Armand Lanoux

Zločin v královském kanálu

Kapitola I

SLADKOVODNÍ BOUŘE

Onoho dvanáctého července ráno, když jsem vystoupil z osobního vlaku v Gournay, kde mám uskladněný člun v loděnici na břehu řeky, vystupoval zároveň se mnou pestrý dav: trampové, milovníci pikniků v přírodě, obyvatelé města v převlečnících a dívenky v strakatých šortkách. Byla středa a já měl volno do příštího pondělka.

Dokončil jsem právě reportáž o pracovním prostředí, společenském i citovém životě podvodníků obchodujících s falešnými pasy a dostal jsem za to pět dní dovolené. Po celou dobu reportáže jsem se z Paříže ani nehnul, a přitom jsem měl za sebou dobrodružnou cestu za mezinárodním kontrabandem. Ve společnosti řečného Arménce potuloval jsem se po českých hospůdkách, maďarských vinárnách, rumunských barech a lokálech, kde to brebentilo všemi řečmi Balkánu. Pronikl jsem zkrátka do kosmopolitní romantiky naší metropole.

Měsíc jsem denně pátral, vemlouval se do přízně nejrůznějších lidí, navštěvoval konzuláty a vyslanectví; pak jsem se vzdal naděje, že pochopím komplikovanou mašinérii padělatelů a podloudníků, shromáždil jsem však tolik anekdotických příběhů, portrétů a neotištěných fotografií, že se z toho dala udělat reportáž na pokračování; nebyla by nezajímavá, třebaže jí chyběly přesné údaje.

Cestou k loděnici jsem přemýšlel ještě o celém tom řetězu dobrodružství:

Téma reportáže mi přidělil náš „postrach“. Šéfredaktor. Říká se mu tak, protože mívá prudké záchvaty vzteku. Jednou večer si všiml, že v inzerátech denních listů se objevují neobvykle často zmínky o „ztracených pasech“. Dal se do mocného křiku, tvrdil, že nemáme víc fantazie než žížaly; být na našem místě, považoval by za ztrátu cti, že šéfredaktor dostane nápad na reportáž dřív než my; neví prý, co mu vlastně brání v tom, aby nás všechny vyhodil! Pak mně přidělil aféru s pasy a dal mi poslední radu do života:

„A hezky ostře do toho. To chce filipa, milánku. A žádný fígle!“

Žádné fígle! V záležitosti, kde bylo ve hře asi dvacet vyslanectví a konzulátů! Bylo to jako pustit slona do porcelánu. Svůj úkol jsem nicméně splnil tím, že jsem zpovzdáli sledoval skutečnost prakticky nepolapitelnou. Po mnoha výpravách po noční Paříži a nejbližší periférii jsem schrastil všeho všudy asi tucet článků.

Šéf byl celý pryč:

„Výborně! Přesně takhle jsem si to představoval! Holá skutečnost! Záběry ze života!“

Žel, náhoda mi byla až příliš příznivá. V rozhovoru s komisařem kriminální policie Chauveauem jsem se dověděl o záhadném zmizení nějakého Poláka Matěje Palitche. Několik dní předtím byl Palitche viděn v okolí dílny falešných dokumentů, která byla přísně střežena, a policie si od jeho zatčení hodně slibovala. Komisař myslel, že jde o vraždu. Ale pátrání bylo bezvýsledné, zjistilo se jen přibližně místo, kde se asi Polák skrývá. Neopatrně jsem se o tom zmínil před šéfem.

„Vysázejte toho Poláka palcovými písmeny! Survillova reportáž (jmenuji se Surville, Jean-Bernard Surville) na první stránku! Čtyři sloupce do rubriky Evropa v posledních 24 hodinách!“

„Ale…“

„Vždyť je to neslýchané! Má tu fungl novou zprávu o ztrátě chlapa, týká se to přímo jeho reportáže, a on toho nechce použít! Dávám vám osmačtyřicet hodin na objevení mrtvoly…“

„Nic nenasvědčuje tomu, že je mrtev.“

„Musí být mrtev! Najděte mrtvolu! Je to přece vaše povolání! Děláte vraždy nebo ne?“

„Vraždy“ jsem skutečně dělal.

Vydal jsem se tedy znovu smutně po neurčitých stopách Polákových: kriminálka, totožnost a popis, márnice, velvyslanectví, zapadáky…

Další čtyři dny mě má žena (oženil jsem se totiž s mladou ženou jménem Kateřina a brzy o ní promluvím obšírněji. Berme však věci po pořádku, jak říká Gérard, „vynikající ekonom“ listu) viděla jen pár hodin, otrávených mou pochopitelně špatnou náladou. Pak jsem si zvykl chodit o celé věci přemýšlet do malého útulného baru v rue Réaumur, kde je majitelkou hezká holka a hrací stroje tam nejsou moc zfalšované… Ať si Polák trhne nohou. Byl jsem si už takřka jist, že nemám žádné detektivní sklony. Vzdal jsem se naděje, že splním šéfův úkol, ale pak mi napadlo poslat na něj komisaře Chauveaua. Ten mu naznačí, že se kriminálce nehodí, aby se o Polákovi dál mluvilo.

Stejně jsem si to myslel. Ve velkých městech mizí přece aspoň deset lidí denně. Přitahovat tak dlouho pozornost čtenářů k pochybným avantýrám nějakého bezvýznamného chlápka bylo příliš mnoho cti pro něj…

A šéfreda mi udělil zasloužený odpočinek, jehož první chvíle jsem toho rána právě vychutnával…

Ve skutečnosti jsem neměl tak dvakrát co vychutnávat.

Ten Matěj Palitche mi dal tolik práce, že mě pronásledoval dál. Symbolizoval nakonec prostředí, v němž jsem byl nucen měsíc žít. Pitoreskní nálada smutných uliček a slepých barů, která mne první dny bavila, se mi brzy zprotivila a těšil jsem se na klidné zážitky na vodě.

Lahodný letní vzduch musel přece dříve či později rozehnat mlhavé dýmy města.

Na obzoru se obloha zelenala a na ní si roztomile pohrávala desítka nevinných obláčků.

Procházel jsem městečkem. Továrna na sádru, poslední bašta průmyslové civilizace okrajových čtvrtí města na pomezí venkova, vypadala v ranním slunci jako z růžového mramoru. Slunce bylo ještě nízko na obloze a protínalo topoly kosými paprsky. Vrby smáčely své paruky ve vodě a jejich stříbřité lístečky se takřka nepostřehnutelně chvěly v ranním vánku… Z domků na břehu řeky bylo slyšet hluk z kuchyní, zvonění budíků, rozhlas, dětský křik a zpěv hospodyněk; byla to svým způsobem zvuková kulisa, patřící k svátečním dnům.

Přicházel jsem do loděnice v ranní kráse lip, kaštanů, rákosí, průzračné vody a pestrobarevných praporků zdobících pláž a stožáry sportovních klubů jako pomyslné girlandy.

Hodiny odbily sedm, Kateřina tu tedy musí být každou chvíli: domluvili jsme se telefonicky, že přijede rovnou od svých rodičů; vrací se tam vždycky, když jsem na cestách.

Zabýval jsem se tedy přípravou kanoe.

Dělám to hrozně rád: miluju protáhlý tvar hladké, jako kosticemi vyztužené, jemně se lesknoucí lodi, převrácené hřbetem vzhůru, a rád cítím chladivé obliny dřeva pod rukou.

Jmenuje se Madeloch.

Je to jméno jednoho katalánského kopce, který vypíná proti slunci vysokou věž a dominuje oné části Středozemního moře, kde dozrává jedno z nejlahodnějších vín na světě. Ve mně to jméno vždycky rozezní překrásné vzpomínky z prázdnin…

Spustil jsem tedy Madeloch na vodu, z pontonu jsem ji umýval, připravoval přenosný podvozek, pádla tvarů formovaných láskyplně staletými zkušenostmi domorodých plavců, houbu, podložky a nepromokavý pytel, nezbytný pro všechny výlety na vodě. Pracoval jsem tak v rovině kovově se lesknoucí hladiny půl hodiny.

Když nebylo co uklízet, nezbývalo mi než konstatovat, že Kateřina dosud nepřišla.

Vystoupil jsem tedy na břeh a pozoroval stezku vinoucí se doztracena pod vysokými stromy.

Zahlédl jsem jen dvojici ve světlých šatech a s tvářemi vystavenými větru, chlapce a děvče, kteří nesli každý za jedno ucho nákupní tašku a hráli si s ní v chůzi jako žongléři…

I když jsem si už zvykl na zpoždění své ženy, cítím pokaždé, jak ve mně pomalu stoupá vztek. Je tak nevypočitatelná, že přišla včas jen jednou: v den naší svatby.

Musím přiznat – nebude mi to ke cti –, že Kateřinino zpoždění mi vlastně poskytlo výborný argument proti její špatné náladě. Zpoždění ji totiž připravovalo o celou škálu poznámek o nevýhodách manželství, k jakému ji nutí mé povolání; chystal jsem se tudíž na její příchod s jasnou myslí velitele armády, který dostane nečekanou posilu ve chvíli, kdy už už ztrácí bitvu.

Byl bych zuřil, kdybych byl mohl předvídat nedozírné následky této ztráty času.

Bylo devět – hodiny v loděnici, věžní hodiny a mé hodinky to shodně dosvědčovaly –, když se objevila v imprimé šatech s drobným plizováním a v slámově světlém širáku na hlavě; příchod na scénu se jí podařilo zahrát naprosto přirozeně.

Kateřina má rychlou taneční chůzi a všechno v jejím jednání směřuje k roztomilé impertinenci: s oblibou balancuje na podpatku během vážné rozmluvy, přičemž se vrtí, až roztočí sukni do zvonu, černé vlasy jí tvoří na čele krátké kudrlinky, takže vypadá jako eféb, který právě unikl z polepšovny, kulí oči s předstíraným úžasem, kdykoli jí něco věcně vytýkám, oči má temné, veliké zorničky v poměrně malých očnicích; je to typ očí, oblíbených počátkem století, kdy se říkalo, že se podobají drobným knoflíkům u střevíců…

Zkrátka – živost tváře ještě zdůrazňuje drzý, trochu křivý nosík, o němž by se dalo říci, že se přiklonil ke straně pod náporem větru, foukajícího neustále stejným směrem.

Začala balancovat na jedné noze, usmála se a protáhla zpěvavě hlavně konec pozdravu.

„Aho-oj!“

Můj nervový stav dosahoval bodu varu.

„Svlékni se.“

„Ne.“

„A proč ne?“ řval jsem.

„Protože jsi mi neřekl ani ahoj a přitahuješ na nás pozornost.“

„Na to stačí tvé šaty. A pak, ahoj se neříká ženě, která přijde s dvouhodinovým zpožděním!“

„S jakým zpožděním?“

Dusil jsem se. Dodala:

„Na to, že jsem vstávala za svítání, nejsi zrovna roztomilý.“

A odkráčela do kabiny.

„Za svítání“ je výraz patřící k jejímu osobitému slovníku; definuje blíže neurčenou část dne, jež předchází jedenácté dopoledne. Zůstal jsem jako němý.

Když se vrátila v plavkách, dodala prostě:

„Zapomínáš, že já tě sice nechala dnes ráno čekat, ale tebe jsem neviděla už měsíc jinak než mezi dveřmi. Lítáš po barech, bavíš se s děvkami, máš schůzky s cikány a domů si chodíš jen pro čisté prádlo! Ty nikdy nejednáš fér!“

„Copak já za to můžu, že ten proklatý Polák zmizel jako pára?“

„S těmi tvými reportážemi budeme mít ještě potíže. Od ledna ses zabýval výhradně zašantročenými tanečnicemi, šmelináři s drogami a padělateli dokumentů! Mám až po krk být ženou někoho, kdo dělá vraždy a podvody! Rozvedu se a vezmu si tvého kolegu, toho, co dělá rubriku Ze společnosti!“

Během těchto případných poznámek sestoupila bouřlivě do loďky a bylo potřeba obou mých paží, kterými jsem se křečovitě držel pontonu, abychom svůj výlet po vodě nezahájili neplánovanou koupelí.

Řeka vám vnutí svůj klid a nejspravedlivější hněv neodolá víc než čtvrthodině pravidelného klouzání loďky, brázdící proud.

Mraky se nyní seskupily do šachovnice: jedna ploška bílá, jedna modrá. Malé pyšné letadlo si v nich hrálo na schovávanou. Hladina zrcadlila břehy, zeleň a okr hlíny, bělobu nalakovaných tyček, červené střešní tašky a oranžové balustrády a žaluzie; chvěly se na ní skvrny všech barev, jako by Marna chtěla dokázat, že Claude Monet a ostatní impresionisti neměli ve svém malířském vidění tak docela nepravdu.

Ostatně později najdu ještě příležitost mluvit obšírněji o svých názorech na malířství, zejména ve spojitosti s určitou postavou, která… Ale jak říká tlouštík Gérard: „Pěkně po pořádku.“

Kromě rybářů, kteří nás pozorovali s vražednými záblesky v oku, když jsme míjeli jejich korky (nevíme dost přesně, jakých činů jsou schopni tito obvykle mírumilovní lidé, když jim překazíte jejich „úlovek“), byly břehy takřka vylidněné, jakmile jsme se vzdálili mostů a silnic.

Pádlovali jsme pěkně v rytmu – musím uznat, že Kateřina nepatří přes svou zálibu v nápadných šatech, objemných kloboucích a starodávných slunečnících k oněm vyfintěným křepelkám, které potřebují k sebemenší vyjížďce v člunu lehátko.

Mimo dvojí sladkokyselou výměnu názorů, vyvolanou plácnutím pádla, což mou ženu postříkalo, proběhlo potom dopoledne i část odpoledne bez nehod.

Podal jsem jí zprávu o své reportáži, zcela odlišnou od té, která vyšla tiskem. Vykládal jsem jí, jak mne komisař Chauveau uvedl na stopu zmizelého muže v malém baru v rue Réaumur u stolku s dvěma sklenkami curaşaového likéru. Zamručela:

„Ty máš ale známosti…“

„Podívej se, Kateřino, o tom člověku se neví takřka nic. Jeden informátor nám dal jeho popis a jméno. To nám umožnilo vyhledat si jeho kartu v policejních záznamech. Několik banálních krádeží, drobné delikty, celkem čtyři nebo pět, a rok vězení… Robustní chlap, blondýn, velmi lesklé malé modré oči, všechny čtyři horní řezáky zasazené do zlata. To je dost zvláštní, že?“

Kateřina neodpověděla.

„Nemyslíš?“

„Myslím, žes mně už dostatečně otrávil život od samého začátku téhle pitomé reportáže. Tatínek měl pravdu, varoval mě, když jsem mu oznámila, že si chci vzít žurnalistu. Jsi na dovolené nebo ne?“

Měla pravdu a tak jsem mlčel. Krajina si zasloužila pozornost oproštěnou od všedních starostí; krom toho hospůdky vodáků, mosty, pod nimiž vládl svěží stín, a besídky na březích připomínaly spíš galantní hry a veselé pitky francouzských gardistů v bílých kalhotách, kteří je navštěvovali před dvěma stoletími, než temné machinace podvodníka, který se rozešel ve zlém s ilegální tiskárnou cestovních dokladů.

Marna je v červenci majestátní a zpomalený proud klade jen mírný odpor, lomený navíc „mrtvými ostrovy“. Koketní rezidence pařížské buržoazie sestupují až k jejím břehům. Nezáludné peřeje se střídají s širokými plochami klidné hladiny, kolem nichž se tvoří světlejší pásy vody, a hladinou, kde se několikametroví „mloci“ a jiné plachetnice zmítají ve větru, jako by se jejich jako racek bílé plachtoví vysmívalo tomu, že plují sotva dvacet kilometrů od průmyslového předměstí.

Lehce kolébána na předku lodi byla Kateřina se svými do zlata opálenými zády, kadeřavými pramínky vlasů zářících jí na šíji a sošným držením těla, což vyžaduje kanoe, živoucím zobrazením uměleckých alegorií, jež převádějí ženský půvab francouzských řek do bronzu kašen na našich veřejných prostranstvích.

Madeloch plula lehce…

Rád si věci organizuji.

Stanovil jsem si pro tento výlet jednoduchý plán cesty:

Než Marna propluje městečko Lagny, smáčejíc jeho kamenné domky, opisuje několik oblouků ve tvaru M; jejich oba konce jsou si vlastně velmi blízko. Po pětadvaceti kilometrech toku je řeka sotva jednu míli od výchozího bodu. Zamýšlel jsem projet tuto trasu, první večer přespat v Esbly a druhý den se vydat po Morinu až do Crecy.

Kateřinino zpoždění mě nutilo k přeorganizování trasy, což nebylo žádné neštěstí, protože i jiné vesničky nabízejí Marně a jejím vodákům své hospůdky, kde to voní pečenou drůbeží, omeletou, pažitkou, tradičním úhořem na pánvi a lahodným brieským sýrem.

Snil jsem o neznámé krčmě, která na nás dnes večer čeká, když tu Kateřina poznamenala:

„Nezdá se ti, že se nějak mění počasí?“

„Barometr byl na maximu.“

Vždycky se posmívám předpovědím své ženy, bývají většinou ještě nepřesnější než pranostiky zaprášeného kancelářského sluhy, který tuto rubriku rediguje v našich novinách.

Musel jsem však uznat, že čas se od oběda nějak změnil. Veselá šachovnice oblohy se nepozorovaně proměnila v seskupení mraků, mezi nimiž se plochy modři ukazovaly čím dál tím méně.

Právě jsme projeli místy, kde stával starý most v Dhuys, když se slunce schovalo docela. V čerstvém větříku jsme se začali třást chladem.

V místech, kde začíná první rameno onoho M, je řeka velmi široká. Bouřlivý vítr vyhrnul vrbám sukně: z šedi se proměnily ve stříbro a začaly šumět jako vyschlé lístky vratičky měsíční. Kupovité mraky ztěžkly jak olovo a dostaly jednolitý tón břidličné šedi.

Asi sto metrů před námi se zvedl prudký vítr, běžel po proudu, zasáhl nás naplno zepředu a na vteřinu nás téměř nadnesl. Mraky získaly na rychlosti, různě se přeskupovaly do fantastického zvířetníku. Světelné odrazy, mdlé jako břicha leklých ryb, ještě zdůrazňovaly jejich nabubřelost. Břehy s rozevlátými keři vypadaly pateticky.

Přestal jsem se v myšlenkách zabývat postavami stínů a bahna, které žijí jako přízraky na perifériích a v zapadlých lokálech města. Vyslanectví, cikáni, unylí houslisté hrající čardáš, Polák a jeho smutný osud, komisař Chauveau a šéfredaktor, to všechno se vypařilo a ustoupilo podívané, jejíž drama bylo soustředěno jedině do neosobních sil bouře.

Madeloch se začala houpat zepředu dozadu. V poryvech větru se tvořily vlny, nejdříve krátké, potom čím dál delší, pravidelnější a silnější. Kanoe potápěla špici do vody, zase se z ní nořila ven, s plácnutím při každém poklesu do vln. Pádla nezasahovala již proud s touž účinností a celá řeka se pokryla trojúhelníky pěny.

Kateřina se musela posadit na dno, aby se do ní bouřlivý vítr tolik neopíral.

Ještě deset minut jsme vydrželi plout proti proudu a proti větru.

„Převrátí nás to,“ volala Kateřina.

„Dívám se, kam bychom se schovali.“

Větrem zmítané obilí bylo zelenošedé. Voda jen vřela.

Natáhl jsem přes náš náklad plachtu, abych zachoval šatstvo suché. Prudký závan větru nás zahnal rychle do rákosí při břehu. Očekávaný liják se spustil a jeho šikmé přívaly překrývaly plochu řeky sloupy vody. Ostré kroupy nám bičovaly kůži.

Nikdy jsem si nedovedl představit sladkovodní tornádo ani to, že by mohlo mít takovou sílu v našich zeměpisných šířkách.

Je však nutno uznat, že právě této mimořádné meteorologické situaci vděčí určití lidé za to, že se nyní nacházejí pěkně v chládku v čtvercové cele s počmáranými stěnami, odkud se dostane jen člověk s velkou fantazií.

Kapitola II

ZKRATKA

Nezbývalo nám než se trpělivě krčit na dně kanoe, ale vtom Kateřina spatřila za trsem zmítajících se keřů bělavý pontonový můstek. Přirazili jsme ke břehu, moje žena vyskočila a utíkala se schovat. Připoutal jsem kanoi, v duchu jsem posílal počasí ke všem čertům, pak jsem si hodil pytel se suchým šatstvem přes rameno a následoval ji po promoklém a kluzkém jílu břehu.

Vyhlíželi jsme z našeho chatrného úkrytu a zahlédli na březích tu a tam vytrvalého rybáře usazeného pod deštníkem, jak nespouští z oka svůj korek na hladině. Liják bzučel jako sarančata.

Naše útočiště, zchátralý pontonový můstek, sloužíval asi jako výkladiště pro vlečné čluny rozvážející sádru; ztrouchnivělé dřevěné kůly byly dosud omotány zrezivělými řetězy; trámy se zaschlou bílou vrstvou sádry hrozily, že pod námi prasknou a my se zřítíme do řeky.

Začali jsme se udýchaně oklepávat, abychom se zahřáli. Vítr fučel mezerami mezi trámy se závratnou rychlostí. Svírali jsme nepromokavé pláště na smáčených prsou a melancholicky pozorovali proudění vody a víry, na nichž se tvořily bubliny a plavaly shnilé zbytky rostlin; vtom nás vylekal čísi hlas.

„Aspoň zažijete pravý letní liják.“

Ta hluboká úvaha vyšla z úst muže v kápi z voskovaného plátna, který musel být až do té chvíle schován v nějakém dolíku; liják i řeka hučely tak, že jsme ho neslyšeli přicházet. Nejdřív jsem si pod kapuci všiml jen velkého kníru a hustého obočí.

„To je fakt,“ pronesl jsem vlídně.

„Mezi námi, na vás nemá co zmoknout!“

Poznámku provázel smích, v němž nebylo vtipu. Kateřina, rozcuchaná a neupravená, až to chtěj nechtěj působilo komicky, se zatvářila nepřístupně. Já jsem zmateně zabručel.

Muž pokračoval:

„Máte pravdu. Počasí na draka. A já se v tom vyznám, pane, chodím sem už patnáct let na ryby. Dovedete si představit, že pro mě nemá Marna – jak se říká – žádné tajemství.“

„Myslíte, že to bude ještě dlouho trvat?“

„Řek bych, že celý večer.“

„Jste si tím tak jist?“ znepokojila se Kateřina.

„Úplně. Možná se to semo tamo protrhne.“

Aby si svou pranostiku ověřil, zvedl k husté kaši, která překryla oblohu, nos protkaný nafialovělými kapilárami, a to právě ve chvíli, kdy se na něj z horní plošiny můstku snesl celý kbelík mléčné vody… Zaklel, otřel se hřbetem ruky, shodil s hlavy čepici a ždímal ji. Konsternováni hleděli jsme na toho ruměného muže, jak se důkladně otírá.

Lhostejný k tomu, jaký účinek v nás vyvolá jeho úvaha, pokračoval:

„Sumcům to nevadí…“

„Mají déšť rádi?“

„Ano, mladá paní. Vyplavou na hladinu, aby se podívali, co se děje… jednají jako blázni, že jo…“

A dodal, jako by potřeboval vyšší autoritu k dotvrzení posledních slov:

„Jak se říká.“

Byly doby, kdy jsem si představoval rybí čtrnáctý červenec s veřejnými tanečními zábavami, kde by hrály kapří orchestry…

Neznámý se dal znovu do hovoru.

„Jedete daleko?“

„Dost daleko, do Esbly. Po silnici je to blízko… Prostě chtěli jsme dojet až tam, ale vyjeli jsme se zpožděním.“

„A přišla ta bouřka,“ doplnila nevinně Kateřina.

„Chtěli jste projet celý ty klikatiny, že?“

„Ano.“

„Dvacet, možná dvaadvacet kilometrů… Dostanete se tam kolem desátý nebo jedenáctý,“ pronesl bezostyšně. „Mezi desátou a jedenáctou, jestli se nebudete chtít cestou pobavit.“

A vrhl na nás pohled plný podezření.

Řekl jsem, že si, že věci dovedu zorganizovat.

Měl jsem v úmyslu večeřet a přespat v Esbly, ale nevěděl jsem přesně kde.

Dost těžko jsme si dovedli představit svůj příchod do nějakého venkovského hotýlku v noci a po dalších pěti či šesti hodinách pádlování v lijáku.

Tyto praktické úvahy vyvolaly zmatek, jehož si náš společník všiml.

„Jestli se opravdu chcete dostat do Esbly, znám zkratku. Už jste tu někdy byli?“

„Ne zrovna často.“

„Tak dávejte pozor. Vidíte tamhle ten železnej most, co po něm právě jede nákladní vlak? Dvě stě metrů před ním uvidíte po pravý straně zdymadlo a kanál…“

Vzpomněl jsem si, že jsem si na mapě před odjezdem všiml, že mezi nožkami onoho M probíhá kanál, ale nevěnoval jsem tomu zvláštní pozornost, protože kanál vede tunelem pod Chalifertským kopcem, který je prapříčinou klikatého toku řeky.

„Podzemní kanál?“

„Přesně tak… Projedete krásně. Pak je to ale složitější.“

„Povídejte.“

„Až vyjedete z tunelu, vrátíte se na světlo – jak se říká – a dorazíte k druhýmu zdymadlu. Patnáct set metrů tamodtud přijedete k místu, kde se kanál rozdvojuje, zase po pravý straně. Levý rameno vede do Esbly, pravý do Couilly-Saint-Germain. To je trochu blíž než Esbly. Tam jsou báječný hotýlky… Znám například majitele hotelu U Holátek, kde nalívají takovýhle chavignollský, víc vám povídat nemusím. Tam budete za tři hodiny…“

Podobný údaj měl cenu zlata. Uznám, že bylo-li první příčinou našich dobrodružství zpoždění mé ženy a druhou tato divadelní bouře, pak třetí příčinou bylo to, že jsem si za cíl vyvolil Couilly-Saint-Germain.

Ani bych nemohl říci proč.

Kateřina tvrdí, že kvůli chavignollskému vínu, ovšem toto vysvětlení nelze brát v úvahu.

Pak jsme s naším společníkem hovořili ještě o rybách; sesbíral jsem v paměti všechny odborné termíny, které jsem kdy slyšel, abych oživil konverzaci. Právě jsem docházel ku konci svého slovníku, když déšť ustával a obloha vydávala kovový svit.

Chystali jsme se vyrazit, já vytíral dno loďky a muž, který se nám zespodu jevil jako obrovský brouk, napřímil bambusovou hůl jako tykadlo, nahnul se k nám, přiložil ruku k ústům a následovně nás povzbudil:

„Možná že tamtudy už dávno nikdo nejezdí, tím tunelem. Ale jistý je, že projet to jde. Bez nejmenšího nebezpečí. Šťastnou cestu!“

A předpokládám, že pro sebe dodal: „Jak se říká.“

Kapitola III

KRÁLOVSKÝ KANÁL

Pochybné povzbuzení rybářovo se Kateřině ani trochu nelíbilo. „Co kdybychom to raději otočili zpátky?“ Jako dovedu ochotně ustoupit při diskusích s přáteli, zůstávám hluchý k předtuchám své ženy. K tomu se ještě vrátím.

Déšť úplně vyhladil vlny; voda byla znovu jako zrcadlo, čeřené jen kapkami padajícími z vrb. Uháněli jsme ve vlhkém teple, jaké obvykle nastane po letních bouřích; mraky pokračovaly ve své hře na schovávanou; všechno bylo opět v naprostém pořádku a vybízelo nás k cestě dál.

Připluli jsme ke břehu v blízkosti kanálu. Museli jsme vytáhnout kanoi na strmý, skoro kolmý břeh, což bylo v mokré, klouzavé trávě dost namáhavé. Byli jsme v Chalifertu a u jeho vyřazeného zdymadla.

Pak jsme převezli Madeloch na podvozku po cestě pro tahouny a náhle jsme se octli před čtvercovým bazénem, lemovaným hustým porostem. Vpravo ve vysoké zdi zela půlkruhová černá díra – vjezd do kanálu.

Zdálo se nám, že se ochladilo; byl to možná jen dojem, vyvolaný tím, že jsme se přestali pachtit, nebo tím, že jsme byli pod mokrými plášti takřka nazí…

Voda, znečištěná duhovými kruhy po benzínu, ztratila svou průzračnost.

Zalesněný kopec vrhal na bazén soumračný stín. Šedě vybetonované břehy, zrezivělé železné kotevní kruhy, vlečný člun natřený dehtem a miniem a nazelenalá čerň hráze dodávaly tomu místu vzhled přímo nepřátelský.

Cítil jsem tu nesympatii okolí, a proto jsem spěchal; musel jsem se činit, jestli jsem se chtěl vyhnout tvrdošíjnému odporu Kateřiny; je někdy paličatější než onen pověstný osel z bajek.

Za dvě minuty nato jsme vjížděli pod klenbu kanálu.

Zvláštní Kateřininy pocity strachu jsou jedním ze základních prvků tohoto příběhu, proto o nich musím něco říci.

Kateřina tvrdí, že tvrdošíjně odmítám brát v úvahu varovná znamení osudu, která ona dovede vyčíst ze svých setkání s věcmi a bytostmi; rád prý si hraji na silnou povahu. Mýlí se: mám povahu snadno podléhající radosti, dobré náladě, štěstí – to ona přitahuje stín.

Na zdech, kde já objevím jen sprosté poznámky nebo nadávky politikům, nachází Kateřina smysluplná proroctví jako třeba to, na něž mě upozornila na apsidě kostela Saint-Vincent de Paule, kde stálo obrovskými písmeny: SYLVIE JE BLÁZEN.

O Kateřinu se otírají kočky s krhavýma očima, oslovují ji neznámí nositelé nejrůznějších tajemství ulic, třeba podomní čalounice a brusiči, tisknou se k ní muži se skrytými tělesnými vadami, jako třeba ten, který před ní jednou v metru otevřel necudně vestu, zadíval se na ni nesnesitelným pohledem a pravil:

„Nosím železný korzet.“

Často jsem hájil onu nijak originální tezi, že strach prožívají všechny živé bytosti, a proto je odvaha prostě vlastností, která člověku umožňuje zůstat pánem situace.

Kateřina mi dala na srozuměnou, že takové sumární vysvětlení platí snad jen v mužském rodě. Ona se přizpůsobí jen bytostem, které dovedou nebezpečí odhadnout a umí proti němu bojovat. Ženský strach, tvůrce přízraků, má v sobě dětskou sílu imaginace, která vykouzlí znepokojivé a záludné tváře z ničeho.

Je to strach panický.

Ovšem u mé ženy je tento strach vyvážen skutečnou fyzickou odvahou: vymezené nebezpečí, řádně předem signalizované, ji už neděsí.

Další vývoj naší cesty měl být ovlivněn právě tímto povahovým rysem mé partnerky. Moje interpretace faktů je tedy trochu zabarvena i její osobní vizí, protože se mi nepodařilo úplně se od ní oprostit.

Kulisa sama vytvářela nepopiratelně fantastické prostředí.

