Armand Lanoux

Zločin v královském kanálu

Beztvará šedá obloha se klenula nad zamlženým krajem. V příkopu ležely zbytky zčernalého sněhu a závany studeného větru čeřily kaluže na cestě. Samotářská vrána zakroužila nad mrtvým polem a rozhlížela se po pozdní svačině nebo předčasné večeři. Pak zamířila k nejbližší vilce, přistála na okraji střechy a zvědavě pozorovala, co se bude dít před domem.

Škodovka se zapoceným zadním oknem a zablácenými blatníky zastavila před vraty rozdělujícími železný, mdlou zelení natřený plot. Řidič vypnul motor, vystoupil a pohlédl k průčelí vily. Hnědé oči na zlomek vteřiny šlehly k oknu mansardy. Bylo zavřené, jako všechna ostatní. Jeho pohled sklouzl k prvnímu patru a ulpěl na reliéfním nápisu VLASTA. Písmeno L se odlouplo a odkrylo šedobílou omítku pod světle hnědým nátěrem.

Vráska prosekla čelo nad výrazně černým obočím. Štěpán Zátka se vyhýbal komplikacím. Dával přednost pohodlnému, spořádanému, přehledně nalinkovanému životu. Povzdechl si při pomyšlení na všechny ty řeči, které teď bude muset vyslechnout. Pětkrát nebo desetkrát bude Milada probírat kousek spadlé omítky, než přijde zedník, rozdělá maltu a opraví pošramocené písmeno.

Ano, nepopírá, má rád spořádaný život. Nebo přesněji – měl by ho rád, kdyby si ho mohl uspořádat podle vlastních představ. Zatím k tomu mnoho příležitosti neměl. Dokud žil u rodičů, dovedl pochopit, že o něm chtěli rozhodovat. Hůře se smiřoval s postojem manželky a chvílemi se neubránil pocitu, že ho zařadila do inventáře věcí, za které nese odpovědnost a o něž musí každodenně pečovat. A několikrát ho už napadlo, že i v zaměstnání s ním šéf disponuje jako s nesvéprávnou bytostí, kterou je třeba vést, postrkávat a podpírat.

Rozevřel vrata a vytáhl roletu levé garáže. Než znovu usedl za volant, podíval se ještě jednou nahoru ke střeše. Záclona za oknem mansardy jako by se nepatrně zachvěla. Nebo se mu to jenom zdálo?

Ano, všechno by se mohlo utvářet úplně jinak a nemusel by potají vzhlížet k podkroví. Ale proč vlastně to opatrnicky „by“? Už přece dlouho nepotrvá a přestane pošilhávat do cizích oken. Jestliže ovšem zároveň najde dost sebedůvěry a odvahy, aby podnikl ten rozhodující krok.

Zajel do garáže, zavřel vrata a vstoupil do domu. Za dveřmi se táhla krátká chodba. Vlevo dveře do prádelny a sušárny, vpravo pár schodů do zvýšeného přízemí, na zdi tablo se jmenovkami Štěpán Zátka, Ladislav Klouček a Blanka Jarská. Poslední z těch jmen pohladil pohledem.

Vyšel zvolna po pěti schodech a pečlivě si očistil boty na rohožce pokryté vlhkým hadrem. Odemkl a po paměti sáhl doleva po vypínači. Mdlé, úsporné světlo ozářilo předsíň s červeným běhounem, odkládací stěnou s malým zrcadlem a podlouhlým botníkem.

„Štěpáne!“

„Ano, Miládko!“ Zul se, odložil boty, pověsil svrchník a otevřel dveře do obývacího pokoje. „Ahoj!“

„Všiml sis?“ Zátková sejmula brýle s tenkou kovovou obroučkou a nastavila tvář, aby ji mohl políbit.

„Myslíš na průčelí? To odpadlé písmeno?“

„Co jiného?“

„Po neděli zajdu u nás v podniku do dílny a poprosím pana Fikejze, aby to přišel opravit.“ Svlékl sako a pověsil ho na ramínko. „A co je jinak nového?“ zeptal se mechanicky.

„Ve škole nic zvláštního,“ zasunula do malého psacího stroje jakýsi formulář. „Až na obvyklé rodičovské intervence. Pochopitelně – klasifikace se blíží. Ale na mě si se slzami nepřijdou.“

„A tady?“ vrátil se z ložnice se starým svetrem v ruce.

„Také nic zvláštního. Až na to, že ta coura,“ pohodila hlavou ke stropu, „si v poslední době nějak moc dovoluje.“

Zátka zbystřil pozornost.

„Jaká coura?“

„Jaká asi! Copak jich tu bydlí tucet? Přece Jarská!“

„Aha, Jarská. A co provedla?“

„Zase si stěžovala. Že prý jí topení akumulačními kamny leze do peněz. Chtěla by, abych jí tam nechala prodloužit plynovou stoupačku.“

„A cos jí odpověděla?“

„To víš, že jsem se s ní moc nebavila. Když to všechno zaplatíte, slečno, tak beze všeho. Ale upozorňuji vás, že to přijde na hezkých pár tisíc. Já na to nedám ani korunu.“

„No jo, to je trápení,“ neutrálně poznamenal Zátka a zamířil ke křeslu u okna. Když šel kolem jídelního stolu, letmo pohlédl manželce přes rameno. „A co to vlastně píšeš?“

„To přišlo z obvodního národního výboru,“ zahloubala se do formuláře. „Chtějí, abych znovu vyplnila přiznání k domovní dani. Jako by ho tam neměli od loňska.“ Šedomodré oči se zastavily na jednom řádku. „Tady stojí za čtvrté: Poloha budovy v obci. Co tam mám napsat?“

Zátka poodhrnul záclonu a okamžik hleděl na zahradu. „Nemám představu. Snad na okraji obce. Nebo ve vilové čtvrti. Nevím, jak to vyjádřit.“ Ohlédl se na manželku a se sotva znatelným nádechem ironie dodal: „To víš, scházejí mi zkušenosti, nikdy jsem nebyl vlastníkem realit.“

Jen lehké zacukání kolem úst prozradilo, že si té narážky všimla.

„Napíšu na kraji obce.“ Dvěma prsty to vyťukala a pootočila válcem psacího stroje. „Teď uživatelé a nájemníci části budovy. Vezmeme to podle abecedy. Tedy nejprve Blanka Jarská,“ polohlasně si diktovala jméno. Lhostejným tónem se zeptala: „Nevíš, kdy se narodila?“

„Šestnáctého března devatenáct set padesát jedna,“ bezmyšlenkovitě odpověděl a začal se soukat do svetru. Uprostřed pohybu se jeho ruce zastavily. Zlostně se kousl do rtu a přetáhl si svetr přes hlavu.

„Ano?“ Zátková si sejmula brýle a chladně si manžela přeměřila. „A že to víš tak přesně…“

„No,“ povoloval si vázanku. „Ksakru, zase ten uzel. Jak bych to tak asi mohl vědět. Od té doby, co se přistěhovala. Přece vyplňovala přihlášku, ne? Nejdřív jsem si říkal, že bude nejspíš stejně stará jako ty. A pak jsem si všiml, že je ve skutečnosti o pět let mladší. Tak mi to datum utkvělo v paměti,“ konečně rozvázal uzel a odložil vázanku.

„Takže my vypadáme stejně staře?“

„Přesněji řečeno – stejně mladě.“

„Někdy dokážeš být galantní a skoro milý. Teď se najíme. Doklepnu to pak.“ Zastrčila brýle do pouzdra a vstala od psacího stroje. „Dej zatím na stůl prostírání. Připravila jsem vepřové na žampionech.“

Zamířila ke dveřím do kuchyně. „Vlastně si takovou dobrotu ani nezasloužíš.“

Zátka vzal psací stroj se zasunutým formulářem a odnesl ho na konferenční stolek mezi dvěma křesílky. Očima přitom mimoděk zabloudil mezi řádky dotazníku. Skutečně tam stálo: Za prvé – uživatel a nájemníci části budovy. Následovaly kolonky, do nichž se mělo zapsat jejich povolání, pak rubriky na užívané části budovy, roční výši nájemného a na případný příbuzenský poměr k majiteli nebo spolumajiteli budovy. Ale finanční odbor obvodního národního výboru se vůbec nezajímal o to, kdy se uživatel a nájemníci narodili.

Položil psací stroj na stolek, vrátil se k oknu a zamyšleně zíral do rozklenuté koruny staré třešně. Teda léčka. Kdo by ji právě teď čekal! A kolik toho vlastně Milada může vědět? Anebo jenom něco matně tuší a hledá, čím by si své domněnky potvrdila?

Zavrtěl hlavou, hodil pohledem po zavřených kuchyňských dveřích a pak jako jindy pečlivě prostřel jídelní stůl.

Vysoký černovlasý pětatřicátník se pozorně rozhlédl po vinárně a přisedl k dívce s tmavě kaštanovými vlasy. Nejprve se sklonil k její ruce a pak vzhlédl k modrým očím.

„Tváříš se nějak ustaraně. Takhle tě ani neznám. Jakobys neměla radost, že jsme zase spolu.“

„Spolu? Vypijeme každý svou dvojku a zase pěkně honem do práce, abychom příliš nepřetáhli polední přestávku. Odpoledne pojedeme domů. Pod jednu střechu.“ S trpkým pousmáním připojila: „Ale každý zvlášť.“

Bezradně pokrčil rameny.

„Neumíš si představit, jak mě to mrzí. Ale pozítří budou mít ve škole rodičovské sdružení. Zase k tobě proklouznu a zůstanu alespoň dvě hodiny.“

Nespokojeně pohodila dlouhými vlasy.

„Víš, Štěpáne, nezlob se, ale mně to připadá trapné. Nedůstojné. Zahanbující. Pro tebe, pro mě, pro nás oba. Dva dospělí lidé a schováváme se jak nějací uličnici.“ Po odmlce věcně namítla: „A co když tě někdo od Kloučků zahlédne na schodech?“

„Dám si pozor. Jako vždycky.“

Kývl na vrchního.

„Jako vždycky… jako vždycky… Čekat, až bude rodičovské sdružení nebo schůzka předloňských abiturientů. A bát se, že tvoje žena přijde dřív než obvykle, protože už nikoho nebavilo nechat se dýl poučovat. Špicovat uši, jestli před brankou nezastavuje vůz. Copak neumíš pochopit, že s něčím takovým se prostě nemůžu smířit? Proč s tím už něco neuděláš? Přece jsme si řekli, že se máme rádi. Že spolu chcem být. Tak proč takový váhání? Proč ty věčný odklady?“

Číšník před dvojici položil vinný a jídelní lístek. V narůžovělém příšeří, na které si podnik očividně potrpěl, se na nich nedalo dohromady nic přečíst. Zátka si ušetřil námahu. „Šunku a dvě deci červeného. Dvakrát,“ objednal.

„Tak proč?“ naléhala Blanka. „Proč?“

„To máš těžké,“ nasadil rozšafný tón.

„Těžké?“ skočila mu do řeči. „Co je na tom těžkého? Myslíš, že jiní se nerozvádějí? Děti nemáte. Tak proč musíš brát neustále nějaký ohledy? Už jsou to pomalu dva měsíce, co jsme se dohodli. A co se od té doby stalo? Jenom si vymýšlíš nové a nové výmluvy. Jak dlouho ještě bude trvat, než se rozhoupeš a něco kloudnýho podnikneš?“

„Víš dobře, že na tom pracuji. Ale taková věc se nedá zlomit přes koleno. Chtěl bych se vyhnout zbytečnému konfliktu nebo rozruchu, protože by to žádnému z nás neprospělo. Kromě toho musíme vzít v úvahu možnost, že se postěhujeme z Prahy. A každopádně se budeme nově zařizovat. A to všechno chce svůj čas. A taky peníze. Hodně peněz.“

„Peníze!“ pohrdlivě odsekla. „Jsi snad zástupcem ředitele nebo něčím podobným, ne? Nikdy jsem se tě neptala, kolik bereš. A je mi to úplně jedno. Ale na druhé straně vás určitě neplatěj tak mizerně, aby sis musel dělat takovýhle starosti. Ostatně, jakmile se rozvedete, tak přece prodáte vilu. Nebo tě ona vyplatí. Víš, co dneska lidi dávaj za nemovitosti? I kdybyste ten dům prodali hodně levně, tak tvoje polovina stačí na to, abychom se zařídili někde jinde.“

„Představuješ si to moc jednoduše, holčičko.“ Počkal, až číšník rozmístí na stolku talířky se šunkou, košíček s pečivem a džbánečky s vínem. „Například hned ta vila. Patří Miladě. Jenom a jenom jí. Moje tam není ani cihla.“

Trucovitě nakrabatila čelo.

„Manželé přece mají majetek napolovic.“

„Jistě. Ale jenom ten, který získali během manželství,“ vzal si rohlík a přistrčil košíček k Blance. „Milada tu vilu měla už dřív, než jsme se vzali. Zdědila ji po rodičích. Ty obrazy a starožitnosti jsou taky její. Abych byl upřímný, tak je fakt, že jsem se tam nastěhoval jen se dvěma kuframa.“

„To je toho! Tak se s nima zase odstěhuješ. Jsme mladí, zdraví, nějak už se protlučeme.“

„No jo, ale nakonec ani s tím místem na ředitelství to není jen tak. Ředitel Zelenka, teda můj šéf, byl Miladin…,“ zaváhal, „no, řekněme blízký přítel.“

„Takovej dědek?“ rozverně se zahihňala.

„Tehdy byl mladší. Znal se dobře s jejími rodiči. Jezdili i s Miladou k němu na chalupu. A když umřeli, jezdila tam sama. On ji na oplátku navštěvoval ve vile, zařizoval všelijaké opravy, jednal s nájemníky a pomáhal jí při studiu na vysoké. Prostě po rodičích nejbližší člověk.“

„A ty jako myslíš, že ji na té chatě po večerech opravdu jen zkoušel ze slovíček?“ neodpustila si poznamenat.

„O tom dost pochybuju.“

Odložila vidličku a udiveně se k němu otočila.

„To mě teda podrž. Připadá mi to pěkně praštěný. V tom pádě by Zelenka měl na tebe žárlit, Štěpáne, a ne ti pomáhat.“

„Proč by žárlil? Přece musela přijít chvíle, kdy zjistili, že takhle to dál nejde. Padesátník a osmnáctiletá. Co by tomu lidi řekli? Zelenka je náramný realista a určitě hledal východisko. Její sňatek se mnou byl řešením. Proč by tedy měl proti mně něco mít? Naopak. Přijal mě na ředitelství a pomáhal mi nahoru. Nakonec až na židli svého náměstka.“

„A ty myslíš…“

„Nemyslím. Docela bezpečně vím, že v pozadí je jedině jeho snaha vyhovět Miladě. Pomoct jí, aby měla manžela s určitým společenským postavením.“

„No dobře, a pro nás z toho plyne co?“

„Že bych mohl jít dolů stejně rychle, jako jsem v posledních letech šel nahoru.“

„Tak ať,“ řekla umíněně. „Stejně nemůžeš v těch mlékárnách zůstat a musíš si najít místo někde jinde. Kvalifikaci máš.“

„Na papíře ano. Jenomže když ono to chce víc než jen holý diplom.“

Složila příbor a odsunula talíř.

„Koukni, Štěpáne, to všechno se ještě ukáže. Když ale budeš jenom fňukat, přešlapovat na místě a vyčkávat, tak bychom při těch cestách na dvě deci mohli krásně zestárnout.“ Uchopila sklenku. „Musíš jednat, rozumíš? Jednat!“

Téměř neznatelně se přihrbil. „Je mi to jasné,“ přitakal, v hlase mu však zazněl jaksi unavený tón. Pozvedl také sklenku. „Tak ať nám to všechno dobře dopadne.“

„Dobře a brzy.“ Sklenky tichounce cinkly. „Poslyš,“ začala po chvilce mlčení. „Poslyš,“ opakovala a špičkou jazyka si zvolna a zamyšleně olizovala horní ret, „jezdí někdy Milada s vaším vozem mimo Prahu?“

„Není náš, ale její. Daroval jí ho Zelenka. Podle mě nestojí jako řidička za řeč, ale jezdí. Prakticky ovšem jenom po Praze. Nepamatuju se, že by jela někam ven. Proč se ptáš?“

„Jen tak,“ zavrtěla rozpustile hlavou. „To že jsem dneska četla v novinách, že třicetiletá M. Z. někde u Mělníka nezvládla v zatáčce vozidlo, narazila do stromu a na místě zahynula.“ Zabubnovala prsty do desky stolu. „Jenomže my nemůžeme spoléhat na osud. Nebo na náhodu. Ale jen sami na sebe.“ Pohlédla na hodinky. „Půl druhé. Pomalu abych se zvedla.“

„Snad by Klouček jednou přimhouřil oko.“

„Kdybych mu mohla říct, že jsem měla rande s panem domácím, tak určitě. Jinak těžko. A navíc nás dneska čeká práce, kterou nejde odložit.“

„Něco mimořádného?“

„To zas ne, ale přijedou k nám dva zástupci zahraničního odběratele. Musím dělat tlumočnici a tvářit se náramně roztomile a příslibně. Páni obchodníci mě budou zvát na večeři a pilně uvažovat, jak by se takové posezení dalo protáhnout až do rána.“ Dopila a odstrčila sklenku. „Takže vidíš, že by sis mě měl víc hledět. A vlastně taky víc hlídat.“ Vstala a zajela mu prsty do vlasů. „Copak za to nestojím?“

„Že se tak vůbec můžeš ptát!“

„Tak na shledanou – ještě jednou potají u mě v garsonce. Ale vezmi na vědomí, že tahle hra na schovávanou už dlouho trvat nemůže. Opravdu ne!“

Odvlnila se mezi stolky. Navzdory přítmí ji se zájmem a zalíbením sledovalo několik mužských pohledů.

Zátka se zahleděl do prázdna. Tahle hra už dlouho trvat nemůže… Ona je snad schopná udělat skandál!

Rozvod. To se náramně snadno řekne. Dobře. Bez Milady jako ženy se snadno obejdu. Stejně se vždycky tvářila, jako by mi přinášela ohromnou oběť.

Ale s rozvodem skončí i spořádaný, pohodlný život. V podstatě nejde ani tak o vilu a auto, ale o všechny ty obtíže a komplikace, s nimiž se pak bude muset vypořádat. Ředitel Zelenka by se mu samozřejmě postaral o nemastný, neslaný posudek, který by sice neuvedl žádnou zřejmou nepravdu, ale nevzbuzoval by také přílišnou důvěru. Šéf má spoustu přátel a známých, našel by si cestičku do každého podniku. No, když toho Zátku mermomocí chcete, tak prosím, je to vaše věc, ale já, soudruhu, bych si to na vašem místě moc dobře rozmyslel.

Musel by se také hned odstěhovat. Například někam do podnájmu. Doma chodit po špičkách, aby bytná neměla zbytečné řeči, doprošovat se o volnou koupelnu, jíst ve stoje po automatech a s kufrem špinavého prádla běhat do prádelny. Nepříliš vábná perspektiva.

Mohl by se ovšem nastěhovat do bytu, který by Blanka vyměnila za tu garsonku v podkroví. První měsíc, možná dva, třeba i čtyři by byly hezké. Ale co potom? Spokojí se Blanka s manželem, který se vrátí na židli řadového technika, nebude mnoho znamenat a jeho výplatní sáček znatelně pohubne? Nepřijde jí najednou zatěžko se omezovat a šetřit? K večeři péct bramborák a místo k moři jezdit někam na Sázavu? A co kdyby přišly děti?

Všechna čest, partnerka je to opravdu pohledná a příjemná. Jenže momentálně dost agresivní a tím i obtížná.

Milada Zátková vystoupila, vyhrnula si límec a v drobném jarním mrholení počkala, až tramvaj zmizí za zatáčkou. Pak se rozhlédla a liduprázdnou ulicí zamířila k temně modrému renaultu, jenž stál u protějšího chodníku. Pravá dvířka se otevřela. Žena vklouzla dovnitř a usmála se na muže za volantem.

„Ahoj, Vašku.“

Řidič, už starší člověk, jí políbil ruku, ještě vlhkou od deště.

„Ahoj, Miládko. Vypadáš hezky. A co tak tajně, téměř spiklenecky? Mohl jsem přece přijít k vám.“

„To ne. Chtěla bych s tebou mluvit docela sama. Potřebuju si něco vyjasnit. A s kým jiným bych si o tom mohla pohovořit než s tebou! Ale nejdřív zajeď někam, kde nebudeme lidem na očích.“

„Do kavárny?“

„Ani ne. Můžeme zůstat ve voze, máš tu docela teplo. Ale kdybys mohl zaparkovat někde stranou.“

Ředitel Zelenka beze slova nastartoval. Vůz se rozejel, prokličkoval vilovou čtvrtí a zastavil na opuštěné cestě na dohled od krčského lesa.

„Tak povídej, Miládko,“ řidič vypnul motor. „Nějaké potíže? Snad ne se Štěpánem.“

„Uhodls. Třeba řekneš, že fantazíruju, ale na druhé straně bych nechtěla nic propást. Proto se chci s tebou poradit.“

„O čem? Štěpán si obstaral milenku?“

„Jak to víš?“ vyhrkla zaraženě.

„Nic nevím,“ řekl konejšivě. „Ale o co jiného by se asi tak mohlo jednat?“

„Vlastně máš pravdu. Když si vdaná ženská přijde stěžovat, tak nejčastěji na manžela,“ s náznakem bolestné sebeironie se pousmála. „Ale k věci. U nás v domě to znáš. O patro výš bydlí jistý Klouček se ženou a dcerou. Docela nahoře je mansarda a tam se loni na jaře přistěhovala nějaká Blanka Jarská. Vyměnila si dekretovaný pokoj ve svobodárně za tuhle garsonku. Zprostředkoval jí to právě Klouček.“

„Jistě ne zadarmo.“

Zátková pokrčila rameny a vzápětí ze sebe začala chrlit větu za větou, jako by ta překotná slova mohla odplavit pocit křivdy a ublížení, který nedokázala potlačit. Vždyť co vlastně ví o lidech ve vlastním domě? Nic. Jenom, že Klouček a Jarská se znají z práce. A Jarská? Ta je z těch, co si nedělají násilí. Pěkná holka, to jo, ale drzá, nafoukaná. Jak má příležitost, hned se předvádí, jednou v těsných džínsech a ve svetru s výstřihem až na břicho, jindy v blůze nahoře bez. Upozorňuje na sebe, jak jen může. Zkrátka ten typ, na který mužští letí.

Zmlkla a zadívala se bezmocně na podlahu vozu.

„A tobě se zdá, že Štěpán také?“ Zelenka jí zlehka položil dlaň na křečovitě sepjaté ruce.

„Bojím se, že se mi to už nezdá. Nejdřív jsem zahlédla, jak po ní kouká, když šla nalehko po zahradě, obličej se mu totiž odrážel v okenním skle. Úplně ji hltal očima. No nic, řekla jsem si, po těch letech manželství má právo, aby se otočil za cizí ženskou, pro tohle přece žárlit nebudu.“

„Také bych myslel.“

„Minulý týden se prořekl. Zná její datum narození. Pochopitelně jsem se tomu podivila. Začal koktat a nakonec z něho vylezlo, že si to datum pamatuje ze dne, kdy se přihlašovala k pobytu. Což je vyložený nesmysl.“

„A proč by nemohl mluvit pravdu?“

„Protože Jarská se k pobytu přihlásila na obvodním oddělení. Tak jako každý jiný. Štěpán prostě neumí lhát. Nějak pozapomněl, že domovní knihy se už hezky dlouho nevedou.“

„Zní to logicky,“ připustil Zelenka. „Přesto z toho nemůžeš vyvozovat víc, než že o ni má běžný, celkem neškodný zájem.“

„Jenomže já jsem přesvědčená, že ta coura s ním spí. Když jsem o nich začala přemýšlet, vybavila se mi řada faktů, které samy o sobě možná tak moc neznamenají, když si ale dáš dvě a dvě dohromady, vidíš, že spolu musej něco mít.“

„Například?“

„Štěpán se už několik měsíců zajímá o to, kdy bude schůzka rodičovského sdružení, jestli pojedu na to soustředění češtinářů, do kolika má trvat ten abiturientský večírek. Když se z nějakého takového večerního setkání vrátím domů, tak se buď právě koupe, nebo už leží a spí jako zabitý.“

„A to je všechno?“

„Zdaleka ne. Častěji než předtím jezdí na služební cesty. Daleko víc o sebe dbá. Každých čtrnáct dní chodí k holiči, ačkoliv jsem mu to musela dříve vždycky připomínat. Postupně vyměnil šatník. Přesedlal na takové to mladistvé a sportovní oblečení, které se k jeho létům vůbec nehodí.“

„Kolik je mu? Asi pětatřicet, ne? Tak jakápak léta.“

„Ale vzpomeň si, jak se oblékal ještě před rokem!“ Zelenka otevřel okénko vozu a zadíval se k lesu. Z holých větví stromů na okraji cesty krápaly těžké kapky a do vozu se prodralo sychravé chladno.

„Ještě něco?“

„Ano. I když ty tomu třeba nebudeš přikládat velkou váhu. Jde o ni. O Jarskou. O její pohled. O to, jak se na mě dívá s převahou. Jak jí narostlo sebevědomí. Vždyť ona se mi vlastně při každém setkání vysmívá!“

„Rozumím. A v čem ti mám poradit?“

„Jak bych získala o jejich vztahu jistotu. A potom – jak na to mám reagovat. Co bych s tím měla dělat.“

„Neřeklas mi to hlavní. Chceš se s ním rozvést nebo smířit? Samozřejmě až ten případný poměr pomine.“

Ve voze se rozhostila dlouhá chvíle ticha.

„Nechtěla bych ho ztratit. Mám ho… no, mám ho svým způsobem ráda.“

Zelenka sáhl po krabičce cigaret, ale zase ji odložil.

Všimla si jeho pohybu. „Klidně si zapal, klidně,“ řekla.

„Dík. Nechám pootevřené okno,“ ohýnek zapalovače jim ozářil obličeje. „Čím začít? Snad tím, že shánět důkazy o Štěpánově nevěře nemá vůbec žádný smysl. Řekněme, že by ses o tom nezvratně přesvědčila. K čemu by ti to bylo dobré? Abys mu to později předhazovala? Aby ses tím užírala? Ne, to je na nic.“

„Dejme tomu,“ zdráhavě přisvědčila. „Nechme to stranou. Ale jak si mám prakticky počínat? Přece to nemůžu tolerovat! Vždyť bych jim byla pro legraci!“

„Já sice nejsem žádný expert na partnerské vztahy, ale něco už jsem prožil a o ledačems slyšel. Na základě toho bych ti radil – a moc naléhavě – abys na sobě nenechala nic znát. Musíš předstírat, že o jejich vztahu nic nevíš, a k Štěpánovi se chovat naprosto normálně. I kdybys ho potkala, jak se vrací z té mansardy.“

„A co si od toho slibuješ?“

„Že se smíříte a zapomenete na to. Když totiž chlapovi začne dělat peklo manželka, tak ho určitě zažene k milence. Když žena projeví potřebnou míru trpělivosti, tak dříve nebo později ztratí nervy milenka. To je tisíckrát prověřená zkušenost.“

„Zkusím to,“ vypravila ze sebe. „Zatnu zuby a zahraju mu laskavou manželku.“

„Promiň, Miládko, ale opravdu ji nestačí jenom zahrát. Víš, že jsem se do vašich vztahů nikdy nepletl, ale jestli dospěly do téhle krize, tak nemůžu mlčet. Musíš se k Štěpánovi chovat jinak. Hledat kompromisy. Nepřitahovat mu tolik uzdu.“

„Jak? A v čem?“

„Zdánlivě to jsou jen maličkosti, ale na tvém místě bych je nepodceňoval. Dáváš mu příliš najevo svou převahu. Když mluvíš o autě, říkáš moje auto. Hovoříš o své vile, své zahradě. A to není zrovna diplomatické. Také ho moc kontroluješ. Nepouštíš ho nikam samotného. Vždyť on dnes nemá kamaráda, s nímž by si zašel do hospody na pivo, vždyť on–“

„Je jednou ženatý –,“ pokusila se namítnout.

