoval jsem si to místo podle všelijakejch orientačních detailů. Třeba podle reklamy na boční straně domu, podle záhonu pelargónií uprostřed kruhového objezdu, podle ohrady s ojetými auty, podle jakéhosi staveniště. Jak to mám najít prstem na mapě?“

Šéf vztekle složil plán města a podal ho Hejtmanovi.

„Teď je sedm. Dávám vám dvě hodiny na to, abyste to místo našel i na mapě. Ať vám pomůže kolega, zná Mnichov lépe. Najděte si Englschalkinger Strasse a zakreslete si celou další cestu. A upozorňuji vás, že šestihodinová karanténa začíná běžet až tím okamžikem, kdy nám řeknete, kam si máme pro náklad zajet. No a teď půjdeme,“ Pembroke zvedl ruku se vztyčeným ukazovákem.

Skupina svalnatých pomocníků se přihrnula od golfu se stříbrnou metalízou, těsně obstoupila dvojici řidičů a eskortovala ji do omšelého jednopatrového stavení. Prošli bývalou stájí, kde se povalovalo pár chomoutů, a sestoupili do sklepa. Průvod prošel dlouhou chodbou a zastavil před důkladnými dveřmi s patentním zámkem. Kirchlauter ho odemkl a sáhl po vypínači. Velitelským gestem vyzval oba řidiče, aby vstoupili dovnitř.

Hejtman si prohlédl obchodníkovy asistenty. Protivník měl zřetelnou převahu, nemělo smysl se bránit. Jednoho nebo dva rváče by určitě zneškodnil, ale ostatním by podlehl, zvlášť kdyby se do akce zapojil i jejich šéf. A nechat si dát nakládačku od Bavoráků, to prostě nejde. Ani historicky. Pokrčil tedy rameny a vešel do místnosti. Popelka ho beze slova následoval.

Ocitli se v místnosti bez oken, jejíž zařízení sestávalo ze dvou pohovek, skříněk na lůžkoviny, stolu, čtyř kovových židlí, skříně na šaty se závěsem místo dveří, z televizoru na podstavci a ze dvou béžových běhounů. U stropu svítila žárovka v matové kouli. V jednom koutě bylo vidět mřížku, jež podle všeho zakrývala ventilační zařízení, v druhém úzké dveře. Hejtman je otevřel a nahlédl do sprchového koutu se záchodem.

„Tady vás zatím necháme,“ Pembroke se podíval na hodinky. „Zbývá vám sto patnáct minut. V devět se přijdeme zeptat, jak jste se rozmysleli. Křičet nebo dělat nějaký virvál nemá cenu, ven to nedolehne. A kdyby přece jen, tak pouze na dvůr, kde touto dobou nikdo není.“ Na odchodu se šéf ještě jednou otočil. „Až přijdete k rozumu, dostanete to moselské, na přání i dámskou společnost. Zatím na shledanou.“ Zavřel dveře a pokynul Kirchlauterovi, aby je zamkl.

Přednosta zasunul do zámku klíč a zamkl je na dva západy.

21.

PŘECE JEN

PŮVODNÍ PROJEKT

Ředitel počkal, až Kirchlauter vykročí po nádvoří k modrému escortu, a pohybem ruky zadržel Normu Lorenzovou.

„Přednosta je dokonale pacifikovaný,“ řekl tlumeně. „Na nějaké postranní akce nebude mít pomyšlení.“

„Jste si tím jistý?“

„Bude přece sedět za volantem kamiónu. Nepoštve celníky proti sobě. Tihle absolventi univerzit sice dovedou spřádat všelijaké rafinované plány, ale neradi nosí na trh vlastní kůži. Ostatně co by to bylo za politickou provokaci, kdyby v tahači seděli falešní řidiči! A kdyby nakonec vyšlo najevo, že jeden z nich neumí ani slovo česky a druhý je emigrant.“

„Asi máte pravdu,“ uznala blondýnka. „To znamená, že už nemusím pana přednostu sledovat?“

„Nemusíte. Už proto ne, že ho příští dvě hodiny budu mít na očích. Pojedu s ním do Neuaubingu za tím maskérem. Seděl v zahradní restauraci a důkladně si oba řidiče prohlédl. Má přímo fotografickou paměť. S radostí obarví Kirchlautera na zrzavo, přistřihne mu obočí a tak dále. Až se vrátíme, zjistím, jestli už Popelka s Hejtmanem změkli. Máte tedy skoro dvě hodiny volna. Skočte si někam na večeři. Uvidíme se zase kolem deváté.“

Lorenzová doprovodila šéfa k modrému fordu a hleděla za vozem, dokud neprojel branou a nezmizel na ulici. Počkala, až za ním vrátný zavře, a zamířila do skladiště. V jedné přízemní kanceláři rozsvítila a posadila se k telefonu. Zdvihla sluchátko a pozorně vytočila sedmiciferné číslo.

„Norma,“ ozvala se. „Ten avizovaný náklad do Švýcarska buď nepojede vůbec, anebo s náhradní posádkou, složenou ze zdejších lidí. Z přednosty Kirchlautera a z nějakého utečence. Krátce a dobře celá operace se zhroutila.“

„Pročpak? Co se stalo?“ zajímal se energický hlas.

„Ti Češi na jednom odpočívadle zjistili, že mají falešný návěs. Nahrála jim náhoda. Než přejeli hranici, namalovali jim nějací uličníci na soupravu prase. Když kresbu odstraňovali, trochu plachtu poškrábali. Tyhle stopy pochopitelně na voze scházely. Klidně tedy porušili celní plombu, podívali se dovnitř, zjistili, že tam jsou samopaly, a pohrozili, že celý náklad prodají konkurenci. Nějaké firmě ze Stuttgartu.“

„Nepříjemný obrat. Pro firmu a svým způsobem i pro nás. Jak reagovali vaši šéfové?“

„Rozhodli se pro druhou variantu. Řidiči zůstanou jistou dobu v separaci, konkrétně v jednom zdejším sklepě, a místo nich pojedou přestrojení a náležitě upravení náhradníci. Jedním z nich bude přednosta. Zatím však ani tenhle plán není jistý.“

„Pročpak?“

„Nemáme potuchy, kde je návěs se zbraněmi. Popelka to neví a zrzek nechce promluvit. Za dvě hodiny se šéf s přednostou vrátí a pokusí se ho přimět k sdílnosti.“

„A kdybych vám řekl, kde ta souprava stojí?“ nadhodil hlas v telefonu. „Jaké by to mělo důsledky?“

„Vy to víte? Jak jste to zjistili?“

„Jsme tu od toho, abychom vždycky věděli všechno.“ Lorenzová okamžik uvažovala.

„Řekněme, že bych jim tu informaci nějak podstrčila. V tom případě by firma mohla realizovat druhou variantu. Náhradníci by se ještě v noci mohli vydat na cestu do Švýcarska. Zítra by se vrátili, kamión by zaparkovali před jedním sexcentrem a uvnitř by policie našla podroušené řidiče z Prahy.“

„Důvtipně vymyšleno,“ vzdychl hlas v telefonu. „Ale mně to není nic platné. V kamiónu bezpodmínečně musí sedět originální posádka z Prahy. Podnikl jsem už určité kroky, které nelze odvolat.“

„Že musí jet originální posádka!“ odsekla nevrle. „Ale jak to prakticky zařídit?“

„Okamžik. Nechte mě přemýšlet,“ neznámý se asi na půl minuty odmlčel.

„Jste tam ještě?“ zeptala se.

„Jistě. Mám určitý nápad. Zkusíme o něm zauvažovat spolu. Normo, co myslíte, že by ti dva z Prahy podnikli, kdyby je teď někdo pustil na svobodu.“

„Těžko říct. Patrně by šli na dvůr, sedli do soupravy s trpaslíky, která stojí na dvoře, a jeli. Vrátnému by nějakou ubalili a svůj návěs odvezli tam, kde nechali náklad zbraní. Prohodili by tahače a pokračovali v cestě ke švýcarským hranicím. Tentokrát skutečně se zahradní keramikou.“

„Správně,“ zaznělo pochvalně ze sluchátka. „Představuji si to také tak. Vlastně jim ani jiná možnost nezbývá. My toho využijeme.“

„Jak?“

„Dvěma kroky. Především pustíme řidiče na svobodu. O to se postaráte vy. Dokážete to?“

Lorenzová se na okamžik zamyslila.

„Proč ne? Mám univerzální klíč, který otevírá všechny zámky v celém skladu. Potichu zajdu do sklepa a odemknu dveře separace.“

„Jak se řidiči dovědí, že je otevřeno?“

„Nevím. Ale něco už si vymyslím. Horší je, že na mě padne podezření. Šéfa může napadnout, že jsem to byla já, kdo Hejtmanovi a Popelkovi pomohl na svobodu.“

„Proč zrovna vy? Kdo zamykal?“

„Kirchlauter. Na dva západy.“

„Výborně. Musíte tedy ředitele přivést na myšlenku, že jednou otočil klíčem doprava a potom zase zpět.“

„Jenže proč by to dělal?“

„Nechtěl riskovat, že bude na hranicích dopaden s nákladem samopalů. Projekt, který připravoval, musel za každou cenu zmařit.“

„To nezní špatně,“ uznala. „Rozhodně to zkusím. Ale i tak je to pro mě dost velké riziko.“

„Normo, tahle akce je tak důležitá, že za ně stojí. Koneckonců to neděláte zadarmo. A kdyby vás vyhodili, obstaráme vám stejně dobré místo.“

„No dobře. A ten druhý krok?“ vzpomněla si.

„Je potřeba vyměnit návěsy. Vrátit na dvůr zbraně. O to se postará náš člověk. Znáte situaci ve skladě, myslíte, že se to dá zvládnout?“

Obchodní referentka vstala, přehodila sluchátko do druhé ruky a pokročila k oknu.

„Teď je tu naprostý klid. Kirchlauterovo komando mastí karty ve vedlejší budově. Mají tam jakousi odpočívárnu. Jinak je tu jen vrátný. Automaticky otevírá vrata, jakmile se před nimi objeví náklaďák.“

„Copak je nekontroluje?“

„Ne. Proč také? Ještě se nestalo, že by k nám omylem přijel někdo cizí. Nebo že by u nás chtěl složit náklad, který nám nepatří.“

„Dobře. Nakonec nám po tom nic není. Ať si to firma řeší, jak chce. Ještě mi řekněte, čím se ty dva návěsy liší. Mluvila jste něco o kresbě.“

„Na kamiónu s trpaslíky je zbytek té dětské malůvky. Ať si váš člověk vezme baterku a na konci návěsu posvítí ze strany na plachtu. Zhruba tam, kde je čumák prasete, je několik škrábanců.“

„Jak to víte?“

„Dávala jsem pozor, když si to Hejtman prohlížel. Ale to není všechno. Musí se ještě prohodit poznávací značky a náklad samopalů znovu zaplombovat. Jestli na to nemáte lidi, tak u nás…“

„Nestarejte se. To je maličkost. Jsme tedy dohodnuti. Vy pustíte řidiče na svobodu a já se postarám o všechno ostatní. Ještě si to musíme upřesnit časově. Kdy se vrátí šéf a obarvený přednosta?“

„Řekli, že přijdou v devět.“

„Hm. Tak si třicet minut necháme jako rezervu. Přesně ve dvacet hodin dvacet pět minut osvobodíte oba řidiče a ztratíte se. Musíte to provést tak, aby nevěděli, komu za to poděkovat. Já zařídím, aby odjeli se správným návěsem. Tím myslím správným z našeho hlediska. Ještě nějaké otázky?“

„Ne. Všechno je jasné.“

„Tak hodně zdaru. Kdyby se vyskytla překážka nebo se změnila situace, tak zavoláte.“

„Spolehněte se.“

Blondýnka položila sluchátko, přistrčila židli na původní místo, a zhasla. Zamyšleně vyhlédla na prázdné nádvoří. Řidiči se asi budou divit. Ale nejvíc Pembroke a Kirchlauter.