Tunel byl tak tak vysoký, aby jím mohl projet remorkér se sklopeným komínem. Prorážel kopec, jako obrovská kanalizace protíná mez u silnice. Uvnitř už nebyl žádný břeh, jen mokré zdi. Vzadu v dálce asi šest set metrů od nás rámoval světelný půlkruh medailon zelené krajiny, vyjímající se zde jako starodávná miniatura.

Dával jsem si při řízení pozor – pádla dopadala na vodu s temným „plác“ a dlouhou rezonancí jako v prázdné cisterně –, aby Kateřinina silueta zůstala uprostřed této světelné plochy.

Představoval jsem si, co si tak asi myslí manželka:

Co je to v té vodě? Lidé, které v kanálu někdo udusil? Kanoisti, kteří se převrhli, a nepodařilo se jim vyváznout? Potopené válečné čluny? Slepé ryby – a v hluché akustice podzemí živočichové, svou tajemností ze všech nejodpornější – netopýři?

Hodokvas vodního pavouka…

Uhodl jsem ty přízračné představy podle způsobu, jakým nořila pádlo do neviditelné vody, křečovitě a se směsicí opatrnosti i zuřivosti. Připadalo mi, že čas se příšerně vleče. Konečně jsme byli venku. Nepromluvili jsme ani slovo a pádlovali jsme jako galejníci.

Abych ji rozptýlil, řekl jsem:

„Fuj! Já myslel, že se nikdy ven nedostaneme!“

„Hlupáku! Copak nevidíš, že tudy nikdo nejezdí?“ Nesnažil jsem se jí odpovědět, že průjezd je jistě znám milovníkům kanoistiky zde v kraji a že bych ho určitě našel v průvodci Kanoe-klubu, kdybych si byl pro jistotu prostudoval předem plán cesty.

Dojeli jsme k druhému zdymadlu a do klidné krajiny, kde kanál běžel dopředu před námi mezi dvěma linkami nehybných topolů. Cestou jsem si všiml muže, který nás pozoroval; měl na sobě hnědou kombinézu, staženou nad kotníky, a na hlavě podivně vysokou čepici s tvrdým koženým štítkem; sledoval naše počínání nevýrazným pohledem, který mohl být stejně dobře výrazem permanentní otupělosti jako přechodným ohromením. Musel to být hlídač zdymadel.

„Kam vede ten kanál?“

„Do Esbly a do Meaux.“

Vyslovoval „ebly“.

„Bude tam někde odbočka na Couilly-sur-Morin?“

„To víte, že je tam odbočka… Dva kilometry odsud… Ale…“

Zabafal z dýmky.

„Nikdo tudy nejezdí?“

„Nechci tvrdit, že neprojedete. Jenom to, že kanál je už léta vyřazen z provozu. Je tam plno stromů napadaných napříč. Když si pod akvadukty dáte pozor, můžete to risknout…“

„Pozor na co?“

„Aby vám nespadly na hlavu.“

„Je to nebezpečné?“

„To by v tom musel být sám čert, aby spadly, zrovna když budete pod nima vy… A pak, když chcete do Couilly, to je přece vaše věc, ne?“

Muž se k nám obrátil zády a vrátil se do boudy, ozdobené vlaječkou, jejíž modř už byla zarudlá, bílá zšedla a červená zrůžověla. Prastará písmena oznamovala:

KRÁLOVSKÝ KANÁL

Modernější nápis, bezprostřednější a výmluvný, hlásal:

SLUŽBA TONOUCÍM

Kapitola IV

KRAJINÁŘ A KULHAVÝ CHLAPEC

Čas od času nás liják zahnal pod ochranu stromů nebo mostů. Kateřina se zbavila svého rozrušení a přijímala tyto zastávky zcela klidně, protože ona déšť odjakživa miluje; to mne déšť stísňuje.

Během jedné z oněch nucených zastávek jsme zahlédli neobvyklou podívanou: na rozsáhlé ploše travnatého hřiště lemovaného kaštany byla připravena pouť s pomalovanými, ubohými stánky, s pozlátkem manéží, zrcadlovými loteriemi, střelnicemi ve smutku a nehybnými houpačkami. Zelenavá půda, ztmavlá deštěm a břidličnatou barvou oblohy, dávala vyniknout indické žluti stanového plátna, vybledlé růžové, královské modři, papírovým hvězdám a pozlátku…

Co je to, taková pouťová slavnost bez lidí, ne-li sídlo nejzoufalejších přeludů?

Plocha zela prázdnotou, nebylo tam živé duše, jako by se náhle rozneslo, že vojanda s narudlými vlasy, která každý večer napodobuje slavné zpěváky při hudbě ochraptělého gramofonu, roznáší ve své kštici mor.

Opuštěná plocha patřila pro Kateřinu do oblasti toho, čemu říká „svět náměsíčných“ a tolik se ho bojí.

Prostou příčinou vylidněnosti stánků a ticha flašinetů byl déšť, ovšem jsou chvíle, kdy racionální vysvětlení nestačí k úplnému vyjasnění určitých jevů. Atmosféra vylidněné pouti podtrhuje smutek naší cesty a předznamenala celý vývoj dalších událostí.

Podívaná, která by nadchla surrealistického malíře, mi dala jenom nahlédnout do skutečnosti, jejíž zvláštnost se měla brzy projevit.

Co jsme vstoupili do stínu bazénu, tunelu a Královského kanálu, vnikli jsme do posunutého světa, v němž byly hybné síly kosmických principů zfalšovány.

Kousek za prostorem pouti jsme vyhlíželi po pravé straně ohlášenou odbočku. Bezvýsledně: kanál běžel rovně jako olověná, čerstvě řezaná čepel, zasazená do hnědé hlíny. Pravidelná perspektiva topolů zdůrazňovala monotónní atmosféru krajiny a mezi jejich protáhlými pyramidami nám před očima ubíhaly od západu k východu mraky plné vody.

Nejbližší most byl v dálce přinejmenším dvou kilometrů. Že bychom odbočku minuli a nevšimli si jí?

Odpoledne se sklánělo k večeru, začínali jsme mít hlad a Kateřina si ztěžovala, že jí drkotají zuby.

Rozhodl jsem se, že zastavím a rozběhnu se do kraje vyhledat někoho z povodí řeky, kdo by nás mohl informovat….

„To je fakt,“ pravila Kateřina. „Dotaž se nějakého domorodce.“

Kateřina odmítala říkat jinak venkovanům. Na to má právo.

Zakotvili jsme Madeloch důkladně u jednoho ze sloupů, které podpíraly břeh. Mohli jsme si aspoň protáhnout zdřevěnělá kolena a vyšplhat se k cestě pro tahouny.

Krajina nám připadala velmi změněná; to, co jsme z hladiny považovali za jednotvárnou rovinu, otevřelo se před námi jako rozkošný sled kopců, Jejichž jemné křivky na sebe navazovaly v pravidelném rytmu. Hustě zalesněný kraj se po posledních přeháňkách jen leskl. Několik set metrů odtud šplhala do jednoho svahu alej topolů, naznačujících linii silnice.

Vydali jsme se tím směrem, čvachtajíce v promáčených plátěnkách, nepromokavé pláště přilepené na tělo, strakaté šály omotané kolem krku. Nevedla tam žádná stezka, museli jsme přejít deštěm nasátou vojtěškou, kde jsme se urousali až po kolena.

Kateřina brblala: „Dnes jsme vydaní na milost a nemilost vodě!“

Skutečně jste si mohli myslet, že svět přechází do kapalného stavu. Konečně jsme dorazili k silnici. Pak jsme pátrali po nějaké známce přítomnosti lidských bytostí. Konečně mě Kateřina upozornila:

„Vpravo, podívej… Tamhle přímo na vršku…“

Přibližně čtyři sta metrů od nás stál na silnici nehnutě muž…

Mezi obrovskými stromy, jejichž nejvyšší větve splývaly a vytvářely velkolepou chrámovou klenbu k poctě Matky Boží Brieské, byl neznámý zmenšen do skromných proporcí drobného kostelníka v chrámové lodi chartreské…

Blížili jsme se k němu a hlavou nám vrtalo, jak to, že je tak nehybný.

Štíhlá silueta, široce rozkročené nohy – brzy jsem poznal krajináře, věnujícího se své práci. Jak jsme se blížili, rozeznávali jsme lépe detaily jeho komické postavy: měl robustní tělo a na něm plochou, skoro ptačí hlavu.

„Vždyť je to blázen! Postaví se přímo doprostřed silnice!“

Zrychlili jsme. Viděl jsem, jak malíř vytahuje z kapsy podivný předmět. Roztáhl ho, přesně ho nastavil otočením ruky, jako by otáčel šroubem, a položil na plátno. Byli jsme od něho už jen stovku metrů, viděl jsem ho tedy naprosto přesně: déšť spláchl všechen prach a výhled měl přesnost, s jakou se v tomto ročním období setkáme leda po bouřkách, když je vzduch zbaven par, které v červencovém slunci stoupají z půdy i rostlinstva.

Náhle nás naléhavé zatroubení donutilo ustoupit až na samý okraj silnice a předjel nás veliký starší náklaďák.

„Vždyť ho zajede!“ vykřikla Kateřina.

Malíř měl tak tak čas uchopit krabici s barvami a stojan a uhnout.

Vůz zastavil. Vystoupil divoce gestikulující robustní řidič v koženém kabátě. Vznikla krátká diskuse. Potom malíř rychle naložil své věci do vozu. Zavolal jsem. Otočil se, podíval se na nás, nastoupil do kabiny k šoférovi… Vrhl jsem se za nimi a řval z plných plic, ale starý náklaďák se rozjel a nepočkal.

Strnul jsem úžasem nad tím rychlým odjezdem.

„To je ale nestyda! Co teď?“

Automobil, stará fordka, mizel z dohledu unášeje drahocenné domorodce pětačtyřicetikilometrovou rychlostí.

Mezi dvěma mraky problesklo teď slunce a zalilo kraj jasnými paprsky, které prosvětlily topoly od země až k vrcholkům a polaskaly celé údolí až k posledním vršíčkům na obzoru.

Nevěděli jsme, co si myslet o chování malíře. Mohli jsme se skoro domnívat, že ho k útěku přiměla naše přítomnost. Znenadání jsme si všimli chlapce, který se zvedl z meze, na níž seděl, přesně na místě, kde nastoupil do vozu ten ne moc vlídný krajinář. Kluk nám šel vstříc. Kulhal a jeho ztuhlá levá noha opisovala při každém kroku půlkruhový oblouk. Bylo mu asi patnáct let, v obličeji byl hezký, vážný.

Zdvořile se nás otázal:

„Kam jdete, prosím?“

„Do Couilly-Saint-Germain.“

„Já taky. Pracuji v hotelu U Holátek…“

„Zrovna tam chceme přenocovat…“

„Pan Noyelle tam taky bydlí…“

„Kdože?“

„Ten malíř, co odjel. Nechtěli mě vzít s sebou…“

„Pojeď s námi lodí.“

Zdálo se, že ho to láká, ale rozmyslel si to a odmítl.

„Ne, to bych se vrátil moc pozdě. Lodí je to ještě daleko.“

Podle jeho údajů jsme odbočku asi pět set metrů výše minuli. Byla maskována sesutou půdou. Když jsme jeli kolem, nepomyslel jsem ani na vteřinu, že taková bažina může být ústím odbočujícího ramene kanálu. Rychle jsme se vrátili k Madeloch. Nasedli jsme, otočili se a bez potíží našli místo, které nám kulhavý chlapec popsal.

Znovu bylo nutno přenášet kanoi, tentokrát kvůli rozbahněnému ústí.

Bahnité rameno působilo tak deprimujícím dojmem, že jsem Kateřině navrhl vzdát se našeho plánu.

Ta se však vzpamatovala. Zvědavost a tvrdohlavost ji nyní hnaly vpřed, toužila víc než já dostat se do vesnice tak těžko dosažitelné cestou, kterou jsme si zvolili a tak těžce vysloužili.

Po čtvrthodině námahy jsme se dostali k úzké zátoce, jejíž břehy byly zarostlé vysokou trávou, rákosem s květy jako plstěné doutníky. Ve vodní vegetaci byly zachyceny vodou nasáté noviny, lepenkové krabice, blíže neurčitelné odpadky, plovoucí láhve a kousky dřeva.

Dlouho jsme klouzali touto naplaveninou a rákosím, které šustilo jako hedvábí. Každý detail krajiny, která se před námi objevovala, měl v sobě neklamné známky opuštěnosti.

Smuteční vrby s listy ponořenými do vody vytvářely čas od času kouzelné a melancholické siluety.

Smutný křik vodního ptactva se nesl z každého trsu rákosí. Padesát metrů před námi plul právě napříč kanálem párek slípek; vystrkovaly černé hlavičky a kolébaly krkem jako mechanické hračky.

Každou píď obnažené půdy mezi meči listů okupovala tlustá protektorská ondatra.

Oblohu oživoval jen let havranů, vyrušených naším vpádem.

Břehy, kdysi vyzděné, vyhřezly pod tíží půdy a mezi protoplasmatickou masou listí, lišejníků a mechu se klikatily potůčky vody.

Konečně jsme zahlédli něco, co se podobalo výtvoru lidských rukou.

Byl to prastarý most-akvadukt s mnoha oblouky, ozdobený slunečními hodinami. Bylo na něm nějaké nečitelné latinské heslo. Z klenby kapala voda.

Projeli jsme a jedinou ozvěnou kapající vody bylo naše pádlování. Most se nezřítil.

Nebezpečí, kterému jsme byli podle muže u zdymadla vystaveni, bylo spíš metafyzické než skutečné. Královským kanálem už asi nikdo nejezdí.

Porušili jsme zvyklosti, což může být ve svých důsledcích vážnější než porušit zákony.

Během této poslední etapy jsme skoro nemluvili. Náhle mi přišla na mysl pitomoučká anekdota - ostatně Kateřina tvrdí, že mě baví jen tenhle druh černého humoru.

„Nevím proč, ale tahle cesta mi připomíná tu historku s potápěčem…

Kateřina se ovládala, ani neotevřela ústa.

Něžně jsem se vnucoval:

„Vsadím se, miláčku, že ji neznáš.“

„Nemyslíš, že už jsme tak dost unavení?“

„Je to takhle. Zvláštní loď pro vědecký výzkum mořského dna se plavila daleko od pobřeží. K posádce patřil i jeden potápěč. Když ho spouštěli do hlubin, udržoval spojení s můstkem jakousi akustickou hadicí: ,Jamesi… ubohý Jamesi… pospěšte nahoru, loď se potápí!’“

Zachytil jsem tento útržek rozhovoru jen proto, že někdy se člověk ocitne v bezvýchodné situaci. Jako nemohl potápěč uniknout svému osudu, nemohli jsme se ani my vyhnout dobrodružství, jakmile jsme o ně zavadili.

Asi kilometr před námi se objevil další akvadukt; ale tam, kam jsme se dostali, zatarasila spleť větví vodní cestu úplně. Vysoké břehy kanálu znemožňovaly přistání.

Museli jsme kanoi nazvednout; opírali jsme se přitom o potopené kmeny, chytali se kořenů, ba i ostružinových šlahounů. Dlouho jsme se namáhavě probojovávali, pohybujíce se až po pás ve vodě.

Konečně se nám podařilo Madeloch protáhnout.

Právě ve chvíli, kdy jsme se z té spleti dostali, nakrčila Kateřina nos.

„Necítíš ten puch?“

Byl jsem tak zaujat nesnadnou operací s lodí, že jsem zprvu nic nepostřehl; ale zápach byl opravdu vtíravý. Někde blízko se musela povalovat mršina.

Čím víc jsme se blížili k řece, tím byl zápach odpornější a nesnesitelnější.

Konečně jsme se z té spletí vymanili a vyrazili úzkým pruhem vody; zahlédli jsme ještě beztvarou masu, z níž se linuly ony výpary, zablokovanou v spleti shnilých větví u břehu a posetou hejny pestrobarevných much.

Pak morový puch pomalu slábl.

To byl náš poslední incident stojící za řeč, aspoň pro ten den. Brzy jsme vpluli do Morinu a ten nás přijal radostně do svého proudu.

Na jeho březích stály v těch místech dvě vesnice, spojené kamenným mostkem ve tvaru kozího hřbetu. Na počest 14. července vlály prapory a v soumraku se rozžíhaly lampióny.

Kapitola V

VEČER U HOLÁTEK

„Milý pane, malířství nám skýtá překvapení, o nichž nemáte ani ponětí…“

V hotelu U Holátek jsme se znovu setkali s kulhavým chlapcem – říkalo se mu Kulhavý Michal –, s neochotným krajinářem a mužem v koženém kabátě, který řídil starou fordku.

Malíř, pan Alexander Noyelle, nás zřejmě nepoznal, ale těšil se v hotelové jídelně pečlivě budované prestiži… Na první pohled mě velice zaujal svou výřečností, daleko větší v hotelu než na silnici…

Pod odřenou látkou šatů bylo tušit silnou kostru a na kolenou, loktech a na lopatkách byla látka tak vydulá, že tvořila úplné boule.

Proporce různých částí jeho těla byly nepřímo úměrné vzdálenosti od země: obrovské nohy, dlouhé holeně korunované silnými koleny, tenká stehna, ramena skleslá jako u věšáku, tenký dlouhý krk a na tom na všem ptačí hlavička.

Celá jeho postava měla zvláštní charakteristickou siluetu brodivého ptáka.

Hlava nebyla o nic méně zajímavá: v podlouhlém oválu obličeje kontrastoval silný orlí nos svou hmotou a objemností s mohutnými lícními kostmi a kostnatou bradou. Ušní boltce široké jako ucha od hrnce rámovaly špičatou hlavu s řídkým světlým pápeřím. A navíc celá levá část hlavy vypadala, jako by ji táhlo dolů neviditelné závaží; ústa, jedno oko a obočí měl totiž zkřivené.

Na sobě měl proužkované kalhoty, zastrčené do vysokých loveckých kamaší, sako pocházelo z kdysi slušného obleku z některého venkovského konfekčního závodu a na hlavě nosil plstěný širák, jaké před válkou s oblibou nosili fotografové, malíři pokojů a menší počet poslanců.

U stolu seděl s nohama zkříženýma, zády se opíral o zeď, velkou hranatou rukou hřál skleničku armagnacu a řečnil.

„…a nesčetná zklamání. Před patnácti lety jsem se v mladickém nadšení vrhl do věci, do níž jsem vložil všechny své naděje…“

Jeho společník, mrtvičnatý břichatý pán s pleší, kde se mu u kořínků vzácných vlasů perlily kapičky potu, se tázal:

„Copak to asi bylo? Asi nějaký historický obraz, ne?“

„Kdepak.“

„Škoda! Miluji historické obrazy a vojenské pochody.“

„Naopak, šlo mi o Idylické panoráma selského dvora. Myslím, že jsem tam zobrazil snad všechno, kachny, husy, krůty, slepice…“

Milovník bitev na plátně pan Duhoureau, úředník katastrálního úřadu, dal diskrétně najevo svůj zájem.

„Nadělal jsem obrovský počet skic. Má krajina byla vzorně komponovaná. Byly tam i pikantní detaily, třeba jak se kroutí červ v zobáku jedné slepice. Dovedete si představit, jak jsem to téma podrobně propracoval. Vracel jsem se k motivu dvanáctkrát. Vystavil jsem obraz v Salónu a dostal jsem jen čestné uznání. To bylo zklamání, čekal jsem víc.“

„Nespravedlnost poroty?“

„Ani ne. Porota byla spravedlivá, později jsem to sám uznal. Obraz mi vrátili. Uložil jsem ho na půdu a pomalu na něj zapomínal. Takoví jsou umělci, nevěrní, přelétaví…“

Malířova žena, hranatá čertice s blond vlasy, stálým odbarvováním zarůžovělými, zabodla do svého muže rozezlený pohled, ale pletla dál.

Pan Noyelle polkl naprázdno a pokračoval.

„Nevěrní a přelétaví – samozřejmě v přeneseném slova smyslu. Při posledním stěhování před třemi lety jsem si obraz znovu prohlížel a smutně si uvědomil, že se mi už nelíbí. Můj styl se od té doby vyvinul. Hádejte, co jsem s tím obrazem udělal?“

Pan Alexander Noyelle rád odhaloval taje svého umění.

Duhoureau, veliký ctitel řečnických projevů, pokud jsou bohatě prošpikovány frázemi, poslouchal pozorně a s obdivem. Patřil k venkovanům, kteří mají k tvůrčí práci směsici obdivu a zároveň pohrdání.

„Neuhodnete to?“

Pan Duhoureau asi v životě neuhodl nikdy nic, nebyl na to, naivnost jeho pohledu tomu nasvědčovala.

Naslouchal jsem roztržitě, shovívavě, ale vnímavě, jako po bohaté večeři, kterou si člověk dopřeje po velké fyzické námaze. Kateřina podřimovala.

„Roztrhal jsem na cucky to plátno, které mi dalo takovou práci.“

„To snad ne!“

„A když říkám ,na cucky’, berte to doslova. Vydoloval jsem z něj dvanáct tisíc franků!“

„Tomu už vůbec nerozumím!“

Pan Alexander Noyelle vychutnal dobře vypočítaný moment překvapení a pak vysvětloval:

„Vyřízl jsem z toho obrovského plátna sedm malých obrazů, sedm ,cucků’ a dal je zarámovat. Dovoluji si tvrdit, že i ten nejmenší převyšovat mnohonásobně celé plátno – co do umělecké hodnoty ovšem. Nejmenší měl rozměry tak přibližně vaší dlaně.“

„To je neslýchané.“

Tentokrát jsem souhlasil s panem Duhoureauem a dal se unést profesionální nediskrétností, kterou znají tak dobře ti, kdo se dostali do styku s mými kolegy. Zasáhl jsem do hovoru.

„Takže vy žijete z malování?“

„Žiju, mladý muži. Ale můžete mi věřit, že to v dnešní době není snadné; veřejnost má raději sport, taneční zábavy a hloupé filmy než čisté projevy umění.“

Pan Noyelle si povzdechl.

Byla v mém hlase ironie? Noyelle v mé otázce vycítil určitě nějaký výsměch, protože jeho odpověď byla trochu „dotčená“.

Vzpomínám-li si dobře na naše první setkání, vznikla vzájemná averze asi právě z tohoto našeho rozhovoru.

Měla nás přivést do situací, v tu chvíli ještě netušených.

Přikyvoval jsem vážně páně Noyellovu hanobení doby a mládeže.

Dlouho si mě prohlížel, potom vstal, otevřel krabici na kresby, vytáhl z ní pět skic a pravil tónem, jakým snad mluvil Leonardo s Františkem I.:

„Tady se podívejte, co dělám.“

Tak jsem zhlédl mimo jiné i skicu, kterou kreslil odpoledne mezi Port-aux-Dames a Couilly, když stál uprostřed okresní silnice.

Prohlížel jsem si tedy skici pana Noyella, malířství mám přece rád.

Okamžitě se mne zmocnila nedůvěra k jeho umění.

Noyelle byl technicky neobyčejně zručný: tu udělal jedním tahem štětce strom, jinde naznačovala rozmáznutá linie obrys křoví a šrafy špachtlí dřevěný plot. Perspektiva byla přísně dodržována a proporce tvarů vzácně přesné.

Celek zanechával dojem přílišné řemeslné dovednosti. Ale nebyl v něm ani zápal, ani cit, ani originalita, nic, co při pohledu na malou skicu vyvolá pocit libosti.

Malba pana Noyella musela mít určitě čestné místo v Salónu francouzských umělců.

Budiž mi dovoleno malé zásadní prohlášení: malba, kterou je možno zhlédnout v tomto slavném Salónu, je něčím, co nenávidím nejvíc ze všeho, a to hned po sladkém šampaňském a přislazeném zeleném hrášku.

„Líbí se vám to?“ tázal se úskočně pan Noyelle.

„Je to dobře namalováno.“

„To slyším rád, zvlášť z vašich úst.“

„Je to věrné… Máte šťastnou ruku.“

„Ach, šťastná ruka, v té to všechno spočívá.“

„Ostatně malujete v kraji malířů… Dunoyer de Segonzac…“

„To je podvodník, pane, zneužívá důvěřivosti otupělé veřejností!“

„Ale vůbec ne. Je to velký umělec a většina lidí, kteří mají vkus, si ho vysoce cení!“

Pan Noyelle zrudl jako krocan.

„Pane, vy jste nakažen úchylnými názory doby, která dokonala rozklad poctivé kresby a žene francouzské umění vstříc temné budoucnosti. Nic vám nevytýkám. Máte vkus své generace. Znám však pravé viníky, kteří otravují myšlení a vkus veřejnosti…“

„A kdo je to?“

„Novináři, pane!“

„Já jsem novinář,“ řekl jsem tiše.

Hulvátský odchod pana Noyella po této odpovědi zanechal v sále jisté rozpaky.

Moje prohlášení vyvolalo zájem Duhoureaua, zvědavého na lidi svobodných povolání.

„Nedivte se! Pan Noyelle nesnáší, aby se mu odporovalo.“

Potom hovor ustal a Já ho neoživoval.

Bylo jasné, že se nám zde nebude špatně spát a zjistil jsem právě, že chavignollské odpovídá své reputaci. Zdůrazňuji, že jeho oheň nehrál v impertinenci mých odpovědí žádnou roli.

Uložil jsem kanoi do staré konírny s gotickým klenutím oken a potom jsme mírumilovně vychutnávali pocit, že nepříjemnosti jsou za námi a že jsme si zasloužili ten nakažlivý klid venkovského hotýlku.

Byl to stařičký dům s několika nízkými patry; rampu schodiště vyřezával asi lidový řezbář a její patinu vytvořily ruce, které se jí dotýkaly; ve všech patrech byly na chodbách osmiúhelníkové dlaždice a v pokojích dřevěné stropy s mohutnými trámy a pravé staré venkovské truhly.

Z oken našeho pokoje bylo vidět na řeku, na pole za ní, na starý most a přísně vyhlížející dům s šedivými stěnami a ušlechtilým mřížovím, na asfaltově modrou silnicí, na obecní prádelnu s dřevěným praporkem místo korouhvičky a na hasičskou zbrojnici.

Bylo zřejmé, že hotel tu musí stát už pár set let a silnice, po níž dnes jezdí auta, obrovské náklaďáky a autobusy, zažila kdysi poštovské koně a legendární dostavníky.

Poloha Couilly, ležícího ve středu údolí Morinu ve stejné vzdálenosti od Lagny, Meaux a Crécy, napovídala, že hotel U Holátek býval asi starým zájezdním hostincem, čemuž nasvědčovaly i rozměry stájí.

Škaredé počasí odradilo hosty a místních návštěvníků bylo málo; viděli jsme je jen clonou únavy a ospalosti.

Když odpočíváte po několika hodinách pádlování na řece, zdá se vám, že odraz vody vás pronásleduje a lepí se vám na oči jako celofán. Toho večera jsem viděl hosty U Holátek jako přes sklo akvária.

Přirovnával jsem v duchu malíře krátkozraké muréně a pana Duhoureaua tučnému rejnoku.

Do jídelny vešel majitel hotelu pan Paul.

Byl sice při těle, ale čilý jako mřínek; prohlížel si nás s velkým zájmem.

„Vy jste vyfasovali bouři! Přijíždíte z daleka?“

„Z Gournay-sur-Marne,“ upřesnila Kateřina. „Pádlujeme od…“

„Svítání,“ řekl jsem zároveň s ní.

Pan Paul se obrátil na svoji ženu, pletoucí u pokladny.

„Slyšelas to, Amélie, ti mladí lidé přijeli zGournay!“

Jelikož Amélie reagovala na tuto poznámku jen nepatrným úsměvem, pokračoval sám:

„To je jako zudělání, není jediného svátku, aby nepršelo. Ale co, budete tu jako ve vatičce… Našel jste ve stáji místo na lod?“

„Jistě.“

„To je to jediné, co vám mohu nabídnout. Naši letní hosté přijíždějí spíš autem. Ale pro sportovce je lepší loď. Vidíte přírodu v jejím hávu, bez závoje, že ano…“

Pan Paul patřil zřejmě do kategorie povídavých hoteliérů, ještě nebezpečnějších než hoteliéři melancholičtí.

„Pan Noyelle, víte, ten malíř, co jste se s ním neshodl, taky říká, že povodí Grand Morinu je nádherné, jak bych to nevěděl, vždyť právě proto jsem se tu usadil. V Paříži jsem vedl velký podnik. Ale odešel jsem, protože jsem toužil po zdravém vzduchu. Ach, tady je přece vzdoušek…“

Dosud Jsem viděl z Couilly-sur-Morin, ze Saint-Germain a okolí jen šedou a zelenou mlhu, ale jeho nadšení mne nenudilo, chápal jsem je. I v dešti měl tamější kraj typickou zasněnou krásu povodí pařížského okolí; z hustých stromů, z líbezných luk na březích a tmavé, ale průzračné vody, z osikovitých stromů a půvabných vrb, nebo zase z prádelen u řeky a prostých kamenných mostů dýchal klid… Jednosměrná konverzace však pokračovala: „Je to příjemné slyšet z úst znalců, jak je tu hezky. Člověk to vždycky rád slyší znovu.“ Pokračoval s odstínem neklidu v hlase: „Vám se tu přece taky líbí? Vy toho ale při svém povolání musíte vidět! Bože, cestování! Příroda! Já vás asi unavuji svým povídáním.“

Přehodil si ubrousek přes rámě s elegancí profesionála, kterou musel získat někde jinde, a opustil nás.

Mezi stoly se proplétala číšnice.

Stálí hosté jí říkali Klementýna.

Byla snědá, baculatá, a zvláštní nedbalost jejích šatů působila navíc ještě trochu vulgárním půvabem.

Vlasy měla černé, lesklé, vzadu na šíji dlouhé, přismahle olivovou pleť, oči s panenkami jako vystřiženými z tmavého sametu; chraplavý teplý hlas svědčil o jižním původu.

Mou pozornost vyvolala zkoumavým pohledem, jímž po mně sjela, když jsem jí sdělil své povolání.

Jelikož jí služba prakticky už skončila, přišla si tiše povídat k jednomu stolu, kde seděly dvě staré dámy s mužem v koženém kabátě, řidičem nákladního vozu, který málem přejel pana Noyella.

Podle tónu hovoru se dalo soudit, že laškují. Slyšel jsem, jak Klementýna říká muži:

„Jestli jste nečekal, že se tu zjeví Chaumer, zažil jste asi zklamání.“

„Nebýt vašeho upozornění, moh jsem se zmýlit.“

Myslím, že silnější ze dvou dam řekla nespokojeně:

„V každém případě to není ani chytré, ani opatrné.“

Jestli má pořekadlo o vráně, která k vráně sedá, výjimky, pak byla tato skupina rozhodně jednou z nich. Staré dámy nevypadaly totiž, jako by byly zvyklé žít pohromadě, a znaly se asi teprve krátkou dobu.

Starší poslouchala hovor mezi řidičem, druhou dámou a Klementýnou a čas od času pokyvovala hlavou.

Byla to malá stařenka, velmi slušná a milá, celá v černém; stojatý krajkový límeček jí svíral pergamenové hrdlo a dával vystoupit šlachám i propadlinám. Podle staré módy nosila bílé hedvábné vlasy sčesány do vysoko posazeného drdolu, do něhož byl svrchu zapíchnut hřeben zdobený slonovinou.

Ani k jídlu nesundávala krajkové rukavice, zastřižené ve výši prvního článku prstu. Pila nějaký odvar a její pohyby byly strojené.