„Ano, je ženatý, ale z toho neplyne, že okruh jeho zájmů by se měl omezovat jen na práci a domov. O víkendech jste doma, i když víš, že ho práce na zahradě a vysedávání v lehátku vůbec nebaví. Anebo si vzpomeň na loňskou dovolenou. Prosadila sis svoje, aniž ses ohlížela na to, že se na tom festivalu bude nudit. A tak dále. Nerad to říkám, ale uvažuj také o tom, že nebýt tvých vlastních chyb, možná by Jarskou ani nezaregistroval.“

Dlouho mlčela. Křečovitě mačkala kapesník, až jí z něj v hrsti zbyla umolousaná kulička.

„Asi máš pravdu,“ ztěžka ze sebe vypravila. „Určitě. Vždycky jsi ji měl. Škoda, že jsme si o těch věcech spolu nepromluvili už dřív. Moje chyba, ale už se stalo. Co teď?“

„Ano, vraťme se k věci. Mám v sekretariátě jednoho člověka, který je schopen mi o té Jarské obstarat všechny potřebné informace. Zařídím, aby se na ni podíval. Když o ní budeme co nejvíc vědět, tak možná přijdeme na způsob, jak ji přimět, aby na Štěpána zapomněla a odstěhovala se někam hodně daleko. A jak se říká – sejde z očí, sejde z mysli.“ Na okamžik se zamyslil. „Ty ji z toho podkrovního bytu dostat nemůžeš?“

„Ne. Musela bych mít ženatého syna nebo vdanou dceru, abych ten byt mohla žádat pro ně. A kromě toho by to bylo na příliš dlouhé lokte.“

„Počkáme a uvidíme. Třeba přijdeme na nějakou její slabost nebo škraloup a přimějeme ji, aby odstoupila ze hry.“

Zátková si prsty promnula oči.

„Víš, nemůžu se smířit s myšlenkou, že bych se o Štěpána měla dělit s nějakou jinou. Nebo že by vůbec odešel. Nesnesla bych pomyšlení na to, jak se mi ta ženská vysmívá.“ Sevřela pěsti, až jí zbělely klouby. „Já bych ji snad dokázala zabít!“ otočila se k Zelenkovi. Oči jí jen jen žhnuly. „Nevěříš, že bych to dokázala?“

„Věřím,“ řekl tiše, „protože vím, že bych to pro tebe dokázal taky.“

Dojeli ke stanici tramvaje. Sledoval Miladu, jak nastupuje do vozu. Pak se díval za tramvají, dokud nezmizela.

Šéf odbytového oddělení Ladislav Klouček odložil strojem popsaný list a zadíval se na holou stěnu kanceláře, jako by z ní chtěl vyčíst odpověď na naléhavou otázku. Patrně nic nevyčetl, protože se obrátil na mladou ženu u protějšího stolu.

„Blanko!“

Foukla si na červeně nalakovaný nehet a mávla rukou do vzduchu.

„Ano?“

Zapíchl masitý ukazováček do papíru na svém psacím stole.

„Nejsem si jistý, jestli se to píše se s nebo z. Nemáte tam Pravidla?“

Jarská se natáhla pro Pravidla a podala si listinu. Našla chybu a pobaveně se usmála.

„Stejně je to nemožná vazba, pane Klouček, jedno písmenko už to nevytrhne. Posuďte sám – copak se normálně říká: mohlo by ztížit splnění usnesení o předčasném dodání?“

„Vy se starejte o pravopis a obsah nechte na mně,“ nasupil se. „Beztak se mi zdá, že anglickou gramatiku ovládáte líp než českou.“

„Může být,“ zašroubovala lahvičku s lakem a uklidila ji do postranní zásuvky stolu. „Češtinu jsem se vlastně učila jen proto, abych prošla u zkoušky. Ale angličtinu jsem dřela. Už jako holka jsem si řekla, že se s ní budu živit.“

„Kdybyste se právě tak obula do francouzštiny a němčiny…“

„Na to už jsem neměla nervy a výdrž. Když je člověk v mých letech, tak nechce celé večery prosedět nad učebnicema. Ty dvě řeči znám hovorově, domluvím se, o čem je potřeba, tak co chcete víc?“

„V podstatě máte pravdu. Ačkoliv – víte, kolikrát mi už napadlo, co vlastně děláte s volným časem?“ nadhodil.

„Chcete mi snad nabídnout nějaké rozptýlení?“

„Všiml jsem si, že jste většinou doma. Taková mladá, pěkná…“

Vsunula listinu do psacího stroje, pootočila válcem a překlepla chybné písmenko.

„Nechte toho, pane Klouček, nemám drobné.“ Podala šéfovi listinu k podpisu. „Radši mi řekněte, co je zač ta paní Zátková. Někdy mi jde docela na nervy.“

Šéf odbytu ozdobil listinu podpisem a šel otevřít okno, aby vyvětral vůni laku na nehty.

„Co bych vám tak o ní mohl říct? Už ji znám léta. Nastěhoval jsem se tam, když bylo Miladě takových patnáct. Normální, docela hezká, bystrá žába. Dobře studovala, nosila vyznamenání a už tehdy se rozhodla, že bude kantorkou.“ Vyhlédl z okna a obrátil se zase k Jarské. „Staří Blumovi, teda její rodiče, si hráli na místní honoraci. Měli vilu, peníze, styky. Dvakrát týdně zvali přátele a známý na žolíky a na nějakou tu sklenku. Někdy tam bývalo dost veselo.“

„A Zátková?“

„Držela krok, nezůstávala stranou. Usměvavá, společenská, příjemná. Pozdějc se změnila. Snad někdy před promocí, nebo po ní, přesně se nepamatuju. Jako by odložila mládí do šuplíku. Stala se z ní nevrlá, kousavá, nepřející, prostě protivná ženská. Třeba se změní, až se provdá, říkali jsme si se ženou. Ale kdepak! Po svatbě zůstala stejná, právě taková jako je dneska.“

„Že se ti dva vůbec vzali?“ Přeložila dopis a zasunula do stroje obálku. „Myslíte, že se k sobě hodí?“

„Těžko říct. Zátka podle všeho trpí pocitem, že si ho manželka vydržuje. Přitom má určitě větší plat než ona. Ale je tady ta vila, zařízení, obrazy, garáž, auto a zahrada.“ Zavřel okno. „Ale my tu vlastně drbeme sousedy.“

„Drbeme? To bych neřekla. Člověk přece musí vědět o lidech, s kterýma žije pod jednou střechou. A poslyšte – jak to, že si ji ten Zátka vůbec vzal?“

Klouček se vrátil ke svému stolu, posadil se, opřel lokty o stůl a složil ruce do stříšky.

„A proč by si ji nevzal? Byla mladší, štíhlejší, vypadala líp než dnes. Že mi už tehdá připadala zatrpklá? To si ani nemusel uvědomit. Dovedu si docela dobře představit, že chlap jako Zátka si raději vezme ženskou s bytem, dokonce ve vlastní vile, vzdělanou, v určitém postavení, celkem pohlednou, než nějakou rádoby sexbombu. Tu si pak může pořídit bokem.“

„To máte pravdu,“ přisvědčila Jarská, ale nevyznělo to zrovna nadšeně. Naklepala adresu a vytáhla obálku ze stroje. „A že nemají děti?“

„Nemám ponětí,“ vedoucí odbytového oddělení pokrčil rameny. „Nikdy o tom se mnou nemluvili. Jednou mi napadlo–“

Přerušil ho telefon. Z vrátnice hlásili zahraniční návštěvu.

„Jsou tady. Já to vezmu nejdříve tou svou lámanou němčinou, pak přejdeme na angličtinu a budete tlumočit,“ upravil si před zrcadlem kravatu. „Škoda, že nemám hlavu na řeči. Mohl jsem to v životě dotáhnout dál.“

Dva muži, ryšavý mládenec a holohlavý padesátník, doprovázeni pracovníkem výsadky, se zdrželi asi dvě hodiny.

„No, a máme to za sebou,“ Klouček si po jejich odchodu zamnul ruce. „Zítra se všechno sepíše a podepíše. My teď můžeme domů. Totiž – vy můžete. Já si ještě musím odskočit do města nakoupit.“

„A cestou se u nich ještě zastavíte.“

Mrskl po ní pohledem.

„U koho? Kde?“

Pohodila hlavou ke dveřím. „No u těch dvou cizinců přece,“ divže nešvitořila. „V hotelu, ne?“

„Já? A proč bych to dělal?“ zadíval se na ni s okázalým údivem.

„Ale jděte, pane Klouček,“ zasmála se a soustředěně zakládala kopii dopisu do šanonu. „Myslíte, že jsem tak hloupá? Nebo hluchá a slepá? A že nevím, jak to chodí? Pročpak vás ten starší upozorňoval, že nejméně do osmi zůstanou v hotelové jídelně? Přece proto, abyste věděl, kde ho hledat. Mimochodem – jeden z nich mě chtěl pozvat na schůzku. Prý bychom spolu mohli povečeřet. Ale až po deváté hodině. Z toho vidíte, že si na vás nerezervovali mnoho času.“

„Kdo vás zval? Ten zrzavý fešák?“

Šéf odbytu zaklapl kroužkový zápisník a hodil ho do zásuvky.

„Kdepak! Ten holohlavý strejda.“

Oba se zasmáli.

„A přijala jste?“

„Nejsem na něj zvědavá.“

Jarská si oblékla tříčtvrteční kožíšek z umělého vlákna, zamkla stůl a klíče uložila do kabelky. Na odchodu se ještě otočila ve dveřích a významně se na šéfa podívala.

„Tak vám přeji dobré pořízení při těch nákupech ve městě, pane šéf.“

Když se za Jarskou zavřely dveře, vedoucímu odbytu odumřel smích na rtech a ty se stiskly do úzké čárky.

Vážená kolegyně, říkaly jeho chladné oči, neměla byste se plést do věcí, po nichž vám vůbec nic není. Někdy je lépe nevidět a nevědět. Přílišná zvědavost není zdravá.

V sekretariátě ředitelství říkali Zelenkovi principál. Mluvili o něm s úšklebkem, ale jen potají a pro jistotu ještě šeptem. Vytvořil systém, v němž všechno kolem klapalo jako na drátku, získal autoritu a respekt přátel i protivníků.

Holohlavého principála měl málokdo doopravdy rád. Mezi ty vzácné výjimky patřil tajemník Jiří Hnátek, který přišel na generální ředitelství přímo z kriminálu, tedy z nápravně výchovného zařízení, jak se oficiálně říká. Popravdě řečeno se měl Hnátek z čeho napravovat, protože se za mřížemi ocitl pro defraudaci majetku v socialistickém vlastnictví a pro těžké ublížení na zdraví s trvalými následky. Z vězení měl výborný posudek, ale to bylo také všechno, čím se při vstupu do normálního života mohl prokázat.

A přece teď na ředitelství zastával poměrně významné místo a někteří vedoucí oddělení ho už na dálku zdravili.

Před léty na jakési poradě generálních ředitelů Zelenka seděl při obědě vedle kolegy z tukového průmyslu, veselého chlapíka, rozsévače pikantních anekdot. Není divu, že všichni čekali něco košilatého, když už při aperitivu slíbil historku k popukání.

„Představte si, vážení, že jsem dostal dopis od nějakého chlapíka, který tvrdí, že se specializoval na studium katalogizované administrativy – tak tomu, na mou duši, říká. Prakticky to má znamenat, že každý administrativní úkon je očíslován, třeba jako kniha ve veřejné knihovně. A to prý má ohromný význam.“

„Nějaký blázen,“ poznamenal kdosi od naproti.

„No jasně, ale to není všechno. Ten člověk mě požádal o místo, aby tu novinku mohl zavést u nás na generálním ředitelství. Také přiložil xeroxovaný posudek o svých kvalitách a schopnostech. Vážení, on to byl posudek z vězení!“ ředitel se rozesmál a několikrát udeřil pěstí do stolu, až sklenky s vermutem poskočily. „On totiž, ten cvok, snad zabil nějakou ženskou nebo co a zpronevěřil peníze! To je doporučení, co!“ šéf přes tuky a jedlé oleje se smál, až mu po brunátných tvářích stékaly slzy.

„Toho člověka bych rád poznal,“ řekl tiše Zelenka, když se všeobecné veselí uklidnilo. „Mohl bys mi jeho dopis poslat?“

„S radostí, kolego, s radostí.“

Po několika dnech stanul před principálem blondýn s pobledlou tváří a s trochou rozpaků začal vyprávět svůj příběh.

Jako vedoucí velké prodejny potravin studoval dálkově na vysoké škole ekonomii. Neměl žádné vážnější problémy. V samoobsluze rostl obrat, inventury nevykazovaly vážnější závady, jeho životní perspektivy prostě tonuly v růžovém oparu. Vlastně až do okamžiku, kdy poznal ji. Úžasné stvoření, a to po všech stránkách, duchaplná, přitažlivá, prostě láska, jaké tu od dob milenců z Verony nebylo.

Pak najednou přiběhla celá zoufalá a zničená. Jestliže okamžitě nesežene dvacet tisíc, plakala, tak je všemu konec, bratr se dostal do ošklivého maléru, jediný bratr, mamičce to utrhne srdce, raději si všichni otevřou plyn, než aby čekali, až si pro něj přijde kriminálka. Kdyby dostala peníze hned teď, tak jsou zachráněni, druhý den si ve spořitelně obstará půjčku a peníze okamžitě vrátí.

To se odehrálo k večeru. Hnátek už měl spočítanou tržbu pro odvod. Vzal z ní dvacet tisíc, rozradostněná dívka ho pocelovala a odběhla s penězi. Bratříček je zachráněn, hotovost hned nazítří vrátí. Ale nepřišla ani třetí, ani čtvrtý den. Pak ji Hnátek objevil, ne sice s marnotratným bratrem, nýbrž s milencem. Rozpoutala se rvačka, sokové z toho vyšli s několika šrámy, ale úžasné ženské stvoření si hezky dlouho pobylo v nemocnici. Snažila se zasáhnout do boje na milencově straně, utržila od Hnátka ránu, upadla, udeřila se do hlavy o roh stolu a dlouho se neprobírala k vědomí. Následoval soud a pobyt za mřížemi.

Pro vzorné chování mu část trestu odpustili, ale co teď? Člověk, který přijde z basy, si při volbě zaměstnání dvakrát vybírat nemůže.

„V každém případě vám dám vědět,“ rozloučil se s ním Zelenka a hned druhý den si promluvil s advokátem, který tehdy Hnátka obhajoval.

„Jo, pamatuju se na ten případ,“ potvrdil právník. „Ten člověk se choval naprosto apaticky a neudělal na soud dobrý dojem. Zřejmě měl to děvče moc rád a zdálo se, že po tom všem je mu naprosto lhostejné, jak to s ním dopadne. Kdyby aspoň projevil lítost a vysvětlil soudu svoje tehdejší rozpoložení, mohlo to s ním skončit mnohem lépe.“

Přes odpor náměstků Zelenka Hnátka přijal a nelitoval toho. Přesný, spolehlivý, důkladný, chytrý, pracovitý a vzorně vystupující zaměstnanec si během času získal uznání i u těch lidí, kteří na něj zpočátku hleděli skrz prsty. Osvědčil se v plánovacím oddělení a později se stal tajemníkem ředitelova sekretariátu.

Postupem let se mezi Zelenkou a jeho tajemníkem vyvinul vztah, který neměl daleko k důvěrnému přátelství. Hnátek svého nadřízeného respektoval jako otce. Za dlouhých společných hovorů mezi čtyřma očima k němu přilnul jako k člověku, o něhož se mohl opřít v ošklivé životní chvíli. Jako k člověku, který při něm bude za všech okolností stát, a on mu oplatí stejnou mincí. Jeho úsudku si Zelenka vážil a dovedl ocenit náklonnost, kterou mu mladý muž svým rezervovaným způsobem projevoval.

Stejně jako jindy i dnes Zelenka počkal, jen co se jeho kolega usadí, a pak obratem přešel rovnou k věci.

„Poslyš, Jiří, jen tak mezi námi,“ upřel na Hnátka bystré, pronikavé oči, „co si myslíš o Zátkovi?“

„Po pracovní stránce?“

„Po pracovní i po té druhé.“

Hnátek vytáhl krabičku cigaret a tázavě se na Zelenku zadíval.

„Přece víš, že můžeš hulit, jak chceš.“

„Zátka se snaží, má vzdělání, pracuje svědomitě, ale příliš si nevěří,“ tajemník si zapálil a přitáhl si k ruce popelníček. „Nerad rozhoduje, vždycky kouká, aby mu to někdo posvětil. Lidé ho mají docela rádi, ale že by měl velkou autoritu, to bych si netroufal tvrdit. Nevím, snad cítí tu jeho vnitřní nejistotu.“

Maličko zaváhal, jak mu blesklo hlavou, že na Zátku si osobně zvlášť nepotrpí. Je zkrátka z jiného těsta a tenhle poddajný, líbivý typ mužských se mu nikdy zvlášť nezamlouval. I když je Zátka třebas docela hodný kluk, a jistě dovede být zábavný a společenský. Hned napohled je to ale měkkota a opatrník a takový bude určitě i v soukromí. Má tohle všechno říkat svému dobrému příteli a nadřízenému?

Řekl mu to.

Zelenka ho vyslechl bez mrknutí a položil mu další otázku.

„A co si myslíš o jeho paní?“

„Těžko říct,“ Hnátek upadl do rozpaků. „Tak dobře ji zase neznám. Kolikrát jsem ji vlastně viděl? Dvakrát jste mě vzal k nim na večeři a jednou jsme se potkali na Příkopech a zaskočili spolu na decku a obložený chlebíček. Je docela hezká, ale nedovede to prodat. Někdy jí tváří šlehne takový zatrpklý, odtažitý výraz. Jako by ji v životě potkalo něco zlého a ona si dává pozor, kdy a odkud se zase vynoří nebezpečí.“

„Hm. Pozorovací talent máš, to se musí přiznat.“ Zelenka pohlédl na hodinky. „Už jsem zase s časem na štíru. Takže k věci. Co ses dověděl o té ženské?“

Hnátek zalistoval v poznámkovém bloku.

„Jmenuje se Blanka Jarská, pětadvacet let, bydlí v Polní ulici číslo dvě. Má tam v podkroví garsonku. Pochází z Benešovska. Otec jí zemřel už před deseti lety, matka se znovu vdala za nějakého Josefa Voráčka, mechanizátora zemědělského družstva. Děvčeti se nevlastní otec jaksi nezdál a hledala cestu, jak se pokud možno brzy dostat z domu. Když vychodila základní školu, přihlásila se na střední ekonomickou školu tady v Praze. Během studia bydlela v domově mládeže, potom ve svobodárně. Po maturitě navštěvovala ještě abiturientský kurs na jazykové škole a specializovala se na angličtinu.“

„To je úplný životopis,“ zamumlal Zelenka.

„Hned se dostaneme k současnosti. Ve dvaceti nastoupila do Strojíren jako cizojazyčná korespondentka. Přidělili ji do odbytového oddělení, které vede Ladislav Klouček – ten, co bydlí nad Zátkovými. Ten jí také zprostředkoval výměnu pokoje ve svobodárně za tu garsoniéru. V zaměstnání sice nijak nevyniká, ale stížnosti na ni nejsou. Běžný průměr, řekl bych.“

„A co její soukromí?“

„Mluvil jsem s jednou její přítelkyní. Jarská měla v posledních letech několik známostí. Nejprve chodila s učitelem z jazykové školy, pak s elektrárenským dispečerem a jeden čas s programátorem z výpočetního střediska.“

„S Kloučkem nic nemá?“

„Pokud jsem mohl zjistit, tak nikdo ty dva pohromadě neviděl. Nepočítáme-li ovšem pracoviště.“

„Škoda. A dál?“

„Už jsme u dneška.“ Hnátek na okamžik zaváhal a nejistě pohlédl na šéfa. „Můžu mluvit naprosto otevřeně?“

„Musíš. Proč myslíš, že se o to děvče zajímám? Přece kvůli Zátkovým.“

„Tak dobře. Jarská se skutečně schází s naším náměstkem Zátkou. Jedna naše úřednice je už několikrát viděla ve vinárně. Vždycky v době polední přestávky. Podle popisu je prakticky jisté, že tam byl s Jarskou. Chovali se jako lidé, kteří…, no, kteří k sobě mají velmi blízko.“

„To je vše?“

„Ne. Existuje určitý náznak, že si Zátka půjčuje chatu. Ale zatím o tom nevím nic bližšího. A ještě něco. Můj informátor se domnívá, že Jarská si žije poněkud nad svoje poměry. Například se teď vytahuje, že letos v létě pojede na tři týdny s Čedokem do Francie. Nabízí se otázka, jak si může tak nákladný zájezd dovolit. Ledaže by jí ho zaplatil její nynější přítel.“

„Myslíš Zátku?“ Tajemník přikývl a Zelenka chvilku uvažoval. „To se mi nezdá. Štěpán jistě má nějaké osobní úspory, o kterých žena neví. Ale že by z nich mohl zaplatit takovou cestu do ciziny? Pochybuju. A potom – sice není žádný lakomec, ale na druhé straně by takhle nerozhazoval.“

„Pak by existovalo ještě jedno vysvětlení,“ tajemník sklapl blok. „Ale je to jen pouhá teorie, nemám pro to žádný důkaz. Jarská při různých jednáních funguje jako tlumočnice. Není vyloučeno, že zástupcům cizích firem poskytuje i jiné, abych tak řekl, soukromě honorované služby.“

„To se mi zdá pravděpodobnější,“ souhlasil ředitel. „Jenže zatím je to jen úvaha.“

„Škoda. Kdyby to byla průkazná skutečnost, třeba by bylo možné ji přesvědčit, aby se odstěhovala.“

Chvíli mlčení přerušil tajemník.

„Nevím, jestli jsem problém pochopil dobře, ale mám dojem, že paní Zátková by ráda viděla, kdyby mezi jejím manželem a Jarskou ležela co největší vzdálenost.“

„Nepochybně by to uvítala.“

„V tom případě bych chtěl upozornit, že dříve nebo později se z Polní ulice budou stěhovat všichni. Na útvaru hlavního architekta vypracovali studii, podle které se tam bude stavět velké sídliště. I tam, co stojí vila paní Zátkové.“ Zelenka se na Hnátka překvapeně zahleděl.

„Je to hodnověrná informace?“

„Naprosto.“

Šéf vstal a zamyšleně přešel po pracovně. Na okamžik se zastavil u okna. Pak se rázně otočil.

„To ovšem mění celou situaci. Úplně od základu,“ doprovodil Hnátka ke dveřím. „Dík, Jiří, za všechny ty informace. Ani nevíš, jak jsi mi pomohl. A nejen mně.“

„Rádo se stalo.“ Hnátek otevřel dveře, ale na prahu se ještě ohlédl. „Kdyby bylo třeba té slečně Jarské domluvit, tak mi bez okolků řekněte. Vyřídil bych to obratem a pěkně v rukavičkách. Musím přiznat, že patří k tomu typu žen, na který nemám zrovna dobré vzpomínky.“

„Tady je ten dopis pro Strojexport,“ Blanka Jarská položila před Kloučka dva listy papíru. „Tu větu o legované oceli jsem doplnila.“

Šéf odbytu sáhl pro kuličkovou tužku.

„Tak to bychom měli,“ podepsal se. „Dejte to ještě do dnešní pošty.“ Pohlédl na stolní kalendář a otočil několik listů. „No jo, a máme tady doopravdy jaro. Včera jsem vyrazil z Prahy a nechtěl jsem věřit vlastním očím. Všechno už je v plném květu.“

„A jinak jste pořídil jak?“

„V čem bych jako měl pořídit?“ zeptal se nechápavě. Dál skládala dopisy a zasunovala je do obálek. Zlehka se usmála.

„Nejste z těch, co by jenom jezdili obdivovat přírodu. Kromě toho jsem slyšela, jak jste volal do benešovské Mototechny.“

„No jo, v tom Benešově jsem opravdu byl. Musím koupit nový vůz. Ta stará rachotina už dodělává.“

„To vám blahopřeju.“

„K čemu?“

„No že si to můžete dovolit.“

„Já si spočítal, že novým vozem vlastně ušetřím. Nejlíp je dva roky jezdit, pak auťák pěkně prodat, přidat pár tisícovek a pořídit si nový. To je systém, který si teď zavedu.“

„Takže se dvojnásob těšíte na léto.“

„No bodejť, ale ještě víc na dovolenou. Uděláme si túru přes Maďarsko, Rumunsko a Bulharsko.“

„Taky pojedu na dovolenou ven, ale s Čedokem. To víte, pane Klouček, samotná ženská to nemá tak snadný. A se svým platem si taky nemůžu dovolit žádné zázraky.“ Zpozorněl, jako by v těch slovech zaslechl spodní tón. „To je dobře, že se také někam podíváte,“ neutrálně poznamenal.

„Všechno mám už v podstatě zařízené. Jenom si ještě něco koupím na sebe. To abych neudělala Strojírnám ostudu. A zvlášť odbytovému oddělení,“ s mírnou ironií na něho zamrkala.

„Ostudu? Vy? Se svým zjevem? S tím si vůbec nemusíte dělat hlavu.“

„No ne! Takové poklony! Na to od vás nejsem zvyklá. Copak, copak?“

„Nic, to víte, co je v domě, není pro mě. Nad tuhle zásadu není. Člověk si ušetří nervy a nevlítne do průšvihů.“

Přikryla psací stroj obalem z umělé hmoty a začala skládat věci na stole.

„Koukám, pane Klouček, že jste pěkný filuta.“

„Nevím, jak to myslíte, ale raději to vezmu jako lichotku. A když už je řeč o těch dovolených, můžu se zeptat, kam máte namířeno?“

„Na tři neděle do Francie.“

„Podívejme, do Francie…“

„Proč ne? V životě jsem tam nebyla,“ otevřela kabelku a připravila si zrcátko a rtěnku. „Chtěla bych si tam trochu obrousit francouzštinu a chytit ten správný přízvuk.“ Pátravě se na korespondentku zadíval.

„Taková cesta ovšem přijde na hromadu peněz. A jak jste sama řekla, náš podnik své zaměstnance neplatí tak štědře, aby si mohli dovolit vyhazovat.“

„To jistě nemůžu. Ale někdo mi na vydání kolem toho výletu přispěje,“ začala pracovat s rtěnkou. „Řekněme třeba jen na oblečení.“

„Nechci být, Blanko, indiskrétní, ale přece jen bych se zeptal – vy máte někoho, kdo… jak bych to vyjádřil…,“ nedokázal potlačit chtivou zvědavost.

„Někoho, kdo si mě vydržuje?“ zasmála se. „Co vás vede, pane Klouček. Můj milý za mě zaplatí leda dvě deci bzeneckého. Na tu Paříž mi přidá jeden známý, s nímž jsem nic neměla, nemám, ani mít nehodlám.“

„Napínáte moji zvědavost. Škoda že nemůžu vědět, kdo je ten dobrotivý mecenáš.“

„Proč byste nemohl?“ poopravila dolní křivku rtů. „Můžete. Vy to dokonce musíte vědět!“

Klouček na Blanku natvrdle pohlédl.