22.

VÍLA S ŠEŘÍKOVÝM PARFÉMEM

„To jsme tedy v pěkný rejži,“ sklesle řekl Popelka, když kroky žalářníků dozněly kdesi na schodišti. Velkou tašku s nákupy pečlivě uložil ke stěně a posadil se na válendu. „Přece jen jsme měli zajet na policii a všechno ohlásit. Buďto v Pasově, anebo tady v Mnichově. Asi bysme si nějakej ten tejden poseděli ve vyšetřovací vazbě, ale nakonec by se všechno vysvětlilo, omluvili by se nám a my bysme se vrátili domů. Sice s ostudou, ale domů. Ach jo. Když si představím…“ melancholicky se zahleděl do prázdna.

„Na co myslíte?“ zeptal se Hejtman.

„Ani se neptej, Viktore. Na sobotní oběd. Bude hovězí polívka s játrovýma knedlíčkama a potom svíčková s kopečkem brusinek a s knedlíkem. Ke kávě nejspíš švestkovej koláč. A jestli se nepletu, tak na neděli žena chystá…“

„Nechte toho, pane Popelka!“ chytil se Hejtman za hlavu. „Děláte mi zbytečný laskominy. Radši přemejšlejte, co podniknout, aby to doma nesnědli bez vás. Musíme se odtud dostat pryč!“

„Psst!“ Popelka položil prst na ústa a pátravě se rozhlédl po místnosti. „Ne tak nahlas. Můžou tu mít odposlouchávací zařízení. Určitě nejsme v tomhle sklepním vězení první. Tak nač je zbytečně dráždit.“

„Kašlu na to, pane Popelka. Už toho mám dost.“ Zrzek zabubnoval pěstmi na dveře. „Hej, vy darebáci! Okamžitě nás pusťte ven! Nebo vám z toho udělám kůlničku na dříví! “

Popelka sáhl do skříně na lůžkoviny, načechral si polštář a natáhl se na válendu.

„A zrovna si nesundám boty!“ zavrčel pomstychtivě.

Hejtmana už přešel první nával vzteku. Musel se usmát kolegově protestu.

„Ty, Viktore,“ Popelka si rozepnul knoflíček u košile a uvolnil pásek. „A co kdybychom jim vyhověli a řekli, kde mají svůj návěs? Třeba nás doopravdy za šest hodin pustěj a vrátěj nám naši keramiku. Nakonec co by s ní dělali? Na cestu bychom vyrazili ráno tak kolem čtvrté. Stejně jsme nepočítali, že vyjedeme dřív.“

„Nedělejte si zbytečný iluze, pane Popelka,“ mladší kolega se posadil na druhou pohovku. „Lžou.“

„Proč myslíš?“

„Určitě chtějí zbraně převízt přes hranice na naše papíry. Takže by s nima nemohli bejt za šest hodin tady. Z Mnichova do Curychu a nazpátek, dvojí zdržení na celnici, to se nedá tak rychle stihnout. Kromě toho budou na papírech razítka. Co by ti financové řekli, kdyby tam stejnej kamión za půl dne přijel znovu?“

Popelka se nadzvedl na pohovce.

„Ty myslíš, že nás nechtějí pustit vůbec?“

Hejtman vstal a několikrát přešel zamyšleně po místnosti.

„Nakonec to jsou jen trochu noblesnější gangsteři. Co jim může záležet na nějakejch cizích lidech? Klidně nás třeba zabetonujou. To se teď hodně nosí. Udělá se bednění, asi tak ve velikosti rakve. Když hranol pěkně zaschne, odvezou ho v noci k řece. Žbluňk! A je to. Hledej potom nějakýho Popelku nebo Hejtmana. Kdo ví, kde je jim konec. Prostě se nevrátili z cesty. Asi zpronevěřili trpaslíky a užívají si na Bahamách s barevnejma holkama.“

Popelka se na něho zaraženě zahleděl. Spustil nohy na podlahu a ztěžka se posadil.

„Viktore, to myslíš vážně?“

Hejtman si uvědomil, že poněkud přestřelil, a dal se na ústup.

„Pochopitelně to uvádím jenom jako krajní možnost. Ale taky proto, aby nás ty neradostný perspektivy pobídly k něčemu užitečnýmu. Nemůžeme tady posedávat nebo dokonce polehávat, musíme se postarat, abysme se odtud dostali. A hezky fofrem!“ Hejtman zahájil systematickou prohlídku vězení. Nejprve prozkoumal sprchu a záchod. Za minutu se vrátil do pokoje a zavrtěl hlavou. „Tam bysme se leda mohli spláchnout do odpadu.“ Otočil všechny židle, podíval se pod pohovky a prohmatal čalounění. Potom otevřel zásuvku stolu, nahlédl do skříně na šaty a protřepal přikrývky i polštáře. Našel jen pár starých obrázkových časopisů, smotanou prádelní šňůru a hrst čistých pohledů. Probral je a dva strčil do kapsy. „Tyhle ještě nemám,“ dodal na vysvětlenou. Potom zvedl prádelní šňůru. „Škoda že tu nejsou mříže.“

„Škoda?“

„V Istanbulu jsem seděl v cele vlastně spíš v takový velký kleci, která měla celou přední stěnu jen z mříží. Ten irskej novinář mi vyprávěl, jak na to. Pevným konopným lanem svážete dva pruty těch mříží. Mezi provazy strčíte nějakou tyčku, třeba nohu od židle, a otáčíte s ní tak dlouho, až se lano do krajnosti napne a pruty se začnou prohejbat. Nakonec provaz navlhčíte, on se smrští ještě víc a stáhne mříže k sobě. Vzniklou mezerou se protáhnete. Úplná hračka, co?“

„No jo, ten provaz by se dal namočit pod sprchou. Ale pochybuju, že by byl z konopí. A pak tu nejsou žádný mříže. Takže je to návod pro kočku.“ Několikrát polkl. „Nějak jsem si zrovna uvědomil, že už mám zase žízeň. To dělají ty ostrý salámy, co nám naservírovala Kateřina. Četl jsem, že člověk nevydrží dlouho bez pití.“

„To je pravda. A než zemře, tak zešílí. Vyprávěl mi o tom jeden syrskej pastevec v Hamá.“ Hejtman si posunul do kouta židli, postavil se na ni, a začal ohledávat větrací mřížku. „Našel dva lidi, co přišli v poušti o rozum. Náhodou to byli zrovna řidiči těžkýho náklaďáku, kteří zabloudili a zlomili nápravu. Představte si, pane Popelka, že ten jeden toho druhýho…“

Starší řidič odmítavě zdvihl obě ruce.

„Nech si to na jindy, buď tý lásky. Jako bysme neměli dost svejch starostí.“

„Jo, už mlčím. Tady ten kryt by šlo i bez nástrojů odšroubovat, ale jak na to koukám, ventilační šachta je na normálního člověka moc úzká. Stejně jako na záchodě. To jsou míry leda pro hadího muže. Nebo pro tu madam, co s náma jela v autě. Ta by se určitě protáhla.“ Hejtman slezl ze židle a začal ohmatávat okraje dveří. Klekl si a náhle ožil. „Pane Popelka, pojďte se podívat! Co vidíte?“

„Panty. Docela obyčejný panty.“

„Ano, jsou tady na vnitřní straně, u nás v místnosti. Možná že bysme dokázali dveře vysadit. Záleží na tom, jestli mají u horního okraje trochu vůle.“

Popelka zkusil podebrat prsty dolní okraj dveří. Nešlo to, mezera byla příliš malá.

„Potřebovali bysme něco tenkýho, čím by je šlo nadzvednout.“

Hejtmanovy oči obkroužily místnost.

„Třeba tou mřížkou na ventilaci,“ otevřel kapesní nůž a vylezl opět na židli. „Drží jen na čtyřech šroubech a nejsou moc utažený. Zkusíme to.“

Uprostřed práce ho vyrušilo slabé zaklepání. Ozvalo se tak nečekaně, že Hejtman málem spadl ze židle. Sestoupil dolů a potichu ji vrátil ke stolu. Vyměnil si s Popelkou udivený pohled, pokrčil rameny a zavolal:

„Dále!“

Na pobídku nikdo nereagoval. Neozvalo se ani pípnutí.

Hejtman po špičkách přistoupil ke dveřím a přitiskl k nim ucho. Nic neslyšel, ve sklepení vládlo naprosté ticho. Zlehka tedy stiskl kliku a zkusil otevřít. Kupodivu to šlo. Kývnutím přivolal staršího kolegu.

„Pane Popelka,“ šeptl, „překvapení dnešního dne ještě zdaleka neskončila. Ono snad vůbec nebylo zamčeno. Stoupněte si stranou, ať nejste moc na ráně.“ Rázným pohybem otevřel dveře dokořán a vyhlédl do úsporně osvětlené chodby. Nikde ani noha. Zhluboka nasál vzduch. „Cítíte to?“

„Co mám cítit?“

„Přece šeřík.“

„Myslíš voňavku? No jo, něco tu voní. Ale jen docela slabě. Asi nás osvobodila nějaká žena. Nejspíš Kateřina.“

„Kde by se tu vzala? Možná ani neví, kde mají páni Müllerové skladiště. A proč by to taky dělala? Ostatně, ta používá parfém Charlie. Všiml jsem si ho u ní v koupelně. Voní úplně jinak.“

„Ale kdo to teda byl? Že by Müllerové?“ uvažoval Popelka. „Třeba poslali tu hurisku v podkasanejch kaťatech. Nebo tu hubenou blondýnku. Ale co by z toho měli?“ V očích mu zajiskřil nápad. „Možná nás chtějí sledovat, až pojedeme k jejich soupravě.“

Hejtman pochybovačně zavrtěl hlavou.

„To sotva. Vždyť je to přesně totéž, co jsme jim nabídli sednout do soupravy s trpaslíky, odjet na místo, kde jsou zaparkovaný samopaly, a prohodit návěsy. Ne, za tím musí bejt něco jinýho.“

„Ale co?“

„Teď na to nemáme kdy. Nemůžem riskovat, že se vrátí těch pět rváčů a zase nás tu zamknou. Pojďte, pane Popelka, vypadneme odtud. Nemáme co ztratit.“

Pobrali své nákupy a vykročili do šeré chodby, osvětlené několika holými žárovkami. Potichu vystoupili po schodech do přízemí. Zatím nepotkali živou duši. Ani vílu dobrodějku, která jim odemkla a nechala za sebou jen prchavou vlečku z šeříku.

„Už to mám,“ vzpomněl si Hejtman.

„Co máš?“

„Kdo se voní šeříkovou voňavkou. Paní Müllerová. Ta blondýnka. Cítil jsem to, když mezi náma seděla v autě.“

V bývalé stáji se Popelka zastavil a začal prohledávat kout s chomouty. Zdvihl ohlávku a zklamaně ji zase odložil.