Její sousedka patřila k typu „dračic“.

Nabarvené, pečlivě udržované vlasy tiziánové barvy se už nehodily k jejímu věku. Měla na sobě halenku křiklavých, ale přesto smutných barev… Pudr a červené líčidlo jí na tvářích praskalo, takže obličej staré dámy připomínal starý sevreský porcelán.

První už rezignovala, ale ta druhá odmítala vzdát se boje se stářím a i nejmenší detaily jejího oblečení působily dojmem, že jsou vypočítány na efekt… Její hlas, pokud jsem to mohl posoudit, měl hloubku a teplý témbr barových zpěvaček… Upíjela z malé skleničky hnědočervený likér.

Kateřina zívala.

V tmavém koutě pila zkroušeně kávu nějaká rodina se třemi dcerami: dívky vypadaly jako jedna žena v různých vydáních.

Duhoureau hovořil nyní o tématu, které mu bylo daleko bližší než malířství: vysvětloval robustnímu starci, jak chytře a rozhodně si počíná, když chytá štiku.

Muž, který mu naslouchal, nevybočoval nijak z rámce zdejšího panoptika.

Měl na sobě tmavomodrou bundu, pumpky, vlněné ponožky a polobotky jako starý cyklista; byl opálený a měl bílé vlasy, bílý zastřižený knír a bílé obočí. Působil dojmem sportovce, jmenoval se Philippe Philippe; pracoval jako vedoucí oddělení v jednotkovém obchodě, ale podobal se anglickému plukovníku, jak jej vidí reklamní kreslíři na vinětách whisky.

Přirovnal jsem pana Noyella muréně, Paula mřínkovi, Duhoureaua rejnoku. Abych ve hře pokračoval, usmyslel jsem si dát panu Philippovi přezdívku „jeseter“.

Moje sádky se náhle doplnily o brňáka rudého.

Před chvílí se otevřely dveře a vstoupil host, který si přímo říkal o srovnání s brňákem, plným ostnů a bodlinek, o srovnání s rybou, která má hrozivou hlavu a strašně kulaté očí.

Brňák řekl:

„Dobrý večer vespolek,“

„Dobrý večer, Otče zákona,“ odpověděli současně Klementýna, Duhoureau a Kulhavý Michal, který právě přišel.

„Otec zákona“ byl polní hlídač a obecní strážník.

I bez štítku na klopě bylo na první pohled jasné, o koho jde, stejně jako v případě jeho kolegů od uniformy, kteří na různých slavnostech trpělivě čekají na první projevy nevinných revolt proti společenskému zřízeni, usazeni například mezi nevěstou a panem starostou.

„Jak se vede, Otče zákona?“

„Tak tak všelijak. Jeden malej čtrnáctiletej dareba podpálil kupku sena…“

„Dáte si skleničku ostré?“ navrhoval pan Duhoureau a mrkal na něj.

„To neodmítnu. Mám po službě, Klementýnko, jednu jalovcovou.“

Otec zákona mlaskl a připustil:

„Dobrá teda je.“

Nevím už, jak se v hovoru dostali na náš výlet. Snad sám hoteliér na nás upozornil a považoval za nutné sdělit Otci zákona, že „ten pán s dámou přijeli Královským kanálem“… zkrátka a dobře jsem jim musel referovat o naší plavbě.

„To jste teda nebyl dvakrát opatrnej.“

„A pročpak, pane strážný?“

„Říkejte mi Otec zákona jako všici. Hned vám to povím: je to ošklivej úsek. Před pár lety se tam utopila Puntičkářka, protože jí muž vyváděl s dvěma macandama v Pont-aux-Dames. Tenhle měsíc to bude tři roky, co jsme tam našli malýho kloučka ze Spálenýho mlejna, dvouletýho, ležel pod hrází, vožranej vod krys. Pan Duhoureau vám to potvrdí…“

„Tam já na ryby nechodím. Strhal jsem tam prutů!“

„Má řeč,“ dodal tiše Otec zákona, „nejlepší by bylo pověsit tam nápis a vyzvat letňáky, aby chodili jinam. Mám takový tušení, že jednoho krásnýho dne akvadukt spadne a bude v tom nějaká záhada.“

„Ano,“ řekla Klementýna zamyšleně, ale jako by to už bezpečně věděla. „Kanál přináší neštěstí.“

„Dnes večer s vámi není žádná legrace, Otče zákona,“ pravila jedna ze starých dam.

Kateřina se probudila ze své otupělosti a v očích jí zahořelo, snad úzkostí.

Žasl jsem nad shodou názorů o tom, jak nebezpečné jsou síly, které vládnou nad kanálem.

„Tentokrát se nic nestalo. Viděli jsme jen ondatry a vodní slípky. A, přece něco!“

Odmlčel jsem se, abych si zapálil dýmku.

Zdálo se mi, že na dokončení mé věty čekají všichni s divnou pozorností.

„A copak?“ řekl pan Duhoureau.

„Skoro nic. Kromě jednoho místa, kde to strašně páchlo, proběhla cesta v klidu.“

„Nějaká mršina! Utopený štěňata…“ řekl Otec zákona.

„Vypadalo to větší.“

Nastalo rozpačité ticho. Ovšem tento fakt jsem si uvědomil teprve dodatečně.

Pan Paul navázal:

„Nechci tu šířit žádné pomluvy, ale víte, venkovani si pletou kanál s kanalizací!“

Hovor byl náhle přerušen řevem kutálky. Obecní kapela končila zřejmě zkoušku.

Na zvonici Couilly-sur-Morin odzvonilo důstojně jedenáct hodin a o třicet vteřin později a o tón výš opakovala jedenáct úderů zvonice ze Saint-Germain.

Kateřina vstala.

„Musíte být přece hrozně unaveni,“ zajímala se vlídná hostinská.

„Přejete si, abychom vás zítra ráno vzbudili?“ tázala se Klementýna.

„Ani nápad! Zítra budeme dlouho spát,“ odpověděla Kateřina.

„Promiňte… Říkala jsem si, že byste si třeba přáli brzy ráno snídani do pokoje, kdybyste chtěli jet dál.“

„Ne,“ rozhodla Kateřina. „Připravíte nám na desátou hodinu dvakrát čokoládu a topinky s máslem a džemem.“

„Ano, na desátou. Dobrou noc.“

A Klementýna nás sledovala, jak stoupáme po schodech, s uspokojením, jehož smysl jsem pochopil teprve mnohem později.

Kapitola VI

Žertíky za svítaní

Kateřina vyprávěla:

„Tunel jako by se ztrácel v hlubinách, v jakýchsi krtčích chodbách.

Postupovali jsme kupředu za pomoci vesel, protože pádlo bylo nutno nahradit něčím rychlejším. Jeli jsme rychle, ale přesto se nám zdálo, že nepostupujeme. To je přece známý pocit…

Člun se nebezpečně nakláněl ze strany na stranu… Někdy jsme škrábli konečkem vesla o zeď a dřevo na hladkém kameni zaskřípělo.

Za zády se nám ozval hluk vzdáleného motoru. Touž cestou jel za námi asi motorový člun. Podle hluku se dalo uhodnout, že nás dohání. Nejasně jsme si uvědomili, že nám něco hrozí – kdyby nás měl člun dohonit, vlny, které by rozbrázdil, zasáhly by kanoi z boku a převrhly nás do odporné vody.

Náhle se v dálce před námi vynořil půlměsíc, zvěstující konec tunelu. Pronikavý hluk motoru vzrůstal.

Z klenby padaly kapky ledové vody; byly čím dál hustší a tak těžké, že ohrožovaly stabilitu člunu. Musela se vybrat voda na dně, jen tak po paměti v studené tmě. Co to jen v té vodě, kterou jsme vesly proráželi, kladlo takový odpor? Že by to byly skutečně jen traviny?

Cosi pod vesly uhýbalo do hloubky, nekladlo odpor, ustupovalo, jen aby nás vzápětí tím, víc blokovalo.

Jedině někdo živý mohl projevovat tolik zlovůle.

Bojovali jsme dál, když tu světelný východ překryl čtverec stínu. Ve vteřině jsme se octli v úplné tmě; proti nám přijížděl vlečný člun. Byli jsme ztraceni. Přesto nám světélkování vody umožnilo rozluštit název plavidla, které nás mělo rozdrtit: SOLFERINO.“

Kateřina si pochutnávala na opečených krajíčcích chleba bohatě mazaných máslem.

Venkovský chléb a voňavé mléko měly kořennou příchuť, stvořenou pro živé.

Jedna fronta oken vedla do polí. V líbezné krajině, ranním sluncem jakoby pozlacené, vlály ještě tu a tam závoje mlhy. V obecní prádelně u řeky praly dívky barevné prádlo a zvonivě se smály.

Voda Morinu kreslila mezi hedvábnými břehy zelený proud se žlutavými skvrnami.

Po dešti minulého večera vyvracelo toto ráno svou rozzářeností sny mé ženy.

Řekl Jsem, že Kateřinin strach má svůj tajemný zdroj v jejích snech a pokusil Jsem se transkribovat jeden její typický těžký sen. Je nadána silnou obrazivostí, která však se projevuje jen v podvědomí spánku. A tak se jí denně s pozemskou chutí bílé kávy vytrácí takřka nevyčerpatelné bohatství kouzelných příběhů. Kdybych měl jen setinu Kateřininy imaginace, stal bych se surrealistou, což je, jak známo, úděl v literárním světě záviděníhodný.

„To bylo strašné. Nevím, jak jsme se z toho dostali.“

„Probudila ses?“

„Ne. Nádrž se náhle rozšířila. Stěny tunelu zmizely. Tys kráčel po břehu a táhl jsi smutně na laně kanoi, která byla jen položena na podvozek. Tvá postava působila nesmírně melancholicky…“

Modročisté nebe, údery plácaček do prádla, horlivé kokrhání opožděného kohouta a šustivý let divokých holubů, to všechno zahánělo noční přeludy.

Sen bledl před jasnými barvami pokoje, před barevným květováním umyvadla a kretonového přehozu přes postel, před nachovým břichem duchny, vodním zrcadlem napajedla a švestkově modrou smaltovanou cedulí, nesoucí nápis „GRAND MORIN, řeka“.

„Měla jsem trochu horečku,“ uzavřela Kateřina, uklidněná pohledem na všechna ta pozitivní znamení.

Ze sousední louky se ozývala dětská říkanka. Pochopil jsem jen několik slov a poznal, že si ji někdo zpívá na houpačce.

Loďka… mlází

Nůžky… hrázi

Řeka… řeka…

Loďka… mlází

Řeka…

Padá do vody.

Podivná slova byla kupodivu dokonalou ozvěnou mých pocitů po ránu.

Proč však ten pocit klidu náhle vyprchal?

Přes sluneční paprsky a novotu přírodního rámce, přes libé pocity vyvolané bohatou snídaní, přes průzračnost vzduchu, v níž by vybledly i nejzatvrzelejší noční přízraky, zmocnila se mne ponenáhlu teskná nálada.

Všechna líbeznost rána se vyprázdnila jako otevřenou žílou.

I sama veselá dětská píseň neodolala tlaku černých stínů, které se zrodily v temnotách, i když v temnotách rozptýlených.

Měl jsem náhle nejasný dojem, že se v noci muselo něco podivného stát, ale nevzpomněl jsem si, co to bylo.

Během mého spánku došlo k zvláštním věcem. Ovšem zapomněl jsem k jakým. Zůstal jen dojem blíže neurčitelné tísně. Snažil jsem se vyburcovat paměť.

„Tys mě v noci vzbudila, teď si na to vzpomínám,“ řekl jsem Kateřině. „Říkalas cosi, čemu jsem nerozuměl.“

„Co jsem říkala?“

„Byly to neartikulované zvuky.“

„Rozsvítil jsi?“

„Ano. Vypadala jsi neklidně a náhle jsi se zachvěla. Hladil jsem tě zlehka po vlasech; uklidnila ses.“

„To je od tebe hezké.“

„Vždyť jsi spala. Ale co jsem to jenom dělal potom?“

„Možná jsi vstal?“

„Ano!“

Vstal jsem a hledal po paměti klíč na nočním stolku. Dosud si vzpomínám na chladivý mramor nočního stolku. Otevřel jsem dveře, otočil elektrickým vypínačem na chodbě a hledal toalety, abych se napil, protože jsem se probudil s vyschlým hrdlem.

„Přirozeně, to po tom víně.“

Nebylo mi do žertu. Celá ta noční procházka se mi přece nemohla jen zdát, o její skutečnosti však jsem měl i nadále jisté pochybnosti.

Stísněně, neklidně jsem se snažil přijít na to, co mi zkazilo náladu.

A náhle se mi ulevilo, dostal jsem se z toho, jako když dlouho marně hledáte dobře známé jméno a konečně je najdete.

Do chodby – nyní jsem si byl jist, že jsem na chodbě byl – se otevřely dveře a jimi pokradmu vyklouzla Klementýna. Tato drobná událost nabývala teprve nyní pravého významu. Našel jsem dokonce dva přívlastky, jimž přesně odpovídal vzhled služebné: byla „čilá a rozcuchaná“.

To bylo vše. Jedné ze starých dam, které bydlily v našem patře, se muselo udělat špatně, a tak si na pokojskou zazvonila.

Tím objevem se mi ovšem ulevilo jen na chvíli.

Ale proč, když jsou tu fakta: probudil jsem se, Kateřina měla neklidné sny, klíč, toalety, škvíra světla v pootevřených dveřích a Klementýna, „čilá a rozcuchaná“. Vzpomněl jsem si na jeden detail: Klementýna držela v ruce malý a v tu chvíli zcela nečekaný předmět, ale co to jen bylo? Na to jsem se nemohl upamatovat.

Kateřina se tvářila skepticky.

„Otrava je,“ uvažoval jsem nahlas, „že jsem jediným svědkem a ještě k tomu mám pochybnosti.“

„Jestli jsi Klemetýnu viděl, pak tě musela vidět i ona.“

„Správně.“

„Tak se jí na to zeptej, až půjdeme dolů.“

To bylo nejjednodušší.

Když jsem se nehýbal z místa, řekla Kateřina trochu netrpělivě:

„Na co ještě čekáš, já už jsem hotova!“

Tento vzácný manželský úkaz – žena hotová dřív než muž – stačí k dotvrzení toho, jak jsem byl myšlenkami jinde.

Dolů jsme šli beze slova: necítil jsem nutnost svěřit Kateřině, která tak podléhá dojmům, příčinu svého vzrůstajícího zmatku, a tím méně jisté výroky komisaře Chauveaua, týkající se údolí Morinu.

Klementýna v koketní upjaté zástěrce dokončovala úklid jídelny.

„Klementýnko, vy jediná mi můžete říct, jestli se mně něco nezdálo.“

„Prosím? Jak to myslíte?“

„Potkal jsem vás dnes v noci na chodbě?“

„Dnes v noci? A v kolik?“

„Nedíval jsem se na hodinky. Kolem druhé nebo třetí…“

„Pán se mýlí. Spala jsem jako dudek od půlnoci až do sedmi. Mám dobrý spánek a spát chodím udřená…“

„Aha!“

„Proč?“

Zdálo se mi, že se na mne dívá příliš zpříma a že její jistota plyne spíš z drzosti než z klidného svědomí.

„Měl jsem pocit, že jsme se srazili na chodbě.“

„To ne, pane!“

„Pojď,“ řekla Kateřina. „Připusťme, že se ti to jen zdálo a už o tom nemluvme. Jsme přece na dovolené…“

Když jsme odcházeli, Klementýna prohodila s přívětivým úsměvem:

„Příjemnou procházku!“

Kateřina se na mne dlouze zadívala.

„Co je ti?“ znepokojil jsem se.

„Nic.“

„Ale je.“

„Ne. Nic.“

Kateřina pak asi udělala nebo řekla něco, co prozradilo její špatnou náladu. Zeptal jsem se jí vlídně po příčině, ale ona odpovídala i dál vyhýbavě. Také asi přede mnou skrývala část svých dojmů.

„Vždyť ses probudila s dobrou náladou!“

„Ano, ale tys mě nechal bezdůvodně čekat!“

„Víš,“ řekl jsem klidně, „mám co dohánět, abych vyrovnal ty hodiny zpoždění, které sis, abych tak řekl, vybrala předem.“

Obecní zaměstnanci zdobili za pomoci obyvatel ulice lampióny, girlandami, vystřihovanými figurkami a barevnými lampami.

„Zapomeňme na všechno. Vraťme se do hotelu. Je čas na aperitiv.“

„Ne. Raději bych se ještě trochu prošla. Přijdu za tebou za chvíli.“ Rozloučili jsme se a já se za ní chvilku díval.

Vracel jsem se potom kolem kostela, viaduktu a mostu s úmyslem umýt před obědem loď; stále jsem přemýšlel o svém nočním setkání, které bylo přičiněním Klementýniny lží ještě tajemnější.

Ze zkušenosti však vím, že překrucování pravdy se u mladých žen nesmí přikládat zbytečná důležitost – u těch starších taky ne, často je to totiž jen určitý návyk.

Její lež už na mne nepůsobila, ani skutečnost, že jsem zapomněl, co mohla být ta lesklá věc, kterou přede mnou Klementýna schovala.

Usmíval jsem se.

Moc mi to sice nepomohlo, ale udělal jsem malý pokrok na cestě za ztracenou vzpomínkou: byl to lesklý předmět a Klementýna ho rychle přede mnou schovala. Tam jsem byl ve svých úvahách, když jsem šel přes dvůr hotelu rovnou do stáje.

Otevřel jsem dveře.

Madeloch zmizela!

Kapitola VII

TAJNÁ PROJÍŽĎKA

Vešel jsem do stáje s tlukoucím srdcem. Nezbývalo než uznat, že kanoe tam není.

Otevřel jsem dveře všech sousedních pododdělení, na něž byla bývalá stáj rozdělena. Zavíraly se na petlici.

Nic!

Možná že ji majitel hotelu přemístil?

Naděje vyprchala: pan Paul byl zrovna tak ohromen jako já.

V rozrušení jsme prohledali dokonce taneční sál, kam se vstupovalo malým schodištěm, jímž by šlo těžko protáhnout bicykl.

Pan Paul pořád jen opakoval:

„To je úplná fantasmagorie! Ještě tak kufr, to bych chápal, ale loď…“

Snažil jsem se uvažovat. Dva fakty jsou nesporné: včera večer jsem do stáje uložil Madeloch; dnes ráno v půl dvanácté tam není.

Bylo to tak nečekané, tak pravdě nepodobné, neskutečné, jako bych se stal obětí nějakého eskamotéra.

Měl jsem pocit prázdnoty v hlavě a připadal si zrovna tak pitomý jako hoteliér, který znovu opakoval:

„Ještě tak kufr, to bych chápal, ale loď!“

Brzy se vynořil Kulhavý Michal s nedoškubaným kuřetem v ruce. Přišla také Kateřina a tak jsem ji informoval o katastrofě. Potom nás obklopili hoteloví hosté, zírající na prázdnou stáj s výrazem, který prozrazoval různé stupně úžasu.

„Musíme něco podniknout,“ řekla Kateřina.

Najednou jsem dostal nápad.

„Půjdu zatelefonovat.“

„Dobře. Výborně,“ zdůraznil hoteliér, aniž věděl komu.

Upřesnil jsem to.

„Zatelefonuji na prokuraturu do Meaux.“

Popsal jsem na počátku své kariéry tolik nehod, že by to byl div, kdybych takhle nezareagoval. Prohlášení vyvolalo senzaci. Pro Couilly-sur-Morin je prokuratura v Meaux mocným symbolem soudního aparátu, který se „dostavil“ do zdejší vesnice sotva třikrát či čtyřikrát za posledního půl století.

Jedna ze starých dam, ta, která se oblékala nápadně a oslovovali jí „slečno Jindřiško“, pravila:

„Máte jistě pravdu, chcete-li informovat prokuraturu, ale předtím byste snad měl zajít za Otcem zákona…“

„Ten mi mou loď nevrátí,“ zavrčel jsem.

Kulhavý Michal odložil kuře a odešel pro strážníka. Paní Paulová, která neztrácela hlavu ani za těchto podivných okolností, kuře sebrala a starostlivě odnesla zpět do kuchyně.

Vtom se objevil pan Duhoureau v košili bez kabátu a s širokým slamákem na hlavě, pruty na ryby přes rameno a plechový kbelík v ruce.

„Možná že vám povím něco, co vás bude zajímat,“ začal, když zjistil, oč jde.

Kruh zvědavců se opět uzavřel.

Pan Duhoureau přelétl očima celou společnost a pronesl důležitě:

„Raději bych to řekl jen vám a panu Paulovi.“

Kateřina, pan Duhoureau, pan Paul a já jsme vešli do stáje.

„Tak se podívejte. Rybář vstává časně. Kolem páté, to je tak asi moje doba, nemám pravdu, pane Paul?“

„Ano,“ pravil pan Paul.

„Mezi pátou a čtvrt na šest jsem už byl na břehu řeky poblíž obecní prádelny. Víte, kde to je?“

„Ne moc přesně.“

„Tam, co jste přistáli včera večer a vytahovali loď na břeh. Dobře jsem si vás všiml. Když jste ji přenášeli sem, museli jste jít přes můj pozemek. Není to míněno jako výtka, tam já na ryby nechodím. To jen tak na vysvětlenou, že to mám v oku.“

„Ano,“ pronesl jsem trpělivě.

„Právě ve chvíli, kdy jsem si připravoval pruty, došlo k něčemu zvláštnímu. Nad hladinou byla mlha… Uvolňoval jsem u jednoho prutu vlasec. Je k tomu potřeba hodně trpělivosti, každý rybář vám to potvrdí. Pod couillyským mostem jsem zahlédl člun, který jel po proudu Morinu. Ve člunu seděl nějaký člověk v peleríně, takové, jakou nosí školáci. Byl jsem v tom okamžiku tak zaměstnán tím vlascem, že jsem si žádné podrobnosti nevšiml. Když jsem zvedl hlavu, výletník byl už pryč.“

„Ale jakou to má souvislost?“ ptala se Kateřina.

„To hned uslyšíte, milá paní, jel totiž v kanoi, která se podobala navlas té vaší. Ale copak jsem si to v té chvíli mohl ověřit?“

„Myslíte, že to byla Madeloch?“

„V tu chvíli mi napadlo: ,Hele, to vypadá jako ta loď, co ji včera ti dva nesli přes můj pozemek.’“

Otázal jsem se:

„Jel po proudu, nebo proti?“

„Po proudu.“

„Tomu pak už ale vůbec nerozumím!“

Jestli se pan Duhoureau nemýlil, pak Madeloch a její neomalený pasažér přijížděli z místa za mostem, položeného proti proudu! Podivný výletník musel tedy jet nejdříve proti proudu, otočit se a vracet se po proudu zpět, aby mohl projet kolem hotelu U Holátek!

Kateřina, která uvažuje velmi logicky, podotkla:

„Kanoi přece někdo neukradne ve tři hodiny v noci jen tak kvůli projížďce. Nebude se bavit tím, že projede s ukradenou lodí kolem místa činu, leda by k tomu byl nucen. Buď se pan Duhoureau mýlí…“

„Jsem si jist, že ne, madam.“

„Nebo jste právě vy toho kanoistu vyrušil.“

„Já?“

„Pouze svou přítomností na břehu. Ta mu asi zabránila vrátit kanoi, aniž ho kdo uvidí…“

„To je na mou věru možné.“

„Musel jet dál.“

„Možná že loď někde opustil…“

„To doufám.“

„Měli bychom prohledat břeh po proudu. Nic neriskuješ, když zatelefonuješ později.“

Přijal jsem návrh bez nejmenší námitky, přestože manželčiny rychlé závěry nechaly jisté otázky bez odpovědi. Už jsme byli na odchodu, ale vtom se objevil Kulhavý Michal. Nenašel Otce zákona doma. Jeho manželka prý řekla, že odešel hned po ránu.

„Tady vstává kdekdo nemorálně brzy,“ bručel jsem.

Ubírali jsme se smutně cestičkou, vinoucí se podél břehu Mor inu. Kateřina mi četla levity:

„Nikdy nedáš na mé předtuchy.“

„I Kasandra a Tiresias byli obětmi podobného nepochopení.“

„Věděla jsem bezpečně, že se nám tu stane něco nepříjemného. Víš přece, že se vyplácí brát mé předtuchy vážně.“

„Nevím.“

„Mohli jsme si to ušetřit.“

„To uznávám.“

„Tak proč sis postavil hlavu?“

„Protože na tom suma sumárum vždycky ještě vydělám. Události ti dají za pravdu tak jednou z deseti případů. A kdybychom se měli vyhnout mrzutostem, které bývají většinou jen plody tvé fantazie, řídili bychom se jen tvými vrtochy.“

Kateřina pokračovala zatvrzele jako beran:

„Věř mně nebo ne, já tvrdím, že ona má divné oči…“

„Ona?“

„Klementýna.“

„Klementýna?“

„To vím, že ty s tím nebudeš souhlasit. Je hezká, ale dej si pozor…“

„Ujišťuji tě, Kateřino…“

„Kdybys ji našel v posteli, neřekl bys ne.“

To mi vzalo dech; hovor se nevyvíjel příznivě. I když si nemám co vyčítat, nemám rád záchvaty žárlivosti své ženy.

Stezka sledovala břeh řeky jen po délce asi dvou kilometrů. Potom sahaly až ke břehu soukromé pozemky a dál se muselo po silnici.

Hovor pokračoval v jiné rovině.

„Uznáš, že za těchto okolností by loď ukradl jen blázen,“ řekl jsem.

„Nebo měl opravdu zvláštní důvod,“ připouštěla Kateřina.

„Zrovna jako jen blázen by sebral kanoi, jel proti, proudu Morinu a pak s ní projel znovu kolem hotelu!“

„Je to tím nerozumnější, že jde zřejmě o někoho z hostí.“

To bylo pravda. Nikdo jiný nemohl vědět, že jsme loď uložili do stáje.

V uplynulých čtrnácti dnech přečetla Kateřina hodně detektivek, literární žánr, který má moc špatný vliv na myšlení žen, tak špatný, že s tím mají leckdy potíže i úřady. Ostatně na myšlení mužů taky.

Cesta podél břehu vedla nyní mlázím, kde to vonělo vlhkým listím.

Šumění vody se blížilo. Docházeli jsme ke konci schůdné cesty. V zeleni zazářily barevny tašky střechy. Vyšli jsme z mlází a octli sé před bývalým mlýnem, přestavěným na pohodlný venkovský dům v anglickém stylu. Červeně nalakované trámy, okna členěná do malých čtverečků skel, zasklené verandy a květinové záhony.

Pod mlýnem šuměl na řece splav, který tvořily cementem zpevněné balvany. Nad mlýnem vytékala ze soukromého pozemku říčka regulovaná stavidlem. Vlévala se do Morinu.

Nad splavem se houpala na vodě Madeloch!

Zapadala naprosto dokonale do krajiny, jakou by si s nadšením vybral každý umělecký fotograf k sérii náladových pohlednic. Lano bylo jen nedbale omotáno kolem nejbližších větví.

Neztrácel jsem čas údivem, rychle jsem se zul, přeskočil z kamene na kámen, uchopil příď a přitáhl ji na břeh. Jedno pádlo leželo na dně a druhé Kateřina objevila mezi stvoly leknínů.

Nález lodi, onen hmatatelný důkaz neobvyklosti našeho dobrodružství, na mne udělal větší dojem než její ztráta: jako by se nám vysmíval nějaký poťouchlý ďábel; měl jsem temnou předtuchu, že tento žertík je jen počátkem řetězu záhad, jejichž budoucí význam se dá těžko předvídat.

Nastoupili jsme do kanoe a s radostí se chopili pádel. Vraceli jsme se proti proudu a v půli cesty mezi mlýnem a couillyským mostem jsme zahlédli malíře, kterého jsme od včerejší slovní půtky neviděli.

Zdálo se, že pracuje. Jeho žena seděla v trávě a pletla z vlny tak zelené, že se bylo co bát, aby do své ruční práce nevpletla omylem celou louku.

Pan Alexander Noyelle přivíral oči, hlavu ušlechtile zvrácenou dozadu, a maloval nataženou paží; vzdáleností vyměřoval ohnutým palcem. Uviděl nás a posměšně na nás zavolal:

„Dobrý úlovek?“

Odpověděl jsem podrážděně:

„Ukážete nám potom, jak jste zmordoval tu krajinku?“

Byla to laciná, možná neopatrná hrubost.

Kapitola VIII

OSLÍ HLAVA

Nepříjemná zvědavost spolustolovníků U Holátek vyvolala u Kateřiny špatnou náladu. Myslím, že se cítila ponížena nepochopitelností toho, co se nám přihodilo. Nebyla žádným orientálním mudrcem, aby věděla, že v protivenství je nutno říci si předem, že nerozumíme naprosto ničemu a že všechno má v důsledku toho pramalý význam.

Nevšímal jsem si tedy Kateřininých útoků, které se projevovaly narážkami na „lidi, kteří dovedou otrávit víkendy nekonečnými komplikacemi“.

„Kdyby ses viděl, jak se tváříš! Jako by tě má přítomnost obtěžovala!“

Snažil jsem se usmívat ještě vlídněji, byl jsem si totiž jist, že se unaví a zmlkne.

„Ty sis liboval vždycky v pitomých dobrodružstvích! Ale na tuhle záležitost mám já svůj názor.“

„To není možné!“

„Mám.“

„Tak se vyjádři.“

„Ne. Mně je to ovšem jasné.“

Divně se na mne zadívala. Upřeně jsem ji pozoroval, ale ona odvrátila hlavu.

Vycítil jsem, že má jakési nejasné podezření. Byl jsem dost překvapen a zneklidnilo mě to. Uhodla již, co před ní skrývám? Opouštěli jsme prostor našich běžných sporů, v podstatě velmi konvenčních. Zamumlala o něco tišeji, aby skryla rozpaky:

„Do té prokleté lodi už v životě nevstoupím!“

Přál jsem si zrovna jako ona zatlačit co nejdál nedůvěru, vstoupil jsem znovu do hry.

„Dobrá.“

„Co dobrá?“

„To znamená, že jestli ti to nevadí, pojedu se dnes odpoledne projet sám. Ty můžeš klidně odpočívat v hotelu, co říkáš?“

Trefil jsem do černého: dávala samozřejmě přednost „prokleté kanoi“ před pomyšlením, že by zůstala sama v hotelu, kde mizí lodě ze stájí, kde malíři vtipkují víc, než je slušné, a kde obyčejní zvědavci přesahují běžné hranice zvědavosti.

Ale dojem, který jsem právě zažil, mne na dlouho rozesmutnil.

Na co jen ta Kateřina asi myslela a jaká byla její představa, že se za ni stydí, představa, kterou jsem v jejím pohledu „viděl“, jako se „vidí“ elektrický proud, když se náhle rozsvítí zkušební lampa?

Popíjeli jsme mlčky kávu, když vstoupil Otec zákona.

Přistoupil rovnou k nám.

„Vy jste mě dneska ráno sháněli?“

„Totiž přihodilo se nám něco zvláštního, Otče zákona!“

„Vím, vím, Kulhavý Michal mi to vykládal. Ale prej jste tu vaši loď našli, povídal tady šéf?“

„Ano.“

„Klementýnko, krasavice, jednu jalovcovou. Důležitý je, že je loď na světě, aspoň to dobře dopadlo.“

„Měl jsem v úmyslu zatelefonovat prokuratuře v Meaux.“

„Stojí to vůbec za to?“

„Ne. Teď už o nic nejde.“

„To ne, teď o nic nejde,“ opakoval jako ozvěna.