„A pročpak?“

„Netvařte se tak nechápavě. Vždyť na to oblečení do Francie mi přispějete vy sám. Prakticky vzato mi je pěkně celé zaplatíte. Neříkejte, že jste to netušil.“

Chraplavě se zasmál. Na čele, pokračujícím do dlouhých koutů, se zaleskly kapky potu.

„To jsou mi ale podivné žerty,“ řekl nejistě. „Kde bych ty peníze sebral?“

„Sáhnete pod matraci. Nebo zaskočíte do spořitelny, co já vím. Každopádně na tom nejste špatně.“

„Myslíte?“

„Nemyslím, vím. Naprosto bezpečně.“

„A proč bych to dělal?“

„Asi mě trochu podceňujete. Nejsem tak nevšímavá, abych nepoznala, že cenové podklady pro pézetku jsou tu a tam v rozporu se skutečností. A že zařizujete technické úpravy a předělávky, které se nakonec ve fakturách vůbec neobjeví. Jistě mi nechcete namluvit, že to děláte z dobroty srdce. Je mi jasné, že za to dostáváte přiměřenou protihodnotu. U některých případů vím dokonce kolik a jakou.“ Šlehl po ní číhavým pohledem.

„Měla byste být opatrnější na to, co říkáte,“ zavrčel. „Myslet si koneckonců můžete, co vám libo. Ale neměla byste to vyslovovat nahlas, nemůžete to totiž dokázat.“

„To byste se divil,“ roztomile se usmála a uložila do kabelky kosmetické propriety. „Ty cenové podklady jsou archivované v pézetkách. Stačí, aby se našel zasvěcený člověk, který poradí co a kde hledat a s čím to porovnat – s těmi a těmi dílenskými výkresy, třeba. Ale nebudeme tady ztrácet čas. Já vám při práci asistovala, i když jsem nevěděla, že jde o trestnou činnost. Nemyslíte, že bych si zasloužila malinký podíl? Třeba takových pětadvacet tisíc. Co tomu říkáte? To je přece fér nabídka!“

Kancelář se ponořila do ticha. Jen odkudsi zdálky zněl klapot psacího stroje a z ulice doléhal rachot pneumatického kladiva.

Klouček si hřbetem ruky setřel z čela pot.

„Krátce a dobře – chcete mě vydírat!“

„Prosím vás,“ pohodila rozmarně hlavou, „kam chodíte na takové ošklivé výrazy. Vy, takový hodný člověk, který mi pomohl k výhodné výměně bytu!“ Vstala a před zrcadlem si přičísla vlasy. „Ne, chci jen svou odměnu. Vždyť jsem vám svým způsobem pomáhala. Například tím, že jsem příslušné pány bavila a naladila, takže byli potom přístupnější kompromisům a také velkorysejší. Umíte si představit, co by na mém místě chtěla jiná? Třeba by se nespokojila jenom s jednorázovým příspěvkem na šaty. Mohla by požadovat mnohem víc. To už nechám na vaší fantazii.“

Vedoucí odbytu se ztěžka zvedl ze židle a překřižoval místnost nervózními kroky. Najednou se zastavil za Jarskou a pozoroval dívčin obličej v zrcadle.

„Promluvme si rozumně, Blanko.“ začal smířlivě. „Podívejte, já nechci tvrdit, že mi nikdo z těch zákazníků nikdy nic nedal. Ale vždycky šlo jen o takovou společenskou pozornost. Nakonec – vždyť oni od nás taky dostávají dárky.“

„Já vím. Figurku Švejka a při velkém kšeftu lahvičku becherovky s dvěma pohárky. Ale vám strkají do kapsy hezky nadité obálky. Tak co bychom si vykládali a předstírali!“ Otočila se k němu a dotčeně potřásla hustou hřívou. „Vaše stanovisko mě překvapuje, pane Klouček. Je totiž nemorální. Už dávno jsem očekávala, že projevíte iniciativu a čas od času mi do kabelky strčíte nějakou tu maličkost. Když se ale nemáte k činu, tak se musím ozvat sama. Co je to pro vás pětadvacet tisíc. Pakatel!“

Šéf odbytu se nadechl k rozhořčené odpovědi. Potom rezignovaně mávl rukou.

„Nechám si to projít hlavou,“ zahučel a začal znovu dlouhými kroky rázovat místností.

„Mně je jedno, kudy si to necháte projít, ale během května ty peníze potřebuju.“ Schovala hřeben do kabelky a šla k věšáku. Oblékla si tříčtvrteční kožíšek. „Když už mluvíme o těch penězích, tak vám radím, abyste to s těmi auty nepřeháněl. Jestli přijedete k vrátnici s nějakým zvláštním bourákem, tak budou mít všichni velké oči a začnou pilně uvažovat, kde na to berete. Pamatujte si, že chytrý člověk nevystavuje své bohatství.“ Zavřela stůl a vzala dopisy. „Teď půjdu s poštou do podatelny, a když vám to nebude vadit, tak už se dneska nevrátím.“

„Pěkně jste se vybarvila, jen co je pravda!“ upřeně se na ni zahleděl, jako by ji dnes viděl poprvé.

„Řekla bych, že si nemáme co vyčítat,“ pozdravila pokývnutím hlavy a zaklapla za sebou dveře.

Mechanicky naslouchal, jak se její kroky vzdalují chodbou, a pak vyrazil na novou obchůzku po kanceláři. Ruce měl zaklesnuté za zády a svíral je tak pevně, až mu zbělely klouby.

Po obloze se valily olověné mraky a začínal se zvedat ostrý vítr, co nevidět se spustí déšť. Před zelenými kovovými vrátky zastavila škodovka. Vystoupil vysoký černovlasý muž a cestou k brance zdvihl oči k průčelí. Pohledem nejprve zabloudil k oknu v mansardě a pak se zastavil na nápisu VLASTA. Už nebylo k poznání, že písmeno L nedávno zedník opravil.

Vrata slabě zaskřípala, roleta garáže zarachotila, vůz vjel dovnitř a jeho motor zmlkl. Štěpán Zátka v chodbě domu pohladil jednu z jmenovek, vyšel do zvýšeného přízemí, svědomitě si očistil boty a odemkl dveře.

„Ahoj, Miládko!“

„Ahoj, Štěpáne.“ ozvalo se z kuchyně. „A dělej, hned ponesu na stůl.“

„Jen co si opláchnu ruce,“ zamířil rovnou do koupelny. „Na tom nápisu už ani není vidět, že se opravoval.“

„Není. No teď už je to vlastně jedno. Ale to si povíme až po jídle. Dáme si kávu a chvilku posedíme.“

Po večeři se Zátka rozvalil v křesle a využil svého nového privilegia. Manželka už nějaký čas neměla námitky proti tomu, aby kouřil v obývacím pokoji.

„Chci ti říct jednu věc a moc mi záleží na tom, aby to zůstalo jen mezi námi.“ Položila na stůl stříbrný tác a rozestavěla šálky z míšeňského porcelánu.

Zpozorněl. Tenhle kávový servis manželka používala jedině při mimořádných příležitostech. Co může mít za lubem?

„Samozřejmě, spolehni se,“ ujistil ji.

„Z hodnověrných míst jsem se dověděla, že chystaný územní plán Prahy počítá výhledově s výstavbou tady v okolí. Co bydlíme a všude okolo se postaví rozsáhlé sídliště, samý panelák a věžák. A taky hned školky, obchody, nová škola a kdovíco ještě. Konkrétně přes naši zahradu má vést čtyřproudová silnice. Takže to víš, naše vila to má spočítané. Tu tady stát nenechají.“

„Sídliště?“ Udiveně pohlédl na ženu. V duchu se pokusil bleskově zmapovat všechny následky a možnosti, které z toho plynou. Pokrčil rameny. „Ále, kdoví kdy k tomu dojde! Známe to. Času habaděj.“

Posadila se proti němu.

„Omyl. Musíme jednat hned, než bude ten územní plán schválený.“

„Prosím tě. Jestli za pět nebo deset let.“

„Máš pravdu, tak nahonem to nebude. Ale na tom nezáleží. Zatím o tom dohromady nikdo neví a časově se to ještě nerozhodlo, až se ale tahle zpráva roznese, dům ztratí na ceně. Pochopitelně – kdo by přeplácel nemovitost, která se bude za čas bourat. Ať už třeba za pět deset let. Vilu bychom pak s bídou prodali za odhadní cenu. Nanejvýš za tolik, kolik by za ni zaplatil stát.“

Zátka oklepal popel do broušeného popelníku s vyrytým monogramem. Jednou ho dostal od Milady k vánocům, ale moc ho neužil. Až v poslední době se manželka jaksi umoudřila.

„Zní to rozumně. Dneska jsou lidi po nemovitostech jako diví. Určitě by se za tu vilu dostalo hodně. Jistě několik set tisíc. Samozřejmě za předpokladu, že se to o tom novém sídlišti nějak předčasně neprovalí.“

„Proto musíme okamžitě něco podniknout. Ale to přeskakuji. Vlastně jsem chtěla začít z docela jiného konce,“ hodila do kávy kostku cukru a dlouho ji míchala, jako by teprve shledávala ta pravá slova. „Víš, já jsem v poslední době o nás dvou hodně uvažovala. Musím uznat, že jsem se k tobě nechovala vždycky úplně správně.“

„Prosím tě –,“ ruka s cigaretou se zastavila na půl cesty. „Nepřerušuj mě,“ zpříma se na muže zahleděla. „Problémy se nedají sprovodit ze světa tím, že o nich budeme mlčet. Mrzí mě, jak jsem s tebou někdy jednala. Přezíravě, poručnicky, jako bych byla něco víc než ty. Co s tím teď nadělám? Můžu se jen omluvit.“ Sklopila oči, jako by nemohla vydržet jeho užaslý pohled. „Dělala jsem to ze strachu, že bych tě mohla ztratit.“

Sklíčeně se podívala na manžela, ale ten přivřel oči a v myšlenkách horečně pátral po smyslu a významu toho překvapivě sebekritického vystoupení.

„Ještě bych chtěla něco dodat na vysvětlenou,“ pokračovala tichým hlasem. „Vem to jako polehčující okolnost. Před tebou jsem měla jen jednu skutečně vážnou známost.

Přinesla mi zklamání. Poznamenalo mě to víc, než jsem si přiznávala. Nechtěla bych nic takového prožít po druhé. V tom je snad kousek omluvy. I odpověď na otázku, proč jsem tě tak obklíčila a snažila se o to, abych tě měla jen pro sebe. A přesto – nebo snad právě proto – bych tě málem ztratila.“

S otazníkem v očích se zahleděla na manžela.

Odvrátil pohled a upřel oči do okna. Poryv větru zacloumal korunou rozkvetlé třešně a roznesl po trávníku obláček bílých lístků.

„Nebudeme o tom už nikdy hovořit,“ rozechvěle pokračovala. „Jak vidíš, uvažovala jsem o sobě, o nás dvou, o tom, co bychom mohli udělat, abychom celou situaci vyřešili. A najednou jsem se dověděla o tom sídlišti. A tak mi napadlo.“ Na okamžik se odmlčela a pak překotně vyhrkla. „Ale ber to, prosím tě, opravdu jen jako pouhý návrh. Nechci ti nic vnucovat. Třeba spolu dojdeme k jinému řešení. Nechtěla bych prosazovat něco, s čím bys nesouhlasil.“

„Co navrhuješ?“ suše se zeptal.

„Tuhle vilu musíme samozřejmě co nejdříve prodat. Dřív, než se zpráva o sídlišti roznese. Kupce bych měla.“

„Koho?“

„Asi se budeš divit. Klouček by ji koupil. A je ochotný zaplatit přesně tolik, kolik jsem čekala.“

„Vida, Klouček! Nikdy by mi nenapadlo, že si může takovou investici dovolit. Ale prosím, to je jeho věc.“ Zamáčkl v popelníku nedopalek. „A my? Zůstali bychom tu jako nájemníci?“

„To rozhodně ne. Už proto, že jakmile se Klouček dozví o sídlišti, bude se cítit poškozen a nebylo by s ním k vydržení. Kromě toho bych dříve nebo později zase ráda bydlela ve svém. Tedy v našem,“ honem se opravila. „I kdyby to bylo mimo Prahu. Například v Ostravě.“

Překvapeně zvedl obočí.

„Proč zrovna v Ostravě?“

„Můžeme jít kamkoliv jinam. Ale v Ostravě vím jak o bytě, tak o místu pro tebe. Dostala jsem tip na člověka, který se chce stůj co stůj dostat do Prahy. Předpokládám, že by si s námi ochotně vyměnil byt a během času bychom se propracovali ke koupi nějakého domku nebo vilky.“

„Co je to za člověka?“

„Nějaký hornický důchodce, který má v Praze děti.“

„Pokračuj!“

„Samozřejmě není snadné se naráz rozhodnout k odchodu z Prahy. Narodili jsme se tady, dlouho tu žijeme a zvykli jsme si. Ale na druhé straně Praha jistě není jediné místo, kde se dá dobře žít. Věřím, že bychom mohli být v Ostravě spokojení. Už proto,“ ztlumila hlas a opatrně volila slova, „že by se tím stěhováním jaksi automaticky a bez trapných scén zpřetrhala – no, řekněme nežádoucí pouta.“

Zátka se znovu zahleděl na květy obsypanou korunu třešně. Cítil, že mu rázem stoupl krevní tlak. Začínal chápat hlavní obrysy Miladina plánu. Je ochotna zapomenout na jeho dobrodružství s Blankou. Ovšem jen za cenu, že mezi ním a nájemnicí z mansardy bude napříště ležet tři sta nebo kolik kilometrů. Asi si neuvědomuje, že je to dvousečná zbraň. Kdyby jí rozumně využil, mohla by i jemu přinést určité výhody.

„A jak si to představuješ se zaměstnáním?“ zeptal se po chvíli.

„Se mnou je to jednoduché. Učila bych v Ostravě, stejně jako tady.“

„Uvolnila by tě škola?“

„Jako manželka bych tě následovala do nového místa pobytu, takže bych měla právo na výpověď s normální lhůtou. Tuším, že v mých letech dvouměsíční.“

„A pokud jde o mě?“

„To mi samozřejmě dělalo dost starostí. Václav, tedy ředitel Zelenka, se nedávno dověděl, že ostravské mlékárny hledají vhodného kandidáta na místo náměstka. Někdo jim odchází do důchodu. Byl by ochoten tě pro ně uvolnit. To znamená, že bys mohl nastoupit do úplně stejné funkce jako tady. Zelenka by tě pochopitelně doporučil a projednal to s nimi. Jsou to jeho dobří známí.“

„Úplně stejné to není, ale na tom nezáleží. Spíš zauvažuj o tom bytě. Myslíš, že si zvykneš na bydlení v paneláku?“

„Také bych si zvykla, kdybys v něm chtěl zůstat. Ale je tu ta druhá možnost. Něco bychom koupili, spíš někde směrem k Beskydům, a opět bydleli ve svém. Jenomže něco menšího, bez nájemníků.“ Na okamžik mlčky vyčkávala. Pak se předklonila a dychtivě se zeptala: „Co tomu všemu říkáš, Štěpáne? Zkusíme to? Začneme znovu?“

Vstal, zapálil si další cigaretu, pomalu přistoupil k oknu, rozhrnul záclonu a zadíval se ven.

Jarní vítr stále ještě hnal po obloze šedočerná mračna, z koruny třešně dál pršely bílé lístky.

Obrátil se k manželce a rty se mu zvlnily do neutrálního úsměvu. Vyfoukl sloupec kouře a zlehka pokrčil rameny. „Nakonec proč ne? Zkusit to můžeme.“

Zelenka vypnul motor a zatáhl ruční brzdu. Pohodil hlavou k prázdné navigaci.

„Tady si můžeme v klidu promluvit. Není tu ani noha.“ Zátková vystoupila a počkala, až zamkne vůz. Sestoupili po schodech na dlážděné nábřeží a pomalým krokem se vydali podle vody. Racek kolem nich zakroužil, ale když se přesvědčil, že tady mu pamlsek nekyne, zamířil opět k mostu.

„Abych pravdu řekl, trochu mě překvapilo, že Štěpán nic nenamítal.“ Vyklepal z krabičky cigaretu a v chůzi si zapálil.

„Mě taky. Zvlášť proto, že se ani moc nerozmýšlel.“

„Jenže takový životní krok si člověk musí dobře uvážit. Jak si tu náhlou ochotu vysvětluješ?“

„Nechtěla bych si to malovat příliš na růžovo, ale měla jsem dojem, že mu svým způsobem spadl kámen ze srdce.“

„Domníváš se, že už ho to děvče přestalo bavit?“

„Doufám. Nakonec není malý kluk, ale člověk s určitou odpovědností. Musí vědět, že se zapletl do problematického vztahu naprosto bez šancí. A on prostě nemá tu povahu, aby jí řekl: No, má milá, tak jsme se hezky pobavili, v nejlepším bychom měli přestat a každý jít svou vlastní cestou. Jsem si jistá, že by něco takového nedokázal.“ Pobaveně se pousmála. „Připomíná mi typ chorobně zdvořilého a ohleduplného člověka, co raději ženu zabije, než aby jí řekl, že už s ní nechce žít.“

„Naštěstí je Štěpán příliš nerozhodný, než aby na někoho ve zlém vztáhl ruku. Chtěl by to mít předem odklepnuté shora.“ Zelenka počkal, až je mine skupinka dětí. „A co jinak? Máš všechno zařízené?“

„Vcelku ano. V práci jsem dala výpověď s odvoláním na zákoník práce. Když viděli, že není vyhnutí, tak mi ji vrátili a rozvázali se mnou pracovní poměr dohodou. Vyšlo to přesně tak, jak jsi předpověděl.“

„A vila?“

„Kupní smlouva je podepsaná a už taky zaregistrovaná. Klouček zaplatil odhadní cenu a zbytek mi dal v hotovosti z ruky do ruky, mezi čtyřma očima. Nikdy předtím jsem neměla pohromadě tolik peněz.“

„S výměnou bytu všechno klaplo?“

„Zajela jsem do Ostravy a navštívila toho pana Římana. Má tři pokoje a kuchyň v prvním patře. Ten byt není velký, jako v každé novostavbě, ale na přechodnou dobu nám bohatě postačí.“

„A jak on se na to dívá?“

„Ten Říman? Je spokojen. Byt si prohlédl a souhlasil s výměnou. Žádost jsme podali tady v Praze, obvodní národní výbor to mezitím vyřídil a poslal do Ostravy. Zrovna včera Říman telefonoval, že u nich už to taky schválili. V pondělí by měl přijít výměr, dekret, či co to vlastně je.“

„Je něco nového s tou nemovitostí u Ostravy?“

„Zatím ne. To bude ještě nějaký čas trvat. Možná rok nebo dva. Ale na tom už tolik nezáleží. Hlavně když budeme pryč odtud.

Víš, je to k zbláznění, když pomyslím na to, že ta ženská se mi v duchu vysmívá, že v mém vlastním domě, pod mojí střechou…“ kysele svěsila koutky úst. „Nechci o tom zase začínat.“

„Nemysli na to. Nemá to smysl,“ mávl rukou. „Takže jinak jsi vcelku spokojená?“

„Já ano.“ Zastavila se a pátravě se zahleděla do tváře svého společníka. „Ale ty z toho velkou radost nemáš, viď?“

„To víš, že mi není nadvakrát,“ kývl k loďce, jež ležela na navigaci, a posadil se na její lavičku. „Zvykl jsem si, že tě občas vidím a že si spolu můžeme pohovořit. Bude mi to chybět.“

„Dnes není z Prahy do Ostravy tak daleko jako dřív,“ posadila se vedle něho. „Autem je to cesta na pár hodin. Letadlem jsi tam ještě dřív. Nebo já tady v Praze.“

Vzal ji za ruku a lehce stiskl.

„Přesto to pro mě nebude snadné,“ řekl ztěžka. Pak zavrtěl hlavou, jako by chtěl zahnat sentimentální myšlenky. „A co Jarská?“ otočil list.

„V posledních týdnech jsem s ní nemluvila. Raději se jí vyhýbám. Ale Klouček se tuhle zmínil, že jede s Čedokem do Francie. Náhodou v týž den, kdy se budeme stěhovat. V neděli druhého července.“

„Tím lépe. V cestovní horečce člověk nemá pomyšlení na scény a schválnosti. Až se Jarská vrátí, Štěpán už bude daleko a celý ten románek skončí přirozenou cestou. Jako mnoho jiných zajde na vzdálenost a nedostatek příležitosti. A čas nakonec zahojí všechny rány.“

„Myslíš, že opravdu všechny?“

„Její rány určitě.“

„A naše?“ zeptala se tiše.

„Nemluvme o tom,“ znovu jí stiskl ruku. Ztěžka polkl a chraplavě se zeptal: „Zavoláš mi po příjezdu do Ostravy?“

„Samozřejmě. Vyjedeme někdy ráno nebo dopoledne. Brnknu ti hned z hotelu.“

„Proč z hotelu?“

„První noc budeme spát v Centrálu. Teprve v pondělí nám v bytě vyloží nábytek.“

„Dobře. Budu celé nedělní odpoledne čekat doma na zavolání.“

Oba vstali a vraceli se po dlážděném nábřeží zpět. Zelenka kráčel pomalu, šouravě, jako by za poslední týdny o mnoho let zestárl.

Párek racků kolem nich zakroužil, ale s nepořízenou se opět vrátil k mostu.

Za oknem nevelké víkendové chaty se tetelil horký červnový vzduch. Zdola od Berounky sem pronikalo vřeštění dětí, které užívaly hezkého dne a dováděly u vody. Blanka se protáhla a posadila na širokém lůžku, sbitém z modřínových prkének a vystlaném molitanovou matrací a květovaným ložním prádlem.

„Štěpáne, prosím tě, otevři dveře, je tu k zalknutí. Určitě přijde bouřka.“

Sáhl po trenýrkách, oblékl si je a loudal se ke dveřím.

„Ale kdyby šel někdo kolem…“

„Tak co! Stejně se už obléknu. Ty máš pořád starostí! Nebo se bojíš, že by tě někdo zahlédl a vyzradil to milostpaní? Jak bys jí to vysvětlil? Cos dělal ve vypůjčené chatě, Štěpáne?“ posměšně napodobila intonaci Milady Zátkové. „S kým jsi tam byl?“

Otevřel dveře a pozorně obhlédl okolí.

„Už jsem ti řekl…“ začal něco vysvětlovat.

„Právě, že jen řekl,“ natáhla se na židli pro prádlo. „Se skutky je to jaksi slabší. Například s žádostí o rozvod.“

„Kolikrát jsem ti to vysvětloval!“ řekl unaveně. „Druhého července se stěhujeme do Ostravy. Když žádost podám tady, tak soud prohlásí, že není místně příslušný. A celá ta procedura se o měsíc nebo dva protáhne. To je přece jasné!“

„Ty máš na všechno tucet vysvětlení,“ odbyla ho a začala se oblékat. „Měl ses stát advokátem.“

„Ekonomický náměstek je také něco na způsob advokáta, jenže má jen jednoho klienta. Tedy podnik. A veletucet odpůrců.“

„A teď vážně – kdy tu žádost podáš?“

Vrátil se ode dveří a sáhl po košili.

„Hned uprostřed prvního červencového týdne na ten soud zajdu.“

„Proč až uprostřed?“ nasoukala se do těsných džínsů.

„Protože pak bude mít Milada za sebou kroky, které se už nedají odvolat.“

„Nemluv v hádankách. Jaké kroky?“

„Na stole bude mít podepsanou pracovní smlouvu, podle níž bude povinna začátkem září nastoupit na kterési ostravské škole. A tady do pražského bytu se mezitím nastěhuje ten hornický důchodce z Poruby. Na tom už Milada nic nezmění.“

Všimla si utrápeného Zátkova obličeje. Vystoupila na špičky a políbila ho.

„Trochu jsem si na tebe vyjela, viď! Ale nediv se, už jsem z toho nervózní. Někdy mám dojem, že jsi nerozhodný měkkota, který se nedovede rozhoupat k činu. Slaboch, co posedává na dvou židlích. Ale pak si zase uvědomím, že ti křivdím, protože ty jistě víš, co děláš. Prostě lítám od zdi ke zdi. A taky žárlím.“

„Neměl bych spíš žárlit já?“

„Podívejme se! A proč ty?“

„Protože dodnes nevím, kdo ti na ten zájezd do Francie a na to všechno přidal. A sama jsi připustila, že korespondentky nejsou u vás ve Strojírnách tak dobře placené, aby mohly o dovolené cestovat po Evropě.“

Natáhla si tričko s emblémem nějaké univerzity a pobaveně se zasmála.

„Tak tohle ti vrtá hlavou? Mohl ses už dávno zeptat, já před tebou nemám tajnosti. Na ten zájezd mi skutečně přispěl jeden muž. Ale z jiného důvodu, než si myslíš.“

„A z jakého dalšího důvodu se hezkým ženám dávají takové nákladné prezenty?“

„Například i proto, aby mlčely o tom, co viděly a slyšely. Jak vidíš, v těchto případech vůbec nezáleží na jejich vzhledu, ale spíš na všímavosti.“ Přitiskla se k Zátkovi a políbila ho. „Takže můžeš být úplně klidný.“

Držel ji kolem pasu, ale upíral pohled přes její hlavu kamsi do neurčita, jako by si její slova promítal do zcela jiných životních situací.

Navečer Zátka zabočil do Polní ulice a zastavil před zelenou brankou. Vystoupil, rozevřel vrata a vytáhl roletu garáže. Jak se vracel k vozu, zaslechl svěží hlas:

„Dobrý den, pane inženýre!“

S úsměvem pokynul Yvetě Kloučkové. Takhle asi vypadala Milada, když s ní strýček Václav chodíval po Praze na zmrzlinu a do kina. Uplynula léta a dítě se změnilo v ženu. Co všechno se asi tady v té vile odehrálo?

Zapadající slunce vrhlo Zátkův stín na průčelí domu. Roleta garáže zarachotila.

Rozhlédl se kolem. Očima těkal mezi skalkou s nafialovělými bergéniemi, skupinou důstojných, takřka smutečních tújí, už zvetšelou kolnou na uhlí a fasádou, za níž se potýkal se dvěma naléhavými ultimáty.

Vyhovět ale mohl jen jednomu.

První den na novém pracovišti nezačal pro Ambrože právě povzbudivě. Samozřejmě chtěl udělat dojem na nové kolegy a ovšem hlavně na spolupracovnice. Vzal si šedý oblek s jemným modrým proužkem, tedy zlatý hřeb svého šatníku, k tomu decentní kravatu a úplně nové, vzorně vyleštěné polobotky. Teď se ovšem ukázalo, že se měl raději navléct do ošoupaných texasek a natáhnout si důkladné holinky.

Ještě jednou nešťastně přeměřil všechen ten marast, který se rozprostíral kolem, a pak rezignovaně šlápl do mazlavého žlutohnědého bláta, jež bagr navršil po obou stranách výkopu. Na kluzkém terénu zavrávoral, instinktivně rozpažil ruce, aby nabyl rovnováhy, a opatrně balancoval k okraji prohlubně. Tam se zastavil a podíval se dolů.

Takhle si svůj první případ v novém služebním zařazení nepředstavoval. Na dně výkopu ležela kostra. Lidská kostra. Prázdné oční důlky se upíraly kamsi k sytě modré obloze, po níž se tu a tam honily cáry bílých mráčků. V hlíně se rýsovala jedna ruka, několik žeber, část pánevní kosti a koleno. Zbývající partie kostry byly ještě zakryty nánosem hlíny.