„Co tam děláte?“

„Nic.“ Sáhl pod svazek řetězů, zavěšených na zdi. „Napadlo mě, že tu mohl zůstat bič. Vzpomněl jsem si na náměstka Hroudu.“

„No, to mě podržte! Vás by mohli vystavovat v panoptiku jako vzornýho pracovníka. Venku na nás možná čeká pět vazounů s obuškama, a vy si děláte starosti o kádrovej profil. Vykašlete se na to,“ uchopil kolegu za paži a odtáhl ho k východu. Pak pomalu otevřel dveře na nádvoří. Naštěstí nevrzaly. Asfaltový obdélník tonul v šeru, světleji bylo jen pod dvěma lampami a před okny vrátnice. „Támhle je náš návěs,“ kývl Hejtman k soupravě. „Vidíte někoho?“

„Ne. Je tu jako vymeteno.“

„Tak to zkusíme. Pojďte! Ale potichu.“

V dlouhém stínu návěsu se přikradli k dvířkám tahače. „Určitě nás někdo sleduje. Jen si nejsem jist, jestli nám drží palce, anebo se baví, jak lezeme do pasti,“ šeptal Hejtman. „A podívejte se k vrátnici! Brána je dokořán. To se ani věřit nechce.“ Natáhl se ke klice švédského tahače. „Kabina je otevřená.“ Nahlédl dovnitř. „A klíče jsou v zapalování. Báječný! Máme víc štěstí než rozumu.“

„Určitě je to past. Chtějí nás sledovat,“ sýčkoval Popelka. „Budem je mít neustále v patách.“

„To je jedno. Hlavně že jsme venku a že máme svý trpaslíky.“ Hejtman si položil tašku na zadní sedadlo a nechal si podat Popelkovu brašnu s nákupy. „Nastupte! Ale ne abyste bouchnul dveřma!“ Když se kolega usadil, spustil zrzek okénko, vystrčil hlavu a chvíli poslouchal. „Všude ticho. Nikde se nic nehejbá. Tak jdeme na to!“ Motor okamžitě naskočil, reflektory, obrysová i zadní světla se rozsvítila a tahač s návěsem se na druhou rychlost rozejel k bráně.

Řidiči čekali, že se co chvíli objeví noční hlídač a začne šermovat s revolverem. Ve vrátnici se svítilo, ale jinak se zdála opuštěná. Souprava vyjela na téměř pustou ulici a zabočila vpravo. Hejtman zařadil trojku a přidal plyn. Několikrát pohlédl do zpětného zrcátka a po několika stech metrech ustaraně zavrtěl hlavou.

„To jsem fakt blázen! Zatím se zdá, že nás nikdo nesleduje. Vidíte někoho?“

„Ne. Za náma ani noha.“

Minuli se s protijedoucím autobusem a pokračovali v cestě. Podél kamiónu defilovaly domy kteréhosi mnichovského předměstí a svítící obdélníky výkladů.

„Musíme zjistit, kde vlastně jsme,“ připomněl zrzek. Popelka roztáhl plán Mnichova, který jim půjčil nejstarší z Müllerů, a spustil okénko.

„Na nejbližším rohu přibrzdi a já se podívám, co je to za ulici.“ Vyklonil se z kabiny a ohlásil: „Georgenstrasse. To jsem jaktěživ neslyšel. Moment. Mrknu se do rejstříku.“

Rozsvítil a jeho oči projely po seznamu. „Mají tu tři takový ulice. První je poblíž olympijskýho stadiónu a tam určitě nejsme. To bych poznal. Druhá je v Paneggu a pokračuje do Gräfelfingu.“ Poradil se s mapou. „Jezdí po ní autobus číslo šedesát sedm. A ten jsme před momentem potkali. Jsme teda v jihozápadním cípu města. Teď jde o to, kde jsi zaparkoval ty.“

„Poblíž Murmauer Strasse,“ Hejtman ubral plyn, protože do vozovky vstoupila stařenka s dvěma afgánskými chrty. „Musí to bejt někde v jižní části města. Tou ulicí jsem projížděl od severu k jihu, zahnul jsem doprava a zastavil na parkovišti u nějakýho fotbalovýho stadiónu. Nic lepšího mě nenapadlo.“

Popelka chvilku studoval plán města. Rozhlédl se na obě strany a spokojeně přikývl.

„Všechno v pořádku,“ ožil jako mávnutím čarovného proutku a začal chrlit pokyny. „Na první velký křižovatce zahneme doprava a dostaneme se na Würmtal Strasse. Po ní pořád na východ.“ Asi po deseti minutách jízdy poručil: „Po pravý ruce máme lesní hřbitov, co nás s ním strašil pan Müller. Na jeho konci zahnem doprava.“ Za křižovatkou mávl dopředu. „Až projedeme podjezd, zamíříme doleva. A za pár minut budeme u fotbalovýho hřiště.“

Hejtman ubral plyn, podle kolegových pokynů zabočil a s trochou rozpaku se rozhlížel po okolí.

„Vůbec to tu nepoznávám.“

„Žádný strachy,“ Popelka složil mapu a uložil ji do palubní skříňky. „Přijíždíme z opačný strany.“

Po obou stranách široké komunikace se otevřel výhled do velkého parku. Hejtmanova tvář se rozjasnila.

„Jo, tak tady je mi to povědomý.“ Ukázal doprava. „Támhle je ten fotbalovej stadión. A na konci parkoviště stojí náš tahač.“

„Nic nevidím.“

„Samozřejmě že ne. Postavil jsem soupravu tak, aby nebyla zrovna na ráně.“

Kamión zabočil na rozlehlé prostranství u fotbalového hřiště a zastavil. Motor zmlkl a reflektory pohasly. V odlesku měkkých žlutých světel ze silnice viděli pestře pomalovanou španělskou soupravu. Za ní byl schován jejich tahač.

Hejtman vyskočil z kabiny a zadíval se k silnici. V obou směrech se míhala auta, ale žádné nezastavilo. Opravdu je nikdo nesledoval.

„Nějak tomu pořád ještě nemůžu věřit.“

„Konec dobrý, všechno dobrý,“ pochvaloval si Popelka. „To mi spadl kámen ze srdce.“ Mrkl na hodinky. „Hm. Devět. Přehodíme tahače a vyrazíme na cestu. Někde na odpočívadle si trochu pospíme a ráno můžeme být na hranicích.“

23.

SPOR O MANAŽERSKÉ KVALITY

Pembroke se vysoukal z modrého escortu, sáhl po doutníku, ale jeho ruka se v půlce cesty zastavila. Nevěřícíma očima přelétl nádvoří. Zavřel je a znovu otevřel. Na obraze asfaltového obdélníku se cosi změnilo. Rázně se otočil a jak dravá jarní voda vtrhl do vrátnice.

„Kde je souprava s českým návěsem?“ vyštěkl hned ve dveřích. „A proč jsou vrata…“ nedořekl a sklonil se nad bezvládnou postavou v šedé uniformě. Zřízenec ležel na podlaze a jeho ruka svírala prázdnou láhev. Pembroke ji zvedl, podíval se na vinětu a přičichl k ní. Pak se napřímil a zavolal: „Pane kolego!“

„Ano?“ Kirchlauter, teď už s ostře rezavými vlasy, nahlédl do vrátnice. „Co se stalo?“

„Máte přece oči,“ šéf ukázal na bezvládnou postavu. „Pomozte mi!“

Společnými silami uchopili vrátného a uložili na pohovku.

Kirchlauter mu stiskl zápěstí.

„Tep pravidelný.“ Přednostovy prsty zajely do hustých černých vlasů. „Tady nad uchem má pořádnou bouli. Buď se uhodil, když ožralý padal na zem, nejspíš tady o ten roh stolu. Nebo ho někdo udeřil, polil kořalkou a tu prázdnou láhev mu vrazil do ruky. Až se probudí, dovíme se, jak to doopravdy bylo.“

„Ať se o něj postarají vaši lidé. My dva se podíváme do sklepa. Mám takové nepříjemné tušení…“

Ve dveřích vrátnice se Pembroke téměř srazil s Normou Lorenzovou. Udýchaně se zeptala:

„Nejdu pozdě? Odskočila jsem si na večeři.“

Šéf zachmuřeně ukázal na nádvoří.

„Když jste odcházela, tahač Volvo s českým návěsem tam ještě stál?“

„Samozřejmě.“

„Ale teď už tam není. Brána byla otevřená a vrátného někdo omráčil nebo opil. Pojďte s námi!“

Trojice se vypravila na druhou stranu nádvoří, prošla bývalou stájí a sestoupila do suterénu. Pembroke vytáhl z podpažního pouzdra pistoli a odjistil ji. Postavil se vedle dveří. Rudovlasý Kirchlauter zasunul klíč do zámku a marně se s ním pokoušel otočit. Rozčileně se ohlédl na šéfa.

„Nejde odemknout,“ zašeptal. „Že by nebylo zamčeno?“ Pomalu stiskl kliku a energickým kopancem rozrazil dveře do separace. Po řidičích z Prahy ani stopy. Přednosta nahlédl i na záchod, pod pohovky a do skříně na šaty. „To přece není možné,“ přejel si rukou po čele. „Sám jsem je zamykal. Na dva západy. Neumím si to vysvětlit.“

Ředitel těžkými kroky prošel sklepní místností, prohrábl hrst pohledů na stole a pak se unaveně posadil na jednu z válend. Po chvíli zdvihl oči a výhružně si Kirchlautera přeměřil.

„Proč jste sem nepostavil někoho na stráž?“ zeptal se suše.

„Nenapadlo mě, že by to bylo zapotřebí. Dveře jsou pevné, z dvojitých dubových fošen, zámek patentní.“

„Máte tu šest lidí. Co tedy dělají?“

„Předpokládám, že studují konspekt druhé varianty. Dal jsem jim v tom směru pokyny.“

„Říkáte druhé varianty,“ opakoval Pembroke s ironickým podtónem. „Co na ní mohou ještě studovat? Prakticky je uzavřena. Výsledky vidíte,“ mávl rukou kolem. „Otřesná bilance. Nejenže je pryč zásilka samopalů, ale teď i náklad keramiky. Navíc zmizeli i ti dva řidiči. Skupina, která je měla hlídat, nejspíš někde chrápe. Komando, které má po městě prohledávat parkoviště, určitě sedí v nějaké knajpě a dává si do trumpety. Prostě katastrofa. Fiasko, jaké tahle firma ještě nezažila.“

„Promiňte, pane řediteli, ale musím připomenout…“ Pembroke velitelským gestem Kirchlautera umlčel. „Naše pobočka zklame důvěru perspektivního a solventního zákazníka. Prakticky ho přihraje konkurenci.“ Vstal a navztekaně překřižoval místnost. „Kromě toho vykážeme miliónovou ztrátu.“ Mrazivě se pousmál. „Přijdeme také o přednostu oddělení zvláštních operací. Ale to vlastně nemůžeme pokládat za ztrátu, ale za zisk. Ano, za jediný zisk, který nám z té nepodařené akce vyplyne.“ Zastavil se před Kirchlauterem a zahromoval: „Předpokládám totiž, že ještě teď večer požádáte o okamžité uvolnění z funkce a dáte výpověď. Ujišťuji vás, že bude s povděkem přijata. Dokonce jsem přesvědčen, že to pro firmu bude neobyčejně šťastný den.“

Kirchlauterovi zacukalo v tváři a ústa se mu stáhla do úzké a zlověstné čárky.