Dával-li Otec zákona přednost klidu, já zase jsem si nedovedl dost dobře představit, jak bych věc vysvětlil soudním úředníkům.

Slečna Jindřiška – popíjela opět koňak! – pronesla nepříjemným hlasem vysloužilé barové zpěvačky, otírajíc si přitom nos hrubým kapesníkem:

„Mohu vás upozornit na zajímavou podrobnost. Dnes k ránu kolem třetí bylo na dvoře nějak podezřele hlučno. Probudilo mě to. To víte, v mém věku má už člověk lehký spánek.“

Příšerně se zašklebila, přičemž opět vyniklo její přehnané nalíčení.

„Asi játra,“ poznamenal jsem.

Pohlédla smutně na svou skleničku a pokyvovala hlavou na znamení souhlasu.

„Jeden můj dobrý přítel z novin trpí také jaterní chorobou. Užívá cholagol. Měla byste to zkusit.“

Neřekl jsem jí pochopitelně, že ten mizera Faroul, který je ostatně výborným divadelním kritikem, tvrdí, že cholagolem účinně neutralizuje alkohol.

Neřekl jsem jí to, poněvadž ji to mohlo popudit, a taky proto, že Kateřina by z toho vyvodila další argument proti žurnalismu, který podle jejího názoru promění něžného a starostlivého manžela v toulavého pijáka a sukničkáře. Já si ovšem myslím, že v našem případě je pravou příčinou této proměny Kateřina sama.

Ale vraťme se k slečně Jindřišce. Polichocena mým zájmem o své zdravotní nesnáze pokračovala:

„Ujišťuji vás, že to byl podivný rámus, tlumené výkřiky, hádka, nadávky, skřípění vrat.“

„Kolik že bylo hodin, slečno?“

„Tři hodiny.“

„To by odpovídalo,“ řekl pan Duhoureau. „Ve tři asi vynášeli kanoi. Tři hodiny – únos. Pět hodin – zpáteční cesta kolem hotelu…“

„Pak uviděl ten neznámý pana Duhoureaua,“ převzal slovo pan Philippe Philippe, „a rozhodl se nechat kompromitující loď někde v přírodě… Jednoduché.“

Pan Duhoureau došel k závěru:

„Jestli chcete, aby se o této věci dověděl pan soudce, mohu to udělat za vás. Znám ho velmi dobře. Jmenuje se Cousteau. Každou sobotu s ním hraji kulečník u Velkého jelena.“

Tehdy ve mně vzrostl pocit, že hosté U Holátek jsou neobvykle laskaví.

Laskaví, starostliví a ochotní podat vám jakékoli informace. Náhle ve mně ta všeobecná ochota vyvolala nedůvěru.

„Ne, bylo by zbytečné obtěžovat pana soudce. My teď budeme užívat dovolené. Co říkáš, Kateřino?

„Bylo by na čase.“

Ulevilo se nám, protože hovor se dal jiným směrem.

Pan Philippe Philippe, ten, co přijel z Paříže na kole v dešti, dával k lepšímu příhody ze svého dětství.

Hoteliér zase vyprávěl marseilleské anekdoty, horší než myslivecká latina. Vybízen ctěnou společností musel jsem taky něco povědět. Byl jsem na rozpacích. Sbírám idiotské historky, které ocení jen lidé zvyklí na černý humor.

S jistými obavami jsem se pustil do první, která mi napadla.

„Plačící vdova čekala na odvoz mrtvého manžela. Přišla k ní její nejlepší přítelkyně a snažila se utišit její žal. Vdova navrhla, aby se šly podívat na nebožtíka. ,Copak on měl pleš?‘ vykřikla návštěvnice, když stála u těla mrtvého… ,Bohužel ano,‘ odpověděla žena, ,už deset let nosil paruku!’ – ,To byste ho neměla dát pochovat bez paruky.’? ,Já vím; snažila jsem se mu ji nasadit, ale vždycky mi sklouzne!’ Zkusila to tedy přítelkyně. Na úplně holé hlavě paruka ne a ne držet. Při té demoralizující námaze se vdova znovu rozplakala. Zazněl zvonek. Byli to chlapi z pohřebního ústavu. Vstoupili obřadně, melancholicky a distingovaně a požádali obě ženy, aby opustily místnost; vdova je upozornila na těžkosti s parukou. Za několik minut je zavolali chlapi zpátky; paruka držela a byla učesána. Mohu-li to tak vyjádřit, mrtvý omládl o deset let. Ženy se divily, jak se to povedlo. ,Hm…’ odkašlal si ten nejvýmluvnější a neomaleně vysvětloval: ,No co? Vrazili jsme tam hřebík!’!

Moje historka došla zaslouženého úspěchu.

Všichni se dlouze smáli.

Na můj vkus se smáli až moc. Klementýna vyprskovala takřka hystericky, řidič náklaďáku se mlátil do stehen a opakoval:

„To je skutečně dobrý, no tohle!“

Tvář slečny Jindřišky jasně naznačovala pohrdání.

Chtěl jsem pokračovat anekdotou stejného ražení, ale předešel mne Otec zákona.

„Já vám teď taky něco povím. Možná že vás to nerozesměje, ale je to ze života. Včera mi tady ten pán řek, že si všim na kanále nějakýho divnýho balíku. Mně to teda nedalo a furt sem na to musel myslet, třeba sem to na sobě nedal znát. Nemám ten Královskej kanál zrovna dvakrát rád, ale nějak se našinec živit musí, ne? Dobrá. Tak sem se tam ráno vypravil…“

„Proto jste odešel tak brzy zrána,“ přerušil ho Kulhavý Michal.

„Správně. Víte, co sem vobjevil?“

„Moc to asi nevonělo,“ řekla Kateřina.

„To teda ne, mladá paní, ale skříp sem si nos kolíčkem na prádlo. Ani byste neřekla, jak to pomáhá. A tak jsem vobjevil…“

Strážník ten moment zálibně vychutnával.

„Hádejte… Voslí hlavu.“

„No tohle,“ řekli všichni.

„Jako že se Zákon jmenuju. Hlavu šedýho vosla, vodřezanou i s kusem masa. Házet takovýhle svinstvo do kanálu, to může udělat jen nějakej budižkničemu!“

Pan Philippe Philippe vyjádřil názor všech rafinovanou otázkou:

„Předpokládal jste snad, že tam najdete něco jiného?“

„Jeden nikdy neví. Hlásil jsem to starostovi a dám to vodklidit cestářem Bécartem. Ten je věčně vopilej, aspoň nic neucejtí!“

A aby svou historku opepřil, vrátil se Otec zákona k popisu mršiny. Došel k dost nepřesvědčivému závěru, že šlo o nemocného osla, kterého porazil nějaký nesvědomitý čeledín. Nebylo to zvlášť pravděpodobné.

Postřehl jsem jisté souvislosti mezi objevem obecního strážníka a způsobem, jakým byl přijat hosty U Holátek.

Nemohl jsem nezaznamenat, že když propukla jakákoli nová akce, jejíž výsledek byl ještě nejasný, byli vždycky všichni pohromadě, jakoby náhodou: byli pohromadě při našem příjezdu, pohromadě byli, když zmizel můj člun, pohromadě vyslechli, jak jsem ho objevil a znovu shromážděni vyslechli vyprávěni Otce zákona.

Tváře hotelových hostí vytvářely pozorný půlkruh, kterému neuniklo nic z našich pohybů a reakcí a přesně v tu chvíli jsem měl pocit, že jsem se chytil do šikovně nastražené pasti…

Utíral jsem si čelo s pocitem vzrůstající úzkosti a obešel pohledem celou místnost.

Slečna Jindřiška vysvětlovala hlasitě staré diskrétní dámě, co právě vyslechla od Otce zákona. Hluchá dáma vypadala, jako by vůbec nic nechápala. Zachytil jsem spikleneckou výměnu pohledů mezí šoférem v koženém kabátě a Klementýnou.

Bylo na místě nedůvěřovat osobním dojmům, jinak jsem se mohl dostat k fantastickým závěrům, založeným jen na výstřelcích mé fantazie. Nicméně bych byl přísahal, že na obličeji Klementýny se zračil neklid. Že by mezi ní a šoférem byl jen banální vztah hotelového hosta a pokojské-číšnice?

Kulhavý Michal také poslouchal. Byl ve věku, kdy mají historky dospělých přídech dobrodružství, ať jsou jakékoli, a z přehnaného zájmu, s jakým vyslechl Otce zákona, se nedalo na nic usuzovat.

Pan Duhoureau a pan Noyelle hráli dobře svou rolí poctivých lidí na dovolené, ale co když to byla jen inteligentně hraná role?

Pan Paul se podle všeho řídil jen zájmy o svůj podnik. Nicméně…

Na chvíli jsem podlehl představě, že se mohli dohodnout, aby vodili za nos dva mladé důvěřivé lidi, kteří zapadli náhodou do jejich hnízda. Přes svůj přirozený optimismus jsem musel připustit, že to nebylo nepravděpodobné.

Pak jsem své úvahy zarazil. Upřeně mne totiž pozoroval pan Philippe Philippe, napolo skrytý za tepanou bronzovou vázou, v níž vadlo pár karafiátů… Naše pohledy se zkřížily a on odvrátil oči. Kateřina se tvářila jakoby nic. Přesto jsem měl velkou důvěru v její vnímavost. Byla prostě zaujata strážníkovým výkladem; ten pokračoval ve svém popisu a odpovídal panu Philippu Philippovi na podrobné otázky týkající se mršiny, místa, kde se nacházela, jejích tvarů, povahy obalu, v němž byla nalezena…

Mé myšlenky dostaly jiný směr a tak jsem přemýšlel o podivnosti toho objevu, kterou jsem, jak jsem se v tu chvíli domníval, cítil jen já.

Ale mýlil jsem se; představy stejného druhu zaujaly několik posluchačů; zrovna pan malíř si uhladil obrovskou rukou světlé pápeří své ptačí hlavy a zničehonic pravil:

„Otče zákona, ta vaše historika je prapodivná… Všichni vaši posluchači si jistě uvědomili, že je přinejmenším stejně podivná jako ta záhada s lodí, která si vyjede sama na projížďku. Je jaksi jejím protějškem. Co na to říkáte, pane novináři?“

„Hm…“

„Řekněte upřímně, co si myslíte. Vždyť jste, sakra, skoro odborník! Podle mého názoru v tom vězí něco ne moc jasného. Jaktěživ jsem neslyšel, že by se usekávaly hlavy nemocným oslům… Taky jsem nikdy neslyšel o zloději, který opustí svůj lup přesně tam, kam by pro něj každý běžel!“

Pan Noyelle nebyl doma, když jsme si všimli zmizení Madeloch, ale byl dokonale zpraven o našem nepříjemném dobrodružství.

„Taková dvojí záhada by měla být pro mladého žurnalistu lákavá! Kdybych já byl mladým a brilantním žurnalistou, vím, co bych zahájil…“

„A copak?“ tázal se pak Duhoureau, který měl dlouhé vedení.

Pan Noyelle slabikoval:

„Pá – trá – ní.“

Nespouštěl jsem mluvku z očí.

„Říkám ,pátrání‘. To znamená, že nejdříve bych se snažil najít spojitost – která určitě existuje – mezi zmizením lodi a objevem oslí hlavy…“

Napadl jsem pana Noyella v jeho oboru, teď mne prohání on v mém. Jedna jedna.

Naneštěstí jsem ztratil trpělivost. Puntičkářský čahoun mně šel na nervy.

„Hlouposti!“ odsekl jsem suše. „Mezi Madeloch a zdechlinou není žádná spojitost.“

„Tím si nejsem tak jist! Vyslovuji zde domněnku, jak říkají vaši kolegové. Pro zábavu… Já nejsem žádný žurnalista. Jsem jen malíř, kteří se snaží podat, jak nejlíp umí to, co vidí…“

„Dobrá. Když tedy myslíte, pustím se do toho pátrání. Jen abych dokázal, že nápad hledat bezúčelně spojitost mezi těmi dvěma věcmi nemůže vzniknout než ve zvrácené fantazii. Udělám to, jen abych vám dokázal, že přes všechna zdání je absolutně normální, rozumíte, absolutně normální, aby někdo oslovi usekl hlavu a aby se má kanoe vytratila na sedm hodin. Absolutně normální.“

Taková reakce odpovídá přesně tomu, čemu se v mé profesi říká: „Pitomé sázky“.

Kapitola IX

VALČÍK PRO KAŽDÉHO

A tu se dostávám – jelikož navzdory úsilí svého zpravodajského šéfa i šéfredaktora se mi nikdy nepodařilo zbavit se určité logiky – k popisu takřka bezvýznamného incidentu, který však silně zapůsobil na fantazii mé ženy.

Všichni přítomní sebou trhli při vřeštivém zvuku, připomínajícím počátek Posledního soudu, kdy ze stříbrné trubky archanděla-kaprála zazní první pronikavý tón.

Bylo třeba plných pěti vteřin, abychom si uvědomili, že ten řev je hudba.

Orchestrion vyřvával v šíleně zrychleném rytmu valčík, komponovaný na míru vojenských děvek, oplzlých špindír a primitivů.

Byl to orchestrion poněkud zvláštního druhu.

Večer po našem příjezdu jsem mu nevěnoval pozornost, protože Klementýna ho na noc pokrývala plátnem. Byl to pozoruhodný monument, vyrovnal se nejnádhernějšímu flašinetu.

Skládal se ze dvou figurín v životní velikosti, harmoniky a bubnu. Rozesmátý černoch hrál na buben a voskový gaučo, úhledný a napomádovaný, tahal harmoniku.

Černoch měl košili ze zeleného hedvábí a nachově rudé kalhoty. Pohyby, které mu propůjčovaly zdání života, spočívaly v tom, že otvíral a zavíral veliké kulaté oči, ústa však zachovávala výraz zmrazeného veselí. Grotesknost této postavy doplňovaly kudrlinky vlasů. Hýbal hlavou zleva doprava v naprosto pravidelných intervalech, zatímco rukama bil do bubnu.

Gaučo, pečlivěji vypracovaná postava, byl oblečen v bílé blůze, červeném sametovém boleru a kožených kalhotách s lesklými prýmky; pohyboval se takřka stejně nenuceně jako jeho živí kolegové z baru Négresco.

Voskový Rodolpho Valentino totiž unyle přivíral oči každých dvacet vteřin, a to právě ve chvíli, kdy nástroj zalkal hlouběji.

Tím falešně veselým valčíkem vyráběli oba neživí muzikanti pekelný rámus.

V zápalu diskuse jsem si přirozeně nepovšiml, kdo uvolnil niklovým žetonem tenhle vodopád zvuků.

Kateřina mi úzkostlivě stiskla zápěstí; poznali jsme dryáčnický a unylý nápěv, který měl pro nás velkou sílu evokace.

Valčík se sem dostal z hlubin pařížských ulic a předměstí. Z hloubi Kateřinina mládí. Přivolával na nás Čáry a kouzla zapadlých uliček kolem Bastily. Věděl jsem, co všechno ten valčík pro manželku znamená, vždycky jsem se ji pokoušel chránit před zlověstnou mocí harmoniky.

Každý z nás má ve svém srdci nápěv, který mu připomíná cesty, které si nezvolil, a životy, které nežil.

„Valčík pro každého“ byl ritornel, který pro Kateřinu zosobňoval všechnu lítost a všechna pokušení smutného mládí. Od starého flašinetáře na place Daumesnil k Auverňanovi, který měl malou taneční síň v rue de la Gaité, kam ji kdysi vodívali rodiče, prostě desítky víceméně zneklidňujících přízraků zde pro ni znovuvytvářely předem danou atmosféru „Valčíku pro každého“, nebezpečného jen pro ni.

Necítil jsem se o nic lip než ona. Život, jaký jsem vedl v posledních dnech, v mém vědomí jen dřímal. Valčík mi znovu přiváděl na mysl tanec pochybných bytostí, mezi nimiž jsem teď nějakou dobu žil a jejichž naděje, vášně a obavy jsem nakonec začal sdílet.

Ten, kdo „dělá“ v novinách vraždy, je svým způsobem chameleón, přejímající barvu prostředí, do něhož zapadne.

Polák, kterého jsem znal jen podle policejního popisu, tančil s první houslistkou v kabaretu zvaném Kamélie. Nějaká děvka vtahovala do tance komisaře Chauveaua v kulisách připomínajících jiný zapadák… Byl jsem skutečně jako chameleón: převzal jsem šeď Paříže, světlá modř léta ji zahnala, potom jsem byl odrazem temných a žlutavých tónů Královského kanálu a jedovaté zeleně vegetace kolem. Mé myšlenky ted znovu překryla barva Paříže…

Objal jsem Kateřinu, abych ji chránil proti té chrčivé melodii, která nás dohonila až zde v srdci léta a Ile-de-France. Pohlédla na mne a pokusila se o úsměv.

Spojovala tento valčík vždycky s tísnivými vzpomínkami: se slepcem, který ho vyhrával na řvavém flašinetu, na němž byla tabulka s nápisem ULICE CTNOSTÍ, i s tragickou smrtí svého bratra, který spadl ze žebříku, když natíral fasádu domu.

Od té chvíle byl pro ni „Valčík pro každého“ signálem, kterému rozuměla jen ona. Tento fakt mi nebyl neznám. Uznávám, že tato předměstská píseň vyvolávala i ve mně mrazení, v němž měla svou roli zima, zapadlé uličky a jejich melancholické lásky.

Voskové figuríny, které hrály onu píseň, snad nejotřelejší a nejbanálnější ze všech, co se vyhrávají na náměstích a v bistrech předměstí, vkládaly do ní svou nelidskou lhostejnost.

Nebyl jsem dalek domněnky, že „Valčík pro každého“ oznamuje blízké neštěstí.

Konečně skončil.

Masky černocha a gauča znehybněly v nejapném výrazu, jakým se vyznačují figuríny kadeřnických salónů: ruce se jim ještě dlouho chvěly, až strnuly v posledním křečovitém pohybu. Bylo slyšet slabé vrčení stroje, pak náhle ustalo i ono…

Když dozněla zvuková clona, ozval se obvyklý hluk: kašel, hovor, cinknutí lžičky o šálek, pád mince na kachlíky.

Kateřina se pomalu vzpamatovávala.

Oba voskoví muzikanti, tiší a nehybní, byli teď strnulí jako mrtvoly.

Pan Duhoureau si zapálil doutník. Společnice slečny Jindřišky, mlčenlivá stará dáma s bílými vlasy, pozvedla záclonu, aby se mohla dívat na náměstí. Pan Paul hovořil o tom, jak nejlíp připravit štičí karbenátky. Pan Philippe Philippe si došel pro podložku s reklamou na aperitiv „Byrrh“ a začal hrát karty s Otcem zákona.

Strážník moc na hru nemyslel. Povzdychl si:

„Zkrátka, pane Paul, doposavad tu byl klid jako málokde, ano, jako málokde!“

„Zatím ho nic neruší,“ odsekl jsem mu.

„Jak to neruší?“

„Žijete tu v klidném kraji. A na tom nic nezmění skutečnost, že se mě někdo pokusil hloupě mystifikovat nebo že jste našel v Královském kanále mršinu!“

„Chcete, abych vám řek, co si vo tom myslím já docela votevřeně, zkrátka co si vo tom myslí starej mazák? Už to tady není docela jako předtím…“ Strážník jako by něco tajil.

Kateřina se dotkla mé paže; byla připravena a chtěla odejít. Vstal jsem.

„Příjemnou procházku,“ řekl hoteliér.

„Příjemný lov,“ řekl pan Noyelle.

„Příjemné koupání,“ řekla Klementýna.

Tak už to bývá: člověk touží po dobrodružství, proklíná všední každodennost, a když se nečekaně dobrodružství objeví, připadá mu ztracený klid jako to nejcennější, co měl.

Dobrodružství bývá obyčejně svůdná vidina, když po něm toužíme, a páchnoucí bahno, když do něj spadneme.

Kateřina mi ráda připomíná jeden výrok svého dědečka. Když se ho ptala, co si myslí o jejím sňatku se mnou, odpověděl: „Ať uděláš cokoli, budeš toho litovat!“

Byl moudrý. Trvalo mu přirozeně sedmdesát let, než té moudrosti nabyl.

Vytlačili jsme kanoi na vodu, když se mě Kateřina zeptala:

„Pustíš se do toho pátrání?“

Otázka mě překvapila, hlavně po varovném skeči voskových muzikantů.

„To teda ne.“

„Škoda!“

„Tak, teď bys tedy chtěla, abych…“

„Ne, já nechci nic. Ale pro zábavu můžeme pátrat.“

„Bude se ti o tom v noci zdát.“

„A přijdu třeba ve snu na řešení.“

Čtenář, který dobře nezná povahu mé ženy, může považovat tento obrat za překvapivý u dívky, kterou normálně vyděsí každá maličkost. Před deseti minutami by možná Kateřina odmítla uvažovat o jakémkoli pátrání, protože byla ještě pod vlivem oné zvláštní atmosféry, do níž jsme se dostali, když jsme projeli chalifertským tunelem. Ale nyní v letním horku a líbezné svěžesti proudící vody se jí vracel přirozený optimismus.

Pátrání by nás nutně přivedlo k nepoužívanému kanálu. A po tom Kateřina netoužila o nic víc než já. Rozhodli jsme se naopak jet po proudu, cestou, jíž projela kanoe za svítání bez nás.

Kateřina se pustila energicky do pádlování. Kanoe klouzala lehce po vlnách. Po nějaké chvíli Kateřina prohodila:

„V zásadě existuje jedna spojitost mezi kanoí a oslem…“

„Že si tím lámeš hlavu!“

„Ano, jedno pojítko tu je.“

„Které?“

„Pan de la Palisse by je objevil. Řekl by, že jím je voda.“

Voda…

Kapitola X

VODNÍ STAROSTI

Cesta po proudu Grand Morinu připomíná idylický výlet krajem, komponovaným podle kolorovaných kreseb, jaké zdobí učebnice zahradní architektury. Přírodní kulisa má onu jakoby organizovanou divokost hlubokých lesů a zkrocených bystřin.

Málokterá z mých potulek ve mně zanechala takový dojem vůně uschlých květů jako tento náš odpolední výlet.

Slunce vytvářelo na hladině zelené vody světlé skvrny.

Řeka se vinula mezi břehy hustě zarostlými keři, které se střídaly se zelenými lukami, geometricky členěnými řadami topolů. Nechali jsme se unášet proudem.

Když jsme se ocitli znovu u mlýna, kde se paprsky prodíraly listovím a vyřezávaly do tašek na střeše jazyky stínu, vodopád stále ještě rozprávěl se znehybnělým lopatkovým kolem.

Bez řeči jsme zastavili.

Vystoupili jsme z kanoe a bosky jsme přešli po splavu, kde řeka mocně bublala. Potom jsme vytáhli odlehčenou kanoi na břeh. Prudký tok řeky nám podtrhoval nohy a voda nám máčela kolena. Ve mlýně ani v okolí nebylo známky života.

Stavení i pozemek měly v sobě něco dvojznačného, byl tu kontrast mezi jejich letargií a pečlivou údržbou, patrnou na první pohled.

Kateřina řekla:

„Tak je to tu skutečně neobydlené.“

Pozorovali jsme zvědavě dům. Zastrašoval a zároveň k sobě lákal. Znal jej zloděj kanoe? Vstoupil do něj, když opustil Madeloch? Nebo to byla jen náhoda, že zde loď opustil?

Kromě jednoho okna v přízemí byly okenice zavřeny. Z domu však nevycházel jediný zvuk.

„Mám šílenou chuť podívat se dovnitř,“ pravila Kateřina.

Zazvonil jsem, připravuje si naivní prosbu o povolení projet kanoí po soukromé říčce v případě, že by nám otevřeli. V domě se ozval jasný cinkot, ale nic se ani nepohnulo. Opřel jsem se do prkenných vrátek, ty však nepovolily. Možná že jsou majitelé v Paříži? Chvíli jsem váhal, pak jsem se vzdal, tak silný je přirozený respekt před zamčenými dveřmi.

„Pojď,“ kývl jsem na Kateřinu, „projedeme to kanoí.“

Znovu jsme se usadili v Madeloch. Místo abychom pokračovali po proudu řeky pod splavem, vydali jsme se proti proudu říčky, která protékala soukromým pozemkem mezi chomáči japonských vrb a velkých rozkvetlých paulownií, a vlévala se do Morinu.

Z hladiny vypadal vnitřek zahrady skvěle, i ten nejmenší exotický stromek vzpínal větve ladně k modré obloze. Nepatří k nejmenším půvabům výletů ve člunu, že se krajina objevuje z nezvyklého úhlu, zvýrazňujícího především traviny, vodní vegetaci a rostliny na březích.

Zastavili jsme u dřevěného, jemně vyřezávaného můstku a křepce vyskočili na písečný břeh miniaturní říčky. Přestože jsme se vyhnuli násilnému vloupání, zastrašoval nás klid, kterým dýchala zahrada. „Spálený mlýn“ dřímal jako krásně vystrojená dívka.

Chodili jsme lehce po uhrabaných cestičkách, obešli jsme dům dokola a vystoupili na bývalou podezdívku mlýnského kola; domovní dveře i vrata od garáže byly zavřeny.

O trakač naložený čerstvou hlínou byly opřeny hrábě a vidle. Podrobná prohlídka neměla žádný výsledek a tak jsme nastoupili zpátky do lodi. Špatně se mi otáčelo, tak byla říčka úzká. Ve chvíli, kdy jsme pozemek opouštěli, objevil se muž. Kolem pasu měl uvázanou modrou zástěru a slaměný klobouk mu takřka úplně kryl oči. Ve stínu klobouku se rýsoval mocný bílý knír.

Ohlédl se a řekl bezvýrazným hlasem:

„Průjezd je zakázán. Je to soukromý majetek.“

„Chtěli jsme se vyhnout splavu.“

Nijak ho to nepřekvapilo.

„Dům není obydlen. Chcete-li si ho najmout…“

„Nikdo tu není?“

„Od minulého léta.“

A zahradník zmizel v zahradě.

Odjeli jsme. Teplo a modr letního vzduchu a svěžest zelené vody nás lákaly, abychom se oddali tichu přírody. Jeli jsme zpátky s pocitem téměř fyzického uspokojení.

Žádné tajemství.

Žádná mystifikace.

Žádná aféra U Holátek.

Když svítí slunce, jsou přízraky neviditelné.

Nebyl to vlastně žádný výlet, prostě jsme se několikrát projeli tam a zpět, což nám dovolilo vyzkoušet celou škálu virtuozity v ovládání pádla mezi rybářskými návnadami nebo kolem pařezu napůl zatopeného a překrytého vrbou s větvemi spadajícími až na hladinu.

Nejnapínavější bylo sjíždět splávky.

Přestože léto bylo v plném proudu, bylo dosud na několika splávcích dostatečné množství vody umožňující přesný sjezd. Kateřina si ještě nebyla dost jistá, proto zůstala sedět na břehu. Pádloval jsem sám, usazen ve středu kanoe, abych zachoval rovnováhu. Bylo nutné zrychlit, přijet na splávek rychleji než proud vody, projet přesně v místě, kde byla voda nejhlubší, a převážit se na záď v momentě, kdy příď padala do bublající bílé pěny. Splav u mlýna se k tomu hodil nejlíp.

Když mě to unavilo, ponořil jsem se do vody.

Vždycky jsem miloval tyhle prosté radosti, které mohou normálního muže bavit třeba celé dny.

Kateřina skáče do vody bez váhání, neosměluje se čtvrt hodiny a nekřičí přitom jako některé ženy. Nevolá o pomoc, když uplave deset metrů, ráda pádluje i sama a má fyzickou odolnost, neobvyklou u příslušnic svého pohlaví. Voda však na ni působí zároveň přitažlivě i odpudivě.

Prodělala si postupně hrůzu začátečnic: dojem, že klesne ke dnu, když se vzdálí od břehu, strach, že nedosáhne nohou na dno, hrůzu z koupání v neznámé řece.

Překonala pocit pomyslného nebezpečí a ví, že bezpečnost při plavání závisí od svalů. Nikdy však se úplně nezbavila určité nechuti k hloubkám. Zrádnost rybníků, moře a řeky je pro ni přijatelnou skutečností. Za přitažlivostí světelných odrazů se skrývá proradné dno. Koupel je riziko. Neviditelné prohlubně, spodní proudy, vlny, víry, proud a vodní traviny jsou elementy, z nichž obrazivost vodáků vytváří legendy o záludnosti vody.

Rozhodli jsme se, že se vykoupeme v zátoce, kde jsme nalezli opuštěnou Madeloch, protože jinde neskýtala hladina takovou možnost pohybu.

Plaval jsem proti slabému proudu. Zavolal jsem na Kateřinu, která zůstala na břehu, aby připlavala za mnou. Máme takovou tichou úmluvu: nikdy se nekoupe první v místech, která nezná.

Skočila do vody z kmene stromu a přiblížila se ke mně plna důvěry… Radostně frkala, postříkala mě, když plula kolem, pak se vracela ke břehu a…

Výkřik, který vyrazila, když se postavila, byl příšerný. Dlouho budu vzpomínat na japonskou masku děsu, která na chvíli zaujala místo jejího obličeje. V okamžiku jsem byl u ní.

„Něco… měkkého… je… na dně,“ dostala ze sebe nakonec, zatímco mi její malá ručka drtila zápěstí silou svěráku.

„Hlupáčku,“ snažil jsem se ji uklidnit.

Postavil jsem se na její místo a ohmatával nohou dno.

Byly to jen teplé, houbovité rostliny, na dotek skutečně dost nepříjemné, ale k takovému projevu strachu nezavdávaly nejmenší příčiny. Voda byla průzračná, tak jsem se nadechl a zmizel pod vodou s otevřenýma očima… Vyplaval jsem s chaluhami v ruce:

„Jsou to vlásky rusalek.“

„Plulo to za mnou… To jsem ale hloupá… Ujišťuji tě, že to plavalo za mnou… Myslela jsem, že jsou to…“

„Vlasy. No přirozeně. Ta metafora je stará už tři tisíce let.“

Vystoupila z vody, sama překvapena tím, že podlehla, takové panice.

Posadil jsem se vedle ní a natáhli jsme se do trávy. Nervozita opadla. Slunce na nás pomalu sunulo stíny topolů. Leželi jsme na lesklém pažitu břehu. Nebeský oceán byl přeplněn jako nějaká zátoka v den veslařských závodů, zatížen zvláštními plavidly a karavelami lehkých mráčků.

Pohroužil jsem se hluboko do beztvarého snění, když se vedle mne ozval jemně její hlas.

„Ty necítíš ten zápach?“

Cosi jsem cítil, ale byl to jen tak slabý dojem, že jsem se nemohl rozhodnout, je-li skutečný nebo pomyslný.

„Jako by tu páchlo bahno.“

Výsměšně, krátce se uchechtla.

Posadil jsem se a snažil se zápach identifikovat, ale bezvýsledně.

„Jeane, snažně tě prosím, pojďme odsud!“

Ten tón jsem dobře znal.

Kateřina měla možná pravdu. Pach bahna a síry, amoniakálního rozkladu, připomínal to, co jsme cítili už den předtím. Nebylo tak nepravděpodobné, že výstraha „Valčíku pro každého“ začíná nabývat obrysů.