Svislá boční stěna odhalovala posloupnost půdních vrstev. Pozůstatky neznámého člověka donedávna odpočívaly pod zhruba metrovou vrstvou jílu, proloženou ojedinělými kameny. Nad ní ležela pokrývka z úrodné prsti, protkaná zetlelými kořínky, pak koberec z upěchovaného štěrku a konečně tenká vrstvička popraskaného betonu. Nejhořejší vrstvu jílu zřejmě nahrnulo rýpadlo při hloubení vodovodní či jaké vlastně rýhy.

Poručík si ty pozůstatky v jámě přeměřil dost ustaraně. Chvíli hýčkal myšlenku, že ten mrtvý tu odpočívá řekněme od dob Přemyslovců, nebo že padl za třicetileté války. Dobře však věděl, že existuje mnohem pravděpodobnější eventualita, a to pomyšlení v něm vyvolalo zvláštní chvilkový smutek. Obratem ho však vystřídal pocit, že tady na něho čeká dobrodružství, o kterém sníval jako kluk. Vyklube se z toho zajímavý případ a on, Ambrož, tomu všemu přijde na kloub.

Dlouhou minutu zíral do jámy, pak mávl na technika, že se může dát ve výkopu do práce a čvachtavými kroky se vypravil k nevelké skupince stavbařů pokuřujících u rýpadla. Z hloučku se oddělili nadpraporčík z místního oddělení a čtyřicátník v zabláceném pracovním plášti.

„Já jsem doktor Vondra.“

„Poručík Ambrož. Těší mě.“

„Děláme tu archeologický průzkum,“ vysvětlil člověk v plášti. „Hned tady vedle,“ ukázal kamsi stranou. „A tak nás chlapci ze stavby zavolali. Víte, ono není vyloučeno, že by se tu skutečně mohlo něco pozoruhodného najít. Už před takovou tisícovkou let tudy vedla zemská stezka,“ pohodil hlavou k jihovýchodu. Pak se podíval k výkopu, kolem něhož se točil technik s fotoaparátem, a zavrtěl hlavou. „Jenže takové kosterní nálezy nepatří do naší branže.“

„Ne?“ vpadl mu Ambrož dychtivě do řeči.

„Ta kostra neleží pod zemí dost dlouho, aby byla z hlediska archeologie zajímavá.“

„A kdy byl podle vás ten člověk pochován?“

Archeolog skepticky pokrčil rameny.

„Nejsem zrovna odborník na kosterní nálezy. Vyznám se spíš ve staré keramice.“ Zamyšleně si přejel prsty po strnisku na bradě. „Ale hádal bych, že ten nebožtík není pod zemí dlouho. Řekněme takových deset dvacet let. Nanejvýš třicet. Ale jak říkám, nejsem expert na kostry, musíte počkat, co vám řeknou odborníci.“

„Poslyšte, doktore, nemohl by to být hrob třeba z druhé světové války?“ Ambrož se rozhlédl po staveništi. „Tuším, že v posledních dnech války někde tudy táhli esesáci od Benešova na Prahu. A dost se tu střílelo.“

„Hrob z války? To se mi nezdá,“ archeolog přivřel oči, jako by se přehraboval ve vzpomínkách. „Jednak ti esesáci jeli do Prahy hlavně po benešovské silnici,“ kývl hlavou k západu. „A potom – ve válečných hrobech se obyčejně najdou helmy, kovové přezky z opasků, knoflíky z uniforem, plechové haknkrajcy a někdy i zbraně nebo alespoň munice. Ale tady jsem nic podobného neviděl.“

„Ale nehýbal jste tam s ničím.“

„Ne, to rozhodně ne. Kostry jsem se ani nedotkl. Proč taky? Stačilo se podívat.“

„Tak vám zatím děkuji,“ poručík se snažil nedat najevo zklamání, ale z očí mu nezářilo mnoho optimismu a duševní pohody. Kdyby kostra ležela ve výkopu už od konce druhé světové války, dal by se případ poměrně snadno úspěšně uzavřít. Jestliže se však ukáže, že pozůstatky nesou pozdější datum, nastanou komplikace, protože bude třeba vyjasnit, či jsou a jak se tam dostaly. No a to se teda pěkně zapotí, aby se mu podařilo jaksepatří se blýsknout. Zahnal nepříjemné myšlenky a obrátil se na nadpraporčíka z místního oddělení. „Je tu nějaký stavbyvedoucí nebo mistr?“

Muž v uniformě kývl na chlapíka v bílé helmici, rozhalené bundě a v křiklavě kostkované košili.

„To je inženýr Lelek, který to tu má na starosti.“

„Těší mě,“ stavbař se s poručíkem pozdravil.

„Děláte tu už dlouho?“ začal Ambrož.

„Prakticky od začátku. Tím myslím od samého zahájení prací na demolicích a na inženýrských sítích.“

„To znamená?“

„No, od kdy…“ okamžik uvažoval. „Od předloňského jara. Nějak od března.“

„Takže to tu kolem trochu znáte.“

„Trochu jistě.“

„Mohl byste mi říct, co tady bylo původně?“ Ambrož se několika kroky přebrodil na panelovou vozovku a podíval se na své polobotky. Černá barva se pod vrstvou syté žlutohnědé polevy úplně ztratila. „Myslím tam, co je ta díra.“

„Ten výkop,“ opravil ho inženýr. Vytáhl z kapsy pomačkaný stavební výkres, roztáhl ho, pak opět přeložil a po chvilce hledání odněkud vylovil kuličkovou tužku.

Ambrož se zahleděl na plán.

„Tohle je původní Polní ulice,“ inženýrova tužka přejela po výkresu. „Spíš lepší cesta mezi několika parcelami než opravdová silnice.“ Zakroužkoval malý čtvereček. „Tady stála nemovitost s popisným číslem sto jedenáct. Řadové číslo nevím, ale tuším, že to byla dvojka. Taková vila z dvacátých, možná z třicátých let, jmenovala se Vlasta, vpředu cesta a u ní garáž, kolem slušně velká zahrada ohraničená plotem. Měli tu i jakousi kolnu, zřejmě na uhlí nebo na nějaké haraburdí.“ Inženýr nakreslil na plán drobounký křížek. „Někde tady. Právě tam, kde jsme našli tu kostru.“

Poručík porovnal plán s okolím, ale podobnost veškerá žádná. Někdejší Polní ulici křižovaly základy čtyřproudové vozovky, lemované výkopy pro vodovod, kanalizaci nebo snad teplovod – těžko říct. O kus dál se rozkládaly všelijaké baráky a plechové boudy, patrně kanceláře, dílny a skladiště stavebního podniku. A na obzoru se už k obloze vypínaly siluety osmipatrových a dvanáctipatrových panelových domů.

„Říkáte kolna. Nová nebo stará?“

„Jak se to vezme,“ inženýr opět složil pomačkaný plán a zastrčil ho do kapsy. „Chtěli jsme si z ní vzít materiál na vytyčovací kolíky, ale nešlo to. Docela už ztrouchnivěla. Hodila se leda tak na podpal. Musela tu stát už od předválečných let. Možná tak dlouho, jako vila.“

„A nevíte, komu ta nemovitost patřila a kdo v ní bydlel?“

„Jednou jsem snad viděl majitele. Totiž… myslím, že to byl on. Přišel se podívat, jak jsme dům odstřelovali. Už starší pán, trochu při těle. No a tvářil se, jako by ten den snídal utrejch. Ale jméno vám neřeknu. Musíte se obrátit na investora, který nemovitost vykupoval. Tedy na národní výbor.“

„To by asi bylo všechno,“ poručík marně uvažoval, na co by se ještě mohl zeptat. „Pokud jde o ten plán – můžete mi ho půjčit? Nechám si ho oxeroxovat a zítra ho vrátím.“

„Klidně si ho nechte,“ inženýr se prošacoval a podal poručíkovi pomačkanou mapu. „Vezmu si jiný. Máme jich tu dost.“

Ambrož se rozloučil se stavbyvedoucím a zahleděl se k výkopu, v němž teď úřadovali technik s lékařem. Asi vypadal dost sklíčeně, protože nadpraporčík z místního oddělení k němu zdvihl tázavý pohled.

„Copak?“

„Vlastně nic. Jen že se obávám nejhoršího.“

„Nejhoršího? Čeho a proč?“

Poručík studoval darovaný plán. Jeho zamračené oči se zastavily na křížku vedle vily Vlasta.

„Dovedl bych docela dobře pochopit, že si někdo postavil v koutě zahrady kolnu na uhlí, aniž by věděl, že je pod ní hrob. Potíž je v tom, že se to odehrálo přesně naopak.“

„Vy myslíte–“ nadpraporčík se ohlédl k výkopu.

„Slyšel jste přece – kůlna stála dřív, než vykopali hrob. Ten dřevník, nebo co to bylo, pochází z předválečných let, kdežto pozůstatky toho člověka tu neodpočívají déle než deset až třicet roků. A teď mi řekněte – kdo by koho pohřbíval v kůlně pod harampádím? A jaké by k tomu asi musel mít důvody?“

„O jednom pádném důvodu bych věděl,“ nadpraporčík se rozhlédl, zda někdo není na doslech, a spiklenecky ztlumil hlas. „Kdyby se někdo chtěl zbavit mrtvoly a obstarat to beze svědků.“

„A to mi právě dělá starosti,“ Ambrož několikrát zadupal, aby z polobotek setřásl nalepené bláto, ale moc to nepomohlo. Naopak měl dojem, že žlutohnědý jíl mu začíná vzlínat po kalhotách, o ponožkách ani nemluvě. Ty aby snad rovnou zahodil. „Náhodou – vy o majiteli vily nebo o lidech, co tu bydleli, nevíte nic bližšího?“

„To tedy ne. Místní oddělení je tu teprve pár měsíců. Zřídili ho kvůli sídlišti,“ hodil očima k paneláky vroubenému obzoru. „Musíte se obrátit na obvod. Tam vám najdou všechno, co potřebujete. A třeba i někoho, kdo to tady znal.“

Z výkopu se mezitím vyškrabal soudní lékař. Svlékl gumové rukavice, roztrhl malý sáček a utřel si ruce navoněným papírovým kapesníčkem. Poručík mu vykročil vstříc. Na bláto se už neohlížel, dospěl k názoru, že víc se zaneřádit nemůže. Pozdravil doktora a představil se.

„Doktor Grund,“ zavalitý lékař na Ambrože nevlídně pohlédl, jako by ten výlet do terénu a tělocvik v kluzkém výkopu měl na svědomí on. „A že vás neznám?“

„Tohle dělám teprve ode dneška,“ poručík nejistě přešlápl v čvachtanici. „Předtím jsem pracoval na hospodářské kriminálce. Ale protože Hošek a Fábera šli do důchodu…“

„Tak vám přeju dobré pořízení,“ lékař zmuchlal papírový kapesníček a zahodil ho.

„Děkuju. A jinak?“

„No, moc vám toho neřeknu. Ale něco přece,“ vykročili po panelové cestě k doktorově škodovce. „Je to kostra ženy. Byla dobrých sto šedesát centimetrů vysoká. Zemřela v takových–“ lékař se zastavil a přemítavě sešpulil rty, „řekněme v takových pětadvaceti až pětatřiceti letech věku. Po příslušných měřeních to možná trochu upřesním.“

„Rozumím. A kdy nastala smrt?“

„Asi tak před deseti až patnácti léty.“ Lékař vydoloval krabičku spart, pomalu si zapálil a hleděl za obláčkem kouře. „Zemřela na frakturu lebeční kosti, jež byla způsobena na temeni hlavy nepříliš ostrým předmětem.“ Opět vykročil k vozu. „To všechno je ovšem jen předběžný odhad. Abych tak řekl – bez záruky. Kostra musí na soudní pitvu, totiž na ohledání. Pak dostanete podrobnou zprávu.“

Ambrož si ztěžka povzdechl. Nic lepšího a horšího si zároveň nemohl přát: deset až patnáct let staré pozůstatky a ještě k tomu s ránou v hlavě. Cítil, jak mu rozčilením poskakuje ohryzek.

„Promiňte, doktore, třeba se ptám hloupě – ale opravdu nemůže jít o mrtvého… totiž o mrtvolu z války?“

Lékař odemkl vůz, otevřel dvířka a s lehkou ironií se na poručíka ohlédl.

„Pokud se pamatuji, tak před deseti až patnácti léty tu žádná válka nebyla. Leda snad válka nervů. To když národní výbor vykupoval tady ty pozemky.“

Ambrož nešťastně rozhodil rukama.

„Abyste rozuměl, doktore – to vypadá na bůhví kolik let starou vraždu, nikdo už nic neví, svědci možná zemřeli, ostatní mají sklerózu a na nic se nepamatují – po těch letech ani není divu – a pro mě je to první případ na novém pracovišti.“

„To vás lituju, poručíku. Ale proč myslíte hned na vraždu? Copak nejsou jiné možnosti? Člověk si může hlavu rozbít všelijak. Uklouzne na chodníku, vstupuje do bytu a zakopne o práh, ujedou mu nohy na parketách a padne hlavou na roh stolu…“

„To máte pravdu, doktore. A manželka ho natotata ještě večer pohřbí v kůlně na zahradě,“ oplatil mu ironii.

Lékař se na poručíka dotčeně podíval, vecpal se za volant, chladným kývnutím pozdravil a nastartoval. Škodovka zmizela směrem k centru.

Ambrož se vrátil k výkopu. Technik už měl kořist rozdělenou do igelitových sáčků.

„Našel jste něco?“ zeptal se poručík.

„Nějaký materiál pro laboratoř bych měl. Podle všeho byla pohřbena v šatech a ve střevících s vysokými podpatky – přesně řečeno v jednom střevíci. A i ten ležel jaksi stranou. Po druhém jako by se země slehla.“

„Že by ji tam někdo uložil s jednou botou? Divné. Proč by to dělal?“

„Nevím. Třeba jsem zbytky druhého střevíce nenašel. Mohla ho také odhodit lžíce bagru.“ Technik se poradil se svými poznámkami. „Dno příkopu leží stopětašedesát centimetrů pod původním povrchem terénu. Mrtvá byla zasypána toutéž zeminou, která byla vyhrabána při kopání hrobu. Přimíchalo se do ní jen pár kousků uhlí, koksu a několik úlomků betonu.“

„To by potvrzovalo, že ji někdo zakopal přímo pod tou kůlnou, co tu stála.“

„V laboratoři to ověříme přesně,“ slíbil technik. „Vzal jsem vzorky betonu z povrchu a úlomky, které jsme našli bezprostředně u kostry. Porovnáme je a budeme chytřejší.“

„A co máte tady?“ Ambrož ukázal na jeden sáček.

Technik do něj sáhl pro beztvarý předmět. Teprve pozorný pohled ukázal, že jde o dámské náramkové hodinky, už notně zašlé a obalené jílem.

„Měla je na levé ruce. Kožený pásek se už docela rozpadl. Značku se určitě podaří rozeznat, možná i výrobní číslo. Pak je tu ještě jedna drobnost,“ technik pinzetou vylovil ze sáčku prsten se zeleným kamenem. „Vidíte, že zlato opravdu vydrží všechno. Ten kámen je patrně opravdový smaragd. Je to těžký prsten, musel přijít na slušné peníze.

Ale tady je jaksi zdeformovaný, asi tak, jako by ho někdo zmáčkl kleštěmi nebo nějakým podobným nástrojem. Snad ho chtěl lupič stáhnout oběti z prstu a nepodařilo se mu to.“

„Kde měla ten prsten?“

„Na malíčku levé ruky.“

„Dost zvláštní – na malíčku.“

Technik se vydal s prvními úlovky k autu. Ambrož pohlédl na kostru a sestoupil do jámy.

Lebka stále zírala očními důlky k modré obloze a spěchajícím mráčkům. Na temeni bylo dobře vidět poranění lebeční kosti – oválnou proláklinu s okraji prolomenými dovnitř.

Kdysi z těch prázdných důlků hleděly do světa oči. Snad hnědé, snad modré, možná šedé nebo černé. Viděly i případného vraha.

Dívaly se na něho důvěřivě nebo s podezřením? Co všechno se v nich asi tajilo? A je to nenávratně pryč. Zůstaly jen dva prázdné, mlčící otvory.

Ambrož si ztěžka povzdechl. Nic lepšího a horšího zároveň si nemohl přát: deset až patnáct let staré pozůstatky zadíval na své nové polobotky. Vypadaly, jako by je stáhl z nohou spícího vandráka.

Populární hudba z tranzistorového rádia v kabině rýpadla zmlkla. Ozvalo se zapípání a neosobní hlas ohlásil jedenáct hodin.

Po obědě Ambrož dorazil do kanceláře až o půl třetí. Hodil na stůl aktovku, svlékl plášť, otevřel skříň a pověsil ho na ramínko. Pak nahlédl spojovacími dveřmi do sousední místnosti.

„Už jsem tady. Trochu jsem se zdržel v evidenci pohřešovaných osob.“

„Něco pro vás mám,“ buclatá úřednice otevřela zásuvku psacího stolu a sáhla pro nějakou listinu. „Jo – a jmenuju se Helena.“

„Krásné jméno. Já jsem křestním jménem Svatopluk. Ale všichni mi stejně říkají Ambrož,“ posadil se na volnou židli.

„To je seznam všech osob, které byly v poválečných letech v tom domě přihlášeny. Nevěděla jsem, o jakou dobu vám jde, tak jsem pro jistotu opsala všechno.“

„Moc hodná. Hlavně mě zajímá období před deseti až patnácti léty.“

Helenin ukazovák se rozběhl po řádcích.

„Byly tam tři byty. První z nich ve zvýšeném přízemí. Bydlel tam nějaký Štěpán Zátka s manželkou Miladou. Před dvanácti léty se odstěhovali do Ostravy. Máte tu i jejich novou adresu.“ Prst poskočil na další řádky. „Místo nich se tam přihlásil Miroslav Říman a Jarmila Kimanová, podle věku jeho vnučka. On byl předtím hlášený v Ostravě, ona v Praze na Žižkově.“

„A ten druhý být?“

„Ten byl v prvním patře. Po celé období tam byl hlášen Ladislav Klouček s manželkou Vlastou a dcerou Yvetou.“

„Rozumím. A v posledním bytě určitě bydlela nějaká Jarská.“

„Opravdu? Jak to víte?“ Helena nečekala na odpověď a pokračovala: „V podkrovní garsoniéře bydlela Blanka Jarská a po ní Karla Vrabcová. Ke změně došlo,“ porovnala data, „také před dvanácti léty. Jenže později. Římanovi se přistěhovali začátkem července, kdežto Vrabcová až koncem října.“

„To by souhlasilo,“ poručík se natáhl pro seznam a červeným fixem podtrhl jméno Blanka Jarská. „Byl jsem na té evidenci nezvěstných. To byste nevěřila, co se ztrácí ženských.“

„Hlavně že jste našel tu pravou.“

Poručík si odskočil do vedlejší kanceláře a vrátil se s fasciklem listin.

„Nechal jsem si vyhledat všechny neobjasněné případy, hlášené před deseti až patnácti léty. Z nich jsem vybral ženy, které tehdy měly pětadvacet až pětatřicet let. Tím se výběr scvrkl na pouhé tři složky. První patřila sto sedmdesát šest centimetrů vysoké kadeřnici z Olomouce. Odjela k sestře do Brna a víc už ji nikdo nespatřil. Druhá složka je věnována sto padesát pět centimetrů vysoké dojičce odkudsi z okresu Stropkov. Šla sbírat maliny a už se nevrátila. Ty dvě nepřicházely v úvahu, už kvůli odlišné výšce. V třetích lejstrech se píše o sto šedesát čtyři centimetry vysoké ženě z Prahy, bytem v Polní ulici. Zkrátka o Blance Jarské. Bydlela právě v tom domě, u něhož se našla kostra.“

„Máte tedy polovinu práce za sebou.“

„Myslíte?“ poručík měl oči plné pochybností. „Zatím jen soudíme, že je to Jarská. Totožnost pozůstatků se ještě musí důkladně prověřit. Máme ten prsten, náramkové hodinky a střevíc. Třeba si někdo z jejího tehdejšího okolí vzpomene, jestli to u ní viděl. Ale i když se potvrdí, že je to Blanka Jarská, tak zbývá vysvětlit, proč a jak se ocitla pod zemí. A kdo se o to postaral. Po dvanácti letech to nebude zrovna snadné.“

„To jsou její papíry?“ úřednice ukázala pohledem na fascikl úředních listin.

Ambrož jí podal úvodní spis, na němž byla přilepena fotografie pohřešované. Helena si pozorně prohlédla tvář atraktivní tmavovlásky.

„Buď jí to udělal manžel, nebo milenec,“ prohlásila se skálopevnou jistotou.

„Co že jí udělal?“

„Zabil ji. Ona je z těch ženskejch, co si o to přímo koledujou. Nedá se žít ani s nimi, ani bez nich. To kvůli mně si manžel ani v předsíni nezuje boty,“ dodala rozmrzele a vrátila spis.

Ambrož se zmohl jen na němé přikývnutí. Jistota, s níž buclatá spolupracovnice vyhlásila svou verzi, mu vzala dech. Dech i kus sebevědomí. Udiveně potřásl kšticí, pobral lejstra a měl se k odchodu.

„Kdybyste něco potřeboval, tak řekněte,“ vybídla ho. „Já vám mezitím zjistím současné adresy sousedů z okolních domů.“

Poručík se vrátil ke svému stolu a zahloubal se do složky listin. Hned nahoře ležel předtištěný formulář o čtyřech stránkách s hlavičkou Oznámení o pohřešované osobě.

Bože, to je rubrik, zamumlal. Kdyby to lidi věděli, tak by se snad přestali ztrácet. Tak tedy. Věk pětadvacet let, to je v mezích rozpětí, které udal doktor Grund. Výška sto šedesát dva, to by taky ještě odpovídalo. Diference dvou centimetrů nic neznamená. Tam v jámě to lékař nemusel změřit přesně, anebo tu výšku někdo zapsal Jarské do papírů jen tak od oka. Známe přece, jak se to dělá. Ostatně při pohledu na takovou dívku člověk nemyslí ani tak na výšku. Oči měla modré… tak tedy modré, podívejme. Vlasy tmavě kaštanové, no, tomu napovídá už ta podobenka. Zvláštní znamení žádné.

Copak tu máme dále? Popis oděvu a prádla s uvedením jmenovek a firemních štítků – nic. Kdo by také mohl vědět, jaké zrovna na sobě měla prádlo? Předměty u sebe – nic. Byla již někdy pohřešována? Nebyla. Trpí tělesnou, duševní nebo pohlavní chorobou? Podle dostupných zjištění ne. Byla již někdy trestána? Ne. Jaké jsou rodinné poměry pohřešované osoby? Otec zemřel, matka Marie Voráčková, prodavačka v Jednotě, podruhé provdána za Josefa Voráčka, mechanizátora jednotného zemědělského družstva, oba bytem v Pravotíně. A ostatní rubriky už neříkají vůbec nic. Jen tady ta: Osobní oddělení Strojíren oznámilo, že pohřešovaná po dovolené nenastoupila do zaměstnání; marně ji týden sháněli v bytě, ptali se na ni i u sousedů a u její matky. Když to k ničemu nevedlo, tak podali oznámení.

Ambrož odstrčil fascikl a připravil si šálek. Nasypal do něj vrchovatou lžičku kávy a přidal kostku cukru. Ve vedlejší kanceláři postavil konvičku s vodou na obstarožní vařič. Pak se zahloubal do protokolů, které byly pořízeny při pátrání po zmizelé ženě.

Tak se podíváme, co nám řekne pan Klouček z prvního patra: „V neděli 2. července ve čtyři hodiny ráno jsem odjížděl s manželkou a dcerou na dovolenou do Bulharska na Zlaté písky. Jeli jsme mým vlastním osobním autem. Zda Jarská byla v té době doma, to nevím. Jmenovanou jsem viděl naposledy den předtím, tedy v sobotu, asi v sedm hodin večer, když šla vysypat do popelnice smetí. Popřáli jsme si příjemnou dovolenou, protože mi bylo známo, že Jarská v neděli odjíždí na nějaký zahraniční zájezd. Po návratu z dovolené jsem zjistil, že nenastoupila do zaměstnání. Pracujeme totiž ve stejném oddělení. Několikrát jsem na ni zvonil v bytě, ale nikdo neotvíral. Okna jejího bytu zůstávala zavřená a večer se v nich nesvítilo. Nejprve jsem tomu nepřikládal zvláštní význam a pomyslil si, že se na zájezdu zdržela. Ale po několika dnech jsem o svých poznatcích informoval nadřízené a dál jsem se o celou věc nestaral. Nevím o nikom, u koho by Jarská mohla pobývat.“

Výpověď paní Kloučkové v podstatě potvrzovala to, co uvedl její manžel, a nepřinášela nic nového. Ambrož ji odložil a sáhl po dalším protokolu.

„Tady máte tu kávu,“ Helena se objevila ve dveřích s Ambrožovým šálkem.

Poručík rozpačitě vstal.

„Měla jste křiknout, že už voda vře. Kávu náhodou vařit dovedu. Ovšem od vás bude určitě chutnat lépe,“ pokusil se o neobratnou poklonu. „Díky.“

Zamíchal si kávu a začetl se do výpovědi Štěpána Zátky z přízemního bytu. Protokol byl pořízen v Ostravě. Stálo v něm: „V neděli 2. července jsme s manželkou odjížděli do Ostravy, kam jsme se přestěhovali. Cestovali jsme vlastním vozem a vilu jsme opustili kolem desáté až jedenácté hodiny. Upřesnit to nemohu, nenapadlo mě sledovat čas. Nemohu také s jistotou říct, zda v okamžiku našeho odjezdu byla pohřešovaná v domě, ale domníval jsem se, že ano. Povšiml jsem si totiž, že okno v podkrovní garsoniéře je otevřené dokořán. Přesto jsem pro jistotu zamkl vchod do domu i branku v plotě. Kdy jsem viděl Jarskou naposledy, se nepamatuji. Domnívám se, že jsem ji zahlédl někdy během soboty, buď v okně jejího bytu, nebo na zahradě.“

Také paní Zátková usuzovala, že Jarská je doma. Pohřešovaná měla ve zvyku zavírat okno, když opouštěla byt, a to i tehdy, když odcházela na krátkou dobu. Tím spíše by je zavřela při odjezdu na dovolenou. Jarskou naposledy viděla na chodbě domu; nájemnice se patrně vracela ze zaměstnání. Letmo se pozdravily. Nikoho ze známých Jarské nezná a její zmizení si nedovede vysvětlit.

Ambrož odložil listinu a začetl se do výpovědi Miroslava Římana. Hornický důchodce uvedl: „Jarskou jsem osobně neznal, jenom jsem o ní slyšel jako o nájemnici z podkroví. Do vily v Polní ulici jsem se nastěhoval na základě výměny bytu se Štěpánem Zátkou a jeho manželkou Miladou. Do Prahy jsem přijel v pondělí 3. července, když jsem neděli strávil u příbuzných v Pardubicích. Asi v deset hodin jsem dorazil do Polní ulice. Branka v plotě a domovní dveře byly uzamčeny. Odemkl jsem klíči, které mi podle předchozí dohody zaslala paní Zátková. Pamatuji si naprosto přesně, že všechna okna vily byla zavřena, tedy i okno v garsoniéře. Prohlédl jsem si podrobně všechny přístupné prostory a zazvonil u bytů v prvním poschodí i v podkroví. Nikdo však neotvíral. Asi ve dvanáct hodin přijel stěhovací vůz s mým nábytkem.“

Ani paní Voráčková, matka pohřešované ženy, nemohla podat žádné vysvětlení nebo důležité informace. Svou dceru viděla naposledy v prosinci, kdy Blanka přijela na obvyklou vánoční návštěvu. K velikonocům poslala blahopřejnou pohlednici a v květnu krátký dopis, v němž sdělovala, že v létě pojede s Čedokem na turistický zájezd do Francie. V závěru svého psaní naznačovala, že se bude ještě letos vdávat. Jméno svého nastávajícího neuvedla.