„Plně s vámi souhlasím, pane řediteli, že my dva skutečně tvoříme nesourodý tým. Těžko můžeme působit na jednom pracovišti. Je to zdroj neustálých potíží. Vyvstává ovšem otázka, kdo by měl z toho podivného tandemu vystoupit,“ začal zdvořile a klidně. Pak ztratil sebeovládání. Nahromaděné ponížení jako by se změnilo v třaskavinu, která právě vybuchla a zlomila v něm všechny zábrany. „Já totiž nesnáším,“ zvýšil hlas, „když mi poroučí nepodařená karikatura ředitele. Když mě chce komandovat strejc s prázdnou makovicí, který si hraje málem na kmotra.“ Začal křičet: „Jak by mohla prosperovat filiálka, v jejímž čele stojí nepodařený diletant, nedouk z pomocné školy, zchátralé individuum, které má případné zbytky mozku permanentně naloženy v lihu!“

Pembroke naklonil hlavu, jako by nemohl věřit tomu, co slyší. Pak zrudl a zasípal:

„Cože? Co jste to řekl? Diletant… se zbytky mozku … v lihu …“ Zdvihl ruku, aby si Kirchlautera přitáhl, ale ten stačil uskočit za stůl.

„Buďte trochu realista a pokuste se podívat pravdě do očí,“ útočil přednosta. „Copak může něco řídit stvoření, které disponuje intelektem průměrného šimpanze a liší se od něho jen vzhledem? A to jen proto, že opice zatím nenosí proužkované kravaty a manžety se zlatými knoflíčky. Pane, vždyť vy máte kvalifikaci leda tak na louskání vlašských ořechů nebo na míchání povidel! A vy byste chtěl obchodovat? Vydávat se za úspěšného manažera? Vy byste mě rozesmál!“

„Jste propuštěn!“ zařval šéf. „Na hodinu propuštěn. Ihned a neodvolatelně. Koukejte okamžitě zmizet!“

Kirchlauter mávl rukou a otočil se k odchodu. Ve dveřích se ještě jednou obrátil.

„Ještě něco. Hrozně se mýlíte,“ řekl jedovatě, „když si ve svém slepičím mozečku namlouváte, že mi přišijete fiasko té operace a umyjete si nade mnou ruce. To se vám nikdy nepodaří. Před svědky jste převzal bezprostřední řízení operace. Podepsal jste její projekt. Kromě toho mám všechny vaše pokyny nebo spíš zmatené bláboly nahrány na pásce.“ Přednosta sáhl do náprsní tašky a ukázal šéfovi malý, plochý magnetofon. „Tedy, pane Pembroku, vemte na vědomí, že jestli někdo požádá o zproštění z funkce, tak to určitě nebudu já. Zkuste hádat, kdo to bude.“ Posměšně připojil: „Pokud to ovšem neklade příliš velké nároky na vaši intelektuální kapacitu.“

Šéf zdvihl obě ruce a zaťal pěsti. Pak jedinou ranou přerazil desku stolu. Sklepní místností zavířila sprška pohlednic a ohmataných časopisů.

„Cirkusácké triky,“ pohrdlivě utrousil Kirchlauter. „Na to vás užije. Možná by stačily, abyste s nimi mohl vystudovat na nějakých jarmarcích. Ale ne na to, abyste mohl někoho nebo něco řídit. Jste jak stará mušketa, dobrá leda do vitríny. Feldvébl od dragounů, který zabloudil do současnosti. Jděte se vycpat!“

Ředitel uchopil kovovou židli a mrštil jí do dveří. Přednosta uhnul a pro jistotu přidal do kroku. Schody do přízemí vyběhl po dvou. Provázel ho výběr nejšťavnatějších nadávek.

Unavený a zničený Pembroke se sesul na válendu a zavřel oči.

Norma Lorenzová, která beze slova sledovala výstup, vytáhla z vnější strany zámku klíč a zasunula ho zevnitř. Zamkla a sklonila se k šéfovi.

„Uklidněte se, pane řediteli,“ natřásla polštář a zasunula mu ho pod hlavu. „Budu o vás pečovat,“ rozvázala proužkovanou kravatu a rozepnula košili. „Já pro vás udělám všechno,“ zašeptala. „Úplně všechno.“

24.

BÁDÁNÍ

NAD VÝTVARNÝM DÍLEM

Popelka obešel kabinu tahače Škoda a otevřel ho, aby se přesvědčil, je-li tam všechno v pořádku. Zrzek se zatím vypravil na obhlídku návěsu. Navyklým pohybem odhrnul plachtu nad celní plombou. Zastavil se a hodnou chvíli na ni nepohnutě civěl.

„Vytoč nohy!“ křikl zpředu Popelka.

„Moment!“ Hejtman osahal plombu a nechápavě potřásl ohnivou kšticí. „Pojďte, sem, pane Popelka, a o něco se opřete, abyste neupadl. Objevil jsem další příspěvek do dnešní sbírky záhad a podivnejch okolností. Podařenej příspěvek.“

„Co zase?“

„Vzpomínáte si, co jsem provedl na odpočívadle u Neuhausenu?“

„Samozřejmě. A proč?“

„Přeřízl jsem tam celní provaz, abysme se mohli kouknout, co to vlastně vezeme. Vy jste byl přece u toho a můžete potvrdit, že si nevymejšlím.“

„Ano. A co má bejt?“

„Teď jsou provaz i plomba v úplným pořádku.“

„Ukaž!“ Popelka pozorně ohmatal šňůru. „Na mou duši. Jak je to možný?“ Udělal několik kroků a sáhl na okrovou plachtu. „A co to nakreslený prase?“

Hejtman skočil pro baterku a posvítil ze strany na plachtu. Objevily se zřetelné stopy po výtvarném díle Ferky Lakatoše. Řidič přejel prsty po rypáku zvířete.

„Všechno souhlasí. I ta poškrábaná plachta.“

„Ale vždyť přece …“ Popelka se bezradně ohlédl k soupravě, s níž před chvílí přijeli k fotbalovému stadiónu. „Tam na dvoře jsme prohlídli návěs …“

„Podíváme se znovu.“

Oba řidiči důkladně prozkoumali i druhé vozidlo. Ve světle baterky se i tam objevila silueta prasete a zrzek nahmatal škrábance. Oba návěsy teď byly navlas stejné.

„Nemá cenu, abychom tu pobíhali sem a tam. Pojďme si raději sednout do kabiny,“ navrhl Hejtman. Když se uvelebili na sedadlech, otevřel novou krabičku cigaret a nabídl kolegovi spartu.

„Dík,“ Popelka škrtl zapalovačem. „Jsem z toho janek. Co si teď počneme? Napadá tě něco?“

„Dávají nám silný kapky,“ uznal mladší kolega a otevřel popelník. „Zelený malůvky i škrábance jsou na stejným místě a není mezi nima vidět rozdíly. S baterkou a uprostřed noci těžko poznáme, co je originál a co kopie.“ Pootevřel okno a zahleděl se k druhé soupravě. „Musíme na to jinak.“

„Ale jak?“

„Úvahou. Přemejšlením. Je to vlastně taková hádanka, zkouška našeho smyslu pro logiku. Mám v Mikulově tetu, která hrozně ráda luští všelijaký šarády. Nejen křížovky v těch je úplnej přeborník ale i koníčky, královský procházky, přesmyčky, přísvojky, klíčovky, buňkovky, roháčky, hřebenovky, doplňovačky-“

„Přestaň, Viktore! Teď není zrovna vhodná chvíle na školení o hádankách.“

„Máte úplnou pravdu,“ Hejtman se omluvně usmál. „No, když tu není teta z Mikulova, musíme si s tím poradit sami. Člověk by si měl především ujasnit, o jakou hádanku jde. V našem případě o přesmyčku. Jenomže ne o tu slovní.“

„Viktore!“ Popelka se na kolegu prosebně zahleděl. „Jen klid, teď už doopravdy mířím k jádru věci. Napřed probereme podezřelý nebo alespoň neobvyklý okolnosti dnešního podvečera. Po příchodu do skladu jsme si mohli důkladně prohlídnout návěs na nádvoří, abysme se ujistili, že je doopravdy náš. Ze sklepa jsme se dostali neuvěřitelně snadno, prakticky bez vlastního přičinění. Někdo nám potichu odemkl dveře a ještě zdvořile zaklepal, aby nás upozornil, že můžeme bez problémů vypadnout.“

„Opravdu zvláštní,“ uznal Popelka.

„Ale to není všechno. Nepochopitelný události a náhody pokračovaly na nádvoří. Dvířka švédskýho tahače nebyly zamčený, klíč vězel v zapalování a široko daleko žádnej hlídač. Vrátnej si dával dvacet, vrata byla dokořán. Jakmile jsme nastartovali, měl vypuknout poplach a obchodníci se zbraněma si měli rvát vlasy. Ale nic se nedělo a cestou nás nikdo nesledoval. Nezdá se vám, pane Popelka, že těch příznivejch okolností je trochu moc najednou?“

„Třeba s náma někdo sympatizuje a tajně nám pomáhá. Kumpáni pana Müllera se mohli pohádat a navzájem si házej klacky pod nohy. Třeba se nemůžou dohodnout, jak si rozdělej úplatky, provizi nebo něco podobnýho.“

„No prosím, ani tohle se nedá vyloučit,“ zrzek pokrčil rameny, nechtěl to staršímu kolegovi vyvracet. „Ale existuje ještě řada dalších vysvětlení. A mezi nima i jedna zvlášť znepokojivá možnost. Že obchodníci se zbraněma to všechno na nás nastražili. A že my jim lezem do pasti. Vlastně se do ní přímo hrnem a ještě si libujem, že jsme báječný pašáci.“

„Nastražili? To nechápu. Jak?“

„Představuju si to asi takhle: Páni Müllerové od samýho začátku věděli, kde kamión parkuje. Modrej escort nás pronásledoval tak okatě, aby upoutal naši pozornost a abysme si nevšimli, že nás sleduje ještě další vůz. Anebo je v tom návěsu se samopaly zamotanej nějakej radiomaják, podle kterýho ho můžou zaměřit.“

„A proč by teda ztráceli čas, vyjednávali a tahali z nás rozumy?“

„Aby zakryli skutečný úmysly. Zatímco jsme seděli v tom sklepním vězení a přemejšleli, jak se dostat na svobodu, někdo prohodil oba návěsy. Trpaslíky…“ nedořekl.

Za španělskou soupravou se ozvaly nejisté kroky a oba řidiči strnuli. Za okamžik si ulehčeně vydechli. Po parkovišti vrávoral starší pán a s jezevčíkem na vodítku směřoval k obytným domům na jižním konci parku. Nebylo zcela jasné, kdo koho vede, jestli člověk psa, nebo naopak.

„Trpaslíky odvezli k fotbalovýmu hřišti,“ pokračoval Hejtman. „A samopaly před práh našeho vězení. Protože museli počítat s možností, že si návěs ještě jednou prohlídnem, namontovali na náklad zbraní nový celní provaz a padělali plombu. To ostatně museli udělat už kvůli odbavení na celnici. Nějakej další expert mezitím překreslil na plachtu to prase a na rypáku trochu poškrábal plachtu. Pochopitelně přehodili i státní poznávací značky.“

„Takže ta naše se vrátila zpátky na keramiku.“

„Ano.“

„Z technickýho hlediska to možný je,“ uznal Popelka. „I časově by se to dalo stihnout. Měli na to takřka půldruhý hodiny. Ale pořád mi nejde na rozum, co si od toho ta sebranka slibovala. V čem vlastně ten podraz vězí?“

„No, řekli si, že když člověk odněkud utíká, tečou mu nervy a nemá čas na dlouhý přemejšlení. Počítali, že jakmile se dostaneme ze sklepa ven, zasedneme bez váhání za volant tahače a dupneme na plyn, abysme byli co nejdřív tady.“

„Tyhle počty jim vyšly.“

„Předpokládali, že k návěsu, který jsme přivlekli z nádvoří, připojíme náš tahač, prohodíme čísla, a co nejrychleji vyrazíme k hranicím. Ve skutečnosti aniž bychom co tušili - propašujeme do Švýcarska ten náklad samopalů. A tak se přece jen uskuteční jejich původní plán.“

Popelka několikrát rozčileně zabafal.