Mlází už halil stín, který sestupoval k řece a zaplavoval nejníže položená místa břehů zelenavým přítmím.

Než jsme vyrazili, prohledal jsem okolí.

Dolů směrem k vodě, proti nebo po proudu pach mizel. Zato jakmile jsem se otočil zády k Morinu, zápach sílil, ale v tom směru jsem mohl ujít jen asi deset metrů, protože dál byla neproniknutelná spleť popínavých rostlin, popadaných stromů, vysoké trávy a ostružiní…

Stal nebo nestal jsem se obětí romantických představ?

Že bych se dal přece jenom natolik ovlivnit Kateřininou „hrou na vědmu“?

Kateřina byla vždycky ženou přitahující záhady a zvláštní situace.

Tam, kde bych přešel a všiml si jen krásy přírody, charakteru krajiny nebo bytostí, vytvářela její přítomnost nevyjasněné situace. Bortila tvary věcí i lidí a ti se po jejím zásahu jevili jako v deformujícím a ještě k tomu zašlém zrcadle.

Jsou lidé, kteří nejsou s to vejít do pokoje, aniž zakopnou o koberec, šlápnou na sukni hostitelce, zachytí se krajkové záclony a upadnou na drahocenný stolek… V oblasti dobrodružství vyvolávala Kateřina obdobné katastrofy.

Vraceli jsme se a já v duchu přemílal temné důvody své nespokojenosti.

Měl jsem dojem, že jsem sužován zlomyslným osudem, Asmodeem přichyceným k naší kanoi a pevně rozhodnutým ukázat nám, zač je toho loket. Už dva dny dochází jen k incidentům, které je možno vykládat dvojím způsobem:

Objeví se mršina – je to jen oslí hlava.

Ukradnou mi loď – najdu ji takřka za rohem.

Někdo neznámý spustí orchestrion v hotelu – a melodie, kterou tím náhoda navodí, působí sugestivně na Kateřininy nervy a varuje nás před dalšími nepříjemnostmi.

Kateřině se vydere z hrdla výkřik hrůzy – a vyklube se z toho jen chomáč chaluh.

Bojoval jsem v sobě proti nespravedlivému hněvu ke své ženě: stačilo totiž málo, abych připustil, že „uhrane“, na co jen pohlédne.

Kapitola XI

LÁSKY SLEČNY KLEMENTÝNY

Jak jsme jen asi strávili ten večer?

Vzpomínám si nejasně na procházku po silnici směrem k Meaux; za zpomaleným šumem dřímajícího kraje bylo z dálky slyšet dýchavičný motor poslední staré káry přijíždějící z Esbly a šustění automobilů po asfaltu.

Za zmínku stojí jediný detail.

Když jsme procházeli kavárnou, abychom se dostali nahoru do pokoje, otázal se nás starostlivě strážník, pijící u pultu anýzový aperitiv, jak se nám vede, jako by se považoval za osobně zodpovědného za naše nepříjemnosti. Řekl jsem mu zlostně, že podle všeho jezdíme na výlety výhradně tam, kde to v kraji nejvíc smrdí.

Ledva pokrčil rameny.

„Kdepak že ste byli?“

„Asi osmnáct set metrů odtud po proudu.“

„U mlejna?“

„Ano.“

„To je ,Spálenej mlejn’. Kanál se mu tam v těch místech nejvíc přibližuje. Nevšimli jste si toho? Je tam uzoučkej pás země a hned kanál, co ste po něm přijeli.“

Uvedl tu podrobnost, jako by jí nepřikládal nejmenší význam. Hovor začal váznout. Klementýna vršila židle na stoly. Bylo čas jít spát. Rozhodl jsem se, že Kateřině neřeknu o myšlenkách, které mi právě proběhly hlavou.

„Je asi těžké dostat se od kanálu k Morinu,“ řekl jsem vzpomínaje na hustý porost, propletené větve a odpadky všeho druhu, tvořící kulisu „Spáleného mlýna“.

„Prakticky nemožný. Je tam hloží, haluze, kusy dřeva. A pak, dyť je tam plot, dřevěnej plot, a nad ním ostnatej drát. To se musí vobejít…“

Nastalo nové ticho.

„Abych nezapomněl, ten váš osel…“

„Ano?“

„Brécart ho šel vodpoledne vytáhnout. Brécart, cestář…“

Otec zákona zabafal:

„Zakopal to. Bylo to, jak sem řek.“

„V kolik hodin?“

Obecní strážník otálel s odpovědí a chytrácky a zvědavě na mne civěl.

„Mám dojem, že skončil před čtvrtou. Zpátky byl v pět…“

Mrkl na mne:

„Rozumím, to k vůli tomu pátrání.“

Byl asi trochu opilý, v světlých očích mu tančily ohýnky.

Brécart tedy odklidil mršinu ve čtyři hodiny…Přibližně půl druhé hodiny předtím, než jsme se my koupali v zátoce u „Spáleného mlýna“.

Šel jsem za Kateřinou; stála u okna, uvolněná, šťastná.

Z náměstí sem stoupaly zvuky slavnosti: lampiónový průvod se právě rozešel poblíž mostu a kluci pobíhali sem a tam s pochodněmi a lampióny. Bylo vidět ostře osvětlený venkovský bál a drobné siluety tanečníků. Dlouho jsme je sledovali jako stínové divadlo.

Probudili jsme se pozdě. Klementýna nás našla ještě v posteli, když nám přinášela snídani. Usmál jsem se na ni, tak jsem byl přesvědčen, že naše trampoty byly jen pomyslné a že je neúměrně zvětšila jen naše přecitlivělost.

„Pán se dobře vyspal? Je tu pro vás dopis.“

Pomyslel jsem na špatnou zprávu z novin, příkaz, abych se zase ujal nějaké nevítané povinnosti, ale vzpamatoval jsem se: v novinách přece mou adresu nemají.

„Příjemnou dovolenou, pane Jean-Bernarde Surville. Díky za půjčení lodi a nevměšujte se již do ničeho.

Váš přítel“

Obracel jsem list ze všech stran, pak jsem si důkladně prostudoval poštovní razítko, známku, papír, písmo…

Mé překvapení bylo tak převeliké, že jsem se na několik vteřin zarazil u následující výzvy poštovního razítka:

„Přispějte na universitní koleje.“

Snažil jsem si srovnat věci v hlavě, a tu na mne sáhla Kateřina; kdybych třeba Jen zaváhal sdělit jí obsah listu, vznikla by hádka vymykající se závažností svému obvyklému rámci.

Už nyní mne nevlídně pozorovala a jistě si v duchu připravovala dobře promyšlenou větu, kde půjde o „pitomost mladých dívek, které svěří svůj osud muži, místo aby si uchovaly nezávislost“. Bez řeči jsem jí dopis podal.

Studovali jsme ho dál ve dvou; obálka nesla razítko i poštovního úřadu v Pont-aux-Dames z minulého dne.

Stojaté písmo, školácky pečlivé, bylo v rozporu s elegantní nenuceností formulace.

Obálka byla vhozena do schránky minulého dne večer a přišla na určenou adresu normálně ranní poštou; razítko z 13. července v 18 hodin bylo čitelné.

V šest hodin večer předešlého dne jsme byli ještě na Morinu, a v tu dobu předávala neznámá ruka péči poštovního úřadu nejasnou výhružku určenou mé osobě.

Osmnáct hodin… Když jedete kanoí, nevíte nikdy, kolik je přesně hodin… Podařilo se nám ale zjistit, že to bylo přibližně v tu dobu, kdy Kateřina objevila podruhé onen nesnesitelný zápach.

Co v mém chování nebo hovoru mohlo být důvodem k tomuto překvapivému „milostnému psaníčku“?

Skoro jsem si začínal myslet, že jsem učinil významný objev. Po náhodném hovoru s Otcem zákona jsem si jasně uvědomil jedno: pach, jehož ohnisko se nám včera odpoledne nepodařilo vypátrat, nevycházel z Morinu, ale z Královského kanálu. Jde-li tu o nějakou záhadu – dopis přiblížil možnost záhady jistotě –, její centrum se mi teď zdálo jasně situováno; muselo být v bezprostřední blízkosti místa, kde jsme poprvé ucítili pach oné ubohé mršiny, místa, kde se kanál nejvíc blížil Morinu, kde jsme nalezli opuštěnou kánoi, místa, kde Kateřina vykřikla nervozitou a hrůzou, zkrátka v blízkosti „Spáleného mlýna“.

Toto upřesnění mohlo hrát v mém pátrání velkou roli.

Naneštěstí bylo nemožné spojovat je časově s dopisem, který jsem držel v ruce. Moje poznámka před obecním strážníkem a dopis byly dva články jednoho a téhož obrazu, jehož obrysy jsme již dva dny neurčitě tušili, ale nedovedli si je správně vyložit.

Avšak ony dva články skládačky, ať jsem je převracel, jak chtěl, do sebe nezapadaly.

Objev, že „Spálený mlýn“, dům na pohled tak útulný a roztomilý, je centrem dosud velmi neurčitého spiknutí, mohl zavdat důvod k pohrůžce. Někdo mohl zaslechnout můj včerejší hovor s Otcem zákona a vyčíst z mého obličeje úvahy vyvolané jeho vysvětlováním.: Ale kdo „někdo“? V místnosti byla jen Klementýna, pan Paul a Otec zákona.

„A ty,“ dodala Kateřina.

„A já,“ řekl jsem s úsměvem. „Samozřejmě i já. Ale já nejsem vpodezření.“

„Kdo ví?“

Už dva dny jako by si moje žena libovala v podobných žertících. Byl jsem však rád, že je v dobré náladě právě ve chvílích, kdy se situace přiostřuje. To byla chyba.

Znovu jsem se dal do kombinování.

Nic v mém chování nikoho neopravňovalo k podobné pohrůžce – snad kromě faktu, že včera kolem desáté večer jsem pochopil, že „Spálený mlýn“ je dějištěm dramatu, které zavání bojem o ukrytý lup.

Přitom předešlého dne, 13. července kolem desáté večer uplynuly nejméně čtyři hodiny od chvíle, kdy byl dopis již orazítkován. Hrozba byla tedy formulována v době, kdy jsem ještě nebyl nebezpečný.

Jiná nevysvětlitelná věc přitahovala mou pozorností. - pach, který Kateřina ucítila poblíž „Spáleného mlýna“, pocházel nepochybně ne z Morinu a jeho bezprostředního okolí, ale z Královského kanálu. Bylo to tím překvapivější, že podle slov obecního strážníka odklidil otec Brécart mršinu, která jej mohla šířit, asi dvě hodiny předtím.

Rozhodl jsem se přerušit zatím přemýšlení o neužívaném Kanálu, mršinách v něm plovoucích, ba i o „Spáleném mlýnu“, a soustředil se na anonymní dopis.

Neznámý pisatel – který mě však dobře znal – se obával, že se vrhnu nesystematicky do pátrání. To ovšem předpokládalo ne moc prozíravého pisatele. Skutečně – proč to udělal tak brzy? Proč ve mně chtěl živit domněnku, že se tu děje něco závažného? Proč mne nemohl nechat klidně trávit dovolenou? Proč chtěl usměrňovat mou pozornost, když 13. července před šestou večer jsem ještě nebyl nikomu nebezpečný? Neuváženost pisatele neodpovídala stylu vzkazu.

Zbývala mystifikace.

Byla-li to skutečně mystifikace, pak ji její autor rozvíjel plánovitě, důsledně a tvrdošíjně.

Najdu nějaký náznak, když budu trpělivě zkoumat, co jsem řekl a co jsem udělal před šestou večer?

Musím však vzdát poctu Kateřině: ta klidně chroupala topinky s máslem.

„Včera po obědě jsme vyjeli brzy. V šest jsme ještě nebyli zpátky v hotelu, proto ti nepomůže zkoumat, co se dělo odpoledne. Ale během oběda ses pohádal s malířem. Nevzpomínáš si, že jsi před ním mluvil o pátrání?“

„Nebuď směšná! To byl přece jen žert! Které noviny by zajímalo naše ubohé dobrodružství?“

„Vztekal ses. U tebe se bohužel nikdy přesně nepozná, jestli žertuješ nebo to myslíš vážně!“

Komičnost tohoto vysvětlení, podle nějž jsem se stal obětí vlastního žertu, mne poněkud uklidnila. A pak, už jsem byl unaven vážným posuzováním událostí. Před očima se mi zjevil obličej pana Noyella, jakoby složený ze dvou částí, z nichž ta levá se mi rozplývala. Skutečnost, že tenhle chlap by mohl brát vážně mé prohlášení, mne rozradostnila.

Vymýšlel jsem si scénář dokumentárního filmu: gaučo v červeném hedvábí se zamiloval do služebné Klementýny. Z tohoto základního faktu všechno vycházelo. Klementýna asi neodolala jeho nyvému pohledu. Černoch hrál vždycky jen třetího, nejapně se chechtal a neměl pochopení pro milostné vzněty těch dvou. Služebná Klementýna svěřila krásnému gaučovi-harmonikáři, krasavci typu hollywoodských svůdců, že bude jeho, když vykrade pokladnu orchestrionu. Ale pokladnička s penězi byla na černochově straně a ten zamručel pokaždé, když Argentinec na pokladničku jen pohlédl, Gaučo černocha zabil v noci tak, že mu nechal pod srdcem hořet svůj zapalovač. To je nejlepší způsob, jak zavraždit voskové figuríny. Pochopitelně – nikdo netušil, že černoch je mrtev, vždyť to byl automat. A gaučo čekal, až mu láska ke Klementýně uvolní nohy.

Bavili jsme se několik minut vymýšlením této historky.

Když to všechno člověk uvážil, dopis také patřil do hry na pomezí skutečnosti a fantazie. Přispěl k zpestření naší dovolené. Byl figurantem podněcujícím naši zálibu ve věcech neočekávaných.:

Uzavřel jsem:

„To všechno je jen velká legrace.“

„Říkáš pravý opak toho, co jsi tvrdil před chvílí.“

„Není divu, je to všechno tak za vlasy přitažené.“ Skutečně jsem se zmítal mezi dvěma teoriemi: buď jde o mystifikaci, nebo o tajemnou sérii znepokojivých náhod. Nenormálnosti se možná odehrávají jen v naší fantazii; neprůhledný závoj halí drama, kterého se za žádnou cenu nedopátráme.

Sešli jsme dolů.

Zvony obou vesnic, svolávající na hrubou mši, radostně vyzváněly. Bylo tak krásné prožívat slavnost i krásy léta. A náhle zazářila nevinná věta fosforeskující září.

Vysvětlovala první záhadnou skutečnost, zmizení kanoe.

„Vzali mi loď, protože bylo nemožné zařídit to jinak.“

Což se dalo ještě jasněji vyjádřit takto:

Vzali mi loď, protože u „Spáleného mlýna“ bylo nemožné přejít po suchu od Královského kanálu kMorinu.

Kapitola XII

DVOJÍ VRAŽDA

Opírali jsme se o zábradlí mostu.

Pozoroval jsem zasněně světelné odrazy na vodě; cítil jsem za sebou radostné hemžení davu, ženy nesoucí velké ryby, děti s chlebem do zlata vypečeným, řezníka roznášejícího opožděné objednávky, cukráře a jeho trubičky, cítil jsem za sebou onu dopolední symfonii vířní, barevné aperitivy popíjené na terasách kavárniček, dav vycházející z kostela po mši, kapely ladící nástroje, pařížské dvojice přicházející obědvat do přírody.

Viděl jsem na Morinu kanoe.

Řekl jsem Kateřině:

„Je tak hezky. Do oběda nám zbývá ještě hodina, vytáhnu kanoi na vodu.“

Ve chvíli, kdy jsem procházel vraty hostince, narazil jsem na pana Noyella, který měl plné ruce, nesl krabicí na barvy, velké pouzdro a plátna. Usmál se povýšeně, ale byl milý:

„Příjemné dopoledne.“

Byl jsem překvapen a lehce podrážděn, ale zdvořile jsem se otázal:

„Byl jste malovat?“

„Ano, vyrobil jsem jeden východ slunce.“

Takřka jsem si nepovšiml podivného výrazu, který by mne za jiných okolností vnitřně rozesmál.

Malíř nečekal, až bude vyzván, a otevřel krabici. A tak jsem spatřil další dílo pan Noyella. Přesná kresba, stromy vykreslené do posledního lístečku; dělal to malíř řemeslně obratný, předstíraně naivní. Meissonier revidovaný celníkem Rousseauem.

„Pracujete rychle.“

„Ano. Vstával jsem velmi časně. Znáte, myslím, mé zásady: východ slunce, západ slunce. Kromě těch dvou námětů…“

Opustil jsem ho překvapen tou nenadálou vlídností. Prošel jsem skoro liduprázdnou jídelnou. Ciferník nástěnných hodin, reklamní dar nějaké továrny na likéry, ukazoval jedenáct hodin.

Pan Philippe Philippe studoval rybářskou mapu okolí, která uváděla i hloubku řeky a předpokládané množství kapru, pstruhů a mřínků; po jejím okraji byly barevné obrázky různých ryb.

Dvůr byl plný slunce.

Otevřel jsem dveře garáže a zůstal bez hnutí, takřka omráčen úžasem:

Někdo proděravěl kanoi.

Byl-li kdy spáchán zločin vyznačující se idiotskou bestialitou, pak to byl tenhle, přestože byl vykonán na mrtvém předmětu: uprostřed kýlu, tam, kde je lodní kostra stejně zranitelná jako člověk, zely čtyři díry. Tři z nich pocházely od nože. Pachatel se rozmáchl velkou silou, takže nůž projel dřevem jediným bodnutím, a zhoršil svůj čin ještě tím, že nůž v ráně otočil. Čtvrtá byla ještě barbarštější: byla to rána těžkým předmětem, asi ocelovým dlátem.

Minutu jsem zůstal oslepen vztekem.

Zmizení lodi, dvě mršiny – teď jsem si byl jist, že jsou dvě – a pokrytecký „dopis“ měnily charakter událostí a dostávaly nové osvětlení.

Zavřel jsem dveře garáže a šel naproti Kateřině.

Když jsem ji informoval, chtěla okamžitě odjet.

Logicky spojovala nyní dopis s poškozením Madeloch a v druhé z obou událostí četla počátek uskutečňování záhadných rozhodnutí, jež ta první naznačovala. Její obavy se mi zdály oprávněné a byl jsem hotov přejmout její názor.

Líp než slova podala by série momentek ten pravý obraz zmatků, vyvolaných tímto odhalením.

Došlo k nim, jen jsem informoval hostinského.

Klementýna se prudce otočila, nechala upadnout talíř, který se jí podařilo zachytit ve výši kolen gestem žongléra. Ústa pana Paula dostala tvar velkého O. Pan Philippe Philippe se trochu přikrčil, což u něj byla asi známka pozornosti. Stará slečna Jindřiška se objevila v šatech z imprimé, které vypadalo jako vzorek tapet pro pokojíky služebnictva.

Všichni se vyhrnuli na sluncem zalitý dvůr. Venkovský voříšek znehybněl rozkročen na všech čtyřech.

Zuřil jsem a byl bych dal svou zlost najevo, ale neměl jsem žádnou záminku. Naneštěstí.

Musel jsem se tvářit hrozně, protože Kateřina řekla:

„Ovládej se. Začíná to být vážné.“

Opanoval jsem se.

Byli tam všichni do jednoho: Paul dráždící svou násilnou laskavostí, Philippe Philippe, kterého jsem viděl několik okamžiků předtím ve společenské místnosti, jak čeká nevím na co a studuje hydrografii zdejšího kraje, pak samozřejmě Klementýna, vykloněná z okna kuchyně, vyzývavá slečna Jindřiška se svou nerozlučnou hluchou společnicí, která se jí vyptávala na podrobnosti, Noyelle a jeho žena, kulhavý Michal.

Ne. Dělal jsem příliš rychlé závěry. Dva chyběli: pan Duhoureau a řidič náklaďáku.

Ten právě přicházel kolébavým krokem, hranatý, v granátově červeném svetru.

Drama však nyní dostalo rychlejší spád.

Uslyšeli jsme dupot.

Z dálky bylo vraty hostince vidět pomalu se zvětšující postavu běžícího muže. Brzy jsme poznali pana Duhoureaua a jeho cvilinkový kabát.

Mával slaměným kloboukem a řítil se neuvěřitelnou rychlostí, uvážíme-li jeho „korpulenci“ a přirozenou apatii.

Všimli jsme si, že sice opustil své pruty a vlasce, ale držel v ruce dva korky a růženec háčků. Konečně se zastavil, udýchaný, přesně ve vratech. Hekal. Všichni ho obklopili. Tucet osob očekávalo jeho zprávu.

Pan Duhoureau zprvu jen koktal:

„To… to… To je strašné!“

Trochu se vzpamatoval a utíral si čelo kostkovaným kapesníkem.

„Strašné! Nikdy jsem neviděl nic podobného! Úplně nahá!“

Davem posluchačů proběhlo to, čemu se moji reportérští kolegové rozhodli říkat jednou provždy „záchvěv hrůzy“.

„Hned vám to povím. Šel jsem zkontrolovat do jedné zátoky návnadu. Dal jsem se vyhecovat, takže mi na tom moc záleželo. Jdu tam, a co nevidím – chlapce s děvčetem. V kalhotách, vlastně šortkách! Byli přesně v mém rajónu. Postavili si tam stan a šťourali se bambusovou tyčí ve vodě. Bože, řekl jsem si, pytlačí mi v rajónu! Utíkal jsem. Právě jsem chtěl zařvat, ale vtom mi ten kluk dal rukou znamení, abych šel potichu. Přiblížil jsem se a na konci tyče vidím mrtvolu.“

„Jakou?“

„Promiňte, slečno Jindřiško, prostě mrtvolu, utopence!“

„Už nedýchal?“

„Děkuju pěkně, byl červený jako biskup!“

„Mrtvice,“ řekl jsem.

Pan Duhoureau jen mávl rukou:

„Měl v zádech nůž.“

„Co jste udělal?“

„Vytáhli jsme toho ubožáka na břeh. Ti ze stanu zůstali tam a já utíkal uvědomit četníky. Dá se od vás telefonovat, pane Paul?“

„A kde to bylo?“

„Na Morinu,“ odpověděl hostinský.

„Ale kdepak, kdepak,“ odporoval pan Duhoureau. „Pro jednou jsem se chtěl podívat, jestli berou ryby taky v Královském kanálu!“

„Asi nedaleko odtud,“ nadhodil jsem.

„Ne. Přibližně ve výši ,Spáleného mlýna’.“

Na přemýšlení nebylo času. Dav vzrůstal. Pan Duhoureau začal svou historii od začátku.

O aféře bude za chvíli vědět kdekdo, což mě zlobilo.

Naštěstí se do toho vložil Otec zákona; vešli jsme do hostince; Kulhavý Michal dojde pro četníky, aby se dostavili na „místo činu“. Zničení lodi už nikoho nezajímalo. Kateřina vypadala velmi vzrušeně. Řekla mi:

„To je mi milejší.“

„Jak to?“

„Je to pitomé, ale už dva dny mám strach a nemohla jsem ti to říct.“

„Ale proč?“

„Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že mám na zmizení lodi vlastní názor?“

„Nechtělas mi říct jaký.“

„Však taky právem: myslela jsem, že sis v ní vyjel ty, a hlídala jsem tě.“

„Ty ses asi zbláznila!“

„Ne. Tvá matka mi vyprávěla, žes jednou ve spánku vstal, šel jsi dolů do kuchyně, otevřel ledničku, navečeřel ses a zase jsi šel nahoru spát, a vůbec ses neprobudil.“

„To mi bylo patnáct let!“

„Myslela jsem, že jsi náměsíčný.“

Ta byla romantická! Ostatně byl to dobrý nápad na detektivní novelu: vrahem je nic netušící autor.

Skutečnost nám však chystala další záhady.

Kapitola XIII

ČETNÍCI V AKCI

V poledním vedru stoupal od hladiny zrcadlící se vody a z luk chvějivý opar, pruhovaný letem vodních vážek. Takřka tropická teplota vyzývala spíš kspánku v chladivé trávě než k přemýšlení o příčinách vraždy.

Jedině smrt přibarvila kulisu tragédií.

Pan Duhoureau nás vedl. Kateřina, pan Paul, Kulhavý Michal a Philippe Philippe, který prohlásil, že procházka mu udělá moc dobře, mě provázeli.

Vzdušnou čarou bylo místo činu docela blízko, asi dva kilometry od hostince U Holátek na Královském kanálu, třicet metrů od „Spáleného mlýna“, který nebylo vidět, protože ho maskoval hustý, neproniknutelný porost, na nějž jsme den předtím narazili, když jsme chtěli zjistit, odkud vychází smrtelný zápach.

Samozřejmě že se tam nedalo jít po břehu Morinu.

Kdybychom jeli loďkou, byla by cesta relativně krátká: stačilo jet proti proudu až k vyústění Kanálu, potom jet po něm až do výše neviditelného „Spáleného mlýna“.

Pěšky to byla výprava, která se zdála ve vedru a vzhledem ke skličující zprávě nekonečná. Museli jsme urazit skoro šest kilometrů. Po silnici jsme se dostali až dvě stě metrů od akvaduktu, pod nímž jsme několik dní předtím kanálem projížděli. Potom jsme šli po stezičce vinoucí se mezi nehybnými obilnými lány, protkanými vlčím mákem, museli si v poledním vedru prodělat všechny její okliky, protože na dvou kilometrech byl břeh neschůdný.

Konečně jsme nalezli stezku sledující po celé délce kanál. Poslední část cesty, přestože přímočará, nebyla nejsnadnější, protože břehy byly místy sesuté a zarostlé divokou vegetací, vysokými křovisky podražce, kopřivami a ostružiním.

Dvě stě metrů od místa, kde ležel mrtvý, se stezka rozšiřovala a byla schůdnější, přesto však okolní krajina, nad níž viselo olověné vedro, neztratila nic ze své nevlídnosti.

Postupovali jsme husím pochodem, až jsme se dostali k „zákoutí“ pana Duhoureaua a k jeho vetřelci.

Pozadí obrazu tvořilo zelenomodré listoví husté stěny větví, která nás z druhé strany dělila od Morinu. Nedosažitelný stín sugestivně zesiloval palčivost slunečního žáru.

Mrtvola ležela kolmo ke kanálu, napuchlá, fialově šedá, nohy měla ve vodě a ty přitahovaly hejna malinkých rybek.

Měl jsem najednou hroznou chuť poslat k čertu mrtvolu neznámého i oba trampy, jež do těchto míst zavedla láska k přírodě, i samotného pana Duhoureaua.

Ten Duhoureau musí mít zdraví ze železa, když rybaří v tomhle bahně! V tuto chvíli byl jediný, kdo snášel vedro, hmyz i zápach; pod klobouk si dal kapesník jako francouzští vojáci v Africe. Nečekaná role, která mu připadla, mu dodala důležitosti a on ji zřejmě plně vychutnával.

Přiblížil jsem se k mrtvole a pozorně si ji prohlížel. Předtucha, kterou jsem měl od samého počátku úmorné cesty sem, se stala skutečností. Byla to mrtvola zavalitého muže světlých vlasů s malýma modrýma očima.

Tak mě náhoda a Chauveauova intuice zavedly zpět k muži, kterého jsem tak namáhavě a s tak malým úspěchem hledal. Nadzvedl jsem konečkem prstů horní ret. Leskly se tam ony čtyři zlaté řezáky, které jsem očekával. Ustoupil jsem, náhle zachvácen hnusem, a opřel se o Kateřinu.

Zašeptala: „Je to on?“

„Ano. Matěj Palitche. Nemáme štěstí.“

„Ale máme, když jsi ho dostal.“

Pan Philippe Philippe nás pozoroval s nelíčeným zájmem. Pravil: „Vždycky to na člověka udělá dojem, když objeví náhodou mrtvolu neznámého, že?“

Měl jsem přesný dojem, že pan Philippe Philippe nám čte v myšlenkách jako v otevřené knize. Usmál se a odvrátil hlavu. Padělatel cestovních dokumentů zmizel v oparu města a znovu se vynořil v prudkém vedru léta, aby se nám vysmíval…

„Všiml jste si, co má kolem těla?“ zeptal se mne náhle Philippe Philippe. „Vidíte ten provaz, co mu stahuje hruď? Je to moc důležité.“

A řekl s podivným důrazem:

„Myslím, že když se provádí pátrání, nesmí se člověk spokojit jen s tím, co objeví, ale musí hledat dál…“

Konečně se objevili četníci, jako by vystoupili z leporel či vystřihovánek, z nichž se děti učí poznávat ochránce společnosti, hasiče, obecní hlídače a vojáky všech dob a všech zbraní.

„Vaše papíry?“ začal první z nich obraceje se s nádhernou sebejistotou na tábořícího muže.

Ten se zatvářil rozpačitě a pak si v dobré víře sáhl na plavky. Potom odešel k oranžovému stanu a z kožené bundy vyňal kvitanci nájemného.

Tento dokument učinil nejlepší dojem. Od toho okamžiku byli pan a paní Penelovi považováni úřady za přijatelné i přes své nedostatečné oblečení. Kvitance má velký význam v zemi, kde vagabund, poutník, ba i prostý cestující jsou podezřelejší než občan zbavený svéprávnosti

„Co kdybychom začali obětí?“ otázal jsem se.

„Mladý muži, vždycky je nutné začít od začátku,“ pravil četník zvučným hlasem.

Tu zaúřadoval jeho kolega: „A vůbec, kdo jste?“

Rezignovaně jsem mu ukázal novinářskou legitimaci.

Tento papír zmenšil kupodivu sebevědomí obou strážců veřejného pořádku.

„Žurnalista!“

„Za jisté.“

„Tak to o tom asi budete psát články?“

„Pravděpodobně.“

Od té chvíle se dali neorganizovaně, ale vzrušeně do práce.

Naneštěstí pro ně neobsahoval ani jeden článek služebních předpisů detailní návod, jak postupovat při objevení nahé mrtvoly v den čtrnáctého července, kdy by bylo stokrát lepší popíjet v chladivém stínu stromů a shovívavě pozorovat místní radovánky.

Když prochodili všechno kolem dokola, změřili na vojenské kroky vzdálenost mrtvoly od stanu, načrtli několik plánků místa, museli chtě nechtě přejít k podstatě věci: k výslechu. Pan Penel byl vyzván, aby vysvětlil, za jakých okolností učinil svůj objev.

Pan Penel flegmaticky vysvětloval:

„Ráno jsem šel pro vodu na kávu. Včera večer už jsme sem dorazili potmě, rozhodli jsme se tedy, že ráno si najdeme veselejší místo pro táboření. Sestoupil jsem na břeh, má žena totiž ještě spala, a byl jsem překvapen nechutným zápachem, který se šířil od vody. Povšiml jsem si ve vodě něčeho, co vypadalo jako hlava. Vzal jsem velkou stanovou tyč a snažil se přitáhnout to blíž. Byl jsem zabrán do práce, když jsem zaslechl tohohle pána…“

Pan Duhoureau potvrdil Penelovu výpověď a vyprávěl, jak ve dvou vytáhli mrtvolu na břeh.

„Panebože,“ pravil první četník, „ten vypadá!“

To bylo to nejmenší, co se o něm dalo říci.