Poslední z protokolů zachytil svědectví Květy Šolcové, úřednice ze Strojíren. „Jarskou jsem poznala už na střední ekonomické škole,“ uvedla Blančina kamarádka. „Shodou okolností jsme pak získaly místa v témže podniku, i když na různých pracovištích. Byly jsme přítelkyně, ale nepříliš důvěrné. Loni jsme spolu strávily týden dovolené v Maďarsku u Balatonského jezera. Letos si Blanka zaplatila zájezd do Francie, hlavně proto, aby se zdokonalila ve francouzštině. Věděla jsem, že má vážnou známost, ale nikdy o svém nápadníkovi nemluvila a neuvedla ani jeho jméno. Z jejích slov jsem vyrozuměla, že buď v létě, nebo na podzim se má vdávat. Pohřešovanou jsem naposledy viděla v pátek 30. června, a to v zaměstnání. Normálně se se mnou rozloučila. Nepozorovala jsem na ní ani depresi, ani vzrušení. V neděli 2. července dopoledne mi Jarská telefonovala do bytu a žádala mě, abych v pondělí zavolala její kolegyni Maříkové. Měla jsem jí tlumočit, že má zalévat v kanceláři květiny, protože současně odjíždí na dovolenou i nadřízený Jarské. To bylo naposledy, co jsem s ní mluvila.“

Fascikl obsahoval ještě řadu úředních sdělení. Tak například informace z Ostravy potvrzovala, že Zátkovi se v sedmnáct hodin padesát minut objevili v hotelu Central, kde měli objednaný pokoj. Při prohlídce garsoniéry v podkroví nebylo nalezeno nic pozoruhodného – leda snad vkladní knížka na jméno Blanka Jarská, na níž bylo pravidelnými vklady podnikového spoření nastřádáno přes čtrnáct tisíc korun – a ty tam také zůstaly.

Ambrož otevřel notýsek a naškrábal tam: Jarská – z čeho zaplatila cestu do Francie.

Vlastně šlo jen o zamýšlenou cestu, protože další úřední doklad potvrzoval, že pohřešovaná měla sice platný pas a výjezdní doložku, avšak s výjimkou týdenního pobytu v Maďarsku z ČSSR nevycestovala. Vyplývá to i ze zprávy Čedoku: Sraz účastníků zájezdu byl ve výpravně Československých aerolinií v Revoluční třídě v neděli 2. července ve 14 hodin, ale Jarská se nedostavila ani sem, ani k odletu z letiště v Ruzyni.

Poručík nešťastně složil protokoly a přípisy. Zamkl je do skříně a nahlédl do vedlejší kanceláře.

„Mám pro vás ty zbývající adresy,“ ohlásila Helena, doklepla několik písmen a vytáhla ze stroje seznam.

„Děkuju,“ přejel očima po řádcích. „To jste mi moc pomohla. Musím se všemi těmi lidmi promluvit, protože ta lejstra…“ neurčitě pokrčil rameny. „Jarská prostě zmizela a nikdo neví proč a jak. Úplná záhada.“

Závod Dřevostylu tvořila velká ohrada s řadou přízemních baráků. V zasklené budce vedle vchodu klímal starý vrátný s brunátným nosem.

„Klouček?“ trhl sebou. „To se ví, že tady pracuje, víme? A vy s ním chcete mluvit? Tak počkejte, já vám ho zavolám.“ Vrásčitá ruka vytočila dvojčíslí. „Pan Klouček? Máte ve vrátnici návštěvu… To nevím. Neptal jsem se… Spíš mladší. Tak jo.“ Vrátný položil sluchátko a vyhlédl z kukaně. „Můžete se zatím posadit na lavičku. Už je na cestě.“

Za okamžik se ke vchodu přiblížil zachmuřený muž v rozevlátém pracovním plášti a s notně už prokvetlými vlasy.

„Klouček. Vy mě hledáte?“

„Já jsem Ambrož. Poručík Ambrož,“ ukázal služební odznak. „Rád bych se vás na něco zeptal.“

Někdejší obyvatel vily Vlasta zašilhal po vrátném. Ale ten už opět klímal.

„Tak pojďte ke mně,“ řekl bez nadšení.

Zavedl hosta do místnůstky přilepené k rozlehlému přízemnímu skladišti nábytku. Zařízení kanceláře tvořila skříň, police, stůl s telefonem, dvě rozvrzané židle a po stěnách barvotisky úsporně oblečených dívek. Jinak nic.

„Sedněte si.“ Sklidil ze židle ohmataný šanon s vyhřezlými dodacími listy. „Co byste rád?“

„Nějaké informace,“ poručík sáhl pro notýsek a stiskl kuličkovou tužku.

„Jo? Tak tady maříte čas. Tady je všechno v rychtyku.“ Pohodil hlavou ke skladu. „To je tak ošklivej a zastaralej nábytek, že se ani nedá rozkrádat. Nikdo by ten klump totiž nekoupil.“

„Mě nezajímá váš sklad. Rád bych se zeptal na něco, co souvisí s vaším bývalým bydlištěm. Na národním výboru jsme zjistili, že jste byl posledním majitelem vily Vlasta v Polní ulici.“

Do vráskami vroubených očí se vkradl číhavý pohled.

„No byl. A co má být? Daně jsem platil a nikoho neokradl. To spíš já byl ten okradenej. Ale tak rafinovaně, že proti tomu nic nesvede ani ten nejmazanější advokát.“

„Ale jděte! A kdo vás okradl?“

„Zátkovic přece. Totiž abych byl přesný, tak Zátková, co jí ta vila patřila. Skrz naskrz špatná ženská. Napohled nóbl dáma, ale ve skutečnosti šejdířka.“

„Vy jste od ní koupil vilu–“

„Koupil. A to byla největší pitomost, kterou jsem v životě udělal. Jenže ta baba by dokázala okrást i chytřejšího. Byl to pečlivě vyspekulovanej prohnanej podraz na čestnýho člověka.“

Ambrož se jen tak tak ovládl, aby se nerozchechtal. Natáhl nohy, aby si udělal pohodlí, a zlehka se usmál.

„Zatím vám moc nerozumím, pane Kloučku.“

Bývalý domácí pán vyhrabal ve skříni dvě nijak oslnivě čisté sklenky a otevřel láhev citrokoly.

„Já tam bydlel, v prvním poschodí. S manželkou, už je po smrti, a s dcerou. Ta se před půlrokem vdala. Přízemí měli obsazený domácí. Teda Zátkovi. Vila se mi docela líbila, kolikrát jsem prohodil, že něco takovýho bych si chtěl na stará kolena pořídit, když jsem škudlil korunku ke korunce. No a jednou se mi Zátková zmínila, že se chtěj přestěhovat do Ostravy. No tak jsem se zajímal, co bude s vilou. Byla ochotná mi ji prodat, ale pod podmínkou, že to prozatím zůstane jen mezi námi.“

„Proč jí na tom tak záleželo?“

„Nechtěla, aby se o tom předčasně dověděl manžel. Aspoň tak mi to říkala.“ Nasupeně nalil citrokolu a jednu ze sklenek přistrčil před poručíka. „Mně bylo srdečně jedno, co hraje na manžela, a tak jsme si plácli. Vzal jsem si půjčku a vilu koupil.“

„No dobře. Ale stále mi není jasné, čím vás okradla.“

„Prosím vás! Měla všelijaký vlivný známosti, a tak se včas domákla, že se tam začne stavět sídliště. A že teda za čas město vilu vykoupí a zboří. Já se o tom doslechl až o dva roky později. Nebo o rok? Už nevím. Každopádně v době, kdy už se nedala výhodně prodat, protože o chystané výstavbě všichni věděli. A i kdyby nevěděli, tak si to přečetli v povídání, co na národním výboru psali do lejster. Takže tu vilu nakonec vykoupilo město. Pochopitelně za odhadní cenu.“

„To jest?“

„Za sto dvacet tisíc.“

„A vy jste paní Zátkové zaplatil víc?“

Bývalý domácí pán zpozorněl.

„Na to vám nemůžu odpovědět. Jako by nebylo dost na tom, že mě okradli. To tak, ještě mít nějaký opletačky…“

„Pane Kloučku, momentálně mě vůbec nezajímají čachry s nemovitostmi. Vyšetřuji ublížení na zdraví, které mělo za následek smrt. Možná dokonce vraždu.“

„Vraždu?“ Šéf skladu se na poručíka nevěřícně zahleděl. Po chvíli ze sebe neochotně vysoukal. „Přece víte, jak to chodí. U notáře se zaplatí odhadní cena a pak se dá balík soukromě. Z ručky do ručky. Kdybyste věděl, kolik jsem na tom prodělal–“ znechuceně mávl rukou.

„A to jste se ani neozval?“

„A co jsem, prosím vás, mohl dělat? Kupní smlouva zněla na těch sto dvacet tisíc, já je zaplatil, ona mi potvrdila příjem. Všechno ostatní se odehrálo mezi čtyřma očima,“ Klouček se napil a otřel si ústa. „Samozřejmě jsem jí napsal, to víte, servítek jsem si nebral, ale věděl jsem, že je to na nic. Ani se nenamáhala mi odpovědět. Jen Zátka napsal, že jeho paní se cítí mým dopisem uražena. Když prý myslím, že jsem byl poškozen, tak se mám domáhat svého práva soudní cestou. Taková demagogie.“

„To jsou věci…,“ neutrálně prohodil poručík. „A co ten byt po Zátkových? Kdo se tam nastěhoval?“

„Nějakej Říman, důchodce z Ostravy. Vyměnil si se Zátkovejma byt. Chtěl se dostat do Prahy, protože tu měl dceru.“

„Takže jste tam bydleli vy a ten Říman.“

„Ze začátku ano. Pak tam Říman přihlásil svou vnučku, ale ta se tam skoro vůbec nevyskytovala. Když se přidělovaly náhradní byty, tak díky vnučce dostal dvougarsoniéru, ale moc si jí už neužil. Sklátila ho mrtvice.“

„Kdo tam ještě bydlel?“

„V podkroví nějaká Vrabcová, pracuje jako pokladní u dráhy, tuším, že na hlavním nádraží.“

„Jak k tomu bytu přišla?“

„Vy máte ale otázky,“ řekl Klouček s despektem. „Jakpak se asi přichází k bytu? Přece jí ho přidělil národní výbor. Jak jinak? Ta podkrovní garsonka se totiž uvolnila.“

„Po kom?“

„Po nějaký, počkejte–“ zahleděl se do prázdna. „Ano. Jarská se jmenovala. Jela na dovolenou s Čedokem do ciziny a už se nevrátila. Lidi říkali, že zdrhla. Každýho jeho věc, já se nestaral. Asi myslela, že tam na ni čeká nějakej lord nebo paša.“

„Moc byste mi pomohl, kdybyste si zkusil vzpomenout, jak to tehdy vlastně bylo.“

„Kdy tehdy?“

„No, když jela do té ciziny. Trochu vám pomohu. Když se po Jarské pátralo, vypověděl jste, že jste ji viděl naposledy v den před tím, než jste sám odjížděl na dovolenou.“

„Počkat,“ Klouček si začal dvěma prsty mnout nos. „To štymuje,“ připustil neochotně. Okamžik se probíral ve vzpomínkách. „Ten rok jsme jeli do Bulharska. Vlastně vůbec prvně v životě k moři. S autem a se stanem. Přijde to laciněj. A vlastně jsme tehdá všichni odjížděli z domu v jeden den. My vyrazili už ve čtyři ráno. To už je tak můj zvyk vyjet pěkně brzo, když mám před sebou delší cestu. Chtěli jsme ujet co nejvíc, dokavad nebude na silnicích takovej provoz, abysme se do večera dostali do Budapešti.“

„A ostatní?“

„Moment. No, nemůžu zaručit, že si přesně vzpomenu. Tak bych řekl, že když my odjížděli, tak ještě museli být doma. Jestli se nepletu, tak Zátková předtím říkala, že vyrazí někdy dopoledne. Jejich vůz po ránu skutečně stál v garáži.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem tam šel pro náš vůz. Garáž byla rozdělená přepážkou na dva boxy a v ní jsme měli okýnko.“

„Jestli byla doma Jarská, to byste si asi nevybavil.“

„Bydlela o patro výš, ale nejspíš jsme od ní nic zvláštního neslyšeli. To by mi nevypadlo z paměti. A co taky? Byla noc, tak určitě spala. Kdo by vstával ve čtyři, když nemusí? Tak se mi zdá, že když jsem s Jarskou v sobotu mluvil, říkala něco, jako že odjíždí kolem poledne. Už se tak moc nepamatuju.“

„Zátkový jste pak už nikdy neviděl?“

„Ne, nikdy. Jenom jsem jim napsal ten dopis. Ale to už jsem vám řekl.“

„Takže na ně nemáte zrovna nejlepší vzpomínky.“ Bývalý domácí pán si dolil do sklenky zbytek hnědé tekutiny.

„To teda nemám. Kdybych tehdá věděl, jakou na mě Zátková ušila boudu, tak bych cestu do Bulharska nechal plavat a radši jí šel zakroutit krkem.“ Zarazil se. „Totiž – pardon – neberte to tak doslova, já to myslel jen tak obrazně. Dodnes mě to holt žere. Takovejch peněz! Co všecko jsem za ně mohl pořídit.“

„Dovedu si představit, jak vám bylo. A co ti Zátkovi – jak spolu vycházeli? Bylo to šťastné manželství?“

„Pro ni určitě jo. Ale pro něj? Dost pochybuju. Dělal doma pátý kolo od vozu. Vila, zařízení, auto – prostě všecko patřilo Zátkový. Její manžel – to byl zkrátka takovej ozdobnej oleandr. Můžete ho popostrčit do popředí, aby si ho každej všimnul, schovat se za něj, šoupnout ho drobet z očí, oklepávat pod něj popel – jak je libo. Neozve se, nestěžuje si, protože nemůže.“

„Zátka snad nemohl?“

„Byl z těch, co na sobě nechaj dříví štípat. Chtěl mít svůj klid a nejspíš se jí taky trochu bál.“

„Jeho žena byla tak energická, že by k tomu měl důvod?“

„Energická?“ bývalý domácí pán se zahleděl špinavým oknem na nádvoří. „No jo, to jo. Jistě taky. Ale hlavně panovačná. Snad to měla vrozený. A Zátka nepatřil k těm, co se dovedou vzepřít.“

„A co jiné ženy? Nepošilhával třeba po té nájemnici z podkroví?“

„Jestli byl normální, tak určitě. Ta ženská, to byl parádní kus. Aspoň o pět nebo sedm let mladší než Zátková. Všecko jak se patří, no co vám mám povídat, hotová kočka. Když vyšla na zahradu v bikinách, tak jsem nesměl chybět za záclonou. Ale nevím, jestli by si Zátka s ní něco začal. Na to měl z manželky moc velkej vítr. A ještě k tomu pod jednou střechou. To se mi fakticky nezdá.“

„Nevzpomínáte si, jestli za slečnou Jarskou někdo nedocházel? Nechala se tehdy slyšet, že se bude brzo vdávat.“

„Tak o tom nic nevím. Dělali jsme spolu ve Strojírnách, ale o svatbě se jaktěživa nezmínila.“ Klouček se pousmál. „Patrně nejsem ten typ, kterému se děvčata choděj svěřovat.“

Poručík s nechutí dopil zteplalý nápoj.

„A co k Zátkovým – docházeli k nim nějací známí?“

„Málo. Tu a tam pozvala kolegy a kolegyně ze školy. Občas se u nich objevil jistej Zelenka. Velký zvíře, ředitel přes mlékárny. Znal už rodiče té Zátkové. Když zemřeli, tak jí pomáhal zařizovat různé věci kolem tý vily, hlavně opravy. To víte, holka si s tím nevěděla rady. Paní profesorka se pak vdala, ale Zelenka tam chodil dál. Ale už jen tak jednou za čas. No a pak se zabil.“

„Cože? Zabil?“

„Naboural se s autem. Byl hezky pod párou a sedl za volant. Stalo se to zrovna, jak jsme byli na té dovolené v Bulharsku.“

„Ještě jsem se chtěl zeptat na tu vilu. Jak se tam topilo?“

Bývalý domácí pán nad tou otázkou útrpně zvedl obočí.

„No přece v kamnech.“

„To mě také napadlo. Ale v jakých? A kde jste měli uhlí?“

„Na dvoře stála taková dřevěná kůlna. Kdysi byla přepážkou rozdělená na dva oddíly. Jeden patřil Zátkovým, druhý nám. Původně jsme tam mívali uhlí nebo koks, podle toho, co jsme dostali. My jsme si později pořídili naftový kamna a dávali jsme tam kanystry.“

„A Zátkovi?“

„Ti topili plynem. Obstarali si do obou pokojů vafky.“

„Co Jarská?“

„V podkroví byla elektrická akumulační kamna, protože ta místnost se nedala napojit na komín. Totiž dala by se, ale stálo by to moc peněz.“

„Možná vám moje otázky připadají trochu zvláštní. Ale já se doopravdy nevyptávám jen tak pro legraci. Zajímala by mě podlaha v té kůlně. Z čeho byla?“

Klouček nechápavě zavrtěl hlavou.

„Moment, hnedka si vzpomenu. Vpředu byl takovej pás z betonu. Asi že tam prosakovala voda a dělaly se louže. Jinde byla podlaha vydlážděná normálníma červenýma cihlama.“

„Poslyšte – když jste se vrátil z Bulharska, nevšiml jste si, že by se tam něco změnilo?“

„Myslíte v tý kůlně? To nevím. Vždycky tam byla spousta krabic, beden a všelijakýho haraburdí. Předtím i potom. Ani bych neřekl, že se tam něco změnilo.“ Chvilku uvažoval. „Ne. Nic zvláštního jsem nepozoroval. To až později.“

„A copak?“

„Trochu se to tam začalo propadat. Začal se dělat dolík. Musel jsem rozebrat ty cihly, navézt dvě kolečka hlíny a zase to vyrovnat.“

„To by bylo všechno. Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, tak mi dejte vědět.“ Poručík vytrhl z notýsku list papíru. „Tady máte můj telefon.“

„Kdybych si vzpomněl–“ šéf skladu se dotčeně podíval na papírek. „Ale na co? Vždyť jste mi neřekl, o co vlastně jde.“

„Není to žádné tajemství,“ Ambrož vstal. „Při stavbě silnice nebo nějakého potrubí našli kostru ženy. Právě pod tou kůlnou na zahradě vaší vily. Ten dolík se udělal proto, že tam někdo pohřbil mladou ženu. Patrně Blanku Jarskou.“

„Není možná! Blanku? To jsem blázen! A my jsme tam kolem chodili…“

Klouček mlčky doprovodil kriminalistu až k bráně a otevřel mu. Ospalý vrátný to vůbec nezaregistroval.

Ambrož ve voze sáhl po bloku a poznamenal si:

Klouček: kde peníze na vilu – Proč vlastně do Ostravy – Zelenkova autohavárie – Čtyři ráno, kdy na hranicích.

Sousedka z paneláku odvedla Ambrože k oknu na chodbě.

„Když to vemete támhle kolem trafostanice, tak se dostanete na starou cestu. A někde tam ji musíte potkat. Menší, šedovlasá, už trochu shrbená. To víte – sedmdesátka na krku.“

Po několika minutách chůze skutečně spatřil starší paní s pejskem. Chundelaté stvoření vzácného plemene nejméně pěti ras nadšeně pobíhalo kolem, čichalo k zemi, dvakrát, třikrát zvedlo nožičku a pak se rozběhlo k přicházejícímu muži. Pes jedno ucho zvedl, druhé svěsil, zaštěkal, ohlédl se na paničku a zastavil u Ambrože. Se zježenými chlupy a staženým ohonem ho očichal, zavrtěl ocáskem a krátce, teď už docela přátelsky, zaštěkal.

„Nemusíte se ho bát, Karo by kuřeti neublížil. To jen poznal, že jste tady nový, a chtěl by se s vámi seznámit.“

„Třeba vycítil, že jdu za vámi.“

„Za mnou?“

„Já jsem poručík Ambrož z kriminální služby. Předpokládám, že jste paní Zacharová.“

„To jsem.“

„Potřeboval bych se vás na něco zeptat.“

„A že zrovna mě?“

„Než jste se sem přistěhovala, tak jste bydlela blízko vily Vlasta. Mám na mysli ten dům v Polní ulici.“

„To jsem bydlela. Patnáct let nebo ještě déle jsem kolem ní chodila. S pejskem. A třikrát za den.“

„Neříkejte! Copak je Karo tak starý?“

„Co vás vede! Je mu pět let. To už je třetí za tu dobu.“

„A opravdu jste tam chodili denně?“

„Jistě. Den co den. Za každého počasí. Zvíře se potřebuje proběhnout a člověku taková procházka svědčí také. Prošli jsme Polní ulicí, pokračovali po cestě až k březovému lesíku, říkalo se tam U tří křížů, kdysi tam lupiči pomordovali nějaké kupce. A vraceli jsme se ulicí Pod lesem.“

„Takže jste asi znala lidi, co v té vile bydleli.“ Poručík se usmál. „A Karo určitě znal jejich psa.“

„Co vás vede. Tam psa nikdy neměli. Až se tomu jeden diví. Velká zahrada s plotem dokola a žádné zvířátko. Dost namyšlení byli, ten Zátka koukal na Lojzu – to byl první pes – takovýma studenýma očima. A paní profesorka zas jednou hnala Fildu, že zvedl nožičku u sloupku jejich vrátek, ještě dneska to vidím. Sotva odpověděli na pozdrav. No a tihle Zátkovi pak vilu prodali a někam se odstěhovali. Vilu koupil pan Klouček z prvního patra.“

„A nahoře v mansardě?“ propracovával se obezřetně k tomu nejpodstatnějšímu.

„Tam bydlela nějaká Vrabcová, a před ní taková mladá holka, už si ani nevzpomenu, jak se jmenovala–“

„Blanka Jarská,“ napověděl poručík.

„Pravda, Jarská. Ani tady nebydlela dlouho. Pak ji nějak nebylo vidět a někdo mi říkal, že odjela do ciziny a zůstala tam.“

„Také jste ji znala?“

„Jen tak od vidění. Ale Filda ji znal. Jednou mu dala višni v čokoládě a ty on měl moc rád. Ke zvířatům tedy byla moc slušná, to se musí uznat.“

„A k lidem?“

„No, zdála se, jak se říká, trochu do větru.“ Paní Zacharová se zastavila a tlumeně svěřila: „Pane poručíku, vždyť ona dělala oči i na Válka.“

„A Válek je kdo?“

„Také bývalý soused. Sportovec, nebo snad trochu praštěný, pořád jen běhal, vždycky ráno a k večeru. Kolikrát jsem s ním mluvila právě v Polní ulici, dělal tam dechové cvičení nebo se jen tak díval do kraje a měl takový divný oči. Ale němou tvář měl rád, skamarádil se s každým mým pejskem.“

„Myslíte, že tam běhal už před takovými dvanácti léty?“

„Už před dvaceti. Co ho pamatuju, tak vždycky běhal. V létě, v zimě. Když mrzlo, tak v teplákách, jindy jen v trenýrkách a tričku.“

„Abychom se vrátili k té slečně Jarské. Zmínila jste se, že na pana Válka dělala oči.“

„No baže. Sama jsem to viděla. Nic bych za to nedala, že sváděla i Kloučka a Zátku. Hlavně ovšem Zátku, protože ten vypadal jak filmovej herec. Kolikrát jsem ji viděla na zahradě, jak se producíruje v plavkách. A jednou jsem zahlídla, jak si ji Zátková měří, koukala zle, to vám povím, až mi z toho naskočila husí kůže. No ale moje věc to nebyla, tak jsem se sebrala a rychle pryč. Ta ji musela nenávidět! Určitě jí záviděla, že je mladší, že tak hezky vypadá a že na ní mužský můžou nechat oči. Tím nechci říct, že by paní Zátková nebyla k světu, ale s tou mladicí z podkroví se měřit nemohla.“

„A Zátka? Nevšimla jste si, že by se o Blanku Jarskou zajímal?“

„Co já vím. I kdyby ano, tak by si mě k tomu nebral za svědka. Ale jednou jsem ho zahlídla v podkrovním okně. Takhle navečer to bylo, při naší poslední denní procházce. Řekla jsem si, že třeba šel inkasovat nájemné.“

Poručík na starou paní rychle pohlédl, ale řekla to naprosto bezelstně. Určitě ji nenapadlo, že by to mohlo vyznít dvojsmyslně.

„Po Zátkových se tam nastěhovali nějací Římanovi.“

„Toho pana Římana jsem znala dobře. Šla jsem kolem, zrovna když mu přivezli nábytek. Dala jsem se s ním do řeči. Prosil mě, jestli bych nevěděla o někom, kdo by mu pomohl dát do pořádku byt. Že jako by to sám nezvládl. Nabídla jsem se, že mu pomůžu sama. Přišla jsem hned po poledni a zůstala jsem až do večera. Pomáhala jsem mu i další den, to si pamatuju.“

„Slečnu Jarskou jste tam neviděla?“

„Ne. V domě nikdo nebyl. Ani Kloučkovi, ani Jarská.“

Ambrož se sehnul a pohladil křížence pěti ras. Karo se slastně nahrbil.

„Tak se nezlobte, paní Zacharová, že jsem vás tak zpovídal. A jistě i zdržel.“

„Kdepak! Jsme teprve v půli procházky.“

Poručík se vrátil na silnici mezi paneláky. Posadil se do vozu a zalistoval v poznámkovém bloku, kde měl poznamenanou adresu běžce na dlouhé tratě.

Ve vchodu do rodinného domku stiskl tlačítko s mosaznou jmenovkou Ladislav Válek. Za okamžik se objevil statný padesátník v rumělkových teplácích a s otazníkem v šedomodrých očích.

„Poručík Ambrož z kriminálky. Rád bych se vás na něco zeptal. Týká se to lidí z Polní ulice.“

Válek se na odznak ani nepodíval.

„Pojďte dál!“

Na čestném místě obývacího pokoje stála rozměrná vitrína plná skleněných pohárů, plaket a sošek běžících, skákajících a vrhajících atletů. Stěny byly málem až ke stropu ověšeny zarámovanými diplomy.

„Moje ceny,“ plaše se usmál Válek. „Kořist za třiatřicet let závodění na středních a dlouhých tratích. Jenže teď už patřím mezi seniory, tedy mezi staré pány.“ Posunul alpakový pohár, který stál příliš u kraje. „Mohu vám nabídnout kávu? Sám ji sice nepiji, to víte – životospráva! Ale na návštěvy jsem vždycky připraven.“

Ambrož přikývl. Běžec na střední a dlouhé tratě za chvíli přinesl šálek turka. Postavil ho na stolek a pokynul k jednomu ze tří křesel. Poručík se posadil a otevřel krabičku spart.

„Kouříte?“

„Já samozřejmě ne, ale vy si klidně zapalte. Dvakrát denně si propláchnu plíce čerstvým vzduchem, takže mi to nevadí.“

„Běháte každý den?“

„Skoro. Tréninkově a také jen tak pro radost z pohybu. Před chvílí jsem přiběhl. Mám už své okruhy, lidé v okolí mě znají, někdy se nějaký strejda nebo kluk ušklíbne, ale mně to nevadí.“

Poručík škrtl zapalovačem a vyfoukl obláček dýmu. „Když jste bydlil v ulici Pod lesem, tak jste běhal Polní ulicí kolem vily Vlasta, že?“

„Měl jsem tam moc dobrou trasu, ale teď…,“ skepticky pohodil rukama. „Staveniště, všelijaké výkopy, hromady štěrku a písku, panely a armatury – ne, tam se už běhat nedá. Ale tohle vás asi nezajímá,“ Válek se tázavě zadíval na poručíka.