„Taková drzost!“ zahromoval. „Hezky rafinovanej plán.“ Po odmlce luskl prsty. „Ale my ho můžeme překazit. Sedneme tady do našeho tahače, necháme za ním návěs, který k němu dal pan Müller připojit, a vyrazíme na cestu. Je to vlastně kouzelně jednoduchý.“

„No jo,“ mladší člen posádky si nešťastně prohrábl zrzavou kštici. „Vy si řeknete kouzelně jednoduchý.“

„A není?“

„Ani trochu.“

„A v čem zas vidíš problém?“

„Uvědomte si, pane Popelka, že se celý tohle řešení zakládá jen na mý úvaze. Nemáme nic hmatatelnýho, o co bysme se mohli opřít. Ty dva návěsy jsou v tuto chvíli nachlup stejný. Až na náklad ovšem. A teď si představte, že ty moje logický kombinace neseděj. Že jsou jen výplodem předrážděný fantazie. Koneckonců kdo může vědět, co se odehrává v hlavách takovejch napůl obchodníků, napůl gangsterů?“

„To všechno je pravda, ale my přesto potřebujeme vypadnout, a hlavně s tím správným nákladem. Já jsem přesvědčenej, žes to vymyslel dobře. Na co ukážeš, s tím pojedeme.“

Hejtman si utrápeně povzdechl.

„No jo, ale tím po mně chcete, abych si vzal na svědomí rozhodnutí, na jehož základě se oba dva můžeme dostat do kriminálu a republika utrží pěknou mezinárodní ostudu. Na strojařině jsem neobstál, ženu mi přebral skokan přes koně našíř, kde se objevím, tam vyvolám nějakou pohromu, dokonce i v pojišťovně mají ze mě hrůzu, ačkoliv řádění živlů je jejich denní chlebíček.“

„Nikdo není docela bez chyby,“ utěšoval ho Popelka.

„Přesto mám právě já něco tak důležitýho rozhodnout! Co když je to všechno úplně jinak! Staršího Müllera dejme tomu trefil šlak, ve skladu nastalo bezvládí a zaměstnanci se s nakradenejma věcma rozutekli domů. A díky mejm nevydařenejm spekulacím přivezeme na hranice nebo až do Curychu náklad automatů. Celníci sundají plombu. Zkuste si představit ten tanec, kterej pak začne! A co by tomu řekli naši obchodní partneři?“ Hejtman rozhodil rukama. „Jak bych si to zodpověděl před vaší rodinou? A před podnikem?“

Popelka se zamyšleně zahleděl k druhé soupravě. Naposledy zabafal a zamáčkl nedopalek v popelníku.

„Prosím tě, Viktore,“ požádal po chvilce mlčení, „vysvětli mi tu záměnu ještě jednou. Hezky pomalu, zřetelně a hodně jednoduše. Mysli si, že mám dlouhý vedení. Nakonec nebudeš daleko od pravdy. Po takovým dni nemůžeš čekat, že si budu libovat v úsudkovejch příkladech a rovnicích.“

„Podle mýho názoru nás Müller a jeho poskokové na svobodu pustili záměrně. Očekávali, že na nádvoří sedneme do soupravy, která tam stála, tady na parkovišti bez přemejšlení vyměníme tahače a budeme upalovat do Švýcarska. Proto nám během pobytu ve sklepě podstrčili na dvůr náklad samopalů.“

„Jenomže my jim vypálíme rybník a pojedeme s tím druhým návěsem. S tím, co čekal tady u stadiónu. Je mi to jasný.“ Po odmlce dodal: „A není to jen tvoje úvaha.“

„Jak to myslíte, pane Popelka?“

„Je to naše úvaha. Naše společný rozhodnutí.“ Pousmál se. „Víš, Bublák někdy bručí, že jsem slepičí prdelka, která vykecá i to, co neví. Asi to vidí správně. Taky se o mně povídá, že jsem pověstnej panikář, pořád maluju čerty na zeď, panáčkuju před šéfy a já nevím co ještě.“

„Nic takovýho jsem neslyšel,“ namítl Hejtman.

Popelka však jeho poznámku nevzal na vědomí.

„Obyčejně si říkám, že je to hodně přehnaný,“ pokračoval. „Ale ve slabších chvilkách připouštím, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Ale ještě nikdy a nikdo mi nemohl předhodit, že jsem na kamaráda ušil boudu, že jsem se pokusil schovat za parťákovu chybu nebo že jsem se po něčích ramenech šplhal nahoru. Nakonec kam nahoru? Bude mi padesát, na mezinárodních trasách skončím a na domácích je práce dost a dost. Když ti teda říkám, že je to naše společný rozhodnutí, tak to nemyslím jen pro případ, že nám po návratu budou poklepávat po ramenou, ale i pro tu horší eventualitu. Pro případ, že nám ta svíčková s brusinkama uteče.“ Natáhl se na zadní sedadlo a uchopil tašku s rodinnými nákupy. Otevřel dveře a pobídl kolegu: „Posbírej si taky všechny věci a přesedneme do naší soupravy. Ať už jsme odtud. Náklad trpaslíci. Směr Bodamské jezero. Tak pojď, jdeme na to!“

25.

PŘEDSTAVENÍ U JEZERA

Kamión se řítil nocí po silnici číslo dvanáct na jihozápad. Minul severní cíp Ammersee, vyhnul se Landsbergu a u Buchloe zabočil na jih. Poblíž Kaufbeurenu si řidiči udělali přestávku, aby se trochu prospali. Popelka nařídil cestovní budík na čtyři hodiny ráno, natáhl se na zadní sedadlo a zachumlal se do červené deky. Mladší řidič se uvelebil vpředu. Hlavu si podložil plátěnou taškou s prádlem a rezervními kalhotami.

Probudili se trochu rozlámaní. Kabina tahače není zrovna nejideálnější ložnice. Popelka si protřel oči a mrzutě sáhl po termosce.

„Prázdná,“ otočil ji dnem vzhůru. „Měli jsme někde v hospodě natankovat kafe.“

Hejtman udělal venku několik dřepů a dvacetkrát oběhl soupravu. Celý udýchaný se přihrnul za volant.

„Až zahlídnu nějaký motorest, zastavím. Už i proto, abysme se umyli a dali do pořádku. Když se ráno neoholím, tak se celej den cejtím nesvůj.“

Popelka si roztáhl na kolenou silniční mapu, rozsvítil a na okamžik se do ní zahloubal. Ukazovákem chvíli bloudil po jižním cípu Bavorska.

„Jestli se nemejlím, za chvíli kolem jednoho motorestu pojedeme. Na jaře jsme tam s Bublákem jedli, mají otevřeno nepřetržitě. Tam si dáme pořádnou snídani. Po tom včerejšku si ji určitě zasloužíme. Nehledě na to, že já jsem se v té zahradní restauraci nijak zvlášť nenajedl.“

„Vždyť tam bylo tolik dobrot!“

„No jo. Ale když bruslím na tenkým ledě, tak mi moc nechutná.“

„Řekněte, až budeme u toho motorestu,“ připomněl Hejtman. „Poslední snídaně na svobodě musí stát za to. Docela bych si dal nějakou minutku. Pochybuju, že ve zdejších kriminálech servírujou bifteky. V tom tureckým teda nebyly.“

„Nezačínej s legráckama. Ještě něco přivoláš,“ Popelka stáhl okénko a pověrčivě si odplivl. „Můžeš jet!“

„Už mlčím,“ Hejtman nastartoval, zařadil rychlost a po chvíli zabočil na silnici číslo dvanáct. Provoz tu byl zatím minimální. Stupeň jedna, řekli by v pražské Zelené vlně. „Ale vy jste mi ještě nepověděl, jak to na zdejší celnici chodí.“

„Jako na každý jiný. Bubláka a mě tady už znají. Ze začátku nám tu a tam otevřeli plombu a podívali se do návěsu, ale to už je dávno. V posledních letech nám náklad vždycky odbavovali až ve velkoobchodním skladu v Curychu.“ Vzpomněl si. „Na té celnici mají taky čuchacího psa na drogy. Všechno tam jde jak na drátkách, určitě se nezdržíme dlouho.“

Pár kilometrů ujeli mlčky.

„Už se blížíme k motorestu,“ všiml si Popelka návěstní tabule. „Uber plyn!“

Hejtman přeřadil na nižší rychlost, zapnul blikač a zabočil na parkoviště. V umývárně se dali do pořádku a zamířili do lokálu. U půlkruhového barového pultu si objednali po bifteku s pomfrity a nechali si termosku naplnit horkým espresem.

„Jednou jsem se dlouho díval na řecký celníky na jugoslávskejch hranicích,“ vykládal Hejtman při jídle. „Štampilkovali pasy a papíry jak v zrychleným filmu. Řeknu vám, ten člověk se snad na auťák s pasažéry ani nepodíval. Takhle to běželo půl hodiny nebo třeba hodinu. Pak se najednou ruka s razítkem zastavila ve vzduchu, kolem vozu se vyrojilo několik chlapů v uniformách. Zajeďte tady na odstavnou plochu! Všichni si vystupte, otevřete motor a kufr, račte do budovy k osobní prohlídce, ano, paní, vy také! A skoro vždycky něco našli. Tak třeba ta dvojice s malou holčičkou, kterou jsem tam viděl, měla v ostřikovači místo vody roztok nějakýho narkotika.“

„No jo, pašuje se všelicos,“ souhlasil Popelka. „A lidi vymejšlejí stále nový triky. Tuhle jsme s Bublákem viděli, jak jedna paní při celní prohlídce jedla chleba s máslem a salámem. Představ si, že mezi těma krajícema měla vedle uheráku i zlatý prstýnky.“ Smutně se pousmál. „Ale ještě jsem neslyšel o řidičích, kteří by nevěděli, jestli skutečně vezou to, co mají zapsaný v papírech.“

„Když jsem tam na odpočívadle usínal, najednou mě napadlo, jak jsme ty návěsy mohli rozlišit. Jenže to už bylo pozdě. Měli jsme popojet s jedním nákladem a hned nato s druhým. Jednou by motor táhl líp, podruhý hůř. Hned bysme věděli, který vozidlo je těžší a kde teda jsou samopaly. To víte, měl jsem vztek, že mě to nenapadlo hned v Mnichově.“

„Nedělej si výčitky,“ chlácholil ho Popelka. „Na rovině ten rozdíl tak hned nepoznáš. Musel bys stoupat do kopce. A kolem toho fotbalovýho hřiště žádnej nebyl.“

Zrzek se rozpačitě zadíval na staršího kolegu.

„Moc mě to bude mrzet, jestli o tu svíčkovou přijdete.“

„Jestli o ni přijdeme,“ významně ho Popelka opravil. „Tím chcete říct…“

„Že k nám samozřejmě na sobotní oběd přijdeš. Máme domek v Modřanech. Nic velkýho, ale zato se zahrádkou. Z Chodova to máš kousek, vezmeš to přes Písnici a Libuš.“

„Takže poznám tu umělkyni osobně.“

„Umělkyni? Jakou?“

„Přece tu virtuózku na makový buchty.“

Popelka se polichoceně uculil. Asi jako mistr, který slyší chválu na svou nejoblíbenější žákyni.