Druhý vzal do rukou notýsek a poznamenal si:

„Dne 14. července kolem deváté hodiny byla na břehu nepoužívaného kanálu poblíž místa nazývaného ,Spálený mlýn’ nalezena mrtvola dvojicí trampů (následovaly přesné osobní údaje). Lze předpokládat, že byla hozena do vody po ráně zasazené ostrým předmětem, kterýžto se dosud nachází v zádech. Malá pravděpodobnost přirozené smrti. Mrtvola je úplně nahá, kromě tenkého provazu otočeného kolem trupu. V očekávání prokuratury vzali na sebe odpovědnost vytáhnout tělo na břeh.“

Dál jejich poznámky nešly.

Oba státní úředníci v uniformě si nebyli jisti, jak mají postupovat, a byli proto podezřívaví vůči každému. Záležitost byla tím „odpornější“, že jejich přímý nadřízený byl nepřítomen. Byl to mladý strážmistr z Crécy, jmenoval se Douchement a k velkému žalu svých podřízených byl na dovolené.

Využil jsem jejich přítomnosti, abych jim pověděl o svých nepříjemnostech s Madeloch, ale pochopili to jen za cenu velké námahy z mé strany. Teprve na mé naléhání mou výpověď zaznamenali.

Neodvažovali se vzdálit z „místa zločinu“.

Dobrodružství očividně přesahovalo jejich chápání a jejich rozpaky ještě vzrostly, když se Duhoureau neustále vychloubal svými sobotními partičkami s panem soudcem.

Řinul se z nás pot. Kateřina se usadila na malém pruhu rezavé trávy s paní Penelovou.

Konečně četník, který byl služebně nejstarší, rozhodl, že ten druhý zůstane na místě, dokud se nedostaví prokuratura. To bylo nejmoudřejší řešení pro všechny kromě druhého četníka.

Kapitola XIV

REPORTÁŽ

Natáhl jsem se na postel v pokoji, kde jsme žili dva dny, ale který mi byl tak blízký, jako bych tam bydlel již celé měsíce.

Kateřina něco šila. Ženy mají vždycky pásky, které se rozvazují, háčky, které prasknou, a utíkající očka na punčoše.

Jsou to znaky lhostejnosti, již pociťují vůči společenským vztahům založeným na něčem jiném, než je povrch věcí: ten, kdo věří na závažnost lidského údělu, nemůže se vystavit nebezpečí, že ztratí rukáv saka, potáhne za sebou uvolněný podvazek nebo ohrozí důstojnost svého vzhledu nějakým rozparkem.

Četník – ten první – odešel uvědomit prokuraturu.

Druhý, několik kilometrů odsud, se pravděpodobně oddával základním úvahám na téma „být či nebýt“. Hostinec U Holátek podřimoval od sklepů až po půdy. Moje kanoe nebude už sjíždět splavy. Nahý muž z kanálu zůstával provizorně anonymní obětí na předpolí zločinu.

Byl jsem jediný, kdo ho poznal. Mohl jsem mlčet. Nicméně zvláštní chování Philippa Philippa mě vedlo k domněnce, že je tu určité nebezpečí, neoznámím-li totožnost oběti. Bylo to snadné: zatelefonovat hlavnímu inspektoru Chauveauovi, kontrola otisků, kontraexpertíza na porozimetru, a chlap by mohl být pochován, jakmile definitivní zpráva uzavře spisy kriminálky.

Váhal jsem. Teď mohu vést pátrání dál, až do konce. Chyběl by mi reflex profesionála, kdybych to vzdal, byť jen proto, abych věc předal policii. Mrtvý musí dát nějaký smysl událostem, které šly v posledních osmačtyřiceti hodinách jedna za druhou, ale dosud Jsem nedovedl úplně rozluštit zprávu, kterou jeho přítomnost přinášela.

Přes těžkou atmosféru rámovalo okno líbezné venkovské obrázky. Kapela, chráněná klenbou listí, se dojemně namáhala, aby zahrála něco, co připomínalo vojenský pochod „Sambra a Maza“.

Chlapci v kabátech se sametovým límcem a černých keprových kalhotách, které jsou důležitým mezníkem v životě malého venkovana, pouštěli alžírské petardy.

Překvapil mě hlas Kateřiny:

„Napíšeš o tom článek?“

„Zatím jsem na to nepomyslel.“

„Teď to stojí za námahu… Mrtvola v mrtvé vodě… Totožnost oběti odhalena naším zvláštním zpravodajem. Ohromující krátké spojení, není-liž pravda, mezi aktuálními událostmi a tvým pátráním… Zásah státních úřadů do skandálu kolem falešných pasů…“

Zapudil jsem již představu, jak diktuji své první dojmy Simoně, milé písařce našeho plátku. Představoval jsem si šéfredaktorovu radost, až by padl na tak čerstvou zprávu v plné okurkové sezóně. Má pozice v novinách by se konzolidovala, zajistil bych si větší nezávislost… Ale jistota, že mohu jít ještě dál, že vrah je nablízku a já ho musím objevit, mne držela zpátky. Čekáním jsem nic neriskoval. Další nevýhoda, a ne ta nejmenší, identifikovat veřejně oběť, znamenala přitáhnout k Holátkům regiment kolegů, specialistů na „vraždy“.

K tomu přistupovala i má přirozená lenost. Specialista na vnitřní politiku v našich novinách říkává, že naše povolání by bylo nejkrásnější, kdybychom nemuseli vůbec psát.

S tím názorem zcela souhlasím.

Rozhodl jsem se nicméně hodit na papír základní body reportáže, kterou nezrediguji. Shrnuji situaci.

Poznámky jsou zhuštěním osmačtyřiceti hodin života tu v chmurné, tu zas v pokojné atmosféře U Holátek a nejsou než kalendářem ztracených iluzí.

12. července ráno. Pozdní odjezd Madeloch. Pozvolna se zbavuju starostí a pomalu zapomínám na Poláka, na prostředí, v němž žije, a na velkoměstské podhoubí barů a lokálů pro cizince.

12. července odpoledne. Hledáme odbočku, na kterou mě upozornil rybář na Marně a kterou nám pomohou najít údaje Kulhavého Michala, z dálky se seznamuji s malířem Noyellem, jehož chování se mi zdá podivné.

12. července večer. Příchod do hostince U Holátek; po deprimující cestě působí hřejivě a pohostinně. Úžas všech, kdož se dozvědí, jak jsme se sem dostali. Upozorňuji Otce zákona na mršinu v kanále. Tento rozhovor mohli slyšet všichni hosté U Holátek.

13. července ráno. Zmizení kanoe. Lež Klementýny, která předstírá, že mne v noci na chodbě nepotkala. Nacházím Madeloch u „Spáleného mlýna“. Slečna Jindřiška tvrdí, že kolem třetí hodiny ranní slyšela na dvoře hostince nějaký hluk. Pan Duhoureau se domnívá, že mou loď viděl, řídil ji kolem páté ráno člověk v peleríně.

13. července poledne. Střetnutí s panem Noyellem. Otec zákona identifikoval mršinu na kanále: oslí hlava. Z nervozity prohlašuji, že podniknu pátrání.

13. července odpoledne. Vyjížďka v kanoi ke „Spálenému mlýnu“. Kateřinin úlek. Nový zápach kolem osmnácté hodiny.

13. července večer. Dovídám se, že na místě zvaném „Spálený mlýn“ se kanál a Morin velice přibližují; že zde není možné projít po suchu od kanálu k Morinu a naopak; že oslí hlava byla vytažena cestářem Brécartem téhož dne kolem čtvrté odpoledne.

14. července ráno. Dostávám anonymní dopis, podaný v Pont-aux-Dames dne 13. července v osmnáct hodin.

14. července 11 hodin. Zjišťuji, že kanoe byla vyřazena z provozu. Pan Duhoureau vypráví o svém objevu. Šetření četníků. Díky přesnému popisu, který jsem dostal minulý týden od hlavního inspektora Chauveaua, poznávám mrtvolu: je to Polák Matěj Palitche, několikrát trestaný pro přestupky druhého řádu, zapletený krátce předtím do drobných afér s falešnými dokumenty.

„Proč se pořád vracíme ktomu ,Spálenému mlýnu’?“ zeptala se Kateřina, která mi nakoukla přes rameno.

„Asi proto, že se tam kanál nejvíc přibližuje Morinu.“

„Myslíš, že… zápach, který jsem cítila podruhé, přicházel z kanálu?“

„Ano.“

„Byla to mrtvola objevená dnes ráno?“

„Myslím, že ano.“

„Hodinu předtím pracoval na tom místě Brécart!“

„Právě to mi nehraje. Přesto není jiné logické vysvětlení, ledaže existuje ještě jedna mrtvola.“

Problém je v jednom: jak se může mrtvola, která je ve vodě už delší dobu, objevit znenadání na místě, prohledaném hodinu předtím?

Rád bych si byl zodpověděl i jiné otázky:

Proč byl výhružný dopis poslán, než vůbec k něčemu došlo?

Proč se Klementýna bránila připustit, že jsem ji potkal první noc na chodbě?

Proč pan Noyelle nikdy neopouští přístroj, s nímž odchází malovat?

Proč byla oslovi uříznuta hlava a co se stalo se zbytkem masa?

Co bylo pojítkem mezi zmizením pařížského podvodníka a zdejším krajem?

Odpoledne bylo ztracené. Kateřina dostala chuť na čaj.

Radil jsem jí, aby ho moc nepila, když se u dveří objevil Kulhavý Michal a nenápadně na mne kývl.

„Copak je, Michale?“

„Myslel jsem, že by vás mohla zajímat jedna novinka. Četníci uvědomili prokuraturu, ale soudci mají co dělat s nějakou dědickou záležitostí v Trilbardou. Našli tam oběšeného starce a říkají, že je to komplikované. Sem se dostanou teprve do dvou dní. Požádali četníky, aby zatím pátrali sami. Přijde strážmistr z Crécy – zítra se vrací z dovolené…“

Pátrání zůstávalo zatím v rukou četníků. Pro mne mělo toto řešení jednu výhodu, že totiž budu mocí pátrat sám a v klidu dál. Ani na chvíli jsem si nepomyslel, že by oběšenec z Trilbardou mohl mít jakýkoli vztah k Holátkům.

Kapitola XV

SPÁLENÝ MLÝN ZEVNITŘ

Strážmistr byl menší člověk, nosil vysoké boty, byl opálený a měl černý, starodávně zastřižený knír. Svým tichým hlasem, klidem a uvážlivou trpělivostí přesahoval své skromné postavení, ale přitom nepředstíral to, co poddůstojníci z profese nazývají „oficírskými mravy“.

Poprvé jsem s ním přišel do styku 15. července dopoledne. Vyprávěl jsem mu o všech našich zdejších nepříjemnostech a o zničení Madeloch. Projevil velký zájem o můj osobní výklad událostí.

Objevení mrtvoly dávalo teprve smysl všem naším drobným zážitkům z posledních dnů.

Od svého příchodu k Holátkům jsem se tam cítil stísněn. Byli jsme tam cizím tělesem přes vlídné přijetí, jehož se nám dostalo. Ponenáhlu vystřídalo zdvořilost prvních hodin našeho pobytu něco, co jsem si vykládal jako projevy zlomyslnosti.

Hostům hotelu jsem byl oprávněn vytýkat bezohlednost – použití kanoe bez mého vědomí, vyhrožování, anonymní dopis – a vyslovenou agresi: poškození Madeloch. Tyto tři skutečnosti nemohly být kladeny za vinu nikomu vně hotelu.

Vyprávěl jsem to Douchementovi.

„Nedivte se. Přijel jsem dnes ráno prvním vlakem. V civilu, protože mě odvolali z dovolené, jak jistě víte. Samozřejmě jsem se chtěl ubytovat U Holátek, protože je to nejlepší hotel v obci. Ale skoro mě vyhodili…“

„Kdo?“

„Sám pan Paul. Ten, co o něm říkáte, že je to mluvka. Řekl mi, že už má tak dost nepříjemností a že je hotel plně obsazen.“

„Což není pravda.“

„Samozřejmě; musel jsem vyklopit, kdo jsem, a najednou byl hrozně vlídný. Zazvonil na Klementýnu, aby mě zavedla do pokoje. Ale ta se ani nesnažila být příjemná. To bude pěkná potvora.“

„Vždyť jste svobodný, pokuste se o ni…“

„Nemám šance. Slyšel jsem docela zřetelně, jak říká hostinské na schodišti: ,Další fízl!’“

Co mi Douchement vyprávěl o Klementýně, mě nepřekvapilo, ale u pana Paula to bylo něco jiného. Nechtělo se mi věřit, že i on hraje dvojí roli. V tom případě byl po celou dobu mnohem šikovnější než ti druzí, protože ani Kateřina, ani já jsme ho z ničeho nepodezřívali, přestože nedůvěra mé ženy byla ve střehu od prvních hodin našeho zdejšího pobytu.

Rychle jsme probrali hosty a pak jsme rozebírali samotný zločin.

„Když to shrneme,“ řekl pan Douchement, „tak u ,Spáleného mlýna’ se našlo tělo, u ,Spáleného mlýna’ jste nalezl loď, u ,Spáleného mlýna’ hnila oslí hlava… Nezbývá než se tam vydat.“

To mi vyhovovalo.

„Myslím, že byste měl jít se mnou, jste přece na celém případu osobně zainteresován…“

Po jistém váhání, vyvolaném Douchementovou srdečností, jsem mu přece jenom nic neřekl o totožnosti zavražděného. Vždycky se mi příčilo vkládat do svých článků podrobnosti, kterých by policie mohla použít při dalším pátrání.

Kromě toho jsem se domníval, že největší výhoda strážmistrovy přítomnosti spočívá v tom, že mi dovolí pokračovat v osobním pátrání, dokonce za lepších podmínek.

Douchement určitě neví o zmizení několika osob v Paříži. Dokud se tu neukáže některý inspektor z kriminálky, nemusím se obávat nenadálého zvratu.

Strážmistr nasadil rychlé tempo. Přestože jsem byl vytrénovaný, sotva jsem mu stačil, byl pružnější a odolnější, než by byl člověk řekl.

Strážmistr Douchement sloužil v Crécy osmnáct měsíců a kraj znal velmi dobře. Vyprávěl mi historii „Spáleného mlýna“. Usedlost si dal postavit asi před patnácti lety jeden pařížský dramatik, který se tam po rozvodu usadil se svou milenkou. Před třemi lety se jejich nejmenší dítě utopilo za strašných okolností a majitelé vilu opustili. Dlouho byla neobydlena, pak si ji koupili tři angličtí malíři, kteří tu malovali, sochařili a skandalizovali okolí uvolněností mravů i odvážností obrazů.

Douchement mi dokonce řekl, že nebýt bohaté odměny, kterou „Angličané“ platili svým modelům, žádné děvče by jim bylo nesedělo.

Minulé léto „Angličani“ náhle odjeli na Sicílii, asi ze stejného rozmaru, z jakého se usadili předtím tady. Jen zahradník, kterého jsme s Kateřinou potkali za své první návštěvy, uhrabuje cestičky a udržuje dům.

Kráčeli jsme podél řeky, která byla pod hustými stromy takřka černozelená. Mezi větvemi se objevil domek. Splav sladce zpíval do silného bzučení much a křiku ptáků. Nad mlýnskými kameny a mlýnským kolem s nehybnými lopatkami stála lehká stavba s roztomilými malými okenními tabulkami a karmínově červenými okenními rámy.

Došli jsme k dřevěným vrátkům, natřeným oranžovou barvou.

Strážmistr uvolnil zrezivělý řetěz a v prázdném domě zazněl slabounce zvuk zvonku. Přeskočil nízký plůtek a já ho následoval. Cestičky byly čerstvě uhrabány a pečlivě udržovaným trávníkům nechyběl jediný drátěný chránič. Obešli jsme dům jako slušní hosté.

„Nezdá se vám divné hledat stopy zločinu v téhle bonboniéře?“

Strážmistr se usmál.

„Radši bych se tady usadil na penzi.“

Teráska před domem se leskla jako oblázky v řece. Porcelánová kočka natahovala nehybnou packu k pomyslným myším podle naivní módy zahrádek penzistů. „Angličani“ ji zachovali asi právě proto, že byla opakem jejich vkusu.

Můj společník se pokusil vejít do domu, ale bezvýsledně. Bylo nutno jít pro zahradníka a klíčníka v jedné osobě. Alej stromů vedla ke garáži stojící vedle domu. Na moment jsme se zastavili. Opřel jsem se o dveře garáže… a vpadl jsem dovnitř.

„Tentokrát vstoupíme,“ řekl jsem sedě na zemi.

„Jistě,“ souhlasil Douchement. „Vy už jste uvnitř!“

Byly otevřeny nejen dveře garáže, ale i dveře spojující garáž s domem. Do bytu se vcházelo schodištěm; kuchyň byla obložena bílými kachlíky, velký ateliér vyzdoben rytinami se scénkami z golfu, další zařízení bylo rustikální; nejdůležitějším kusem „nábytku“ byl obrovský malířský stojan. V domě vládlo naprosté ticho. Mechanicky jsem nahmatal vypínač, ale světlo nesvítilo.

„Snad si nemyslíte, že majitelé nechali po odchodu zapnutou elektriku?“ poznamenal strážmistr s úsměvem.

Přesto jsem se tvrdošíjně snažil získat trochu světla: vytáhl jsem jednu roletu. Jakmile dovnitř vniklo zlatisté denní světlo, vznášely se kolem nás částečky světlého prachu. K bytu patřily ještě další tři místnosti; všechny dýchaly palčivou nostalgií prázdných domů.

Pokračoval jsem v prohlídce bez jakékoli metody. Zaujala mě knihovna. Stála v tmavém koutě, její svazky mě lákaly, proto jsem chtěl vytáhnout druhou roletu. Nedržela. Znovu jsem se pokusil a všiml si, že stahovací zařízení je pokaženo. Zamířil jsem k třetímu oknu…

Náhle jsem dal strážmistrovi znamení, aby se nehýbal; nějaký stín přeskočil svižně plot a blížil se k domu. Nejdříve jsme rozpoznali jen vysokou, lehce nahrbenou siluetu nečekaného hosta. Na rozcestí dvou alejí mu do obličeje prudce zasvítilo slunce a tu jsem ho s úžasem poznal. Nijak se svou ilegální návštěvou nevzrušoval a pozorně prohlížel šlápoty na cestičkách.

Douchement řekl potichu: „Myslím, že objevil naše stopy.“ Philippe Philippe se snažil otevřít domovní dveře. Ani jeden, ani druhý jsme se nehýbali. Pak se vrátil ke garáži, slyšeli jsme jeho kroky na cementu. Podle nějakého drobného detailu si musel všimnout naší přítomnosti, protože nahoru nevystoupil, vrátil se, klidně vyšel ven, přešel po japonském můstku a znovu přelezl plot.

„Vy ho znáte?“ řekl Douchement.

„Je to host od Holátek, pan Philippe Philippe. Přijel v týž den jako já. Říká o sobě, že je vedoucí v jednotkovém obchodě.“

„Na toho nevypadá.“

„Právě jeho bych tu nečekal.“

„Uděláme dobře, budeme-li připraveni na všechno,“ shrnul situaci strážmistr.

Vrátil jsem se ke knihovně, silně rozrušen tou návštěvou. Knihovnu založili zřejmě velmi kultivovaní lidé. Pascal, Retz, Balzac, Chamfort, Joseph de Maistre figurovali na čelném místě. Nad tímto oddílem, poznamenaným dosti osobitým vkusem v klasice, stály další svazky: svázaná čísla časopisu „Nord-Sud“, studie o markýzi de Sade, „psychoanalýza Poea“ od Marie Bonapartové, dílo Lautréamontovo a Jamese Joyce, asi tucet pornografických brožur a kompletní série „Fantomase“.

„Angličané“ zde také zanechali stopy svých studií; výběr knih charakterizoval umělecký směr, k němuž se hlásili.

Nesděloval jsem své kritické postřehy Douchementovi, který pátral na vlastní pěst, a bloumal jsem domem.

Po třech čtvrtích hodiny marného pátrání toho strážmistr nechal.

„Je možné, že jsme na špatné stopě, pane Surville. Mám sto chutí přenechat celou záležitost někomu, kdo se v tom vyzná líp než já…“

Prohlédli jsme ještě břehy Morinu, peřeje, splav, starou potopenou loďku. Byl jsem přetažen znapětí a má pozornost se rovnala už jen pozornosti roztěkaného studenta.

Douchement přešel řeku po splavu, postupoval z kamene na kámen, klouzal přitom po mechu a skákal jako vodní pavouk. Druhý břeh jsem znal, protože jsem ho zběžně prozkoumal před osmačtyřiceti hodinami s Kateřinou. I strážmistr se zarazil u neproniknutelné spleti demolovaných plotů a bleskem zasažených stromů, obrostlých ostružinovým trním.

Přírodní obranné prostředky tajemství, jímž jsme chtěli proniknout, byly účinné.

Douchement tedy aspoň navázal kontakt se svým podřízeným, četníkem, který střežil mrtvolu; prostě na něj zavolal. Ujistil mě, že z břehu, kde stojí, cítí zřetelně mrtvolný zápach, a slyšel jsem odpovědi neviditelného strážce.

„Podivná situace,“ brumlal Douchement.

„Podivný dům, pečlivě vypínají elektriku, ale dveře zůstávají otevřené…“

„Každý může dovnitř…“ –

„Jako do mlejnice.“

„Vy si taky myslíte…“

„Že ani pan Philippe Philippe, ani vy, ani já nejsme první, kdo se tam vloudili!“

Tady konečně „přihořívalo“. Právě jsme prohledali nejpodezřelejší místo v okolí, vytušili tam autentickou vůni tajemství, ale kromě návštěvy dalšího vetřelce jsme nic neobjevili. Utvrdil jsem se tím víc ve svém názoru na věc, ale přesto jsem byl zklamán.

Dvě stě metrů od „Spáleného mlýna“ jsme znovu potkali pana Philippa Philippa. Seděl v trávě opřen o kmen vrby a tvářil se, že čte. Zdvořile jsme se pozdravili.

Stíny úpatí stromů se opět krátily. Nad lukami těžce viselo olověné vedro. Přidávali jsme do kroku, abychom byli zpět v hotelu, když tu mě upoutal na stezičce záblesk něčeho lesklého. Sehnul jsem se a zdvihl ten předmět; byla to píšťala fotbalového soudce, jejíž ocel se na slunci zableskla. Byla připevněna na tenkém provázku.

Hlavou mi projelo zarážející krátké spojení.

Podruhé jsem jako bleskem zahlédl v celé šíři a skoro se všemi podrobnostmi logické vysvětlení všech nahromaděných záhad. Ale záblesk jasné vize ihned zase zhasl, unikl jako pstruh…

„Pěkný nález,“ řekl Douchement.

„To asi ztratil nějaký kluk… Dám ji Kulhavému Michalovi…“

Dál jsem se mu nesvěřoval, ne abych něco zastíral, ale protože temnoty se opět uzavřely, o to temnější, oč hlouběji jsem do nich předtím pronikl.

Reagoval jsem jako novinář, ne jako kriminální vyšetřovatel. Reportér „přímých zážitků“ postupuje neustálou asociací představ. Sahá pochopitelně často k starým klišé – jako je „oceán vlajek“ nebo „vlnivý proud davu“ –, ale snaží se na věci dívat novým pohledem a svou vizi hned převádí do obrazových a slovních výrazů, což se v oblasti žurnalistiky rovná fotografickým momentkám.

Když jsem se tedy shýbl, abych sebral píšťalku, hned jsem si všiml provázku a ten uvedl automaticky v chod myšlenkový mechanismus.

Na plátně vzpomínek proběhl krátký film:

Dvě hodiny předtím… Ateliér „Spáleného mlýna“… Knihovna ve tmě… Roleta… Pokusil jsem se vytáhnout druhou jako první… Sjela zpět dolů. Přiblížil jsem se k dalšímu oknu a pan Philippe Philippe odpoutal mou pozornost… Nyní jsem si vzpomněl, že na roletě, která sjela dolů, chyběla šňůra…

Šňůry u druhých žaluzií byly stejné.

Plný význam tohoto drobného postřehu pochopíme, připomeneme-li si, že krátce předtím jsem viděl za okolností natolik nepříjemných, aby se vryly do paměti, stejnou šňůru, jako byly šňůry ve mlýně, a to pevně utaženou kolem hrudi mrtvoly. Zařezávala se do nafialovělého zduřelého masa.

Kapitola XVI

NEHODA

Odpoledne 15. července jsme strávili v pokoji a bylo to nejklidnější půldne z celého našeho pobytu na březích Velkého Morinu.

Zapisoval jsem si další postřehy a snažil jsem se jim dát formu přístupnou i publiku nejméně informovanému o kanoistice. Kolem sedmé večer jsme sešli dolů k večeři. Byl jsem unaven, ale v hlavě jsem měl jasno.

Dusivá tíha, která zavládla po zločinu, na hosty stále ještě účinkovala. Každý pokukoval pokrytecky po sousedovi v tiché nehybnosti a o Klementýně se dalo říci, že obsluhuje po špičkách.

Rychle jsme se navečeřeli. Zapálil jsem si cigaretu a vstal od stolu, deprimován všudypřítomným podezřením. Pan Paul však si i nyní zachoval svůj vlídný úsměv:

„Příjemnou procházku přeji, příjemnou procházku…“

Sklouzl jsem po té kluzké zdvořilosti jen pohledem.

Na mostě jsme se opřeli o zábradlí; voda byla klidná a černá. V soumraku, jímž probleskovala ještě na západě skvrna síry pod ztvrdlou modří oblohy, zapalovali lidé lampióny, jejich červenavá světýlka plápolala a děti zahajovaly nastávající slavnostní ohňostroj petardami.

Kateřina využila této zastávky k tomu, aby mi vtiskla do ruky jakýsi útržek papíru: „Přečti si to, dokud je ještě trochu vidět.“ To, co mi podala, vypadalo jako narychlo načmáraný výpis z účtu:

Pole rohatá 40 zvířat. Celkem 120.000 kus

Rozcestí

Kaple-koně-bouloňské a ardenské.

Garcin. Le Chatelet. Sedlák Lotiron

Tesané dříví.

Jeannot, Palitche, k 24.

Že zde Matěj Palitche zanechal nějaké stopy, nebylo nic divného. Přesto jsem sebou při pohledu na jeho jméno trhl: kdybych se potřeboval ujistit o jeho totožnosti, tento text přinášel jistotu.

Papír byl přetržen, čímž záhadný text končil.

„Kde jsi to našla?“

„Na chvíli jsem zmizela, když tys pracoval v pokoji.“

„Ano…“

„Šla jsem se do jídelny napít. Hrály si tam dvě děti, desetileté děvčátko a chlapec. Prohlížela jsem si místní noviny, Oznamovatele… Venkovské noviny jsou vždycky tak komické… Obě děti se přiblížily k figurínám. Sotva se jich odvažovaly dotknout… Bály se a současně měly chuť přistoupit až k nim. Dávala jsem pozor, co dělají, ale tvářila jsem se, že čtu… Děvčátko sáhlo do kapsy černochovy blůzy, ale vtom na ně zavolal otec z vedlejší místnosti…“

„No a dál?“

„Zahlédla jsem v kapse něco bílého. Nikdo tam nebyl, chtěla jsem se podívat, co to je…“

„Pan Paul přece neobchoduje s dobytkem!“

„To nevím. Ale v Oznamovateli jsem objevila několik řádků, které tě budou jistě zajímat. Podívej, vystřihla jsem je.“

Krádež dobytka. – Pan Lotiron, sedlák z Chatelet en Brie, podal stížnost na neznámé pachatele. Když přišel v sobotu na pole, zjistil, že z jeho stáda zmizeli dva voli, četníci vyslechli čeledína.

Je to čtrnáctá krádež tohoto druhu v zdejším okrsku.

Nové pátrání musí odhalit totožnost pachatelů krádeží, postihujících všechna stáda v kraji.

Samou radostí jsem vyskočil. Došel jsem k rekonstrukci vztahů, existujících mezi vraždou Palitche a zničením kanoe, avšak neznámé mi zůstaly pohnutky zločinu.

Kateřina mi nabízela nové a prosté řešení, které, jak se zdálo, zapadalo do všech jíž dříve známých skutečností.

Nutně jsem potřeboval zatelefonovat do novin. Chtěl jsem svým kolegům sdělit, co vím o událostech, které přivodily smrt Matěje Palitche.

Poštovní úřad byl pochopitelně zavřen a mladá úřednice, která měla službu, byla asi ve víru tanečních párů v náručí učitelského hospitanta nebo obecního písaře.

Telefonovat od Holátek by bylo navýsost neopatrné. I kdybych plně důvěřoval panu Paulovi, nebyl bych to riskoval.

Na svých procházkách jsme kousek za vsí, asi pět set metrů od domova přestárlých herců zahlédli klidnou hospůdku s honosným návěštím Bouloňský lesík; nebyla nijak zvlášť navštěvována, kromě řidičů nákladních aut a venkovských čeledínů tam chodili jen staří herci.

Bistro v tu dobu hlaholilo posledními vzpomínkami na divadlo z počátku století, poněvadž stálí hosté jistě slavili 14. červenec po svém.

Rozhodli jsme se, že tam zajdeme telefonovat.

„Buď opatrný,“ řekla Kateřina.

Toho večera mohl nabýt výhružný dopis svého pravého významu.

Měl jsem však svůj názor na ten dopis a autora jsem již nepovažoval za nebezpečného. Nebál jsem se pisatele dopisu, ale jiných darebáků, kteří neztráceli čas varováním obětí.

Ve voňavém klidu letní hvězdné noci, v níž si z vesnice do vesnice odpovídaly kytice jisker z ohňostrojů, nebylo na nebezpečí ani pomyšlení. Představa nebezpečí je člověku v podstatě vždycky cizí, i v prostředí, které je přímo sugeruje.

Byla už hustá tma. Oranžová raketa osvětlila tančící postavu Kulhavého Michala, který se před námi vynořil náhle jako ďáblík z vaudevillu. Uviděl nás a srdečně se na nás rozesmál, měl zřejmě radost z oživení jinak nudného života vesnice.

Potom se k nám prodral Brécart.

„Oslí Hamlet,“ řekla Kateřina.

Přezdívka se mi zalíbila: cestář kráčel s oduševnělým výrazem, rozzářeným obličejem a věšteckým gestem…

Jestli jsme si mysleli, že zmizíme k Bouloňskému lesíku nepozorovaně, pak jsme se řádně přepočítali. Celá vesnice byla na návsi už od večeře, dav se přeléval z uličky do uličky, všichni pokřikovali, přátelsky se plácali po zádech, smáli se a prozpěvovali.

Tak jsme si vyměnili dvě věty a už se objevila další známá postava: Otec zákona.

Měl na sobě novou halenu se záhyby ještě tvrdými od naškrobení, a jeho úřední znak se dosud nikdy tak neleskl.

Srdečně nás oslovil a nesrozumitelně cosi vykládal o vraždě. Měl na události vlastní názor: viděl je po svém a ze svého postavení. Způsobily mu mnoho nepříjemností; starosta zuřil, že podobný skandál může oslabit jeho pozici. Ohňostroj měl být součástí jeho předvolební kampaně. Přirozeně, že starosta obvinil Otce zákona z nedbalosti ve službě. Otec zákona byl navíc podrážděn zpožděním prokuratury, protože počítal s tím, že se ho soudce zastane a dokáže starostovi, jak vzorný zaměstnanec on je, on, který… Konečně i Douchement neměl podle něho dostatečnou úctu k starším.