Ambrož si zamíchal kávu a napil se.

„Což o to, zajímalo by mě to, ale přišel jsem kvůli jiné věci. I když s vaším tréninkem trochu souvisí. Teď při bourání domů a při stavbě silnice se u vily Vlasta našla kostra ženy, a tak nás zajímají lidé, kteří tam před takovými dvanácti lety bydleli. Už o nich něco víme, ale ne dost.“

„Před dvanácti léty–“ Válek okamžik v duchu počítal a vzpomínal. „Tehdy nějak se stěhovali Zátkovi, ne?“

„Právě. Znal jste je?“

„No, znal a neznal. Jak se to vezme. Nijak blíž. To spíš rodiče paní Milady. Zvlášť pana Blumu, to byl štramák, kdysi hrával tenis a jeden čas byl předsedou cyklistického klubu. V tom klubu jsme se vlastně seznámili, párkrát jsem byl u nich doma. Už vám ale ani neřeknu proč. Pak oba zemřeli, tedy pan Bluma a jeho paní, a vilu zdědila dcera. Později se provdala za Zátku. Občas jsem ho potkával, někdy jsme prohodili i pár slov. Je to takový chlapík, co se líbí ženským, ale o sport nikdy žádný zvláštní zájem neměl. Když jsem trénoval, díval se na mě jak na blba. Tak o čem bych si s takovým člověkem mohl povídat?“

„Znal jste i ostatní obyvatele vily?“

„Jen zběžně. V patře bydleli Kloučkovi, on potom tu vilu koupil. Také měli jednu dceru jako Blumovi, ale o hodně mladší. Tenkrát ještě chodila do devítiletky nebo do gymnázia, nevím přesně. A k nám do oddílu gymnastiky. Takové bystré a trochu zvědavé vyžle to bylo.“

„Zvědavé? Říkáte, že ta Kloučkovic žába–“

„Yveta.“

„Aha, že Yveta byla zvědavá?“

„Ano. Zajímala se o kdeco. Kolik uběhnu za den, jestli musím hodně jíst a jak dlouho mi vydrží tretry.“ Odmlčel se a najednou se začal usmívat. „No a pak zničehonic přišly na řadu takové pubertální otázky. Jednou jsme se přes zahradní plot dali do řeči a ona se mě začla vyptávat, jestli se každý ženatý muž líbá se slečnama. Nevím, jak ji to napadlo. Také ze mě vytáhla, že jsem se rozvedl a proč. Řekl jsem jí, že to byla má daň sportu – dlouhé tratě znamenají krátké manželství.“

Ambrož sáhl pro zápisník a poznamenal si: Yveta-ženatí – líbání. Znovu vzhlédl ke sportovci.

„V podkroví tehdy bydlela nějaká Blanka Jarská. Také jste ji znal?“

„Trochu ano, ale abych pravdu řekl, mohl jsem se s ní znát i důvěrněji. Moje chyba. Nebo štěstí? Kdoví.“

„Projevila o vás zájem?“

„Dalo by se to tak říct. Několikrát jsme spolu měli společnou cestu na autobus. Vyprávěl jsem jí o všelijakých sportovních zážitcích a zdálo se, že ji to baví. Jednou řekla, že bych se u ní mohl někdy kvečeru zastavit, nejlépe takhle v sobotu. Docela vážně jsem o tom uvažoval, ale než jsem se rozkýval k činu, tak ji zájem přešel. Patrně už měla jiného.“

„Koho?“

„To nevím. Opravdu ne. Ani jsem se nestaral.“

Ambrož zamáčkl nedopalek v popelníku.

„Se Zátkovými jste se rozloučil? Myslím – když se tehdy v létě stěhovali.“

„Asi jsme si vyměnili pár vlažných slov, to už vám dnes přesně neřeknu. Ale vzpomínám si na ten den, co odjížděli. Nábytek jim naložili už v předchozí den odpoledne. V duchu jsem si kladl otázku, na čem pak asi spali. A když jsem pak druhý den ráno běžel kolem vily, tak jejich škodovka ještě stála před garáží, ale nikoho od Zátků jsem neviděl. Tehdy jsem opravdu intenzívně trénoval a dělal dva okruhy denně. Odpoledne už bylo auto pryč, všechna okna zavřená, prostě jak po vymření. A hned další den se tam už zabydloval nový nájemník.“

„Který den a v kolik hodin jste tam tak mohl vidět ten vůz?“

„To nevím. Těch let, co už uplynulo, nesmíte se divit. Ale mám takový matný dojem, že to bylo v neděli. A to jsem běhával později, asi tak kolem osmé ráno.“

Poručík dopil kávu, vstal a prohlédl si zblízka velký pohár za vítězství v maratónském běhu.

„Ještě jsem se chtěl zeptat na okolí té vily,“ potěžkal trofej a opět ji postavil do vitríny.

„Vlastně stála o samotě. Na jedné straně byla úplně holá stavební parcela, na druhé straně se rozkládala zahrada s několika ovocnými stromky a se záhony zelí a kedluben nebo co to bylo. Za nimi stála bouda na nářadí a na konve. Patřilo to nějakým Kloudům, jezdili se tam v neděli opalovat a zalévat zeleninu. Občas jsem tam kvečeru zahlédl jejich syna s děvčetem.“

„No, tak vám mockrát děkuji, pane Válek,“ Ambrož se chystal k odchodu.

„Nechci vyzvídat, ale jestli to není tajemství–“ sportovec se na kriminalistu tázavě zahleděl.

„Aha, já jsem vám neřekl, komu ty pozůstatky patřily. Podle všeho tam odpočívala ta Blanka Jarská. A zmizela právě v tu dobu, kdy se Zátkovi stěhovali do Ostravy. Třeba jste zrovna běžel kolem, když jí někdo v té boudě na uhlí kopal hrob.“ Ambrož se s běžcem rozloučil. Mezi dveřmi sáhl pro notýsek a napsal číslo. „Tady je telefon. To pro případ, že byste si ještě na něco vzpomněl. To víte, když se něco vyšetřuje po dvanácti letech, tak může být užitečný jakýkoliv detail.“

Zvědavé vyžle, o němž hovořil běžec na střední a dlouhé tratě, se za dvanáct let proměnilo v pohlednou mladou maminku. Právě se s capartem chystala na odpolední procházku.

Ambrož se představil, vysvětlil, co ho zajímá, a pomohl paní Yvetě z kočárkárny po třech schodech na chodník sídliště.

„Ještě jste mi neřekla, jestli je to chlapeček nebo holčička.“

„Copak to nepoznáte?“ pohlédla na něho dotčeně. „Přece chlapeček.“

„Víte, já se v miminkách moc nevyznám. Dovolíte?“ uchopil rukojeť kočárku. „Támhle do parčíku?“

„Chcete se zaučovat?“

„Proč ne? Taky to na mě jednou čeká.“ Neohrabaně se s kočárkem vyhnul hromadě cihel, kterou tam zapomněli stavitelé veřejného osvětlení, překřižoval vozovku a zamířil do parku. Tedy přesněji – do zárodku budoucího parčíku.

„Tak se ptejte,“ paní Yveta už nedokázala potlačit nedočkavost a zvědavost.

„Víte, znovu se otevřel jeden starý případ. Jde o nějakou Blanku Jarskou, která před dvanácti lety zmizela. Bydlela v té vile jako vy, v podkrovní mansardě.“

„Já vím. Pamatuju se na ni.“

„Nepochybuji o tom. Byla jste prý všímavé děvče. Dodnes na to lidé vzpomínají.“

„Vážně? A kdo, prosím vás?“

„Třeba jeden sportovec, tréninkově běhal Polní ulicí. Skoro každý den. Ráno a večer.“

„Pan Válek! A copak říkal?“

„Takové bystré a zvědavé vyžle to bylo-abych ho citoval doslova. Jednou jste ho prý uvedla do rozpaků, když jste se ptala, jestli se všichni ženatí muži líbají se slečnami.“

Yveta se usmála.

„Ten má ale paměť!“

„To víte, udělala jste na něj dojem. Už tehdy. Co teprve, kdyby vás viděl dnes! Ale když už o tom mluvíme – třeba vás k té otázce inspirovalo něco konkrétního.“

„No,“ Yveta zaváhala, „utkvěla mi v paměti taková příhoda, ale nevím, jestli se hodí o tom mluvit. Nerada bych pomlouvala nebo někomu uškodila.“

„Já vám slibuji, že když to nebude souviset s vyšetřováním, tak to okamžitě zapomenu,“ slíbil poručík. „Nechci nikomu zbytečně nahlížet do soukromí. Ale co kdyby ta vaše vzpomínka pomohla zacelit nějakou mezeru v obraze událostí!“

„Když myslíte…“ Uchopila rukojeť kočárku a urovnala peřinku. „Tehdy jsme bydleli v prvním patře, pod námi Zátkovi a nad námi v garsonce Blanka. Jednou jsem se ulila ze školy a zůstala doma. Stála jsem za záclonou a dívala se na zahradu. Viděla jsem, že paní Zátková odjela autem do školy. Pak byl nějaký čas všude úplný klid. Najednou se objevil na ulici pan Zátka a mířil k domu. Hrozně pospíchal. Podíval se nahoru k oknu v podkroví a moc hezky se usmál. Zaslechla jsem, jak dole bouchly domovní dveře. Šla jsem se tedy podívat kukátkem, kterým bylo vidět z předsíně na schodiště. Pan Zátka šel po schodech nahoru a dolů mu běžela naproti Blanka. Setkali se právě u našich dveří. On ji chytil do náruče a začal líbat. Za chvilku spolu šli do její garsoniéry. Vlastně o nic nejde, ale já si tehdy připadala, jako bych viděla dětem nepřístupný film.“

„Řekla jste o tom někomu?“

„Ne, nikdy nikomu. I když jsem byla ještě holka, tak jsem chápala, že bych mohla Blance ublížit. Víte, ona mi byla hrozně sympatická a hrozně jsem si přála se jí co nejvíc podobat. Znáte to.“

„Jste moc hodná, že jste mi o tom řekla. Pomůže mi to, abych se lépe orientoval ve vztazích mezi obyvateli vily. Ještě bych se chtěl zeptat, jestli si vzpomínáte na den, co se Zátkovi stěhovali do Ostravy. Podle toho, co mi říkal váš tatínek, tak jste to ráno zrovna odjížděli do Bulharska.“

„To víte, že si něco pamatuju. A jak by taky ne! Vždyť jsem jela poprvé k moři.“

„Kdy jste odjížděli?“

„Určitě hrozně brzy, jak znám tátu. Asi ve čtyři ráno. Vím, že jsme vstávali ještě za tmy. Když jsme nosili věci do auta, tak teprve vycházelo slunce.“

„To ráno jste už nikoho z domu neviděla?“

„Jo to vám už nepovím. Ale asi ne. V přízemí ani v podkroví se nejspíš nic nehnulo, jinak bych si něco zapamatovala.“

„A co okna v bytech?“

Yveta se na chvíli zahleděla do prázdna.

„Myslím, že Zátkovi i Blanka měli okna otevřená. No jo, určitě. Tak se mi to mate, že byla tehdy hrozně teplá noc. Nemohla jsem dlouho usnout, ale možná jsem měla jenom cestovní horečku. Taky si vzpomínám, jak mi upadl skládací stolek. Táta se zlobil – nemusím prý vzbudit celý barák. Jinak ani nevím, co bych vám řekla.“

Chvíli ještě hovořili, a když poručík usoudil, že z mladé paní toho asi už moc nevytáhne, poděkoval za informace a rozloučil se.

Podle plánu, který si Ambrož vypracoval, měl dále namířeno za Květou Šolcovou. Jak mu zjistila Helenka, někdejší přítelkyně Blanky Jarské se mezitím provdala, jmenuje se Sovová a bydlí v Libni. Rozloučila se s místem ve Strojírnách a pracuje jako účetní ve velkém nákupním středisku – v přízemí rozlehlá samoobsluha, v prvním patře prodej průmyslového zboží.

Květa Sovová úřadovala v malé kanceláři. Bez zájmu pohlédla na kulatý odznak v poručíkově ruce, odsunula kalkulačku a ukázala na židli.

„Posaďte se. Já myslela, že už se to uzavřelo. Ten závozník se přece přiznal.“

„O tom nic nevím, paní Sovová, mám na starosti něco jiného.“ Sáhl do kapsy pro igelitový sáček s prstýnkem a náramkovými hodinkami a položil ho na stůl. „Podívejte se na tyhle předměty. Rád bych věděl, jestli je třeba nepoznáváte.“

Účetní nechápavě uchopila sáček, zdvihla ho pod rozsvícenou lampu a dlouhou chvíli si ho prohlížela. Pak váhavě přikývla.

„Podobný prstýnek nosila jedna má známá. Dobrá známá, skoro přítelkyně.“

„Nosila? Myslíte, že už ho nemá?“

„Nevím. Zmizela. Nemám tušení, co se s ní stalo, nikdy už jsem o ní neslyšela. Měla i takovéhle hodinky, alespoň mi to tak připadá.“

„Jak se jmenovala?“

„Blanka Jarská.“

Poručík ukázal Sovové fotografii nájemnice z mansardy.

„Je to ona?“

„Je. I když máte snímek z doby, kdy jí bylo takových devatenáct dvacet let. Tady je ještě ostříhaná dost nakrátko. Později nosila delší, volně rozpuštěné vlasy.“

„Vzpomínáte si, kdy a za jakých okolností zmizela?“

Květa Sovová se podívala na kalendář a okamžik v duchu počítala.

„Už to bude bezmála dvanáct let. Zaplatila si zájezd Čedoku do Francie, rozloučila se s námi, pak mi ještě zavolala a víc už o ní nikdo neslyšel. Vaši lidé to snad hned v létě vyšetřovali. Spisovali protokol i se mnou. V podniku se povídalo, že zůstala v zahraničí, ale já myslím, že je to nesmysl.“

„Z čeho usuzujete?“

„Protože k tomu neměla žádný důvod. Slušně vydělávala, docela dobře bydlela, měla se na podzim vdávat, práce ji bavila, čas od času dostala nějaký dárek od zahraničních zákazníků firmy – prosím vás, z jakých důvodů by právě ona měla zůstávat někde v cizině?“

„A kdyby přece?“

„Tak by mi přinejmenším napsala nebo poslala pohlednici. Ba ne, Blanka se prostě ztratila. Někde mezi bytem a budovou aerolinek.“

„Říkala jste, že vám ještě volala. Kdy?“

„Moment,“ účetní se zamyslela. „Musím si to časově seřadit. V pátek byla naposledy v práci. A volala mi za dva dny. To znamená v neděli. Ten den, co odlétala do Paříže.“

„V kolik hodin to bylo? Nemůžete to časově upřesnit? Dost mi na tom záleží.“

„V kolik hodin? Ne, to vám nepovím. Jen si vzpomínám, že mě bytná musela k telefonu tahat z postele. Takže to muselo být po ránu. Pak jsem zase usnula a probudila se až po poledni.“ V očích jí bleskl nápad. „Ale počkejte, třeba by vám to řekla bytná. Teď jsem si vzpomněla, že se ten den její snaše narodilo dítě. A ty dva telefonáty přišly nějak těsně za sebou.“

„A co říkala slečna Jarská?“

„Že mám zavolat nějakou – nějakou – to už jsem zapomněla. Prostě její kolegyni z vedlejší kanceláře. Aby k ní chodila zalévat květiny.“

„Udělala jste to?“

„Jistě. Zavolala jsem tam hned v pondělí. Pak jsem jí to ještě jednou připomněla, když jsme se potkaly v závodní jídelně.“

„Nepřipadala vám slečna Jarská do telefonu třeba rozčilená nebo smutná? Dokázala byste si to vybavit?“

Úřednice se zadívala na desku psacího stolu, pak upřímně pohlédla na poručíka.

„To bych vám lhala. To nevím. Ale řekla bych, že mi připadala jako jindy, normálně. Moc jsem o tom nepřemýšlela.“

„Ještě k tomu prstýnku. Nevíte, jak k němu slečna Jarská přišla? Je to totiž dost cenná věc. Mám tady vyjádření odborníka,“ Ambrož vytáhl z aktovky složku listin, zalistoval v nich a přečetl: „Prsten se safírem je ze čtrnáctikarátového zlata, má vnitřní průměr 14,3 milimetru, váží 8,6 gramu, byl zhotoven nejdříve v roce 1946 a je levantské provenience. Prsteny tohoto druhu byly v padesátých letech vyváženy zejména z Turecka.“

„Je to zvláštní prstýnek. Hned jsem si ho u ní všimla. Tuším říkala, že jí ho snad dal nějaký cizinec. Pracovala jako cizojazyčná korespondentka a tlumočnice. Čas od času se stalo, že ji některý zahraniční zákazník požádal, aby ho provedla po Praze. Třeba ho dostala za nějakou podobnou pomoc nebo úsluhu.“

Ambrož zdvihl sáček s prstenem a hodinkami.

„Dost štědrý honorář za pouhou průvodcovskou službu. Nezdá se vám?“

„Však víte, jak to někdy chodí. Taková prohlídka se může protáhnout hluboko do noci. Ale nebylo by spravedlivé, kdybyste z toho vyvozoval, že Blanka snad… no, vy už víte, co mám na mysli.“

„Ne, nic z toho nevyvozuji,“ ujistil ji poručík. „A co ty hodinky?“

„Nosila takové. Koupila si je z první nebo z druhé výplaty ve Strojírnách. Ale těžko po mně můžete žádat, abych potvrdila, že právě tyhle jsou její. Hodinky jako hodinky.“

„A co byste mi řekla o jejích známostech? Zmínila jste se, že se Jarská měla vdávat.“

„Vždycky se kolem ní někdo točil.“ Květa Šolcová se zlehka pousmála a pokrčila rameny. „Jednoho ze svých nápadníků mi dokonce představila. Byl to nějaký učitel z jazykové školy. Rok po maturitě tam chodila. Ale ty další jsem neznala. Ze souvislostí jsem vyrozuměla, že jeden z nich pracoval u samočinných počítačů. O tom posledním jsem nevěděla takřka vůbec nic.“

„Proč tedy myslíte, že byl poslední?“

„Protože s ním chodila to jaro a léto, než se ztratila.“ Okamžik vzpomínala a upřesnila: „Vlastně už od podzimu.“

„Něco vám snad přece jen musela říct.“

„To už si dneska těžko vzpomenu. Takových řečí člověk vyslechne, zvláště mezi ženskýma.“ Zatvářila se skepticky. „Akorát si pamatuju, že se hodně scházeli místo oběda. A chodil myslím spíš on k ní.“

„K ní do bytu?“

„Jak jinak? Do bytu. Blanka nebyla z těch, co by si s milým tři čtvrtě roku tiskly ruce ve vinárně. A on asi taky ne.“

„To se ale jen tak domýšlíte.“

„To máte pravdu,“ připustila neochotně. „Ale známe přece mužské, ne? A pak – byl podle všeho ženatý. Jednou se prořekla, že má potíže s rozvodem, ale pak to honem zamluvila, jako by se lekla, že prozradila něco, co nechtěla. Tak to víte, to mi utkvělo.“

Poručík si udělal několik poznámek do notesu, zamnul si ucho, jako by mu to mělo přinést inspiraci, a položil úřednici další otázku.

„Nemohl to být někdo z té vily, kde bydlela?“

„Taky mi to napadlo,“ připustila váhavě. „Ale kdo? Klouček určitě ne, to člověk poznal z tónu, jakým o něm mluvila. O Kloučka se nezajímala, ten jí byl akorát pro legraci. A pak spolu dělali. To by se vědělo. V podniku se všechno roznese, vždyť to znáte. Kdyby to měl být někdo z vily, tak bych myslela, že spíš ten, ten Zátka. Ale o něm já nic nevím. Jen to, že byl vlastně její domácí. A že jeho ženu neměla zrovna v lásce. Jenže ten Zátka se tehdy stěhoval někam pryč. Proč by odcházel z Prahy, kdyby se chtěl rozvést a vzít si Blanku? To mi nějak nehraje.“

„Poslyšte, paní Sovová,“ začal Ambrož z jiného konce, „takový výlet do Francie jistě musel stát slušnou částku. Mohla si to dovolit?“

„A proč by ne?“ rázně pohodila hlavou. „Tak malý plat zas neměla, brala příplatky za znalost jazyků a ještě si přivydělávala tím, že učila děti angličtinu. Dávala soukromé hodiny. Vynášelo jí to takových šest stovek měsíčně.

A někdy na jaře – mám na mysli to poslední jaro, co byla v podniku – mi řekla, že čeká nějaké větší peníze. Nic bližšího jsem se ale o tom nedověděla.“

„A co jste si myslela, když vaše známá – nebo dokonce přítelkyně – tak nevysvětlitelně zmizela?“

Účetní nákupního střediska chvíli hleděla do prázdna.

„Nedovedla jsem to pochopit. Měla jsem spoustu teorií, ale nakonec jsem je všechny zamítla.“

„Například?“

„Říkala jsem si – třeba se příliš dlouho šminkovala před zrcadlem a pak měla najednou naspěch. Utíkala k autobusové zastávce, skočila pod nějaké auto. Řidič ji naložil, aby ji odvezl do nemocnice. Cestou zjistil, že už dodýchala. Pomyslel si – nač zbytečné opletačky, život jí stejně nikdo nevrátí a já se musím starat o rodinu. Přivázal jí na krk kámen a u Šeberova nebo Milíčova ji hodil do rybníka. Jenže–“

„Ano?“

„Vůbec to nesedí. Blanka cestou k autobusu nepřecházela žádnou frekventovanou ulici. Šla mezi vilama, v takový hezký den se lidi opalovali na zahradách, kdyby došlo k autonehodě, určitě by si jí někdo všiml. A kolem kdejaké louže vody se to hemžilo naháči. Tak jsem začala uvažovat jiným směrem. Řekněme, že prošvihla autobus a někoho stopla. Řidič viděl hezkou holku a místo do města zamířil někam do krčského lesa nebo ještě dál. Chtěl si s ní užít, ona se bránila a při potyčce se udeřila o kámen nebo o blatník a rozbila si hlavu. A ten chlap ji někde zahrabal. Ale to je taky nesmysl.“

„Proč?“ pobídl ji se zájmem k dalším hypotézám.

„Blanka měla určitě cestovní horečku a na té stanici byla o čtvrt hodiny dřív. Kromě toho ze zásady nikdy nejezdila stopem. Měla s tím špatné zkušenosti, řidiči si na ni dovolovali. A navíc jsme spolu tři roky chodily na judo, takže by se jen tak někoho nelekla. A to už nemluvím o tom, že v kdejakém lese kolem Prahy muselo být v tak krásnou neděli jako na Václaváku.“

„A navíc se její pozůstatky nenašly v lese, ani v rybníku, ale na zahradě vily, kde bydlela,“ suše doplnil poručík. „Půldruhého metru pod zemí.“

Do malé kanceláře, strohé a neútulné, padlo mlčení. Zdálky sem zazníval šum velké prodejny. Kdosi spěchal chodbou a pro sebe si brblal: Zatracenej život!

„No tak na tuhle alternativu bych žádnou teorii neměla,“ tiše řekla Květa Sovová a zašátrala v kabelce po kapesníku.

Ostravští kolegové poručíku Ambrožovi všechno pečlivě připravili. Manželé Zátkovi byli obesláni k výslechu na devátou hodinu.

První přišel na řadu Zátka.

Ve dveřích se objevil vysoký štíhlý muž s osmahlou tváří a prokvetlými spánky. Právě tak si ho poručík představoval. Od ostravských kolegů už věděl, že v mlékárnách jsou se Zátkou vcelku spokojeni. Povinnosti plní přesně a spolehlivě. Co by se mu jedině dalo vytknout, to je nedostatek rozhodnosti při samostatném řešení problémů. Až příliš často přenáší odpovědnost na nadřízené. Na pracovišti i v bydlišti se těší dobré pověsti, není známo, že by pěstoval mimomanželské známosti. Informace o profesorce Zátkové uváděla, že vyučuje češtině a angličtině. K její práci nejsou připomínky, její třídy vykazují dobré výsledky. V kolektivu je oblíbená pro svou srdečnost a korektnost.

Zpráva, kterou ostravští kolegové připravili, sdělovala, že manželé jsou bezdětní, bydlí kousek za městem v dobře zařízeném rodinném domku, či spíše v malé vilce, v Beskydech mají skromnou chatu a před domem jim stojí dva roky staré auto značky Škoda. Takřka každý rok manželé Zátkovi jezdí na dovolenou do zahraničí.

Náměstek z ostravských mlékáren upřel na kriminalistu tázavý pohled.

„Posaďte se, pane inženýre,“ vyšetřovatel ukázal na židli. „Já jsem poručík Ambrož.“ Otevřel desky se svazkem listin. „Víte, proč jste byli předvoláni?“

„Nemám ponětí. Dost mě to překvapilo. Uvažovali jsme s manželkou, o co může jít, ale na nic jsme nepřišli. Já měl čtyřikrát co dělat s Bezpečností, ale to jsou vesměs uzavřené záležitosti.“

„Co to bylo za případy?“

„Jednou šlo o ženu, která bydlela v našem domě v Praze a zřejmě zůstala v zahraničí. Dvakrát se jednalo o svědectví při dopravní nehodě. Kromě toho jsme tu měli jednu zlodějnu v podniku. Podvodné machinace s přepravkami.“

„Jde o tu první záležitost. Potřebuji se vás zeptat na tu ženu, co se ztratila. V létě před dvanácti lety.“

„Ono už je to dvanáct let? Jak ten čas utíká! Tehdy jsme se zrovna stěhovali sem do Ostravy. A ona ten den odjížděla na zájezd do ciziny.“

„Přesně tak. Pamatujete se na ty dny?“

„No, jak se to vezme. Detaily bych si už asi nevybavil, ale hlavní fakta ano. Utkvěla mi v paměti ze dvou důvodů. Jednak to bylo naše první stěhování a tehdy jsem pochopil, proč se říká, že je lepší dvakrát vyhořet, než se jednou stěhovat. A pak se mě na to podrobně vyptávali vaši kolegové, takže jsem se o tom dost napřemýšlel. Ale všechno, co jsem věděl, jsem jim řekl.“

„Přesto bych vám rád položil několik otázek.“

„O ní?“

„Ano. A o okolnostech, které souvisejí s jejím zmizením.“

„Ta žena se zase objevila?“

Před očima kriminalisty se vynořil obraz kostry s prázdnými očními důlky.