„Myslíš Jitku? Pochopitelně, že ji poznáš. Když jí řeknu, že jsi vyhlášenej buchtovej labužník, dá si na nich zvlášť záležet. Mohla by taky udělat štrůdl. Kamaráde, to ti je pochoutka! Nebo rakvičky s pařížskou šlehačkou. To je její specialita. Sama je peče.“

Hejtman spořádal poslední sousto a odložil příbor. „Raději obraťte list, pane Popelka.“ Dopil kolu a sáhl po krabičce cigaret. „Ta vězeňská strava by mě pak štvala dvojnásob. Kdybyste věděl, jaký blafy nám nosili v tom istanbulským kriminálu! Bejt tureckým zločincem, tak se už kvůli tý menáži okamžitě polepším.“

„Zaplatíme a pojedeme. Ať už to máme za sebou.“ Dvojice řidičů, teď vymydlená, oholená a dobře najedená, se vrátila k soupravě a vydala se na delší cestu k švýcarským hranicím.

Vyhnuli se městu Kempten a pokračovali k Isny. V probouzejícím se dni začaly kolem vyrůstat přes tisíc metrů vysoké vrcholy a znatelně se ochladilo. U Optfenbachu Popelka otevřel palubní skříňku, vytáhl tašku a začal kontrolovat doklady.

„Za chvíli jsme u Bodamskýho jezera,“ řekl na vysvětlenou. „Najedeme na dálnici a po ní se dostaneme až na celnici.“ Mrkl do zpětného zrcátka. „Za námi je švédskej kamión a hezky si to upaluje. Na vhodným místě mu dej znamení a nech do předjet. Pak se za ním drž. Určitě má taky namířeno na švýcarský hranice.“

V závěsu za soupravou ze Stockholmu vpluli do rozlehlých prostor celnice a zabočili do pruhu, vyhrazeného pro mezinárodní kamionovou dopravu.

„Škoda že teď není vidět na jezero. Leží tady vpravo. Je asi dvanáctkrát větší než Lipno. Obyčejně je tam spousta plachetnic, samozřejmě nejvíc odpoledne a podvečer. A přímo před náma je Bregenz, první švýcarský město, kterým projedeme.“ Popelka se vyklonil z okénka. „Dneska je tam nějak živo,“ referoval přes rameno kolegovi. „Jako by tam chtěli natáčet film. No jo, vidím několik kamer, všelijaký světla, taky spoustu aut, ale žádný herce.“

Hejtman sebou trhl.

„Co jste to řekl? Kamery? Světla? Že by přece…“ Zastavil za švédským kamiónem, vyhodil rychlost a zatáhl za ruční brzdu. „Jdu to omrknout.“

Otevřel dvířka, seskočil dolů a opatrně vyhlédl. Kolem jedné z odbavovacích plošin stála nejméně desítka reflektorů. Po betonu se klikatila spleť kabelů, mezi nimi se proplétali osvětlovači, fotoreportéři a lidé s mikrofonem v ruce a magnetofonem přes rameno. Vedle jedné z kamer divoce rozhazoval rukama holohlavý chlapík v plandavém svetru s norským vzorem. Hned nato schváceně klesl do skládacího křesla. Starostlivá asistentka mu osušila čelo a podala nacpaný čibuk. Vzadu za plošinou se rýsovala silueta televizního přenosového vozu.

Při pohledu na to hemžení Hejtman málem zkameněl. Jeho obavy se potvrdily. Loudavě se vrátil do kabiny tahače a ustaraně se podíval na staršího kolegu.

„Tak jste se mýlil, pane Popelka,“ zabouchl dveře. „I herci už jsou na místě. Abyste rozuměl ty kamery, reflektory a všichni ti lidi kolem čekají na nás. Už jste někdy účinkoval v televizi? Já jo. Přejel jsem přes křižovatku, kterou zrovna filmovali pro motoristický vysílání. Asi půl vteřiny byl vidět můj levej loket.“ Prohlédl si kolegu a narovnal mu kravatu. „Ještěže jsme se v tom motorestu oholili. Kdyby nám to dali vědět předem, tak bych si vzal čistý tričko a vyblejskal boty.“

„Že čekají na nás?“ Popelka si rukou přejel po holém temeni. „Tím myslíš …“

„Už je to tak. Ten návěs se samopalama nám podle všeho podstrčili, aby nás s nima mohli dopadnout. Za široký asistence novinářů, rozhlasu a televize. Rafinovaně vymyšlený.“

„Pěkná lumpárna!“ Popelka se znovu vyklonil z kabiny a obhlédl přípravy na odbavovací ploše. „Asi máš pravdu. Na koho jinýho by tu čekali?“

I když teď za ranního rozbřesku bylo poměrně chladno a osvětlovači se choulili do bund, svetrů a dek, Hejtman si musel zápěstím otřít zpocené čelo.

„Že já se nedržel té strojařiny! Měl jsem poslechnout tátu a ten ročník si zopakovat. Místo klidnýho místečka v Královopolské mám šanci vejít do moderních dějin jako největší československej blb. Protože vyjet z domova s nákladem trpaslíků a nechat se přistihnout se sbírkou zbraní pro nějaký teroristy, to tu ještě nebylo a hned tak nebude!“ Nešťastně se podíval na kolegu. „Pane Popelka, vždyť v těch Šlapanicích mě snad budou muset vymazat z matriky!“

„A víš, jak je mně? Žaludek mám jak na vodě a jdou na mě mrákoty,“ sklesle řekl Popelka. „Ale co naděláme? Podívej, Švéd už nahodil motor. Tak zatni zuby, hod tam malou dvojku a popojeď taky. Ti muzikanti si už ladí fidlátka. Nesmíme je nechat čekat. Ať už to máme za sebou.“

Kamión se světle okrovou plachtou popojel do výhně reflektorů. Do shluku lidí na betonové ploše jako by píchl šídlem. Člověk v plandavém svetru vyskočil jak čertík ze škatulky, zamával čibukem a začal chrlit pokyny. Osvětlovači honem zažíhali další světla, kameramani namířili objektivy na dvířka kabiny a fotoreportéři zacvakali spouštěmi. Souprava zazářila ve spršce bleskových světel a několik racků zděšeně uletělo k jezeru.

„To je ale tyátr,“ zaúpěl Popelka. „A my v něm máme účinkovat! Ach jo.“

Popadl tašku s doklady, hřebenem si přejel torzo vlasů a vyskočil přímo do snopů ostrého světla. Hned po něm se z tahače vynořil Hejtman a v zástupu to užasle zašumělo. Takové vlasy se hned tak nevidí. Několik fotoreportérů odložilo přístroje s černobílým filmem a sáhli po aparátech s barevným.

„Pěkně vás vítám, pane Popelka,“ celník měl pod nosem zplihlý knírek a oči plné rozpaků. „Promiňte tu podivnou asistenci,“ řekl tlumeně, „ale já za ni nemůžu. Jsem tu moc malej pán.“ Převzal svazek dokladů a zalistoval v něm. „Koukám, že máte novýho spolujezdce. Copak je s panem Bublakem? Na dovolené?“

„Zlomil si v neděli nohu a leží v sádře. Tak jsem na pár tejdnů dostal novýho parťáka.“

„Prosím vás! A to při nějaké havárii?“

„Jak se to vezme. Havaroval totiž na koloběžce. Ukazoval vnukovi, jak se na ní jezdí, a skončil v příkopu. Do sanitky ho museli odnýst na nosítkách. Ale ne abyste mu něco říkal, až se tady zase objeví. Je na to dost háklivej a nechce, aby se o tom vědělo.“

„Jeden by neřekl, co se všechno může stát.“ Celník odtáhl řidiče z dosahu mikrofonů a ztišil hlas. „I tady se dějí věci, že se člověk nestačí divit. Dostal jsem pokyn, abych vám otevřel celní plombu a překontroloval, jestli náklad souhlasí s tím, co je deklarováno v papírech. To nařízení přišlo shora. A tady těm kolem mám všemožně vyjít vstříc. Tak doufám, že máte všechno v pořádku. A že to policejní auto, co parkuje támhle za budovou, sem jelo zbytečně.“

„Když musíte, tak musíte,“ rezignovaně řekl Popelka. „Pojďme na to, abysme tady to ctěný shromáždění zbytečně nepřipravovali o čas. Třeba by kvůli nám zmeškali nějakou jinou senzaci. Modrovouse nebo dvouhlavý tele. To bychom si nemohli vzít na svědomí.“

Celník potlačil úsměv a s dvojicí řidičů vykročil k zadní části návěsu. Televizní kamery, baterie reflektorů, lidé s mikrofony a zástup fotografů se jak dravá řeka valil za nimi. Ke slovu přišly lokte, každý hledal nejvýhodnější pozici.

O zád vozidla se opřely světelné kužely a objektivy se soustředily na celníka s knírkem, který si pozorně prohlédl plombu, spokojeně přikývl a chystal se ji odstranit. Popelka cítil na krku kameramanův vzrušený dech.

Chlapík v plandavém svetru rozčileně poskakoval po plošině, zakopával o kabely a stojany, co chvíli se chytal za hlavu, ale přesto neúnavně chrlil nepřetržitý proud instrukcí: světlo rozptyl pravá detail, levá švenkovat detail rukou a plomby detail té zrzavé palice -

Hejtman se pohoršeně ohlédl. Měl chuť si s tím člověkem promluvit a trochu ho přiučit společenskému taktu, ale za dané situace si ji musel nechat zajít.

K celníkovi se připojil pomocník v úplně nové pracovní kombinéze s mnoha kapsami a zvedl okrovou plachtu. Objevily se pečlivě srovnané bedny. Zástup kolem vozidla ztichl v napjatém očekávání, reportéři natáhli ruce s mikrofony.

„Co to v nich vezete?“ bezbarvým hlasem se zeptal celník. Znělo to, jako by předčítal ze scénáře, který se mu příliš nelíbí.

Popelka počkal, až se hrozen mikrofonů pohne k němu.

„Máte to v papírech,“ očima ukázal na doklady. „Trpaslíky, vzor 32 063 B, s bílými vousy a červenými čepicemi. Keramické figurky do zahrad.“

Na řidičovu tvář se upřelo mnoho zvědavých, ale i několik nedůvěřivých a dokonce i výsměšných pohledů.

„Přesvědčíme se,“ neutrálním tónem pokračoval celník. „Odstraňte tady tu bednu,“ přejel zrakem po nákladu. „A otevřete tu, která leží pod ní.“

„Prosím.“

„Hned si skočím pro vercajk,“ Hejtman se ochotně pohnul ke kabině tahače.

„Není potřeba,“ pomocník v pracovní kombinéze podal zrzavému řidiči majzlík, kladivo a montážní páku.

„Aha, pamatovali jste na všechno,“ řidič se přátelsky usmál.

Rodák ze Šlapanic uchopil erární nářadí a vyšvihl se na plošinu návěsu. Uvolnil bednu, kterou si celník vybral, a pustil se do díla. Pod dohledem tří kamer a mnoha fotoaparátů zručně uvolnil víko. Z bedny se vyvalilo několik chumáčů dřevité vlny. Nyní se ujal funkce pomocník v kombinéze. Natáhl si rukavice, vydoloval pár hrstí výplně a uctivým pokynem naznačil nadřízenému, že může zahájit úřední akt. Celník vylezl na plošinu, vyhrnul si rukáv a sáhl do bedny.

Napětí dosáhlo vrcholu, všichni ztichli a člověk v plandavém svetru pokyny jen šeptal.

Celníkova ruka pomalu stoupala z bedny a před zraky kamer vylovila obzvlášť ohavného trpaslíka s červenou čepicí a zdvihla ho nad hlavu.