„Jářku, ještě ho nemají, toho, co to udělal,“ ujišťoval mě. „Tomu nenasadí želízka takoví vejrostkové, jako je tenhle strážmistr…“

Jen stěží jsme se mu vymanili.

Starosta neměl nepravdu: jeho strážník hlídal raději hospodské sály než soukromý majetek.

Ze všech lidí, co docházeli k Holátkům, budil důvěru jen Otec zákona a Kulhavý Michal: piják a kluk.

Deprimováni tímto zjištěním blížili jsme se k náměstí, kde nízké kaštany kontrastovaly svou černí s barevnými světly pouťových bud.

Orchestr slavnostně preludoval, vesnický bál měl vypuknout každou chvíli a my jsme ho několik minut pozorovali. Sestával z tradiční harmoniky, trombónu, trubky, která přežila zánik polky, a z majestátního mahagonového piana s pozlacenými a vyřezávanými po-stranicemi; piano sedělo komicky na provizorní estrádě, kterou ráno školní děti vyzdobily větvemi smrčí a tříbarevnými lampióny. V bezvětří letního večera visely lampióny takřka nehybně…“

K tmavě modrému nebi, na němž zářily osvětlené vlajky na žerdích s měděnými koulemi na koncích, stoupal hluk davu v pravidelných vlnách. Vyšňoření vesničtí výrostci tiskli k sobě děvčata podle starobylých pravidel venkovské dvornosti.

Kapela spustila a všichni se roztančili. Všechna okna statků a domů lemujících náměstí se otevřela.

Mohli jsme tak stát ještě dlouho a hledět, jak se stupňuje veselí, ale potřeboval jsem nutně odtelefonovat svůj článek. S lítostí jsme se vzdálili.

Brzy jsme byli na silnici skoro sami a za námi vřel tyglík vesnice, v němž se na počest slavnosti spájely zvuky všeho druhu, barevná světla, mladá těla, laciné parfémy a staré zapomenuté tradice.

Světla a hluku ubývalo a my jsme se každým krokem nořili víc a víc do ticha noci.

Noc jsme milovali oba, noc, která nezná čas a vždycky připadá posunutá do minulosti nebo budoucnosti… V noci jsou všechny vzpomínky šedivé.

Mohla to být daleko veselejší procházka, ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že nás někdo sleduje.

Několikrát jsem se otočil, na oči však se mi lepil stín a ve tmě mi všechno splývalo…

Držel jsem Kateřinu pod paží. Měsíc ještě nevyšel, nad krajem se držel jen slabý jas, který zjednodušoval všechny tvary. Letní selanka. Po asfaltu se rozléhaly jen naše kroky a my sami jsme se ztráceli v nesmírném spícím kraji, už jsme nebyli aktéry na osvětlené scéně venkovské slavnosti. Vdechovali jsme večerní klid a mír a jeho vůni teplé mouky.

Daleko před námi na konci aleje topolů zářila okna Bouloňského lesíka zvláštním leskem.

Náhle jsem byl oslepen žlutou září reflektorů; z boční cesty se k nám vyřítilo auto.

Krajina vytryskla ze stínu jako tančící skvrny malované tuší. Řidič nás musel vidět, ale neztlumil světla. Vůz se blížil osmdesátikilometrovou rychlostí. Instinktivně jsem pustil Kateřininu paži, ta skočila do příkopu a já uhnul k pravé krajnici. Měl jsem pocit, že zůstávám v ose reflektorů.

Bolely mě oči.

Najednou jsem pochopil, že auto se řítí na mne.

Tlumeně jsem vykřikl, jako z těžkého snu.

Vtom mě zasáhla prudká, bolestivá rána pěstí rovnou do tváře. Na okamžik jsem měl dojem, že obloha zbělala a padá na mne, a pak jsem se skutálel po asfaltu do škarpy…

Otřela se o mne obrovská kovová masa, zaskřípěly brzdy a ozval se rachot, jako by se řítila lavina.

O čtvrt vteřiny později bylo slyšet úzkostné volání Kateřiny a bláznivé hřmění motoru, než se po posledním výbuchu odmlčel.

Muž, který mě v tak příhodnou chvíli srazil svým úderem k zemi, mi pomáhal vstát. Byl jsem otupen, silně mne bolela brada a vyvaloval jsem oči do tmy, kde jsem po oslnění nerozeznával vůbec nic, ale obrysy muže, který se nade mnou starostlivě skláněl, mi byly povědomé; cítil jsem, jak mne uchopil v podpaží.

Konečně jsem byl schopen postavit se nejistě na nohy; silně mne bolela hlava. Kateřina mě podpírala. Otřásl jsem se jako pes, který leze z vody, a konečně jsem nabyl plného vědomí.

Teprve potom jsem poznal Philippa Philippa. Vyrval mne v poslední vteřině ze závrati, která mne málem stála život. Bez jeho zásahu by článek podávající zprávu o posledních událostech, které se odehrály U Holátek, nikdy nevyšel.

„Grobián,“ vrčel jsem.

„Děkuji,“ řekl Philippe Philippe.

„Vy ne, ten druhý.“

„Ten dostal své.“

Došli jsme k havarovanému vozu, odkud vycházel silný pach rozlitého benzínu a oleje.

Hned jsem ho poznal; byl to náklaďák garážující v hotelu. Jeho řidičem byl opět muž v koženém kabátě, který tak často hovořil se slečnou Jindřiškou nebo škádlil Klementýnu.

Dočasně přestal být nebezpečný.

Náklaďák se vklínil mezi topol a nízkou zídku, kterou napůl rozbořil. Řidič seděl bezvládně na sedadle, v bezvědomí. Trupem ležel na volantu a čelem rozbil přední sklo.

Pan Philippe Philippe prohlédl poškozený vůz, svítil si přitom kapesní svítilnou, pak vyšplhal na sedadlo dvířky, která se silným nárazem otevřela. Prohlédl šoféra a natáhl ho na sedadlo, potom sestoupil dolů.

„Má neuvěřitelné štěstí. Zlomil si nejvýš pár žeber o volant…“

„Položíme ho do trávy?“

„Jste příliš starostlivý, pane Surville…“

Zadíval jsem se na svého společníka s překvapením; měl podivné názory na první pomoc raněným.

„Je vskutku… divné… taková nešikovnost,“ řekl jsem.

„Že ano? Nestrachujte se, já se o něj postarám.“

„Vy ho znáte?“

„O nic víc než vy. Nemá u sebe žádné doklady, ani doklady od vozu. Je to pravděpodobně ukradený náklaďák… Měl byste se jít něčeho napít, abyste se z toho dostal. Kromě toho máte asi naspěch, ne?“

Viděl jsem jen jeho vysokou hranatou siluetu, hlavu trochu nakloněnou dopředu a široká ramena. Náhle se otočil a šel zpátky k vozu:

„Pane Philippe Philippe, rád bych vám poděkoval…“

„Za ten direkt do brady?“

„Váš zásah vše rozhodl.“

„Náhoda, mladý muži. Ledaže…“

„Ledaže?“

„Ledaže i já mám zájem na tom, aby vaše články vycházely.“

A klidným krokem zamířil zpět do Couilly-Saint-Germain.

Když jsme se vzpamatovali z údivu a já byl s to pokračovat v cestě, pospíšili jsme si k Bouloňskému lesíku.

Pamatuji se, že přibližně hodinu jsem jednal jako automat, a z malé hospůdky mám v paměti jen obrazy podobné spíš vidinám…

V kouři dýmek diskutovalo asi dvacet starších lidí, mužů i žen, oblečených většinou se staromódní koketností, a popíjeli přitom růžové víno.

Jejich hlasy zněly zmateně a rozpačitě. Některé z žen byly přehnaně nalíčené a na hlavách měly obrovské klobouky, plné fantastických ptáků a rostlin. Muži byli všichni bezvousí a plešatí.

Viděli nás vejít a šeptali si něco, jako by nesouhlasili.

Museli jsme jim připadat jako přízraky, protože nejmladšímu z nich bylo jistě hodně přes šedesát. Kateřina byla prapodivnými hosty zrovna tak překvapená jako já.

Tak tak jsem se odvážil požádat majitelku o dovolení zatelefonovat; byla stejně stará jako její hosté, ti jí říkali „Adeline“ a žertovali s ní jako s číšnicí.

Konečně jsem dostal spojení a nadiktoval svůj článek Simoně, stenografce, jejímž hlasem jsem navázal kontakt s pařížským světem, v tu chvíli tak vzdáleným.

Když jsem vystoupil z tmavého kouta, kde dřímal aparát, měl jsem větší pocit jistoty.

Pohlédl jsem shovívavě na mechem obrostlé shromáždění Bouloňského lesíka, které sice budilo větší důvěru než sešlost U Holátek, ale jinak bylo stejně podivné, a pak jsme odešli.

Na místě nehody jsem prohlédl vůz. Jeho raněný řidič zmizel. Pan Philippe Philippe už asi mezitím přivolal pomoc.

Kateřina pocítila daleko silněji než já nervový otřes; měl vlastně následovat bezprostředně po šoku, ale nutnost dojít do Bouloňského lesíka ho posunula.

Nebyl jsem na tom o moc lépe než ona. Obávala se další nehody, která by nemusela skončit tak dobře jako ta první. Konečně jsme došli do hotelu, takřka liduprázdného, protože oslavy byly v plném proudu.

Pan Paul četl za pultem večerní noviny, sloupek za sloupkem. Řekl jen:

„Už jste zpátky?“

Zahučel jsem dobrou noc a směřoval ke schodišti. Kateřina spala vstoje. Ale rozmyslel jsem si to. Byl to příhodný moment pro rozhovor a pan Paul, jak se zdálo, byl hovoru nakloněn.

„Jste sám?“

„Skoro. Všichni odešli na bál. Dokonce s sebou vzali i mou ženu.“

„Víte, že před chvílí došlo k nehodě na silnici do Pont-aux-Dames?“

„Ne. To jsou mi noviny!“

Zvědavost v jeho pohledu mohla být jen zvědavostí městského člověka bydlícího na vesnici, kde je život jednotvárný.

Pokračoval jsem:

„Jeden z vašich hostů.“

„Ne!“

„Ten chlap od náklaďáku. Najel na zídku nahoře na svahu.“

„Tak proto se nevrací! Odjel do Meaux nakládat nějaké bedny a zítra se měl vrátit do Paříže. Doufám, že není mrtev?“

„Nemyslím, že je mrtev. Postaral se o něj pan Philippe Philippe, který šel náhodou kolem. Vy toho šoféra znáte?“

„Ne, bydlí u nás poprvé.“

„Zdá se, že je v nejlepších vztazích se slečnou Jindřiškou?“

„Myslím, že pro ni pracoval. Podívejte se, tady je zápis v kartotéce hostí.“

Kartotéční list uváděl: Augustin Meunier, narozen v Boulogni 25. listopadu 1902, bytem v Paříži, obchodní cestující, původní povolání dodavatel.

Pan Paul vedl záznamy pečlivě.

„Už by bylo na čase, aby to všechno skončilo,“ řekl.

„Co míníte tím slovem všechno?“

„Ty machinace. Ztráta kanoe, pak její zničení, objevení mrtvoly, četníci… Pro můj hostinec to není dobrá reklama. Dnes večer další nehoda… Jako v detektivce. Musel jsem ubytovat i strážmistra…“ „Douchementa? Ten vypadá na dobráka.“

„Ale ano. Ovšem jeho návštěvu bych oželel. My jsme turistický hotel, zájezdní hostinec. Víte, když o tom mluvím, měl jsem chuť změnit název hostince na Rozkvetlou poštu. Co na to říkáte, vy jste od řemesla?“

„Zachovejte název U holátek. Je pitoreskní a originální. Na to jste přišel sám?“

„Ne. Bylo to na štítu, když jsem hostinec přebíral a dával ho do pořádku. Byl v ubohém stavu. Všechno se tu muselo renovovat: podlahy, stropy, malby. Zachoval jsem stejnou firmu. Na půdě jsem našel policejní záznamy a povolení k volnému pohybu na cestách, které se táhnou až k Napoleonovi, a všechny označovaly zdejší poštovní přepřažní hostinec tím starým názvem. Učitel mi povídal, Že ,Holátka’ prý byli loupežníci, kteří loupili v kraji po hrůzovládě, přepadali statky i cestující, bílé i červené bez rozdílu, a jejich vůdcem byl sám majitel hostince. Přijímal cestující, dával jim koně a podle barvy koní jeho banda poznala, koho má zastavit. Vybíral taky mýto na Královském kanálu, i od malých vlečných lodí…“

„A jak všechna ta dobrodružství skončila?“

„Dopadli ho a pověsili jeho i celou bandu!“

„To on teď možná přišel vykonat pomstu na mé lodi!“

Pan Paul se upřímně rozesmál.

Dělalo mu velkou radost vyprávět tu historii, která prodlužovala prestiž jeho hostince daleko do minulosti. „Bylo by škoda, aby ten název zanikl. Věřte mi, všechna ,Holátka’ dosud nevymřela. Prostě se jen zmodernizovala. Ještě jednu otázku, a pak již půjdu spát.“

„Jen se ptejte, pane Surville.“

„Tady v okolí se taky pěstuje dobytek?“

„Skoro vůbec ne. Půda Je tu bohatá a obilí vynáší víc než vojtěška. Každý má pár krav nebo častěji volů, hlavně k potahu…“

„Vy sám jste se prodejem dobytka nikdy nezabýval?“

„Nikdy. Každý by mě okradl. Poznám maso, ale až na řeznickém pultě.“

Nabídl jsem povídavému hostinskému skleničku Jalovcové a šel nahoru za Kateřinou.

Kateřina už spala. „Nehoda“, z níž jsem tak skvěle vyvázl, byla dostatečným důvodem k určitým bezpečnostním opatřením. Prohlédl jsem tedy pečlivě chodbu v našem patře i sousední pokoje, pokud nebyly zamčeny nebo byl ve dveřích klíč.

Pokoj, z něhož jsem viděl první noc vycházet Klementýnu, byl otevřen. Vešel jsem dovnitř. Bylo v něm prázdno a uklizeno. Měl neosobní tvář hotelových pokojů, když se úklidem odstraní stopy denního života.

Bydlela zde slečna Jindřiška, poznal jsem ve skříni některé z jejích nápadných toalet. Na věšácích se podobaly spíš cirkusovým kostýmům než šatům usedlé dámy. Většina jejich osobních věd byla asi v zamčené truhle.

Chtěl jsem se nehlučně vytratit, ale vtom se přede mnou na podlaze cosi zalesklo. Sehnul jsem se. Byl to jen kousek lesklého celofánu. Přemýšlel jsem vteřinku, kde jsem podobný obal už viděl, ale vtom jsem si uvědomil, že v červeném celofánu se prodávají žiletky, a ten objev vyvolal další, mnohem významnější.

Dlouho jsem se snažil upamatovat, co nesla v ruce Klementýna první noc našeho pobytu U Holátek, když jsem ji zastihl u dveří pokoje slečny Jindřišky.

Pamatoval jsem se, jak jsem tehdy charakterizoval její postoj: „Čilá a rozcuchaná…“ Právě svou drzou lží mě Klementýna přiměla, abych přemýšlel, co to bylo.

Nyní mi to odhalila náhoda: onu noc držela Klementýna v ruce balíček žiletek…

Vešel jsem do našeho pokoje, pečlivě uzavřel okenice a zabarikádoval dveře těžkým křeslem.

Spím odjakživa jako dub a usnu, jen co složím hlavu na polštář.

Té noci jsem však oko nezamhouřil.

Kapitola XVII

VRAH MEZI NÁMI

Pan Alexandr Noyelle se vrhl na mne:

„Vypadáte nějak unaveně. To pátrání vás ale úplně zdolalo.“

„To víte, je daleko těžší vypátrat zločince než malovat za pomoci mechanických prostředků, které mají kompenzovat neumělou kresbu.“

Direkt zapůsobil na pana Noyella tak, že v tu chvíli mohl být použit k demonstraci počátků mrtvičného záchvatu.

Neúprosně jsem pokračoval:

„Narážím na to, že fotografická projekce motivu na plátno pomocí aparátu, který nikdy neodkládáte, vám musí ušetřit mnoho omylů.“

Upřesňoval jsem:

„Řemeslnou zručnost pana Noyella totiž podivuhodně doplňuje velmi šikovně vymyšlený aparát, který promítá na plátno krajiny, které pak maluje nebo lépe řečeno reprodukuje. Vy toho aparátu užíváte od mládí, není-liž pravda?“

Noyelle beze slova vstal.

Noyellova činnost se mi zdála podezřelá od prvních hodin našeho pobytu v hotelu.

První naše výměny názorů dopadly katastrofálně vzhledem k jeho přehnané samolibosti a vypínavosti, které byly v kontrastu s chladem a necitlivostí jeho skic. Pohled na páně Noyellovy obrazy měl pak pochopitelně velký vliv na mou nedůvěru vůči jeho autorovi. Jíž dříve jsem naznačil hlavní charakteristiku obrazů pana Noyella; jejich jediným kladem byla přesnost, přesnost až nelidská, přestože právě jí vděčil Noyelle za obdiv a úctu laiků.

Mne však právě ta přesnost zarazila. Vzpomněl jsem si, že jsem kdysi při vojenské službě čítal na všech cvičných prostorách tabule o zákazu vstupu „pro fotografy a malíře“. Že se zákaz týkal i malířů, mě vždycky rozesmálo a připadalo mi to dětinské.

Zručnost páně Noyella však ospravedlňovala drakonická opatření velitelských štábů. Jeho kresba nebo malba dosahovala suchosti a přesnosti fotografického záznamu. Jelikož navíc jsem k malíři pocítil antipatii, došel jsem ve svém názoru na něj až k otázce, jestli kresby pana Noyella neskrývají pod rouškou akademické kresby čistě materiální zájmy. Přirozeně jsem se mýlil: v kraji Brue není vojenských objektů, v údolí Velkého Morinu také ne, a nejsou tu ve hře ani velké zájmy průmyslníků, což by vysvětlilo použití takových nenápadných prostředků. Musel jsem uznat, že pracuje tímto způsobem ze záliby, mohu-li to tak vyjádřit.

Tehdy jsem si položil další otázku, tentokrát otázku druhotnou: jak dosahuje té naprosté přesnosti?

Vyprávění Kulhavého Michala, má vlastní pozorování a spiklenecká pomoc čeledína mi brzy umožnily najít odpověď.

Malíř užíval nepozorovaně přesný optický aparát, kterým si na plátno promítl zvolený úsek krajiny – zmenšený a upravený podle rozměrů plátna. Pak už jen konečkem štětce pracoval, jako když retušér koriguje.

Samozřejmě, že ze všech malých i velkých tajemství, která se tu prolínala, bylo tohle celkem bezvýznamné. Ale odhalit je mi poskytlo největší radost, protože mi umožnilo shodit protivníka.

Pokračoval jsem tedy:

„Tady ovšem nejde o uměleckou kritiku, ale o vraždu. Do pátrání, které jsem tu podnikl, jsem byl vehnán, jak jistě víte, takřka proti své vůli. Nyní je záhada rozuzlena, její výsledek jsem už poslal do Paříže a tam bude brzy zveřejněn. Uvádím to jen z opatrnosti. K rozuzlení došlo dnes v noci. Myslím, že pan Noyelle, který byl tak trochu kmotrem mého pátrání, se nemůže o jeho výsledky nezajímat.“

Vřava, způsobená těmito několika slovy, přesáhla veškeré očekávání.

Pan Philippe Philippe vyzýval autoritativně pana Noyella, dusícího se rozhořčením, aby zůstal; pan Duhoureau, udiven, jako by právě vylovil čerstvou sardinku, sděloval všem kolem své překvapení; nalíčenější stará dáma podávala té druhé zkrácený obsah; pan Paul vešel dovnitř s Kulhavým Michalem; tábořící manželé byli vzrušeni, že jsou svědky tak neobvyklé scény a snažili se přimět aspoň k relativnímu klidu všechny ostatní; Klementýně vypadl z rukou talíř… Do tohoto zmatku vstoupil Douchement.

Nehybnost posluchačů, která vystřídala jejich vzrušení, byla stejně intenzívní, jako nehybnost figurín za výkladními skříněmi a dotvářela – za pomoci voskových muzikantů a umělých květin ve vázách – skutečnou atmosféru panoptika.

Na vteřinu jsem pohleděl oknem ven. V prvním plánu bylo vidět zarostlý profil nějakého formana, potom vývěsní štít hostince, znázorňující rozesmátého traktéra, a konečně ty, které jsem hledal očima, to je četníky ve službě před hotelem.

Pokračoval jsem, mravně posílen přítomností strážmistrovou.

„12. července večer jsme sem přijeli se ženou jako prostí turisti, pronásledovaní deštěm. Kromě pana a paní Penelových, pana Philippa Philippa a strážmistra jste byli všichni již nějakou dobu na místě.“

Vkusnější stará dáma se otázala:

„Co to povídá?“

Umlčeli ji.

„Byl jsem v hotelu sotva pár hodin a už jsem měl pocit, že tu vládne určitá rozpačitost a neklid. Vzbudilo to mou nedůvěru. Večer 12. července byl poznamenán jediným faktem: než jsme dorazili k Holátkům, zaznamenali jsme na Královském kanálu charakteristický zápach.“

„Osel,“ pravil pan Duhoureau pokyvuje uspokojeně hlavou.

„Zmínil jsem se o něm před ostatními hosty jen náhodou. Ale zaujalo to obecního strážníka. Druhého dne započala série prapodivných událostí – většinu jich znáte. Bylo to 13. července zmizení naší kanoe. Pak její objevení u ,Spáleného mlýna’. K objasnění záhady kolem kanoe jsem měl k dispozici jen laskavou informaci slečny Jindřišky, která měla dojem, že toho rána kolem třetí hodiny slyšela na dvoře hostince hluk. Lehký spánek je běžná věc u dam jejího věku…“

„Co povídá?“ ptala se hluchá stařenka.

Slečně Jindřišce ani nenapadlo opakovat mou poznámku, po pravdě řečeno ne zrovna dvornou.

„…a svědectví pana Duhoureaua. Pan Duhoureau se domnívá, že poznal mou loď v pět hodin, kdy se v ní vracel zpět k hotelu neznámý člověk v peleríně.“

Pan Duhoureau zakýval souhlasně hlavou jako mechanická hračka, kolébající se při změně těžiště.

„A konečně Otec zákona mě informoval, že mršina, tak nevhodně objevená, je jen oslí hlava. Tak jsem tedy vešel do styku s Holátky. Každý pochopí, že od toho momentu jsem pozoroval lidi gravitující kolem hostince s větším zájmem, než jaký věnujeme náhodným sousedům v hotelu.“

Obrátil jsem se k Noyellovi, který se od mého energického útoku ani nehnul.

„Tehdy, vyzván tady naším malířem, jsem prohlásil, že ty záhady rozluštím. Mé rozhodnutí bylo jen chvilkové a fanfarónské. Ale od toho okamžiku se události zrychlily: Moje žena ucítila další zápach. Týž den večer jsme se dověděli, že zápach pocházel pravděpodobně z Královského kanálu a ne z Morinu, takže jeho ohniskem nemohla být v žádném případě oslí hlava, protože tu vytáhl cestář Brécart víc než hodinu předtím, než jsme ho ucítili. Druhý zápach předpokládal i druhou mrtvolu, ale ta je pořád trochu tajuplná…“

„Máme z toho usoudit, že jste snad ještě všechno neobjasnil?“ řekl pan Philippe Philippe svým klidným, vyrovnaným hlasem, který mne tolik udivoval od chvíle, co jsem znal rychlost jeho reflexů.

„Ano. Několik bodů zůstává dosud temných. Ale doufám, že je jen s trochou trpělivosti vytáhnu na světlo. Musím vám nyní říct několik slov o něčem, co nevíte. Totiž 14. července ráno jsem dostal výhružný, elegantně koncipovaný dopis.“

Vytáhl jsem lístek z kapsy a přečetl ho.

„Byl odeslán den předtím. Ale den předtím jsem nic o mrtvole nevěděl a pachatelé nemohli být dosud nijak zneklidněni mým jednáním. Byla tu jediná stopa: moje slovní potyčka s panem Noyellem. 13. července u oběda jsem napadl pana Noyella v otázce malířství a on mi odpověděl útokem na žurnalistiku a narážel na to, že nález oslí hlavy a krádež lodi by mě měly jako novináře zajímat. Naše diskuse se dost vyhrotila. Došel jsem – ne hned, to jsem nic nechápal, ale trochu později, až se objevila oběť a vtiskla záhadě pečeť tragédie –, tedy došel jsem k následujícímu názoru: buďto se autor dopisu podílel i na vraždě a poslal mi dopis, protože se pátrání obával, což se mi nezdá logické, nebo ho psal pan Noyelle a dopis měl být jakousi pomstou.“

Pan Noyelle zrudl, ohryzek mu poskočil nahoru a dolů, jakoby na důkaz toho, jak těžce se mu polyká slina.

„Odmítl jsem představu, že pan Noyelle je nějak hlouběji zapleten do celé aféry. Vrazi už dávno nevarují poštou lidi, kterých se chtějí zbavit. Taková teatrální gesta patří k překonanému romantismu. Neměl jsem ale moc času rozbírat situaci, poněvadž došlo k poškození lodi. Bezprostředně potom bylo dost těžké nespojovat dopis a úmysl zneškodnit majitele kanoe, protože to vypadalo jako počátek uskutečňování hrozeb.“

Odmlčel jsem se, zapálil si dýmku, ale nikdo neřekl ani slovo.

„Tápal jsem a nechápal jsem důvody, které vedly k tak zuřivému činu, jako je zničení lodi. Co se mi tehdy mohlo vyčítat? Dal jsem podnět k objevení oslí hlavy a ta se nalézala v místě, kam kromě hlídače zdymadla a obecního strážníka nikdo z okolí nechodí, pokud nemusí. To bylo vše. Takové groteskní epizody člověka deprimují, myslí při nich spíš na přítomnost nějakého blázna než na zločince. Měl jsem ohromnou chuť vrátit se do Paříže a byl bych to udělal, kdyby se neobjevil mrtvý. Objevením mrtvoly se nám de facto ulevilo. Událostí přešly z fantastiky do oblasti reálna, což je vždy přijatelnější.“

Docházel jsem ke konci svého úvodu, shrnujícího vývoj událostí:

„Jistě jste pochopili, že to všechno předpokládalo vraha, přesně informovaného o každém mém kroku. Věděl, že po příjezdu budu příští den dlouho spát a že mi může bez obav zcizit loď. Věděl, že cestář Brécart má oslí hlavu odklidit a někam ji zakopat. Sledoval asi, jak postupuji v seznamování s událostmi, a měl své důvody, proč se tím nedat vyvést z míry. Bylo evidentní, že po celou tu dobu žil s námi U Holátek… Nikdo z vás ovšem nemohl vědět, že já jsem mrtvolu identifikoval. Ten, kterého ještě nazýváte ,neznámým z kanálu’, je Polák jménem Matěj Palitche, hledaný policií své země. Naší kriminální policii není neznámý. Jeho nedávné zmizení vyvolalo jisté obavy, pátralo se po něm a dosud se pátrá, ale pravděpodobně ne zde! Mám důvodné podezření, že Palitche, který zmizel z Paříže beze stopy, byl zavražděn ze zcela jiných důvodů, než byly ty, které měly vést v hlavním městě k jeho zatčení… Jedno však vím jistě, totiž že sama totožnost mrtvoly by inspektorům stačila k tomu, aby vraha dopadli v případě, že se to nepodaří mně…“

Přítomní hosté se na sebe dívali dost zaraženě.

„Pardon, uvedl jsem, že vrah ,žil’ s námi U Holátek. Už několik dní hostinec nikdo neopustil. Musím tedy používat přítomného času. Zločinec je dosud zde mezi námi.“

Kapitola XVIII

POSMRTNÁ CESTA

Ticho narušovalo jen vrzání židlí a tlumené zvuky zvenku.

Sledoval jsem tenounkou nit, na níž se všechny ty hádanky navlékaly jako korálky, a podpíral si v zamyšlení hlavu oběma rukama; mluvil jsem takřka polohlasem.

„Žádná jiná indicie tu není, leda jistota o přítomnosti vraha. Problém anonymního dopisu se vyřešil, jakmile objevení mrtvoly zasadilo všechny známé fakty, kam patřily. Vrah neznámého nemohl být pisatelem dětinského a emfatického dopisu. Jeden známý obchodník z Pont-aux-Dames řekl strážmistru Douchementovi, že 13. července kolem páté hodiny viděl malíře u nich ve vsi. Druhým vedlejším problémem bylo něco, co jsem nazval ,vraždou kanoe’. Příčina tohoto činu byla velmi prostá, a proto trvalo tak dlouho, než jsem na ni přišel: někdo proděravěl mou loď, protože hledané řešení se nacházelo na vodě. Upozornila mě na to má žena: mezi oslí hlavou a Madeloch bylo jediné pojítko – voda. Krádež a zneškodnění kanoe mělo paralelní motivaci – někdo ji vyřadil z provozu, aby mi zabránil objevit důkazy svého zločinu.“

Nahluchlá dáma se znovu nesměle zeptala:

„Co to ten mladý muž povídá?“

„Mluví o vodě,“ odpověděl pan Paul.

„Ale co to jen pořád má?“

Vzdali se pokusu znovu jí něco vysvětlovat. Přesto bych dost rád znal názor, jaký si asi udělala o událostech, jichž svědkem se stala v hostinci U Holátek v době kolem 14. července. Její verze musí být poněkud rozdílná od mé.

Využil jsem malého uvolnění k tomu, abych se porozhlédl po náměstí. Četníci přihlíželi dětským závodům v pytlech a zajímalo je to víc, než bylo žádoucí.

„Kde jsem skončil?“ zeptal jsem se vzrušeně.

„U poškození vaší lodi,“ odpověděl pan Duhoureau.

„Správně. Smrt muže z kanálu nastala přinejmenším před deseti dny. Hned mi napadlo, že nebyl zabit tam, kde byl nalezen…“

„A pročpak?“ přerušil mne pan Philippe Philippe.

„Mrtvola byla objevena čtrnáctého. My jsme tudy jeli dvanáctého. Brécart vylovil oslí hlavu následujícího dne, taky v těch místech, a neviděl nic. Došel jsem k závěru, že Kateřina, Brécart a já jsme mrtvolu neviděli proto, že tam ještě nebyla. Tyto úvahy byly zčásti mylné, ale přivedly mě přece jenom k řešení záhady. Kde byla oběť usmrcena? Jak to, že se její mrtvola náhle objevila na hladině? Dlouho jsem přemýšlel marně. Nakonec jsem si pro odpověď na tyto otázky nechal bílá místa a šel jsem na věc z jiné strany. To, že se tajemství podivně stahovalo do okolí ,Spáleného mlýna’, podnítilo naši zvědavost. Všechno se vztahovalo k okolí mlýna: oslí hlava, nalezená kanoe, druhý závan pachu, po němž následoval nález mrtvoly, i topografie míst, dokazující, že kanál a Morin tudy protékají v největší blízkosti. Přijal jsem nadšeně návrh strážmistra Douchementa jít se tam podívat.“

Znovu jsem se zahleděl oknem ven.