„Dalo by se to tak říci. Ale–“

„Já vím. Otázky kladete vy. Prosím.“

„Jak dalece se na tu ženu pamatujete? Co vám utkvělo v paměti? Například jméno?“

„Jméno – počkejte – ano, jmenovala se Jarská, tuším, že Blanka.“

„Tušíte správně. Bydlela nahoře ve vaší vile v Polní ulici. Tedy, přesněji, ve vile vaší manželky. Mě by zajímalo, co všechno se tam odehrálo v sobotu a v neděli. Mám na mysli den vašeho odjezdu do Ostravy a předchozí den. Snažte si vybavit každou maličkost, která by nějak mohla souviset s nájemnicí z mansardy. Co jste v ty dny dělal vy, co vaše paní a co ta slečna Blanka. Případně co ostatní.“

„Ostatní?“

„No, třeba ti lidé, co bydlili v prvním patře.“

„Rozumím,“ Zátka si přejel prsty po čele a zamyslil se. „V sobotu ráno jsme s manželkou vstali a pokračovali v balení věcí. Nějak kolem poledne přijeli stěhováci. Asi tak do dvou, do tří hodin nakládali nábytek a spoustu kufrů a beden. V bytě nám zůstala jen skládací lůžka na přespání, nějaký hrnek, abychom si mohli uvařit kávu, a osobní věci v takovém rozsahu, aby se vešly do kufru auta a na zadní sedadla. Když odjeli, tak jsme se dali trochu do pořádku a pomalu byl čas, abychom jeli na večeři. Pozval nás pan Zelenka, to byl můj tehdejší šéf. Asi tak v pět nebo o půl šesté jsme šli na autobus, nijak jsme nespěchali, protože jsme měli sraz v sedm hodin.“

„Kde?“

„V restauraci Pelikán. Chvíli po nás přišel ředitel Zelenka. Jedli jsme, povídali, vzpomínali na různé společné zážitky a on nás pak odvezl autem až před dům. To mohlo být tak kolem půl jedenácté. Ještě jsme složili nějaké ty drobnosti. Vynesl jsem smetí do popelnice a zbylé krabice do kůlny. Takže jsme zhasli někdy kolem půl jedné.“

„A ráno?“

„Asi tak kolem čtvrté nás probudil hluk na chodbě. Kloučkovi, to byli nájemníci z prvního patra, nosili věci do auta, odjížděli někam k moři. Pak jsme zase usnuli a probudili se až kolem osmé. Nasnídali jsme se, ještě jednou prohlédli všechny místnosti a nanosili věci do auta. Nakonec jsem pozavíral okna a tak nějak kolem desáté nebo půl jedenácté jsme vyrazili. Do Ostravy jsme přijeli kolem šesté večer a ubytovali se v hotelu Central. Pokoj jsme měli zamluvený. A to je vše.“

„A co slečna Jarská? Když jste odjížděli, byla ještě doma?“

„Už tehdy se mě na to vaši lidé ptali. Myslím, že byla doma, protože měla otevřené okno. Nezdá se mi, že by jela na dovolenou a nechala si pršet do bytu.“

„A kdy jste s ní hovořil naposledy?“

„To vám opravdu neřeknu. My jsme se s ní nijak zvlášť nestýkali, tu a tam jsme na chodbě nebo na zahradě prohodili pár slov – dobrý den, to je dneska hezky a tak podobně.“

„Takže jste se s ní ani nerozloučil?“

„Nějak se k tomu nenaskytla příležitost.“

Poručík Ambrož se pohodlněji usadil v křesle.

„Já bych se teď mohl zeptat: A nebylo to od vás trochu nezdvořilé a dokonce bezohledné? Odejet a ani se nerozloučit s milenkou? Jenomže já takové demagogické výpady nemám rád. A tak bych vám chtěl doporučit, abyste dobře uvážil, co vlastně vypovídáte.“

Zátka strnul. Upíral na Ambrože udivené oči. Jeho tvář zpopelavěla a rty se mu chvěly. Olízl je a významně pohlédl ke dveřím.

„Chápejte – nerad bych – já,“ sípavý hlas hledal slova, „nerad bych, aby se o tom manželka dověděla. Rozumíte… Vidím, že vám budu muset říct úplnou pravdu.“

„Také bych vám to radil.“

Inženýr sáhl po krabičce cigaret.

„Dovolíte?“

Poručík mu mlčky připálil.

„Moje žena byla krásná. Co – byla, ještě je, vždyť ji také uvidíte,“ polohlasně začal Zátka. „Vychovaná, vzdělaná, měla i jistý majetek a vlivné známé. Ale měla také své mouchy. Byla trochu panovačná, držela mě zkrátka a osobovala si víc práv, než měla. Snad v tom byl i kus vzpoury, že jsem si něco začal s Jarskou. Víte, ona byla úplně jiný typ, temperamentní, veselá, skoro rozpustilá. Jaksi jsem se vedle ní cítil mladší. Scházeli jsme se jen s velkými potížemi. Postupně jsem si uvědomoval, že to nemůže pokračovat do nekonečna. Tak jsem docela přivítal, že žena chtěla vilu prodat a přestěhovat se sem do Ostravy. Samozřejmě jsem Blanku utěšoval, že budu často jezdit do Prahy, že se u ní budeme moct scházet, ale oba jsme věděli, že to jsou jen prázdná slova, pouhé vytáčky, elegantní umíráček našeho poměru.“

„Jak na to reagovala Jarská?“

„Hrála tu hru se mnou. Předstírala, že můj odchod vlastně tolik moc neznamená, vymýšlela, co podnikneme, až za ní poprvé přijedu, kam se půjdeme podívat.“

„A proč jste o těchto vztazích mlčel, když se po pohřešované pátralo?“

Inženýr vrhl nešťastný pohled ke dveřím.

„Měl jsem strach, že by se to dověděla manželka. Udělala by mi ze života peklo.“

„Věděl jste, kam měla vaše přítelkyně o dovolené namířeno?“

„Samozřejmě věděl. Už celé měsíce. Jela s Čedokem na tři neděle do Francie.“

„Zaplatil jste jí tu cestu?“

Zátka udiveně zdvihl obočí.

„Já? Ne. Také jsem se jí ptal, kde na to vzala. Ale nic konkrétního mi neřekla. Naznačila, že jí na ten výlet někdo přispěl. Podivil jsem se, za co takový dar dostala. To víte, ozvala se ve mně mužská ješitnost a žárlivost. Prý proto, aby mlčela o tom, co vidí, a aby v pravou chvíli přimhouřila oči. Víc jsem se nedověděl.“

„Takový dar… Takže jste trochu žárlil.“ Poručík nespouštěl ze Zátky upřený pohled.

„V první okamžik ano. Ale brzo mě to přešlo. Náš vztah neměl takový charakter, abych měl právo si Blanku nějak přivlastňovat. Z jakého titulu bych jí měl něco zakazovat? A kromě toho mi její vysvětlení připadalo docela hodnověrné. Jako tlumočnice mohla snadno slyšet věci, které by nesnesly denní světlo.“

„Kdy jste se slečnou Jarskou mluvil naposledy?“

„Počkejte…,“ inženýr pár vteřin vzpomínal. „Ano, to bylo den před naším odjezdem. Tu sobotu, co nám odvezli nábytek. Manželka šla ještě něco koupit k snídani, tak jsem na chvilku zašel do mansardy, abych se s Blankou rozloučil. Zdržel jsem se jen pár minut, žena se měla co chvíli vrátit.“

„O čem jste těch pár minut mluvili?“

„Abych řekl pravdu, tak jsme toho moc nenamluvili. Musel jsem slíbit, že se hned po dvacátém červenci ukážu v Praze.“

„A přijel jste?“

„Jistě. Doma jsem řekl, že si ještě musím vyzvednout dobírku na dřívějším pracovišti. A jel jsem. Ne tedy, že bych po Blance tolik toužil, ale měl jsem strach, že by mi třeba mohla do Ostravy napsat nebo telefonovat. Z letiště jsem ji volal do Strojíren, ale tam mi řekli, že se ještě nevrátila. Za čtrnáct dní nato se na Blanku přišli vyptávat vaši kolegové a řekli, že se pohřešuje.“

„Teď mi ještě podrobně zopakujte, co jste s manželkou dělali v neděli ráno.“

Zátka se zamyslil.

„Nevím, co bych ještě dodal. Jak už jsem řekl, kolem čtvrté ráno nás probudili Kloučkovi. Odjížděli dost hlučně.“

„Vstal jste z postele?“

„Ne. Otočil jsem se na druhý bok a zase usnul. Pak jsme se probrali kolem osmé. Měli jsme dost času. V klidu jsme se nasnídali, složili lůžka, deky, prostěradla, toaletní potřeby, prostě všechno, co ještě v bytě zbývalo. Já jsem to postupně nosil do auta. Skládací lůžka jsem přivázal na zahrádku, ostatní věci narovnal do kufru, zamkli jsme a vypravili se na cestu. Když jsem zamykal branku, všiml jsem si, že v podkroví je stále otevřené okno.“

„Dobrá. A co bylo dál?“

„Už nic. Jeli jsme do té Ostravy.“

„Tou nejkratší cestou?“

„Nevím, která je nejkratší. My jsme si to namířili přes Hradec Králové.“

„A proč vám cesta trvala osm hodin?“

Inženýr pokrčil rameny.

„Nespěchal jsem. Proč také? Nezáleželo nám na tom, jestli v Ostravě budeme ve čtyři nebo v šest. A kromě toho jsme se cestou několikrát zastavili.“

„Kde všude?“

„To vám můžu říct úplně přesně. Nejprve v Jindřišské ulici na hlavní poště. Podával jsem tam doporučený dopis.“

„Smím se zeptat, komu jste psal a co?“

„Vy se přece můžete ptát na všechno,“ jaksi trpce poznamenal Zátka. „Šlo o expres doporučený dopis řediteli Zelenkovi. Mému bývalému šéfovi.“ Po chvilce neochotně připojil: „Taková nechutná záležitost…“

„Nechutná?“

Inženýr se ohlédl ke dveřím a ztlumil hlas.

„Víte, já se nikdy nezajímal o manželčinu minulost. Co bylo, to bylo, nemá smysl se tím zabývat. Vytušil jsem, že za svobodna chodila s ředitelem Zelenkou. Ještě před maturitou a bezpochyby i po ní. Proto jsem se nikdy nehrabal v jejích písemnostech, podrobnosti mě nezajímaly. Ale když jsem tu neděli nesl do auta kufry, tak se jeden otevřel a do rukou se mi dostal otevřený sešit v tuhých deskách. A do očí mi padlo… Ale ne, vezmu to úplně zkrátka. Byl to Miladin deník z dob, kdy chodila do školy. Plynulo z něj, že Zelenka s ní měl poměr v době, kdy ještě byla pod zákonem.“

„A pak?“

„Vrátil jsem se do bytu a otevřený sešit beze slova podal manželce. Začetla se do té stránky a pak se rozplakala. Našel jsem v aktovce dopisní papír a napsal jsem Zelenkovi ostrý dopis. Asi v tom smyslu, že s ním okamžitě rušíme všechny styky. Podepsal jsem to a podal Miladě pero. Okamžik váhala, kousala se do rtů, ale pak to podepsala také. No a v Jindřišské ulici jsem ten dopis podal.“

„Tím objevem jste ovšem dostal do ruky vysokou kartu, teď už přece nemohlo tolik záležet na tom, jestli se vaše manželka doví o vašem vztahu k Jarské.“

„Ne tak docela. Mezi Miladou a Zelenkou se všechno odehrálo za svobodna, kdežto já s Blankou… už jako ženatý. V tom byl rozdíl, na který jsou ženy citlivé.“

„Jak na vaše psaní reagoval Zelenka?“

„Ani nevím, jestli ten dopis vůbec četl. Nejspíš došel dopis v pondělí, a jako z udělání se právě tu noc z neděle na pondělí zabil při dopravní nehodě. Jeho tajemník nás o tom informoval telegramem.“

„Jak to přijala vaše paní?“

„Nevím. Nebyl jsem u toho, když přišel listonoš. A pak neříkala nic. Dohodli jsme se totiž, že o Zelenkovi už nikdy víc nebudeme mluvit. A dodrželi jsme to.“

„Na pohřbu jste nebyli?“

„Prosím vás!“

„No dobře.“ Poručík se poradil se svými poznámkami. „Vraťme se k té cestě do Ostravy. Z Jindřišské ulice jste jeli kam?“

„Do Hloubětína na výpadovku. Tam jsme zastavili podruhé – brali jsme benzín.“

„A potřetí?“

„Pak až před Hradcem. Došlo tam k nehodě. Kolem nás se mihnul myškař. Pak ještě předjel auto před námi, ale v protisměru se objevil náklaďák. Ten chlap strhnul řízení prudce doprava, dostal smyk, od stromu na krajnici se odrazil zpátky na vozovku a spolu s tím náklaďákem zatarasili silnici. Zastavil jsem a běžel na místo. Pomohl jsem z vozu jedné paní a obvázal jí poranění na ruce. Pak přijela sanitka a dopraváci. Všechno s námi sepsali. Někdy v září nebo v říjnu jsem pak musel svědčit u soudu. A tahle příhoda nás tehdy zdržela alespoň o tři čtvrtě hodiny.“

„V kolik se to stalo?“

„Nemám ponětí. Nejspíš nějak kolem poledne. Když jsme šli v Hradci na oběd, tak už měli jídelní lístek důkladně proškrtaný. Odpoledne jsme ještě zastavili u nějakého lesa v Jeseníkách a před šestou jsme zaparkovali u hotelu Central.“ Zátka zamáčkl nedopalek a zvědavě se na poručíka zahleděl. „A proč vás to vlastně do takových detailů zajímá?“

„Protože se našly tělesné pozůstatky slečny Jarské.“

„Prosím vás! A kde?“

„Na zahradě vily Vlasta. Tam, co stála kůlna na uhlí. Dovedete si to nějak vysvětlit?“

Inženýr mlčky zavrtěl hlavou. Teprve po chvíli poznamenal:

„Když jsme odjeli, tak zůstala v domě sama… Pokud vím, tak nový nájemník z Ostravy se měl objevit až v pondělí.“

„Také se objevil,“ potvrdil poručík a vstal. „Zatím je osud slečny Jarské dost nejasný. No, uvidíme. V každém případě vám děkuji za informace. A kdybyste laskavě řekl své paní, aby šla dál.“

„A mohu se spolehnout…,“ rozpačitě se ujišťoval Zátka.

„Nebojte se. Neřeknu jí nic, co by mohlo narušit vaši… rodinnou pohodu.“

U dveří se Zátka ještě jednou ohlédl.

„Děkuju za pochopení,“ řekl tiše.

Inženýr z mlékáren nepřeháněl. Jeho manželka byla stále krásná žena. Štíhlá, ladně se pohybovala, blond vlasy jí v měkkých vlnách padaly přes ramena. V souměrném obličeji tkvěl křehký půvab. Modré oči tázavě spočinuly na muži za stolem.

Poručík vstal a pokynul k židli.

„Posaďte se, prosím.“

Melodickým hlasem nadiktovala nacionále. Ano, jsou bezdětní.

„Někdy závidím matkám dětí, které vyučuji. Ale co naplat!“

„Paní Zátková, chci se vás zeptat na dvanáct let staré události. Abych vás zbytečně nezdržoval, tak přejdeme rovnou k věci. Jde o jistou slečnu Blanku Jarskou. Bydlela ve vaší vile.“

„Ano, znala jsem ji. Potom snad zůstala v zahraničí.“

„Stýkala jste se s ní?“

„Jen tak zběžně. Jako s nájemnicí. Tu a tam jsme prohodily pár slov. Třeba když platila činži nebo když jsme se potkaly na chodbě. Asi dvakrát, možná třikrát jsem ji vezla autem do města – když nebylo vyhnutí.“

„To zní, jako byste ji neměla moc v lásce.“

„Taky že jsem neměla.“

„A ta antipatie pramenila z něčeho konkrétního?“

Paní Zátková mlčela.

„No!“

„O tom se těžko hovoří. Víte…,“ hlas se jí zlomil, „ona byla totiž milenkou mého muže. Stěží můžete čekat, že za těchto okolností bych ji měla ve zvláštní oblibě.“

„To jistě. A jak jste se o jejich vztahu dověděla?“

„Řekl mi to instinkt. Ano. Patřím mezi ženy s instinktem. Brzy jsem to vycítila. A z různých maličkostí jsem se přesvědčila, že je nepodezřívám jen tak naplano.“

„Věděl manžel o vašich poznatcích?“

„Neměl o tom potuchy. Nikdy jsem se nezmínila, že o jeho záletech vím. Měla jsem snad dělat žárlivé scény? Ne, tím bych jí ho nahnala do náruče. Pochopila jsem, že se to musí řešit jinak.“

„Jaké řešení jste zvolila?“

„Vysvětlila jsem manželovi, že musíme prodat vilu a přestěhovat se do Ostravy.“

„Čím jste to odůvodnila?“

„Řekla jsem mu podle pravdy, že za nějaký rok se bude vila bourat. Jestli za ni máme dostat slušné peníze, musíme ji prodat dřív, než se roznese zpráva o chystané stavbě sídliště. Měla jsem kupce, jenž byl ochoten zaplatit tolik, kolik jsem čekala.“

„Rozumím,“ přikývl poručík. „Představa té finanční ztráty – kdyby se otálelo s prodejem – byla pákou, která měla pohnout nežádoucími vztahy vašeho manžela.“

„Tak jednostranně se to posuzovat nedá. Možná i sám manžel hledal cestu, jak s tou známostí skoncovat.“

„Z čeho soudíte?“

„Z jeho chování a jednání. Hlavně z toho, že proti stěhování do Ostravy vlastně neměl námitky. A koneckonců i z harmonie, která u nás od té doby vládne.“

„A pamatujete se na den, kdy jste se stěhovali?“

„V hrubých rysech. Ale po dvanácti nebo kolika letech těžko můžete čekat, že budu nosit v hlavě nějaké podrobnosti.“

„V kolik jste vstávali?“

„Asi tak v osm. Balili jsme zbylé věci. Také nás zdržel určitý… incident. Potom jsme–“

Poručík ji přerušil.

„Moment. Můžete mi to vysvětlit blíž? Jaký incident?“ Na čele jí naskočila vráska.

„Nerada bych o tom mluvila. Jde o čistě rodinnou věc, která nemůže mít spojitost s vaším pátráním.“

„Tak mi alespoň rámcově naznačte, o co šlo,“ požádal Ambrož.

„Manželovi se na schodech vysypal kufr a přečetl si tam jednu stránku z deníku, který jsem si kdysi vedla.“ Neochotně pokračovala: „Vyplývalo z ní, že jsem se kdysi důvěrně stýkala s jistým mužem. Manžela to rozzlobilo, napsal mu dopis, že s ním okamžitě přerušujeme veškeré styky. Stačí vám to?“

„Jistě. A nezlobte se na mě. Nezabývám se osobními věcmi víc, než je nutné. Ale tohle je složitý případ a musíme si všímat všech souvislostí.“

„Případ?“ pročísla si rukou vlnité vlasy.

„Ano, kriminální případ. V zahradě vaší bývalé vily se našla zakopaná kostra. Pod tou kůlnou na uhlí. S největší pravděpodobností se jedná o pozůstatky slečny Jarské.“

„Ne! Jak by…“

„Je to tak. Ale vraťme se ještě k nedělnímu ránu. V kolik hodin jste odjeli?“

„Snad chvíli po desáté. Cestou nás zdržela jedna havárie, ale po jedné jsme dorazili do Hradce a k šesté do Ostravy.“ Pohlédla na poručíka. „Ale, prosím vás, jak je možné, že ta Jarská–“ paní Zátková zavrtěla hlavou.

„Sami nevíme. Vás nic nenapadá?“

„Jsem z toho vedle. V naší zahradě! A co se jí vlastně stalo?“

„Zemřela na těžké poranění hlavy. Pokoušíme se zjistit, jak k němu přišla.“

Profesorka češtiny a angličtiny pokrčila hezkými rameny.

„V tom vám nepomůžu. Ale když jsme odjížděli, tak ještě musela být doma, protože měla otevřené okno.“

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto. Nezapomeňte, že jsem co chvíli koukala do podkroví. Stála jsem u auta a třásla se nedočkavostí, kdy Jarská vystrčí hlavu, abych jí mohla zamávat na rozloučenou. Předpokládám, že by tu ironii pochopila.“

„Nevíte o nikom dalším, kdo k ní chodil? Nebo o člověku, který by si s ní chtěl vyřizovat účty?“

„Ve Strojírnách pracovala u pana Kloučka jako cizojazyčná korespondentka, ale o jejích osobních poměrech a vztazích nic bližšího nevím.“ Zátková okamžik vzpomínala. „Občas se u Jarské zastavila nějaká mladá žena. Ale neznala jsem ji ani jménem. Podle všeho kolegyně z práce.“

„Myslíte, že byste ji poznala?“

„Po dvanácti letech? Ne. Asi bych nepoznala ani Jarskou.“

Na ředitelství mlékáren už pracovní doba skončila, z budovy se trousili zaměstnanci. Jiří Hnátek však Ambrože očekával ve své pracovně.

Nabídl poručíkovi křeslo, potažené zelenou koženkou, přisunul před hosta dózu s cigaretami a zvedl jeden ze tří telefonů.

„Dvě kávy, Jaruško. Také něco studeného k pití. A pro nikoho, vyjma manželky, tady nejsem.“ Posadil se proti Ambrožovi a zahleděl se na něho. „Co byste si přál?“

„Informace o vašem bývalém náměstkovi. A také o vašem předchozím nadřízeném. Začněme třeba Zelenkou.“

Hnátek sáhl po cigaretě, promnul ji v prstech a cvakl zapalovačem. Zamyšleně sledoval obláček kouře, který se rozplynul u stropu.

„Ale Václav Zelenka je už dvanáct let po smrti,“ řekl tiše a tak, že to zaznělo jako výčitka.

„Přesto bych se na něj rád zeptal.“

„Myslíte, že s jeho smrtí nebylo něco v pořádku?“

„Když někdo zemře při havárii, tak vždycky něco není v pořádku. Třeba řidičské umění, silnice nebo brzdy. Ale mě jeho smrt a předchozí život zajímá v úplně jiné souvislosti. Samozřejmě vám řeknu, o co jde. Ale až nakonec, abych vás zbytečně neovlivnil.“

„Čím mám začít?“ Hnátek bezradně pohlédl na kriminalistu.

„Třeba tím, jak jste se se Zelenkou seznámil a jaký to byl člověk.“

„No, především skvělý odborník, to uznávali všichni. Jinak napohled hrozně studený patron. Ale tuhle vlastnost spravedlivě řečeno jen předstíral. Obával se, že by jinak neudržel autoritu. Ve skutečnosti měl lidi rád. Čestný člověk. Kádrový profil bez poskvrny. Což by se nedalo říct o mně.“ Hnátek se pousmál.

„Vím o tom,“ suše poznamenal poručík. „Nechal jsem si vaše spisy vyhledat.“

Hnátek pokývl a mlčky chvíli pozoroval, jak se kouř cigarety modravě odvíjí z jejího řeřavějícího konce.

„Zelenka mě přijal, ačkoliv mu to řada lidí rozmlouvala. Za čas jsem se stal jeho tajemníkem a při té práci jsem ho mohl poznat skutečně zblízka. Byl jsem mu vděčný a měl jsem ho rád jako vlastního tátu. Nikdy jsem mu to neřekl, ale myslím, že to vycítil. Umožnil mi, abych při práci dostudoval vysokou ekonomickou. Zemřel krátce po mé promoci.“

„A jeho soukromý život?“

„Co bych vám o něm řekl?“ pohlédl zpříma na Ambrože. „Byl rozvedený a bezdětný. Manželka ho opustila a podruhé už nechtěl pokoušet osud. Blízké příbuzné neměl. Když zemřel, notářství marně hledalo dědice. Závěť nezanechal, a tak jeho majetek připadl státu. Znal sice kdekoho, ale k jeho důvěrným přátelům se dali počítat jen Zátkovi. Nebo ještě přesněji – paní Zátková.“

Hnátek se odmlčel, jako by čekal na otázku, ale Ambrož jen přikývl.

„Zelenka totiž znával její rodiče. Docházel k nim a dost přilnul k jejich dcerce. Rodiče zemřeli, Milada vystudovala filozofickou fakultu a provdala se za Zátku. Šéf ho kvůli Miladě vzal sem na ředitelství a po čase ho navrhl na funkci náměstka.“

Ambrož počkal, až drobná hnědovláska rozestaví na stolku šálky s kávou a sklenice s citrónovou limonádou. Omluvně pohlédl na Hnátka.

„Nerad se na to ptám, ale v zájmu věci musím. Byly mezi Zelenkou a paní Miladou jenom přátelské vztahy?“

Hnátek nešťastně rozhodil rukama.

„Radši bych na to neodpovídal. Když to ale musí být… Ano, Milada byla jeho milenkou. Přinejmenším do doby, než se vdala.“

„Tomu nerozumím. Proč si ji tedy nevzal on?“

„To máte těžké. Když končila studia, tak jemu už táhlo na šedesátku. Co by to bylo za manželství? On ji měl moc rád. Tolik rád, že by takový nerovný svazek nepřipustil. Naopak ji přiměl k tomu, aby se provdala za svého vrstevníka.“

„A jak se vám jevil Zátka?“

„Vzdělaný, poměrně schopný člověk, ale nevěřil si a prožíval stresy, když tu nebyl Zelenka a musel za něho něco rozhodnout. Ale v podstatě ve své funkci obstál. Všechno tady klapalo. Méně už v Zátkově manželství. Alespoň v posledních měsících před Zelenkovou smrtí.“

„Jak jste se o tom dověděl?“

„Něco z řečí, které kolovaly po ředitelství. Jakmile je někdo jednou ředitelem nebo jeho náměstkem, musí počítat s tím, že neujde pozornosti zaměstnanců. V polední přestávce lidé vídali Zátku v denní vinárně s jakousi tmavovláskou. A od jednoho kolegy si půjčoval chatu kdesi u Mokropes. Shodou okolností od člověka, který nedovedl držet jazyk za zuby. A co jsem nevěděl, to mi řekl sám ředitel Zelenka.“

„V jaké souvislosti?“ Ambrož si vhodil do šálku tři kostky a hlučně míchal černou tekutinu.

„Požádal mě, abych obstaral všechny dosažitelné informace o Blance Jarské, která bydlela v podkroví Zátkovic vily.“

„A jak jste je získal?“

„Tím nejjednodušším způsobem – požádal jsem Strojírny o zapůjčení jejích kádrových materiálů.“

„Oni vyhověli?“

„Ano. Domnívali se, že se u nás uchází o místo. A já jsem jim to nevyvracel.“

„No dobře, ale k čemu to mohlo být Zelenkovi užitečné?“

„Uvažoval, jak by mohl zasáhnout do vztahu mezi Zátkou a Jarskou. Chtěl ten poměr rozbít, ale nějak elegantně. Doufal, že v minulosti toho děvčete najde něco, čeho by se mohl chytit. Třeba nějakou temnou stránku, která by se dala využít k nátlaku, aby Zátku nechala a odstěhovala se.“

„Našla se?“

„Ne. Ale právě v těch dnech jsme se v tichosti dověděli, že se pracuje na územním plánu, podle něhož v místech Zátkovic vily vyroste velké sídliště. Řekl jsem Zelenkovi, že paní Zátková by tu vilu měla hned prodat. Tím by vytvořila pádný důvod k tomu, aby se i s manželem přestěhovali někam jinam. Pokud možno daleko od Jarské.“

„Myslíte, že to Zelenka paní Zátkové navrhl?“

„Určitě. Alespoň všechny další události se vyvíjely v souladu s tímto plánem.“

„Ne tak docela.“

Hnátek se na kriminalistu nechápavě zahleděl.

„Někdo v těch dnech slečnu Jarskou zabil a zahrabal ji na zahradě vily.“

„Počkejte! Co to říkáte? Kdo koho zabil? V jakých dnech?“

„Kdo, to se uvidí. Jinak, jak jste slyšel. Slečnu Jarskou někdo zabil, a to pravděpodobně v tu neděli, kdy se Zátkovi stěhovali do Ostravy. Ráno byla ještě naživu.“

Hnátek odložil šálek a nevěřícně zíral na poručíka. Po chvíli řekl ztěžka:

„A vy podezříváte…“

„Nikoho nepodezřívám. To by bylo unáhlené. Ale krok za krokem probírám osoby, které by k takovému činu měly pohnutky. A mezi nimi hledám toho, kdo by měl i praktickou možnost vztáhnout na Jarskou ruku.“

Hnátek vstal a nepokojně přešel po pracovně. Okamžik hleděl z okna a pak se vrátil k svému křeslu a oběma rukama sevřel koženkové opěradlo.