Vousatý kameraman, který ruční kamerou natáčel detail a přímo se opíral o Hejtmanovo rameno, se začal smát a kamera se mu roztřásla v rukou. Pak vyjekl smíchy jeden fotoreportér, zahihňala se černovlasá novinářka v dlouhé květované sukni a za chvíli se už smálo celé shromáždění na odbavovací ploše.

Vlastně všichni ne. Hejtmanovi a Popelkovi do smíchu nebylo. Po přestálých hodinách nejistoty prožívali první vteřiny duševního uvolnění. Hejtman si unaveně sedl na bednu s hliněnými skřety a sáhl po krabičce cigaret. Podal kolegovi spartu a sám si také zapálil. Vyfoukl obláček kouře a zeptal se:

„V kolik hodin mám přijít?“

„Kdy a kam?“

„No přece v sobotu. Na svíčkový hody.“

Popelka se zamyslil.

„Víš, já jsem už léta zvyklej si v sobotu ráno přispat. Doháním, co přes týden zmeškám na cestách. Vstávám až tak kolem desátý. Potom dlouho snídám a čtu noviny. Tak bych byl radši, kdyby ses objevil až tak kolem jedenáctý. Oběd bude v jednu. Mezitím posedíme na zahradě. Ale jednu důležitou věc si musíme vyjasnit hned teď.“ Namířil na kolegu prstem. „Máš radši plzeň, nebo budvar?“

„No, když si můžu vybrat, tak si obyčejně dávám plzeň. Ale tím nechci říct nic proti budvaru. Ostatně na tom nezáleží. U nás na sídlišti mají většinou velkopopovický. A úplně mi stačí. Hlavně když je pivo dobře vychlazený.“

„Dobrá, obstarám plzeň. Vezmu pár lahví navíc, v pátek večer zajedu k Bublákovi. Dovedu si představit, že manželka ho určitě nutí do všelijakejch lektvarů z bylin. Ona je na to vysazená. Tak aby si Honza spravil chuť.“

Kolem kamiónu se mezitím všechno uklidnilo. Osvětlovači skládali reflektory a stáčeli kabely. Asistenti nosili podstavce a kamery do přenosového vozu. Lidé od rozhlasu vymazávali záznamy a reportéři debatovali o idiotech, kteří jim připravili bezesnou noc. Holohlavý v plandavém svetru nechápavě hleděl na kamión, a co chvíli zdvihal ke rtům polní čutoru. Pak ji podal asistentce, odhodil překousnutý čibuk a také se měl k odchodu. Novináři spěchali k telefonu, aby stornovali rezervované místo na první stránce večerníků. Také policejní auto odjelo.

Hejtman uložil nazpět trpaslíka, ucpal ho dřevitou vlnou a zatloukl bednu. Pak stáhl plachtu a celník náklad zaplomboval. Orazítkoval papíry a naklonil se k Popelkoví.

„Čistě mezi námi, přišlo na vás udání, že pašujete zbraně. Že prý máte návěs plný samopalů. Proto se celá ta banda tolik chechtala, když jsem vytáhl trpaslíka.“

„Kde se v lidech bere tolik fantazie? My a samopaly! No nic, hodně zdaru,“ podal celníkovi ruku, „objevíme se zase večer nebo zítra ráno, až pojedeme nazpátek. Zatím na shledanou!“

Sotva se celnice ztratila ve zpětném zrcátku, Hejtman si pomstychtivě ulevil:

„Darebáci! Málem nás dostali za mříže. Ale tohle Müllerovi nedaruju. Ani těm jeho kumpánům. Na mě si hned tak nepřijdou!“

„Prosím tě! Co bys mu tak mohl udělat. Vždyť ani nevíme, jak se doopravdy jmenuje. Nevíme, kde bydlí, nemáme potuchy, co je to za firmu. Možná že bychom v Planeggu našli ten sklad. A co z toho? Chceš jít dovnitř a dát vrátnýmu facku? Kopnout ho do šimpánu? Ten nabeton za nic nemůže. A k vyšším pánům se nedostaneš. Radši to pusť z hlavy.“

„Přesto bych jim to s chutí oplatil.“ Za chvíli se zrzkovi rozzářily oči. „Už to mám.“

„Co zase?“

„Pomstu. Až se budeme vracet ze Švýcarska, zastavíme v Mnichově a podíváme se na parkoviště u fotbalovýho hřiště. Jestli tam souprava ještě bude, tak jim ten náklad samopalů poliju naftou a zapálím.“

„Neblázni, Viktore! Chytnou tě a zavřou pro paličství. Taky by žádali náhradu škody. Kromě toho bysme překročili povolenou spotřebu paliva. Norma na tyhle účely nepamatuje.“

„To nevadí, pane Popelka. Aspoň budu vědět, za co sedím. A pokud jde o tu naftu … no co, koupím ji z diet.“

„Koukám, že ti brzo otrnulo. A nějak rychle jsi zapomněl na vězeňskou stravu.“

26.

NOVÝ TYP

HRAČKÁŘSKÉ SAMOOBSLUHY

Když se ve čtvrtek před polednem vraceli ze Švýcarska přes Bavorsko domů, starší člen posádky si u Graifenbergu uvědomil:

„Ty, Viktore, kdybysme v Inningu zahnuli doleva, mohli bysme Mnichov obejet po severní straně a pokračovat přes Landshut a Řezno. Domů bysme se dostali přes Folmavu a Domažlice. Je to o něco kratší. Co tomu říkáš?“

„Byl bych radši, kdybysme pokračovali stejnou cestou, kterou jsme sem přijeli.“

„Máš k tomu nějakej speciální důvod?“

„Hned dva, pane Popelka. V Mnichově bych se chtěl podívat k tomu fotbalovýmu hřišti. Víte, zajímalo by mě, jestli tam ten kamión se zbraněma ještě stojí.“

Starší kolega si zrzka podezřívavě prohlédl. Pak se přece jen obměkčil:

„Jestli mi dáš slovo, že nebudeš vyvádět žádný skopičiny, tak nejsem proti. A ten druhej důvod?“

„Ve Volarech musím najít Ferku Lakatoše a promluvit si s ním jako muž s mužem.“

„Snad si to s ním nechceš rozdat?“ zhrozil se Popelka.

„Vypadám snad jako nějakej grobián, kterej tluče vdovy a sirotky? Pane Popelka, já se zásadně peru jen v sebeobraně. Ale pak s elánem, energicky a důkladně. Vždyť víte, že nemám rád polovičatou práci. Ani za volantem, ani jinde.“

„Tak dobrá,“ otec početné rodiny přikývl. „Vezmeme to rovnou do Mnichova. Abych řekl pravdu, jsem taky zvědavej, jestli tam ten návěs ještě stojí. Najít po takovým městě náklaďák, to není legrace. Ale za volant si sednu já. Přece jen se tu líp vyznám. Ty hlavní trasy už mám v malíčku.“

Na odstavném pruhu si členové posádky vyměnili místa v kabině. Do bavorské metropole přijeli po Landsberger Strasse, tedy od západu. Hned na předměstí zabočili na jih, aby se dostali na Wiirmtalstrasse a kolem lesního hřbitova zamířili do ulice, jež od severu k jihu protínala park u fotbalového stadiónu. Popelka zapnul pravý blikač a na prvním volném místě zaparkoval.

„Dál půjdeme pěšky,“ řekl na vysvětlenou. „Nebudeme se tam motat se soupravou.“

„Pravda,“ souhlasil Hejtman. „Proč na sebe zbytečně upozorňovat. Třeba kamión našli a hlídají ho.“

Popelka už zavíral dveře kabiny, ale zrzkova odpověď mu cosi připomněla. Natáhl se na zadní sedadlo a chvíli ve své brašně něco hledal. Seskočil a podal kolegovi bílou plátěnou čepici se zeleným kšiltem.

„Natáhni si to na hlavu. Podle barvy vlasů by tě mohli poznat. Nebude ti malá?“

„Ne, je to přesně moje míra.“

Hejtman skočil k novinovému stánku koupit Bild am Abend. Prodavačka mu v hromadě remitendy našla i včerejší číslo. Hodil noviny na sedadlo, zamkl a pak se oba řidiči procházkovým krokem vypravili přes park k fotbalovému hřišti.

Zrána pokosená tráva už voněla senem a nebe bylo modré tím neopakovatelným blankytem odcházejícího léta. Cestou potkali několik maminek s caparty v kočárcích nebo na „golfových holích,“ minuli čtveřici důchodců, kteří si mezi dvě lavičky rozložili kempinkový stolek a zaníceně se věnovali žolíkům, vysokoškoláka s dlouhými vlasy, jenž v chůzi nahlížel do skript, pak zdvihl hlavu a něco si mumlal. Možná matematické rovnice, sled římských císařů nebo paragrafy občanského práva.

Před poslední hradbou křovin dvojice zvolnila krok. Konečně zahlédli kamión, užasle se zastavili a slova jim zmrzla na rtech.

Okrová plachta se na zadní části návěsu jen volně plandala, celní provaz visel až k zemi. V útrobách vozidla se horečně činila početná skupina kluků. Střídavě vyhazovali víka od bedýnek, molitanovou výplň a samopaly v plastikových pouzdrech. Kolem soupravy se už povalovala hromada beden, zřejmě prázdných, protože další chlapci z nich stavěli opevnění se střílnami. Mezi kamiónem a fotbalovým stadiónem už planula nemilosrdná válka dvou gangsterských band a od školy na východní straně parku spěchali další školáci, kteří dostali echo o té báječné hračkářské samoobsluze. Odhazovali tašky s učením a nadšeně se škrábali na plošinu návěsu.

„To je snad noční můra!“ Hejtman konečně našel řeč. „Třeba se každou chvíli probudíme. Že my to radši nesvrhli někde do řeky nebo do rybníka!“

Popelka okamžik nehnutě civěl na tu podivnou scénu a pak zničeně klesl na nejbližší lavičku. Sáhl pro kapesník a utřel si orosené čelo.

„Koho to mohlo napadnout?“ nešťastně zavrtěl hlavou. „Ty, Viktore, takhle to nemůžeme nechat. Musíme něco podniknout. Kdovíkomu by se ty zbraně dostaly do rukou!“

„Mám tam mezi ně vlítnout a udělat pořádek?“ Skepticky si prohlédl hemžení kolem vozidla. „Ba ne, to by nestačilo. Musíme zavolat policii.“

„Takže se stejně nevyhneme popotahování s úřady,“ zasmušil se starší člen posádky.

„Zbytečný obavy. Kdo říká, že se musíme představovat? Jak se jmenuje tahle ulice?“

„Moment. Pro jistotu se ještě podívám,“ Popelka roztáhnul plán města. „Kdepak ji máme? Aha, tady. Ano, je to Höglwörther Strasse.“

„Dobře. Vytočíme číslo a oznámíme, že v téhle ulici u fotbalovýho hřiště drancuje skupina dětí otevřenej kamión a hraje si s nějakejma střelnejma zbraněma. A zavěsíme. To bude stačit. Policajti zavolají nejbližší hlídkovej vůz a ten zajede na místo. Zjistí, že je to pravda. Přivolá posily, strážníci park obklíčej, seberou dětem samopaly a zavolají si na kobereček majitele vozidla. Pan Müller si narychlo vymyslí nějakou báchorku, protože pravdu jim říct nemůže. A nám nezbývá než doufat, že ty samopaly jsou kradený a že ho za to zavřou.“

Popelka s novým elánem vstal.

„Pojď, Viktore! Jdem hledat tu budku.“

Na cestě k telefonu minuli dva šedovlasé penzisty s hůlčičkami. Staří pánové se zájmem sledovali klukovskou bitvu v křovinách kolem stadiónu.