Pokus o vraždu, jinak řečeno automobilová nehoda, jíž jsem unikl jedině díky zásahu pana Philippa Philippa, mne přiměl k opatrnosti.

Domníval jsem se, že odtelefonovat své informace do novin bylo dostatečnou zárukou proti jakémukoli zoufalému útoku zločince.

Vůdce bandy, která drancovala stáda v kraji Brie a tím oživila dramatickou pověst hostince U Holátek, se mi jevil jako muž příliš inteligentní, než aby si zbytečně přitěžoval další vraždou. Tím spíš, že podobný zločin už nemohl spáchat potají. Musel jsem však počítat i s možností pomsty.

Proto se mi ochrana četníků stojících před vraty nejevila jako něco zbytečného, přestože od jejich reflexů se nedalo nic čekat.

Ve vesnicích Ile-de-France patří den po svátcích vždy dětským radovánkám. Ty byly právě v plném proudu. Po tradičním závodu v běhu v pytlích, který vyvolal bouře smíchu, následovala hra méně známá a divočejší: jeden chlapec se zavázanýma očima právě usekl jediným máchnutím šavle – patřící bezpochyby Otci zákona – hlavu kačeny, jak to žádá zdejší starý zvyk.

Kluk si strhl z očí pásku a vrhl se na bezhlavou kachnu, z níž se hrnula krev; její křečovité pohyby vyvolávaly v davu smích. Toto zjištění mě zlobilo. V případě, že by došlo k události, jíž jsem se obával, byli četníci k ničemu. Svěřil jsem své obavy potichu strážmistrovi. Poodešel co nejnenápadněji a po několika okamžicích se vrátil přiváděje oba pandury, kteří hned začali výhružně koulet očima.

Úřední posila vnesla do shromáždění chlad a ticho bylo ještě napjatější, když jsem znovu zahájil svůj výklad,

„Návštěva ve ,Spáleném mlýně’ přinesla zklamání. Velmi nás překvapilo, že jsme nalezli otevřené dveře garáže, zatímco všechny ostatní byly opatřeny zámkem. To v nás vzbudilo naději na zajímavé objevy. Ovšem kromě osoby, jejíž přítomnost byla nečekaná, jsme ve ,Spáleném mlýně’ nenašli nic…“

Pozoroval jsem pana Philippa. Narážka nenarušila ani jeho úsměv.

„A to ,nic’ zde obzvlášť sedí. Ono totiž znovu rozjelo zamrzlé pátrání: jedna z žaluzií ve mlýně neměla šňůru. Všechny ostatní žaluzie byly opatřeny šňůrami stejného typu. A šňůru, naprosto a ve všem identickou těm ze ,Spáleného mlýna’, jste měli příležitost spatřit na zduřené hrudi nešťastného neznámého. Strážmistr Douchement si ten detail ověřil a jistě to potvrdí i odborné laboratoře kriminální policie: šňůra užitá při zločinu je táž jako ty, jež jsou na všech žaluziích ,Spáleného mlýna’ – kromě jedné. Je to sedmipramenná šňůra, tenká, ale pevná…“

Pan Philippe Philippe poznamenal bez nejmenšího vzrušení:

„Takovou šňůru dostanete ve všech železářstvích. Musí být k dostání i v Crécy…“

Touto poznámkou strnulé posluchačstvo roztálo. Pan Noyelle využil hluku, o němž se domníval, že je mi nepříznivý, a znovu přešel do ofenzívy.

„Fantazie vám tedy nechybí. Ale upozorňuji vás, že nemíníme tolerovat žádné mystifikace… Vy nejste nic jiného než mystifikátor… Jako všichni vaši kolegové. Vaše historky vám zabraly několik hodin, ale mohlo by to dopadnout hůř než…“

„Než pohrůžky v anonymním dopise? Pane Noyelle, mrtvola a přítomnost četníků naznačují, že s mystifikací vám to nevyjde. Sedmipramenný provázek se skutečně prodává běžně, pane Philippe Philippe, ovšem bylo by omylem věřit, že je vždy stejného druhu. Identita šňůry ze ,Spáleného mlýna’ a provazu nalezeného na mrtvole není ještě žádným důkazem. Je však jednou z indicií, jejichž celek vytváří nezvratnou jistotu.“

„Ale neznámý nebyl přece ani uškrcen, ani pověšen, byl ubodán!?“

„Jak vidím, sledoval jste celou záležitost neobyčejně pozorně.“

Odpověděl suše:

„Díky té pozornosti jste dosud mezi námi.“

Pokračoval jsem:

„Z neznámého důvodu se určitý muž stal nežádoucím. Tak se musel odstranit. Byl proboden dýkou, pak hozen do vody na opuštěném místě, kde je řeka poměrně hluboká. Opuštěným pozemkem nikdo nechodí, jeho břehy jsou soukromé a vrah byl natolik moudrý, že mrtvolu zatížil. Tak získal čas na urovnání a dokončení svých záležitostí a za několik dní by byl odešel jako prostý a poctivý člověk, který zde strávil zasloužený odpočinek během svátků. Tu však přijel do kraje vodák. Okolí ,Spáleného mlýna’ je zabezpečeno proti pěším výletníkům, ti nemohou jít dál než k plotům, protože po břehu se jít nedá, není tam stezka, zato ale je mu nebezpečný každý majitel kanoe. Změna situace pochopitelně znepokojila toho, kdo věděl, že pod vodou dřímá mrtvola – přibližně metr padesát pod hladinou! Sledoval poznámky nového příchozího: co čert nechtěl, byl to žurnalista, náruživý vodák a plavec, a ještě ke všemu oznámil, že míní sjíždět splavy v kanoi! Mluvil o svém sportu nadšeně, přes únavu po dlouhé cestě. Vyptával se na okolní splavy a peřeje a hosté od Holátek mu přirozeně doporučili ,Spálený mlýn’. Aby vrahovu situaci ještě zkomplikoval, vzal si nový host do hlavy, že kolem Holátek se vznáší určitá záhada – a to jen k vůli mršině, kterou zahlédl cestou v kanále. Představte si vrahovu nespokojenost, když si uvědomil, že jeho plány jsou příchodem nevítaného hosta narušeny. Rozhodl se jednat co nejrychleji, aby ten neopatrný vodák mohl sjíždět splav u mlýna tolikrát, kolikrát mu napadne: přemístí mrtvolu, o níž se dosud domníval, že je tak bezpečně ukryta. Rozhodnutí tedy už je. Objeví se však nová překážka: jak provést přemístění mrtvoly? Není možné přejít po suché zemi ze ,Spáleného mlýna’ ke Královskému kanálu, leda oklikou. Člun? Proud je tam prudký. Vrah totiž zamýšlel hodit mrtvolu do vod Královského kanálu. Ti dva vodáci o něm mluvili s takovým odporem, že se tam s největší pravděpodobností již nevypraví. A tak vrah provedl svůj odvážný záměr. Vypůjčil si kanoi. Doufal, že to půjde rychle. Šel do ,Spáleného mlýna’, vyprostil potopené tělo, naložil je do lodi. Měl přitom různé potíže, protože kanoe je vratší, než vypadá. Rozhodl se tělo přivázat a táhnout je za sebou. Vešel do ,Spáleného mlýna’, našel šňůru od žaluzie a vyrazil. Jel pochopitelně mnohem pomaleji, než předpokládal, protože tělo bylo velkou zátěží a kladlo odpor celou svou vahou. Vrah však se jen tak nezalekl, a kromě toho takový způsob přepravy má tu výhodu, že je takřka neviditelný. Když projížděl kolem hotelu, bylo ještě tma. Odbočil do kanálu a uložil své břímě přesně na místo, kde byl objeven osel…“

„To je nepravděpodobné,“ pravil pan Paul. „Promiňte, pane Surville, ale ten chlap přece nebyl tak pitomý, aby házel mrtvolu na místo, kam měl najisto někdo přijít, už předtím přece obecní strážník rozhodl, že Brécart se tam vypraví pro osla!“

„Myslím si naopak, pane Paul, že byl natolik prohnaný, aby věděl, že právě to místo je ze všech nejlepší. Věděl, že tam ještě toho dne někdo přijde. Zaručeně slyšel Otce zákona, jak to oznamoval. Chápejte mě dobře: Brécart měl jít pro mršinu, která na hladině přímo bila do očí! Ta práce se mu natolik hnusila, že bylo jasné, že tam nebude hledat nic dalšího, zvláště když to leželo na dně a on o tom vůbec neměl tušení. Jakmile byla oslí hlava zakopána, myslel vrah, že je vše zažehnáno. Skláním se před jeho velkou odvahou, inteligencí a houževnatostí, ta noc totiž musela být hrozná. 13. července kolem čtvrté odpoledne vykonal Brécart svou nepříjemnou povinnost…“

Brécart mi skočil do řeči.

„Ten dotyčnej tam už ležel?“

„Ano. Na dně. A vy jste si pochopitelně ničeho nevšiml. Teď bych vás prosil, abyste si vzpomněli, že téhož dne o půl hodiny později ucítila moje žena na Morinu poblíž ,Spáleného mlýna’ slabší zápach, připomínající ten, co nás udivil den předtím.“

„To si vzpomínám. Mluvili jste o tom, když jste se vrátili,“ potvrzoval má slova Otec zákona.

„Stala se totiž nepředvídaná věc – mrtvola vyplavala na hladinu.“

„Potom by to ti, co tam stanovali,“ ptal se Kulhavý Michal, „museli cítit, hned jak na to místo dorazili, když vy jste to cítili přes křoví až z Morinu, kterej teče o dvacet metrů dál.“

„Tohle byla slabina mé domněnky až do chvíle, kdy jsem se dověděl, že Penelovi se utábořili první večer dost daleko od kanálu.“

Pan Penel vysvětloval:

„Přišli jsme tam už za soumraku. Postavili jsme si stan pod vysokým stromem a dál jsem až do příštího rána nešel. 14. července jsme se chtěli kolem deváté přestěhovat a od místa, kde jsme strávili noc, bylo k místu, kde se nacházela mrtvola, nejméně sto metrů.“

„To kvůli mraveništi,“ zdůrazňovala drobná paní Penelová s rozkošnou naivností.

„Tím ještě úloha lanka pro vraha neskončila. Chcete-li, abych to upřesnil, podíváme se na to z ještě větší blízkosti. Kolik bylo hodin, když jste vytáhl osla, Brécarte?“

„Takhle kolem čtvrté. Vím, že sem zaslech zvony ze Saint-Germain a řek si jen tak pro sebe: ,Divný požehnání pro tuhle práci. Líp by mně bylo se sklenkou pernodu.“

„Skončil jste…“

„Asi za půl hodiny.“

„My jsme se koupali v Morinu přibližně v půl šesté a v tu dobu mě už na zápach upozornila manželka. V půl páté skončil svou práci Brécart. Vraha bude bezpochyby zajímat, že o jeho osud se hrálo 13. července mezi půl pátou a půl šestou odpoledne…“

Kapitola XIX

POSLEDNÍ ŠANCE

„Řekl jsem, že rannímu výletníkovi se nepodařilo vrátit Madeloch, kam patřila. Vyrušil ho pan Duhoureau, takže měl tak tak čas projet kolem hotelu, aniž ho kdo poznal…“

„To je škoda!“ poznamenal pan Duhoureau.

„Ani ne. I bez peleríny byste ho byl pravděpodobně těžko poznal. Zaváhal, co udělá s lodí, která mu teď byla přítěží. Potopit ji mohlo vyvolat policejní zásah. Bylo lepší nechat ji někde, kde bych ji snadno našel. Vsadil na to, že když se loď najde, nevznesu žádnou stížnost. Zase vyhrál. Sjel po řece až ke ,Spálenému mlýnu’, nechal kanoi kanoí a co nejrychleji se vrátil do hotelu. Jeho rafinovanost dokazuje ještě jeden detail: nález osla a dočasné zmizení Madeloch ve mně vzbudilo určité podezření. Něčí indiskrétností se vrah dověděl o anonymním dopise, který mi poslal pan Noyelle, a to ho znepokojilo. Možná že se ze zvědavosti vrátím ke Královskému kanálu? Několikrát jsem přece prohlásil, že jsem rozhodnut věc vypátrat. A jedině on dovedl vysvětlit druhý zápach. Měl v úmyslu pláchnout do osmačtyřiceti hodin. Postačí, myslel si, když mi zabrání jet ke Královskému kanálu. Tam se lze dostat prakticky jen lodí. Proto mi ji poškodí. Mé podezření se přenese automaticky na autora anonymního dopisu. On bude mít čas zmizet dřív, než na to přijdu. Nyní však už se k němu štěstěna obrátila zády; manželé Penelovi objevili oběť vraždy. Na útěk je pozdě, nechce-li vzbudit pozornost. Prohnaný plán by mu byl vyšel, kdyby šňůra na žaluzie ve ,Spáleném mlýně’ byla lepší kvality.“

Zmlkl jsem. Pro mne byla ta chvíle velmi nepříjemná. Řekl jsem všechno a nestalo se nic z toho, co jsem očekával. Konečně promluvil pan Noyelle.

„To, co jste řekl o mně, pane, je pravda. Jsem autorem toho dopisu. Za nic na světě však bych se byl nedotkl vaší lodi, tím méně pak… Nejsem žádný…“

„Zločinec? Ne, to si nemyslím.“

Znovu se přihlásil ke slovu pan Philippe Philippe: „Dovolte jednu věc, pane Surville. Vcelku je vaše vysvětlení nedávných událostí pravděpodobně správné. Ale na základě takto podaných faktů vám žádná porota nevynese výrok o vině kohokoli. To je pátrání žurnalisty, bez významu pro soud. Přišel jste na mechanismus celé věci, ale to je vše. Kdo je vrah? Jaké jsou pohnutky zločinu?“

„Pane Philippe Philippe, právě jste naznačil, že jde o pátrání žurnalisty, ne o soudní šetření. Nepokládám to za výtku, ale za poklonu. Přesto však vám mohu předložit svědectví, které vaše otázky částečně zodpoví. Pohnutka? Tady jsou dva doklady: účet nalezený v kapse jedné z voskových figurín zdejšího orchestrionu a výstřižek z krajových novin. Hned vám to bude jasné.“

Oba doklady šly z ruky do ruky a pan Philippe Philippe si dlouze prohlížel první z nich.

„Všechna čest, pane Surville, jste jako lidé, co nikdy nebyli na dostizích a vyhrají celé jmění tím, že vsadí na první starou herku!“

„Jak to myslíte?“

„Však my si rozumíme.“

„Ty doklady objevila má žena. Přivedly mě na myšlenku aféry s krádeží dobytka. Něco podobného ve mně vyvolala už oslí hlava. Jinak byl tento divný zbytek zvířecí mrtvoly takřka nevysvětlitelný. Takhle se přece nezbavuje pošlého dobytčete pěstitel?“

„To by udělal jen pěknej prasák!“ řekl Otec zákona.

„Osla si také dovedete vysvětlit?“ tázal se pan Paul.

„Osli jsou zde v okolí velmi vzácní. Ten ukradený byl asi určen uzenářům, kteří na kvalitu zboží moc nehledí. Rozřezali ho na místě a hlavy se zbavili způsobem, který známe. Opatrně jsem se pana Paula vyptával, jestli jako mnozí venkovští hostinští náhodou neprodává dobytek. Odpověděl, že je s tím moc starostí.“

„To bych řekl,“ souhlasil pan Paul. „V dobytku se musíte vyznat, a co bych si já…“

„Ale o obchod dobytkem měl zájem někdo od vás. Někdo, kdo tu bydlí a kdo se zde cítil v bezpečí. V jeho rukou se soustřeďovalo obchodování dobytkem kradeným hlavně na jihu okresu. On a jeho banda si vybrali ,Spálený mlýn’ za místo svých schůzek. A tento neznámý od Holátek zavraždil nešťastného dobrodruha Palitche, člověka bez fantazie, kterému sedělo daleko víc falšování pasů. Venkov a příroda Palitchovi nepřinesly štěstí. Ovšem pohnutky vraždy zná zatím jen vrah; Palitche pro něj musel být lehkým soustem. Snad si vrah pohnutky svého činu nenechá pro sebe… Mimochodem považuji za nutné opakovat, že všechny tyto poznatky jsem již předal telefonicky redakci svých novin.“

„To vyjde v novinách!“

„Takové věci je nejlíp zveřejnit, věřte specialistovi. Ale nechte mě pokračovat. Budeme společně uvažovat, kdo může být tím rafinovaným vrahem. Právě předložené doklady nás vedou k domněnce, že je tady. Jeho chováni i náhlá rozhodnutí byla usměrňována tím, co se dověděl zde v jídelně. Jsem přesvědčen, že ještě v tomto okamžiku si myslí, že je mimo jakékoli podezření.“

Podle tradice podobných situací se všichni přítomní začali vzájemně znepokojeně prohlížet.

„Podívejme se například na pana Noyella. Je mimo podezření. Přestože si hrál na brieského dopisovatele, dobytku absolutně nerozumí. Právě jeho ubohý šprým ho chrání před vážným podezřením… Pan Duhoureau se stal prstem osudu, obracejícího se proti vrahovi. Jeho přítomnost dohnala vraha k tomu, aby opustil kanoi u ,Spáleného mlýna’. Pan Paul nepřišel nikdy do styku s trhem dobytka, ať už legálním či podloudným. Proti jeho manželce, pracující čtrnáct hodin denně, se nedá nalézt nic. Chování pana Philippa Philippa, který tráví prázdniny na bicyklu a je na svůj věk neobyčejně odvážný silák, je podezřelejší. Naštěstí před večerem 12. července nikdy nebyl v Couilly-sur-Morin.“

Na rtech muže s bílými vlasy a obličejem do cihlova opáleným se vlnil nepatrný úsměv…

„Otec zákona slouží v obci už léta. Stává se, že z pytláků jsou dobří hajní, ale málokdy je tomu naopak. Brécart, tomu se dá vytknout jen příliš výrazná záliba v různých druzích vermutu. Manželé Penelovi neudělali nic jiného, než že se zapletli do případu, který jim možná do konce života znechutí táboření. A kdybych pokračoval, zjistili byste, že všichni přítomní se dají zprostit podezření, protože nikdo z nich neodpovídá jednomu nebo několika základním rysům zločince: strážmistr Douchement svým povoláním, slečna Jindřiška a její stará přítelkyně věkem, Klementýna pohlavím a Kulhavý Michal svým mládím…“

„Vy si z nás děláte legraci!“ zarazil mne ostře pan Noyelle.

„Nejsem nepřítelem vtipné a promyšlené mystifikace.

V tomto případě však o ni nejde. Chtěl jsem vám jenom ukázat, že zločincem je ,nepodezřelá’ osoba. Teď vám chci říci jen to, že skutečné vyšetřování začne zítra: zkoumání časového rozvrhu vyslýchaných, soudní pitva, konfrontace svědectví, prostě všechny možnosti, které má k dispozici moderní kriminalistika. Rozběhne se přesný a neúprosný mechanismus.“

Snížil jsem hlas.

„Zločince chránilo až dosud absurdní vnější zdání, ale to už neplatí. Předám vyšetřujícím seznam možných viníků i jistotu, že ,on’ je na tomto seznamu a nikde jinde. Mám dojem, že postačí prostá kontrola totožnosti. Muž, kterého hledám, nemůže utéci, aniž se přiznal. Navrhuji mu následující možnosti: počkat na inspektory, nebo se sám označit tím, že odejde.“

Všichni se snažili proniknout kruh mé logiky. Naivnímu panu Duhoureauovi se to málem podařilo:

„Pod podmínkou, že neodejdete i vy!“

„Na tom by vůbec nezáleželo – před 12. červencem jsem v Couilly nikdy nebyl. Nečervenejte se za svůj nápad, mé ženě napadlo předevčírem totéž!“

Kateřina sebou jen zavrtěla.

„Ale já zůstanu. Neodejdu už jen proto, že kompletní reportáž o celé aféře vyjde zítra v ranním vydání našich novin, které sem dojdou v šest hodin padesát prvním vlakem z Esbly. Nechci zmeškat radost nad překvapením oficiálních vyšetřovatelů, až budou číst můj článek. Ale ještě jsem docela neskončil. I já chci položit tři otázky:

Proč se mne 12. července večer po našem příjezdu Klementýna nenápadně vyptávala, jestli druhý den vyjedu s kanoí? Proč Klementýna popřela, že mne oné noci potkala na chodbě našeho patra, když vycházela z pokoje slečny Jindřišky s balíčkem žiletek v ruce? A konečně, proč se řidič náklaďáku, který je od včerejšího večera po ,nehodě’ v nemocnici, tolik smál, když jsem vykládal komickou historku o mrtvém a o paruce?“

Klementýna prudce zbledla, podívala se na slečnu Jindřišku s hrůzou v očích, vstala a bez odpovědi odešla do kuchyně.

Douchement ani já jsme se nehnuli. Chraplavým hlasem barové zpěvačky promluvila slečna Jindřiška:

„Bože, myslete si, co budete chtít! Na mne je toho už moc. Jsem starší žena, mám srdeční vadu a nestrávím už ani jednu noc tady v té deprimující atmosféře. Pane Paul, nachystejte mi účet.“

Zahalila se kašmírovým šálem, vstala a pomalu vyšla ven. Podivná silueta, podobala se tanečnici La Goulue, tak drahé Toulouse-Lautrecovi, a zároveň dámě z venkovských dobročinných spolků. Pyšný odchod slečny Jindřišky si vynutil můj obdiv.

Pan Paul zůstal jako vyjevený, neodvažoval se chápat.

Obrátil se očima na mne.

„Klidně jí připravte účet. Klementýna už ,dámě’ pomůže sbalit kufr.“

Majitel hostince U Holátek svou hezkou servírku viděl v tom okamžiku naposledy. Zmizela a hostincem se několik minut rozléhalo marné volání.

Půl hodiny poté opustila hotel slečna Jindřiška, právě ve chvíli, kdy druhá stará dáma říkala v upřímném přesvědčení panu Duhoureauovi:

„Přednáška toho mladého muže byla tak zajímavá.“

Když přešel první údiv, zasypali mne hosté zvědavými otázkami. Odpověděl jsem:

„Ti nedojdou daleko.“

„Ti nebo ty?“

„Tak tedy on a ona. ,Slečna Jindřiška’ se maskuje skutečně umělecky. To bych rád věděl, co všechno má tenhle ptáček za sebou. Já splnil, co mi ukládá mé povolání. Ale Douchement také. Upozornil své nadřízené. Uznáte, že moje povinnost novináře sice vyžaduje, abych luštil záhady, ale nijak mne nezavazuje k tomu, abych dával zatýkat viníky. Každý podle svých povinností. Mně se zdálo dobré dát jim poslední šanci.“

Vložil jsem minci do orchestrionu. Rozjaření voskoví muzikanti zahráli moderní šanson.

Vzal jsem Kateřinu pod paží a chystal se jít nahoru do pokoje, ale vtom se objevil rozčilený Kulhavý Michal a pošeptal mi:

„Pane Surville, něco důležitého!“

„Co se děje, Michale?“

„Právě odešel i pan Philippe Philippe!“

Byl jsem úžasem bez sebe. Všechny mé závěry se zhroutily. Nepomyslel jsem ani na vteřinku, že ten šedesátiletý silák by mohl patřit k bandě…

Ledaže…

Kapitola XX

PÁN NA PENZI

Později večer jsem dostal spojení s Paříží, což mi umožnilo doplnit zprávy, které jsem sekretářce redakce nadiktoval večer předtím.

Podle mého přání čekali se závěrem článku na mne.

Měl jsem na drátě šéfredaktora.

Radostí se až zalykal. Vyprávěl jsem mu, jak celá záležitost skončila. Popis nehody, o níž jsem den předtím nemluvil, se mu zdál tak senzační, že se mne zapomněl zeptat, jestli jsem nebyl raněn, tak je vášeň žurnalisty schopna odcizit člověka, jinak přístupného přátelství.

Ani vteřinu jsem nepochyboval, že kdybych býval byl raněn, šéfreda by si radostí mnul ruce, jak to nádherně umístí na první stránce.

Aféra byla i tak dost vzrušující, takže jeho nadšení nebralo konce.

„Uděláme z toho čtyři sloupce na první straně hned vedle úvodníku,“ křičel. „Náš zvláštní zpravodaj dal podnět k zatčení obávaného bandity, který řádil v Brie. Totožnost Poláka, o jehož zmizení jsme čtenáře informovali, identifikována spolupracovníkem našeho listu… Pošli nám okamžitě fotografie… Zatím tam dáme tvoji!“

V takovém duchu tedy vyšel následujícího dne můj článek.

Třetinu první stránky zabrala aféra „ÚCTYHODNÉ DÁMY ZE SAINT-GERMAIN“, zatlačující do pozadí tak důležité události, jako byl začátek nějakého diplomatického jednání a zahájení světového vědeckého kongresu.

Dal jsem se vzbudit časně ráno od Kulhavého Michala; zastupoval teď ulétnuvší Klementýnu. Toužil jsem vidět venkovské vydání novin, hned jak dojdou. Při té příležitosti jsem zatřepal Kateřinou, hrdě jsem rozhrnul záclony a ukázal nad břidličnatými střechami s oparem mlhy světelný prstenec probouzejícího se dne, abych jí mohl říci:

„Tomuhle já říkám probuzení ,za svítání’.“

Třpyt úsvitu ji pálil do očí, třela si víčka jako malé děcko. Vrhla na mne pohled plný výčitek a bez jediného slova se znovu stulila do přikrývek.

Když jsem vychutnal tuto malou manželskou pomstu, sešel jsem dolů a vesele si přitom pískal.

Kolem kulečníku stáli pánové v černém, na kulečníku ležely noviny, které přijely stejným vlakem jako oni. Byli vzrušeni, diskutovali a nevypadali nijak spokojeně; když mne uslyšeli, obrátili se na mne, pak odvrátili všichni společně pohled na fotografii vytištěnou v novinách a znovu se na mne nelaskavě zahleděli.

Konečně vyjádřil všeobecnou nespokojenost jeden z nich:

„Tak to jste vy! Pan Surville! Jean-Bernard Surville! To vám tedy blahopřeji! Okresní soudce, osobně.“

A snažil se mi pomstít výslechem, který trval skoro dvě hodiny.

Zbytek dne uběhl v policejních formalitách, byli vyslechnuti svědci, rekonstruován zločin, kontrolována totožnost. Teprve večerní noviny nám přinesly zprávu o třech uprchlých hostech od Holátek, o „slečně Jindřišce“, Klementýně a panu Philippu Philippovi.

Ve zprávách došlých těsně před uzávěrkou uváděly jedny noviny dlouhý článek pod následujícím titulkem:

VYSLOUŽILÝ VRAH MASKOVANÝ ZA CTIHODNOU RENTIÉRKU ZATČEN V LE HAVRU

Nalezl jsem v něm úvodem zprávu opsanou z mého ranního článku a text depeše:

„Le Havre, 17. července, od našeho zvláštního zpravodaje.

Odvážný bandita, který včera uprchl z Couily-sur-Morin, kde ho odhalil jeden detektiv-amatér, byl dopaden na nádraží těsně před nástupem na loď, odjíždějící do Folkestonu.

Přiznal se k svým činům těmito prostými slovy: ,Zkoušel jsem štěstí, prohrál jsem.’

Provázela jej mladá šestadvacetiletá žena, narozená v Miláně; prohlásila, že se jmenuje Klementýna Martino.

Po několika otázkách doznala účast na četných krádežích dobytka v kraji Brie, které organizoval její milenec. Odmítla však jmenovat spolupachatele.“

Po této depeši následoval takto koncipovaný komentář:

„Vyšetřování bylo vedeno inspektorem Philippem Philippem z kriminální policie, který dal zatknout nebezpečného banditu; sledoval ho již z Villiers-sur-Morin, čímž osvětlil celou řadu dosud nevyjasněných bodů: Oběť, která byla, jak známo…“

Kolegovi, který byl autorem tohoto textu, nechyběla drzost, jeho noviny totiž dosud o aféře neuveřejnily ani čárečku!

…nalezena nahá v bývalém Královském kanálu, spojujícím Grand Morin s Marnou, je prý, podle prohlášení krásné Klementýny, jistý Matěj Palitche, polský státní příslušník.

Byl prý zabít šéfem bandy za to, že se pokusil utéct s dosti velkou sumou, zcizenou partě.

Pokud jde o hlavní postavu dramatu, zdá se, že je to Chaumer, slavný lupič klenotů z Piccadilly a z rue de la Paix. Zítra podáme detailní zprávu o jeho starých krádežích. Už deset let o sobě nedal slyšet. Chaumer cynicky prohlásil, že se usadil na Riviéře, ale brzy se tam bez práce nudil. Inspektor Philippe Philippe obvinil rovněž z pokusu vraždy Augustina Meuniera, řidiče bytem v Paříží. Meunier se pokusil zbavit nepříjemného svědka předstíranou nehodou nákladního auta, které řídil. Naštěstí jedinou obětí nehody je sám Meunier.

V současné době je ošetřován v nemocnici v Lagny, a jakmile to dovolí jeho zdravotní stav, bude převezen do vězení.“

Skutečnost tedy nedementovala žádnou z mých dedukcí. Přesto se pro mne na okamžik všechno zhroutilo, když mi Kulhavý Michal referoval o urychleném odchodu pana Philippa Philippa – inspektora Philippa z kriminální policie.

Philippe už svou přítomností korigoval mé nesoustředěné pátrání a umožnil mi přihlížet bez úhony i jeho konečnému úspěchu.

Inspektorovy dedukce se rozvíjely paralelně s mými, jenže on o nich nemluvil. Identifikoval Palitche jako já, ale teprve můj konečný zásah, který on sám nemohl riskovat, umožnil vraha demaskovat.

K němu jsem cítil vděčnou úctu, zato jsem neměl nejmenší sympatie ke kolegovi, který psal citovaný článek.

Dostal asi depeši – nestyda, ani mě neuvedl jménem! – úplně na poslední chvíli a neměl čas vyčerpat téma se vším všudy, fotografiemi z archívu, životopisem, výčtem známých krádeží zločince atd.

Pohroužil jsem se hluboko do úvah o etice novinářství, ale vtom se vrátila Kateřina. Přečetla si večerní noviny a informace doplňující výsledky mého pátrání a zajímala ji jediná věc:

„Mohla bych vědět, proč sis vybral za cíl cesty právě Morin?“

„Ale jen tak náhodou, Kateřino.“

„Náhodou, která se jmenuje komisař Chauveau. Tentýž, který sem vyslal Philippa. To od něj jsi věděl o Morinu ještě před odjezdem! Nikdy s tebou nepojedu na delší dovolenou! Když jsme padli na organizovanou bandu na malém výletě, co bychom tak asi objevili na dlouhé cestě lodí!“

Pro tentokrát jsem jí nechal poslední slovo.

Vyšetřující soudce se celý den toulal po okolí a pomstil se za bezvýznamnou úlohu, která na něj v celé aféře zbyla, tím, že nařídil pitvu nešťastného Matěje Palitche; ten zažil dost nepříjemností už zaživa, ale tato měla korunovat i ty posmrtné.

Celá věc ve mně zanechává už jen lehký pocit hořkosti.

Příčinou toho je pan Noyelle.

Je jasné, že jsem ho těžce ponížil.

Nicméně lituji, že viníkem není on.

Jen proto, abych příkladným způsobem upozornil veřejné mínění na následující, dosud málo známý fakt: že malíři vystavující v Salónu francouzských umělců jsou všeho schopni!