„To za našich mladých časů nebylo,“ s nadšeným obdivem prohlásil první. „Podívejte se, co všechno se dneska dělá pro děti!“

„Na mou duši, ty automaty vypadají úplně jako pravé,“ připustil druhý. „Ale neřekl bych, že je to zrovna výchovná hračka.“

„Proč myslíte?“

„Co když se jim tyhle hry příliš zalíbí? A nebudou se jich chtít vzdát. Ani potom, až uz nebudou dětmi.“

Poblíž svého kamiónu zahlédli budku a na ní sugestivní výzvu: „Zavolej přece!“ Hejtman si připravil dvacet feniků, zdvihl sluchátko, ale ještě dřív, než našel číslo, na něj Popelka zvenčí zabubnoval.

„Co je?“ zrzek otevřel dvířka.

„Poslouchej a dívej se!“

Od Murmauer Strasse se ozvalo kvílení sirén a za okamžik se na obzoru objevila čtyři zelenobílá policejní auta a zahnula k parkovišti u stadiónu.

„Vyřízeno. A dokonce jsme ušetřili dvacet feniků,“ konstatoval Hejtman a vykročil směrem ke kamiónu.

Za volant si opět sedl Popelka. Nastartoval a zařadil se do proudu vozidel na Höglwörther Strasse. Když míjeli parkoviště u fotbalového stadiónu, zjistili, že mladí gangsteři už podlehli policejní přesile, šmahem odhazují zbraně, hledají své školní brašny a prchají na druhý konec parku.

Vymotali se z hustého městského provozu a u letiště Riem najeli na silnici číslo dvanáct.

„Zajímavý,“ zamyšleně utrousil Hejtman. „Tomu Müllerovi jsme vlastně křivdili.“

„Jak to myslíš?“ Popelka mrkl do zpětného zrcátka, zapnul blikač a předjel popelářské auto. Pak se zase zařadil do pravého pruhu. „Podle mě je to lump.“

„Ano, ale jen obyčejnej lump, tuctovej gangster a pašerák zbraní. Ale s tou politickou provokací na celnici u Bodamskýho jezera nemá nic společnýho. A teda ani s poslední záměnou návěsů.“

„Z čeho to usuzuješ?“

„Ukažte mi obchodníka nebo třeba gangstera kterej by nechal přes noc a ještě jeden den stát na nehlídaným parkovišti náklad za milión nebo kolik marek. Uznejte, že tak neschopnej člověk by se v branži dlouho neudržel. Kdepak, ten ubožák neměl tušení, kde ta souprava stojí. A jestli to nevěděl, tak přece nemohl návěsy vyměnit. To dá rozum.“

„No jasně. Musel v tom bejt zapletenej i někdo další. Ale kdo by v tom ještě mohl mít prsty?“

„Vím já?“ Hejtman zalistoval ve večerníku. „O té včerejší blamáži na celnici ani slovo. Senzace se nekonala.“ Odložil noviny na zadní sedadlo. „Tím chci říct, že nevím, kdo je za tím konkrétně, jak se jmenuje a kolik je mu let. Ale obecně je to jasný. Kdo by asi tak mohl mít zájem, aby nás vláčeli po televizních obrazovkách a po titulních stranách novin jako pokoutní dodavatele samopalů pro nějaký teroristy?“

„No, zřejmě ti, co jim je lifrujou doopravdy.“

„Přesně tak, pane Popelka. Třeba nějaká jiná velká firma, co kšeftuje se zbraněma. Nebo tajná služba, která nad ní drží patronát. No, pro tentokrát pohořeli.“ Mávl rukou. „Ale teď už toho nechme. Pojďte si povídat o něčem jiným.“

„O čem například?“

„Kilometry nám hezky ubíhají, každou minutu se blížíme k domovu. Tak mi něco vyprávějte o domácí kuchyni.“

27.

HONBA NA FERKU LAKATOŠE

Ve Volarech Popelka zaparkoval na náměstí u hotelu Bobík, nechal běžet motor a tázavě se zahleděl na kolegu.

„Jen to vypněte, víte přece, že tu máme důležitou práci.“ Zrzek se natáhl na zadní sedadlo pro malou igelitovou tašku. „Pojďme! Musíme najít Ferku Lakatoše. Vlastně nejen najít, ale taky chytit. Což nemusí být jedno a totéž. Doufám, pane Popelka, že mi ho pomůžete nadhánět.“

Hejtman se rozhlédl a zamířil k hloučku, který před formankou hotelu pomlouval společné známé.

„Dobrý večer, pánové. Promiňte, že ruším, ale sháním Ferku Lakatoše. Takovýho většího černovlasýho kluka. Něco pro něj mám. Neviděli jste ho?“

„Myslíte toho uličníka? Nejspíš čutá támhle na sídlišti. Běžte tady po silnici,“ hromotluk v texaskách a černé bundě mávl k Prachaticím, „a dívejte se napravo. Až uslyšíte ohlušující řev, tak budete na místě.“

Zrzek poděkoval za ochotu a oba řidiči se vypravili udaným směrem.

„Udělali jsme chybu. Měl sis vzít tu bílou čepici s kšiltem,“ napadlo Popelku. „Takhle tě kluci poznají, sotva se objevíme na obzoru. Kde ho pak budeme honit?“

„Nevadí. Mám dlouhý nohy a vytrvalost. Klidně bych mohl bejt myslivcem a ani bych nepotřeboval pušku. Prostě bych každej kus vysoký uštval.“

Minuli první řadu novostaveb a zabočili na sídliště. Zaslechli zanícené výkřiky fotbalistů a významně na sebe pohlédli.

„To jsou určitě oni!“

Za dalším rohem se před nimi vynořil malý plácek, na němž se tužilo osm chlapců s mičudou. Jeden z útočníků si všiml nečekané návštěvy, křikl na poplach, a místo k brance, se dal na zběsilý úprk kamsi mezi domy. Hejtman podal kolegovi igelitovou tašku a jako vítr se rozběhl za provinilcem. Za dvě nebo tři minuty přivedl udýchaného útočníka a nadějného naivního malíře zpět na hřiště.

„Tak ty jsi Ferka Lakatoš,“ zahájil výslech.

„Ano pane. Ale kvůli tomu mně ještě nemusíte mačkat rameno,“ škubal se kluk v hnědé teplákové bundě.

„Poslyš, Ferko,“ zrzavý řidič povolil sevření, „musíme si o něčem popovídat. Ty jsi nám v úterý podvečer na plachtu kamiónu namaloval zelený prase. Parkovali jsme na náměstí u hotelu. Doufám, že si na to ještě vzpomínáš.“

„Já o ničem nevím. Všechno už jsem zapomněl.“

„Ale já ne. Mohli bysme taky zajít za jedním pánem, kterej tě při tom malování viděl. Pomůže ti, aby sis osvěžil paměť.“

„Já žádný prase nenamaloval,“ trval na svém Ferka. Osvícen náhlým vnuknutím vítězně vykřikl: „No jo, v úterý jsem byl přece po škole!“ Hned nato se obrátil na fotbalisty, kteří pro jistotu ustoupili do uctivé a bezpečné vzdálenosti. „Kluci, že jste mě neviděli, když jsem maloval to prase!“

Hejtman a Popelka měli co dělat, aby zachovali vážnou tvář.

„Ne, neviděli,“ ozvalo se téměř sborově.

„Poslouchej, Ferko, já ti nechci nic zlýho udělat. Tak se chovej jako chlap. Každýmu se stane, že udělá chybu. Ale měl by to na rovinu přiznat.“

Kluk sklopil oči a chvíli váhal.

„Tak teda jo. Namaloval jsem ho. Ale vždyť na tý plachtě skoro ani nebylo vidět!“

„Ferko, jsem moc rád, že ses přiznal. Čirou náhodou jsi nám tím prokázal znamenitou službu,“ Hejtman pustil chlapcovo rameno. „Nemůžu ti to vykládat do podrobností, ale vyskytl se tam úplně stejnej kamión jako ten náš. A dík tvojí kresbě jsme poznali, kterej je ten pravej. Tak za to jsem ti přinesl dárek. Ale nejdřív bych chtěl, abys mi slíbil, že se napříště budeš k tirákům chovat jako kavalír. Věř mi, že to nemají lehký.“

„To budu. Čestný slovo, pane,“ klukovské oči dychtivě pokukovaly po pestrobarevném sáčku. „To jsou určitě žvejkačky.“

„Ty taky,“ Hejtman mu podal igelitový pytlík. „Ale hlavně tranzistorák s přehrávačem kazet.“

Ferko nevěřícně hleděl na zrzavého řidiče.

„To od vás nemůžu vzít,“ ohmatal sáček, jedním okem do něj mrkl a nešťastně ho vrátil.

„Proč bys nemohl?“

„Táta by mně nařezal. Myslel by si, že jsem to někde ukrad. A nenechal by si to vysvětlit.“

Hejtman si rozpačitě prohrábl vlasy.

„Víš co? Tak já půjdu s tebou domů a sám to tatínkovi vysvětlím. Pane Popelka,“ obrátil se k staršímu kolegovi, „já si vás o to netroufám požádat, ale vidíte, jaká je situace. Snad kdybyste mezitím natankoval a já bych přišel rovnou k pumpě.“

Za dvacet minut se přihnal k benzínovému čerpadlu. Starší člen posádky už zavíral nádrž.

„Jeho táta dělá u lesů,“ referoval Hejtman po cestě. „Trochu pruďas. Proto jsem radši o zeleným praseti nemluvil. Řekl jsem mu, že nám Ferka udělal na voze barevný znamení, který nám v cizině pomohlo ve velmi ošemetný situaci. A že nikoho nemám, komu bych vozil z cest dárky, a tak jsem klukovi koupil něco na památku.“

„A co tatík?“

„To víte, byl naměkko. Ptal se, jestli pojedeme kolem za tejden. Jestli ano, tak se máme u něj zastavit a on nám ukáže, kde tady rostou suchohřiby. Prej si máme vzít pořádnej košík, nebo ještě radši nůši.“

„To je od něj hezký,“ uznal Popelka. Za chvíli si vzpomněl: „Něco tu nehraje. Ty že nikoho nemáš, komu bys vozil dárky? A co ten velkej pytlík z Curychu?“

„Já jsem vám to ještě neřekl?“ Hejtman se tajuplně usmál. „Víte, já jsem na sobotu pozvanej na oběd. Na svíčkovou s brusinkama a na makový buchty. A jak jsem slyšel, tak mají v domě čtyři ženský. Uznejte, že tam nemůžu přijít jen tak s prázdnejma rukama a kručícím žaludkem. Tady jsem, obskakujte mě! Jak by to vypadalo? Proto jsem v Curychu odskočil z toho velkoskladu trpaslíků a v jednom obchodním domě nakoupil nějaký ty ženský drobnosti. Nic extrovního. Ale všechno čtyřikrát.“

Do Prachatic dojeli mlčky. Když stoupali na výpadovku na Prahu, Popelka se zeptal:

„A co minulost? Například skokani přes koně našíř. Ještě ti pořád ležej v žaludku?“

„No, když o tom přemejšlím, tak už ne. Vlastně ani nevím, že vůbec jsou.“

Vyhoupli se na kopec a sjížděli do Starých Prachatic. Ale teprve v Husinci Popelka odpověděl:

„To je dobře, Viktore. Člověk se musí občas mrknout do zpětnýho zrcátka. Ale málo platný, hlavně se musí koukat před sebe. A nejen na silnici.“