„Zelenka – pokud máte na mysli jeho – by dost možná byl schopen někoho zabít, kdyby neviděl jiné východisko, jak paní Zátkové pomoct.“

„To k ní měl tak hluboký vztah?“

„Znal ji už od dětství,“ řekl Hnátek zvolna. „Pak byla léta jeho milenkou. Udělal by pro ni všechno. Jenomže nebylo potřeba. Zátková se do Ostravy stěhovala i s manželem, takže problém se v zásadě vyřešil. Zelenka by tedy neměl motiv. Kromě toho mu chyběla ta praktická příležitost, o které jste mluvil,“ v hlase mu zazněla patrná ironie.

„Proč myslíte,“ nadhodil Ambrož a zdálo se, že ho mnohem víc zajímá, kolik mu v hrnku zbylo kávy.

„Protože… ale to vám musím říct popořádku.“ Hnátek si přisunul křeslo blíž k poručíkovi a klesl do něho. „Když se Zátkovi rozhodli pro Ostravu, Zelenka mě prosadil za náměstka. Mám dojem, že to šlo snadněji než tehdy, když bojoval o to, aby mě vůbec mohl na ředitelství přijmout. V posledním červnovém týdnu jsme se dohodli, že za Zelenkou v neděli přijdu, abychom to moje účinkování v náměstkovské funkci důkladně probrali. Měli jsme v úmyslu zajet k němu na chatu u Dobříše.“

„Kdy jste k němu přišel?“

„Asi tak v devět hodin ráno. Ještě byl v pyžamu a prohlásil, že se nikam nepojede. Řekl, že v neděli je kolem Dobříše jak na Václaváku. Ve skutečnosti to byla výmluva. Šlo mu o něco jiného. Paní Zátková mu slíbila, že hned po příjezdu do Ostravy zavolá, aby věděl, že v pořádku dojeli.

Ten hovor čekal někdy odpoledne, a proto se mu nechtělo z města. Mně to samozřejmě bylo jedno. Během dopoledne jsme probrali koncepci mé další práce a zaskočili do Slávie na oběd. Ale nedojedl ani moučník a už chtěl nazpátek. Kolem druhé hodiny jsme už byli opět v jeho bytě a znovu se rozpovídali o podniku a všelijakých jeho problémech. Ale jak ubíhaly minuty a hodiny, šéf byl stále nervóznější a zapaloval si jednu cigaretu za druhou.“

„Zátkovi se však vydali na cestu až někdy po desáté.“

„Jenže to Zelenka nevěděl. Zátková mu řekla, že chtějí vyrazit po ránu. A tak už od takových dvou hodin pokukoval po telefonu. Upozornil jsem ho, že se mohli zdržet na obědě, píchnout nebo že je zlobilo dejme tomu zapalování. Trochu se uklidnil, otevřel lahvičku červeného, ale pak se jeho nervozita začala zase stupňovat. V pět hodin zavolal do ostravského Centrálu, ale tam mu řekli, že Zátkovi ještě nepřijeli. Nějakou chvíli to rozebíral a asi tak v šest mě poslal, abych ze svého bytu zavolal na všechna okresní oddělení Veřejné bezpečnosti mezi Prahou a Ostravou a zeptal se, jestli u nich nehavarovala tmavě modrá škodovka s pražským číslem.“

„Proč z vašeho bytu?“

„Aby si nezablokoval telefon pro případ, že by ho Zátková chtěla volat. Ale všechno to bylo zbytečné. Nic jsem se nedověděl a vrátil se zase k Zelenkovi.“

„Jak dlouho jste byl pryč?“

„Asi dvě hodiny. Tehdy jsem bydlel na Smíchově, takže jsem to neměl daleko.“ Zahleděl se do prázdna. „Ano, objevil jsem se u něj asi tak v osm, ve čtvrt na devět. Zelenka mezitím dopil druhou láhev červeného a byl s nervy úplně pryč. Rozčileně přecházel po pokoji a opakoval, že se jí něco muselo stát. Vždyť za dvanáct hodin by v té Ostravě byli i na bicyklu. Milada by ho určitě ihned po příjezdu zavolala.“ Náměstek znovu vstal, přešel po místnosti a zastavil se před Ambrožem.

„Namítal jsem, že třeba byla po cestě unavená a šla si hned lehnout. To je vyloučené, křičel na mě, ty neznáš Miladu, docela určitě by hned podala zprávu. A nesouvisle blekotal, jaká že je to jedinečná žena, že se do ní zamiloval, už když chodila do školy, a že mu dala několik báječných let. Kdyby byl mladší, tak všechno dopadlo jinak. Ne, něco se jí muselo stát. Už dávno by se ozvala. Potkalo ji něco hrozného.“

Hnátek sevřel pěsti a v bezmocném gestu jimi o sebe udeřil.

„Nerad na to vzpomínám. Nedokázal jsem mu pomoct. Vidíte, jedinkrát, kdy mě doopravdy potřeboval.“ Zavrtěl hlavou jako by chtěl setřást vzpomínky a dál věcným hlasem pokračoval. „No a pak to přišlo. Zelenka najednou vyskočil, a že prý musí okamžitě do Ostravy. To už v něm naplno pracoval alkohol. Snažil jsem se mu v odjezdu zabránit. Už jste něco vypil, šéfe, nemůžete. Zavřou vás. Když nedáte jinak, tak pojedu sám, všechno zjistím a hned vám zavolám. Nebo vás tam odvezu. Ale to bylo, jak když házím hrách na stěnu. Nařídil mi, abych zůstal u něj a hlídal telefon. Kdyby volala Milada, mám jí sdělit, že za ní odjel do Ostravy. Uvědomil jsem si, že v tomto stavu nemůže sednout za volant a snažil jsem se mu v odchodu zabránit násilím. Ale marně. Vážil dobrý metrák, vrazil do mě, že jsem odletěl na druhý konec předsíně, a šel.“

„Kolik bylo?“

„Tři čtvrtě na deset. Teprve když byl pryč, napadlo mě řešení – mohl si vzít taxíka. Ale už bylo pozdě, dole na ulici se ozval motor a zaskřípění pneumatik, jak vystřelil od chodníku. Seděl jsem u telefonu a přemýšlel, co bych ještě mohl podniknout. Napadlo mě, že bych měl zavolat na Bezpečnost a upozornit, že tím a tím směrem ujíždí opilý řidič v renaultu. Ale neměl jsem k tomu odvahu – nakonec to byl můj šéf. Klímal jsem u telefonu, ale nikdo nezvonil. O půl sedmé ráno jsem zavolal do podniku, že ředitel dnes nepřijde a že mají stornovat, jestli měl něco dohodnuto. A já že si beru den náhradního volna. Chvíli nato se objevil strážmistr v uniformě. Hledal příbuzné Václava Zelenky. Zabil se před půlnocí u Poděbrad. V zatáčce ztratil vládu nad vozidlem.“

„V krvi měl jedno a čtvrt promile alkoholu,“ doplnil Ambrož.

„Seděl jsem a tupě zíral na koberec,“ pokračoval Hnátek jako by ho neslyšel. „Nemohl jsem se soustředit, v hlavě jsem měl chaos, vynořovaly se mi vzpomínky z mládí, takové dávno zasuté věci, vybavil jsem si před očima mušku, která se zachytila v pavučině, a já ji pustil na svobodu – jen tu hroznou událost jsem nedovedl pochopit. Udělal jsem si silnou kávu. Teprve s šálkem v ruce jsem si uvědomil, že jsem celý zpocený. Ale než jsem se odhodlal jít do koupelny, zase někdo zazvonil.“

„Patrně listonoš,“ napověděl poručík.

„Ano, pošťák s doporučeným expresem. Nevím, jak dlouho jsem civěl na obálku, adresovanou Zelenkovi. Odesilatel – Zátka. Co s tím? Ale protože jsem Zelenkovi nejbližší člověk, mám právo psaní otevřít. Od té doby znám jeho obsah zpaměti.“ Hnátek se zahleděl do prázdna. „Pane Zelenko, nikdy jsem se nehrabal ve věcech své ženy, ale při stěhování se mi čirou náhodou dostal do ruky její deník ze studentských let se záznamy o vztazích mezi ní a vámi. Víte, co to znamená – morálně i právně. Zapomenu na všechno, ale s touto podmínkou: Už se nikdy nesetkáte s Miladou, nikdy jí nenapíšete, nikdy jí nebudete volat. Porušíte-li to, nechám vás stíhat podle paragrafu 242 trestního zákona. Za všechno se platí, pane Zelenko. Štěpán Zátka.“ Hnátek zamáčkl nedopalek. „Pod tím bylo roztřeseným rukopisem připsáno: Milada.“

Chvíli ticha přerušil poručík.

„Co se stalo s tím dopisem?“

„Zničil jsem ho. Hned tam na místě. Myslel jsem, že nikdo další ho číst nemusí. A že nikoho dalšího nebude zajímat, proč už paní Zátková nezavolala. Když jsem ho trhal na kousky, napadlo mě, že snad je lépe, že se toho Zelenka nedožil. Paní Zátková byla jeho velká láska. Zemřel dřív, než se mohl dovědět, že o ni definitivně přišel.“

„Setkal jste se pak ještě se Zátkovými?“

„Jeho jsem jednou viděl na jakémsi aktivu. Také jsem ho potkal na letišti v odbavovací hale. Ale paní Zátkovou jsem už nespatřil. A ani po tom netoužím. Vím, že se na to dívám jednostranně, ale svým způsobem mají na svědomí člověka, za něhož bych nasadil život.“

Ambrož sklapl zápisník a chystal se k odchodu. Cestou ke dveřím se ještě jednou zastavil.

„Celou tu neděli jste strávili sami? Kdo se vlastně staral panu Zelenkovi o domácnost?“

„Uklízela mu sousedka. Nějaká paní… tuším Vránová. Vdova po řidiči autobusu. Tehdy asi padesátiletá. Pokud vím, tak jí za tu pomoc velmi slušně platil. Když si přál, tak mu i uvařila.“ Hnátek soustředěně nakrčil čelo a zvolna pokračoval. „Počkejte, zkusím dát dohromady, jak to tehdy v neděli vlastně bylo. Podle mého se tam zastavila kolem třetí, aby se zeptala, jestli něco nepotřebuje. Zelenka řekl, že teď ne, ale že by nám později mohla připravit něco na zub. Vrátila se asi o půl šesté a něco nám udělala. Jenže šéf neměl na jídlo ani pomyšlení. Pak přišla ještě jednou, řekl bych tak o půl jedenácté, už jen tak v županu. Oznámil jsem jí, že Zelenka odejel do Ostravy a že mám v bytě hlídat telefon. Jinak se tam nikdo jiný nezastavil.“

„Ještě jednu otázku. Myslíte, že Zátka by byl schopen se takovým hrubým způsobem zbavit nepohodlné milenky? Léta jste ho znal, dokážete odhadnout, co v něm vězí.“

„To máte těžké, pane poručíku,“ řekl váhavě. „Sám sebe člověk nikdy dost nezná. Těžko můžu soudit, jak by se kdo zachoval, a zvlášť v nějaké situaci na ostří nože.“ Pokrčil rameny. „Zátka nerad samostatně rozhodoval. Chtěl mít všechno odklepnuté shora. Ale jestli se dostal do úzkých, co my můžeme vědět? Ale mám-li říct pravdu, tak rozhodnou a energickou akci bych spíš čekal od paní Zátkové.“

Poradu svolal a také ji řídil major, ale co naplat. Ambrožovi bylo jasné, že hlavní osobou je tam dneska on. Rozhodně nebylo o co stát, vyšetřování uvázlo v mrtvém bodě.

Rozevřel desky s nápisem Vila Vlasta a všech pět mužů za podlouhlým stolem stručně seznámil s hlavními fakty.

Nejprve je informoval o objevení kostry na staveništi a tlumočil závěry doktora Grunda, později upřesněné zprávou z Ústavu soudního lékařství. Předložil plán, který mu věnoval inženýr ze stavby, a ukázal místo, kde stála vila a kůlna, pod níž byly tělesné pozůstatky ženy zakopané. Předložil sáčky s prstýnkem a hodinkami a přečetl zprávu z kriminalistické laboratoře. Nakonec zrekapituloval obsah všech rozhovorů, které vedl se svědky, totiž spíš s pamětníky.

Major se celou tu dobu tvářil netečně, jako by se ho ta záležitost netýkala, ale poručík se obával, že pozorně registruje každé slovo a v duchu zaznamenává všechny slabiny.

„Hm. Tak to vezmeme po pořádku,“ upřel na Ambrože šedomodré oči. „Identita?“

Poručík zalistoval ve svých poznámkách.

„Jarská měla pětadvacet let plus nějaký ten měsíc. Kostra patří ženě, která podle informace z Ústavu soudního lékařství zemřela ve věku dvacet pět až třicet dva let. Jarská byla vysoká sto šedesát čtyři, kostra o dva centimetry méně. Za živa ovšem Jarskou nikdo neměřil. Do pasu jí napsali výšku, kterou sama uvedla. Tak se to přece obvykle dělá. Pak jsou tu ty věci. Hodinky jsou běžné, ale ten prsten je unikátní. A Květa Sovová ho bezpečně poznala, dokonce si vzpomněla, za jakých okolností ho Jarská dostala.“

„Já bych řekl, že o totožnosti celkem nemusíme pochybovat,“ ozval se kapitán Veverka monotónně. Jednou jeden z kolegů náhodně přišel na to, že veverka se latinsky jmenuje Sciurus vulgaris, a od té doby kapitánovi mezi sebou říkali Sciurák. „Není přece pravděpodobné, aby v době, kdy beze stopy zmizela mladá ženská, někdo čirou náhodou zakopal cizí osobu, která by měla stejnou výšku, byla zhruba stejně stará a měla přesně tentýž prstýnek. Uznejte, že by to bylo trochu moc náhod najednou!“

„Dobře,“ rozhodl major. „Vycházejme z toho, že mrtvá je Blanka Jarská. Co dál? Zemřela nešťastnou souhrou okolností nebo ji někdo zavraždil? Úraz nebo trestný čin?“ Ambrož neklidně poposedl a rychlým pohledem přejel své spolupracovníky.

„Na to se nedá jednoznačně odpovědět,“ pozorně volil slova. „Posudek soudních lékařů nevylučuje ani první, ani druhou možnost. Někdo ji mohl udeřit nepříliš ostrým nástrojem do hlavy. Ale právě tak mohla upadnout na nějakou hranu nebo výčnělek. Protože však někdo mrtvolu tak pečlivě ukryl, zřejmě se jedná o trestný čin.“

Major se rozhlédl. Nikdo nic nenamítal. Kývl na Ambrože.

„Tak nás seznamte s vyšetřovacími verzemi.“

Poručík potlačil nešťastný povzdech.

„Podle mé první verze šlo o vraždu nebo o ublížení na zdraví, které mělo za následek smrt. Pachatel – Štěpán Zátka. Motiv – zbavit se vzpurné milenky.“ Ambrož otočil několik listů v zápisníku. „Zátka nebyl v manželství příliš spokojený. Jeho ženě patřila vila, její zařízení i auto. Nejspíš dávala manželovi svou převahu najevo. Pak se do mansardy jejich vily přistěhovala Blanka Jarská. Byla o pět, vlastně takřka o šest let mladší než Zátková, půvabnější, příjemnější, plná života a měla ráda mužskou společnost. Vlastně tedy nebylo divu, že Zátku upoutala. V polední přestávce se scházeli v denní vinárně, občas – když manželka nebyla doma – k ní Zátka chodil do bytu a také jezdili do vypůjčené chaty na Berounce.“

„A jeho žena se o tom dověděla,“ pohřebním hlasem napověděl Veverka a spokojeně pokyvoval hlavou.

„Ano. A přešla do energické ofenzívy. Prodala vilu nájemníkovi z prvního patra a manžela postavila před hotovou věc: Budou se stěhovat do Ostravy. Před Zátkou vyvstalo dilema. Buď se vzdá svého dosavadního hmotného zabezpečení, pohodlí a poměrného blahobytu, nastěhuje se k milence a ve čtyřicítce bude začínat znovu. Anebo se vzdá Blanky Jarské.“

„Což si ona nemusela nechat líbit,“ usoudil nadporučík Rozruch.

Ambrož horlivě přikývl.

„Patrně. Existuje náznak, že cestu do Francie dostala darem za mlčení. To by svědčilo o cílevědomém založení Jarské i o určité bezohlednosti. Nemohlo by překvapovat, kdyby vůči Zátkovi nepostupovala jinak. Třeba mu pohrozila, že si o jejich vztahu pohovoří s manželkou a že zajde na jeho pracoviště. Nakonec nelze vyloučit ani eventualitu, že s ním byla v jiném stavu.“

„Anebo to předstírala,“ doplnil Veverka.

„Zátka se dostal do složité situace. V návalu zlosti mohl Jarské ublížit. Najednou zjistil, že jeho milenka nedýchá. Co teď? Rozhodl se, že využije zamýšleného odjezdu Blanky Jarské do ciziny. Zakopal ji v kůlně a zničil její kufřík s věcmi i s cestovními doklady.“

„Kdy se to mělo odehrát?“ zajímal se major.

„V tom je jádro problému a zároveň slabina celé verze. V sobotu večer s Jarskou hovořil Klouček. V neděli po desáté dopoledne Zátkovi nesporně odcestovali do Ostravy. Je to doloženo několika na sobě nezávislými fakty a svědectvími. Podle této verze by tedy Zátka musel Jarskou zabít v noci ze soboty na neděli nebo v časných ranních hodinách.“

„Proč v časných?“

Ambrož zdvihl ruce a ukázal mozoly na pravé dlani. „Včera odpoledne jsem se znovu vypravil na místo, kde stála ta kůlna. V džínách a holinkách. Hned vedle té rýhy jsem krumpáčem a lopatou vykopal metr sedmdesát dlouhou a asi půl metru širokou jámu. Právě takovou, aby se do ní vešlo lidské tělo. V tom jílu mi šla práce poměrně dobře. Ale trvalo čtyři hodiny, než jsem se dostal do hloubky jeden a půl metru. Pochybuji, že by Zátka byl statnější kopáč než já. To znamená, že by tu jámu musel začít hloubit někdy v pět nebo o půl šesté ráno.“

„Kloučkovi odejeli po čtvrté,“ navázal na Ambrože Veverka. „Sotva zmizeli, Zátka začal kopat. V osm mohl být hotový a ještě mu zbyly dvě hodiny na přípravy na cestu. Časově to hraje.“

„Nehraje,“ nešťastně oponoval Ambrož. „Je tu ještě ten telefonát Jarské. Někdy dopoledne volala Květě Sovové, svojí kamarádce. Ta jí měla zařídit, aby od pondělí u ní v kanceláři někdo zaléval květiny.“

„A to si po dvanácti letech tak přesně pamatuje, v kolik hodin jí volala přítelkyně?“ neodpustil si pichlavě Rozruch, známý oponent a šťoural. „To je mi ale vědma.“

„Nepamatuje. Ale k upřesnění časů nám pomohla shoda okolností. Její bytné se ten den narodil vnuk. Ta paní si je jistá, že oba hovory přišly téměř po sobě. Telefon zazvonil, nedočkavě k němu běžela, ale dívčí hlas sháněl Květu. Pár minut na to volal syn, že se jeho ženě právě narodil kluk.“

„No a?“ nechápal Rozruch.

„Ze starých záznamů v krčské porodnici jsme vyčetli, že to dítě přišlo na svět v devět čtyřicet pět. Z toho plyne, že Zátka nemohl Jarskou zabít a zakopat. Krátce po jeho odjezdu šla telefonovat. A i kdyby v tom byla nějaká minutová chyba, tak to na věci nic nemění.“ Ambrož znovu ukázal své mozoly. „Kopání hrobu trvalo čtyři hodiny.“

„Takže vaše verze?“ zeptal se major.

„Dověděl jsem se to těsně před odchodem na poradu. Neměl jsem kdy všechno důkladně promyslet. Ale řekl bych, že tahle verze padla. I ta druhá.“

„Která druhá?“

„Že Jarskou ze žárlivosti zabila paní Zátková. Také se to časově nesrovnává. Odjela v deset se Zátkou. Tedy ve chvíli, kdy byla Jarská ještě naživu.“

V majorově pracovně se rozhostilo ticho. Přerušil ho až kapitán Veverka.

„Nepopiratelně to jsou lákavé verze. Ale nejsou jediné. Co když to byla docela obyčejná loupežná vražda?“ sáhl po sáčku s prstenem a zblízka si ho prohlédl. „Tady ta deformace nesporně napovídá, že někdo se jí marně pokoušel prsten stáhnout.“

„Také jsem o tom zpočátku uvažoval,“ řekl Ambrož. „Ale kdyby ji někdo přepadl někde venku, tak by přece nezkoumal, kde bydlí, a pak ji nešel pohřbít na zahradu jejího bydliště. Pokud by pronikl k Jarské do bytu, tak by tam nenechal vkladní knížku, šperky a hromadu jiných cenných věcí.“

„To není právě přesvědčivá argumentace,“ Rozruch bojovně pohlédl na poručíka. „Vžijme se na okamžik do postavení pachatele. Mnohokrát trestaný recidivista vidí prázdnou zahradu a vilu s otevřeným oknem. Vnikne dovnitř a začne hledat hotové peníze. Najednou se objeví Jarská. Pachatel propadne panice, vrhne se na ni, ona uklouzne, padne dozadu a rozbije si hlavu o roh stolu. Útočník se jí pokouší stáhnout prstýnek, ale nedaří se to. Dole v ulici se ozvou hlasy nebo před domem zabrzdí auto. Popadne tedy kufr, který měla připravený na cestu, a zadní stranou uteče přes plot a zmizí.“

Major se káravě podíval na Rozrucha.

„A kdo jí potom čtyři hodiny kopal hrob?“

„Někdo ji zabít musel,“ zabručel Veverka. „Co ten druhý nájemník?“

„Klouček,“ doplnil poručík.

„Ano, ten. Pracovali spolu v jedné kanceláři, ona jako cizojazyčná korespondentka a příležitostně jako tlumočnice.“ Kapitán se pohodlně opřel a začal koncipovat zbrusu novou verzi. „Jarská se dověděla o nějaké jeho trestné činnosti, třeba o tom, že přijímal úplatky, a položila mu nůž na krk: Jestli chcete, abych mlčela, tak mi dáte na cestu do Francie. Klouček zaplatil, ale uvědomil si, že s vyděrači je těžké pořízení. S takovým požadavkem přijde znovu a její nároky se dokonce mohou stupňovat. Nikdy mu nedá pokoj. Musí tedy počkat na vhodnou chvíli a navždy ji umlčet. Příležitost se naskytla v den jejího odjezdu do zahraničí. Když ji totiž zabije a mrtvolu odstraní, lidi budou předpokládat, že odcestovala a z ciziny se nevrátila. Předstíral tedy, že odjíždějí do Bulharska, ale za druhým rohem se zastavil a čekal, až odcestují Zátkoví. Ve čtvrt na jedenáct vstoupil do vily, šel do podkroví a zazvonil na Jarskou. Když mu otevřela, něčím ji praštil, odnesl do kůlny a v klidu, beze spěchu ji pochoval. Nakonec zavřel okno jejího bytu – je přece majitelem domu, nemůže připustit, aby tam pršelo – a pokračoval v cestě do Bulharska. Když na to důkladně šlápl, mohl ještě večer překročit maďarské hranice. Co když se to stalo takhle?“

Ambrož kysele hleděl do svých poznámek.

„Tahle možnost mě napadla,“ vysoukal ze sebe zdráhavě. „Vycházel jsem ale z toho, že Kloučkovi odcestovali ve čtyři ráno. Potvrdil to i Zátka. Takže jsem o tom nepochyboval.“

Major si odkašlal a pět párů očí se upřelo na něj.

„Asi bude nejlepší, když zatím přerušíme debatu a vrátíme se k tomu,“ pohlédl na stolní kalendář, „řekněme za tři dny. Zřejmě bude třeba ještě ledacos prověřit a upřesnit. Osobně mám dojem, že pachatele bychom měli hledat v domě. Ta žena byla nesporně pohřbena na zahradě vily. Před okny normálně obývané vily s třemi byty. Mnohokrát denně někdo přešel od branky k domovním dveřím, šel k popelnici nebo s konví ke květinovému záhonu. Obyvatelé domu měli kůlnu neustále na očích. Podle mého názoru se dá dost těžko předpokládat, že vnější pachatel by měl tu troufalost a chladnokrevnost, aby někde někoho zabil a šel ho ukrýt do objektu, o němž prakticky nic neví. Ostatně, i sám fakt, že čin byl spáchán v předvečer dne, kdy ta dívka chtěla odejet do Francie, svědčí o tom, že pachatel znal osobní poměry a záměry oběti.“

Major vstal a účastníci porady se rozešli.

Ambrož kráčel dost skleslým krokem. Jeho první vystoupení před náčelníkem dvakrát slavně nevyznělo. Spíš by se dalo hovořit o fiasku. Někde musel udělat chybu. Ale kdy a kde?

Výtah nejel a Ambrož se tedy vypravil po schodech. Naštěstí Kloučkova dcera s manželem bydlili ve druhém patře.

„To jste vy?“ paní Yveta se na poručíka přátelsky usmála. „Přišel jste zase jezdit s kočárkem?“

„Jestli jdete na procházku, tak proč ne?“

„Jenže my jsme se právě vrátili.“

„Tak se musím spokojit s tím, že se vás ještě na něco zeptám. Posledně jsem totiž na něco důležitého zapomněl.“

„Tak pojďte dál. Nebudeme si přece povídat mezi dveřmi. Jestli vám to nevadí, tak se posadíme třeba v kuchyni. V pokoji ještě není ustláno. Dáte si něco k pití?“

„Jestli máte něco studeného, tak rád.“

Otevřela chladničku a sáhla po láhvi.

„Měla bych tu libertu.“

„Tu mám vůbec nejradši.“

„A na co jste se přišel zeptat?“ otevřela korunkový uzávěr a sáhla po sklenkách.

„Znovu na to ráno, kdy jste jela s rodiči do Bulharska. Tenkrát před dvanácti léty.“

„Ale já už jsem vám řekla všechno, co jsem si zapamatovala,“ postavila před poručíka sklenici.

„Nepochybuji o tom,“ Ambrož se s chutí napil chladného nápoje. „Ale jde mi o několik podrobností. Řekla jste, že mohly být asi čtyři hodiny ráno, když jste vstávali.“

„Ano, to souhlasí. Teprve vycházelo slunce.“

„V kolik hodin jste mohli odejet?“

„To opravdu nevím,“ posadila se proti poručíkovi. „Ale určitě to netrvalo dlouho – jen jsme v běhu vypili čaj a zbylé věci nanosili do auta. Kdy jsme mohli vyrazit? Tak za dvacet minut, možná za půl hodiny.“

„Zřejmě jste něco měli ve voze už od předchozího dne.“

„Většina věcí už byla v autě. Stan, spací pytle, nafukovací matrace, židle, stolek, jak se to tak vozí. Ráno jsme tam skládali už jen drobnosti. A samozřejmě jídlo.“

„Dobrá. Řekněme tedy, že jste vyjeli kolem půl páté. Kdy jste poprvé zastavili?“

„U dědečka v Čerčanech.“

„V Čerčanech?“ poručíkem jako by projela jiskra. „Tatínka nějak zlobil motor. Snad karburátor nebo co. Vyložil nás u dědy a zajel do Benešova, aby se mu na to v servisu podívali.“

„Rozumím. A jak dlouho jste se u dědečka zdrželi?“

„To vám neřeknu. Vzpomínám, že jsme se nejprve podruhé nasnídaly a šly s mámou k Sázavě. Děda řekl, že až se táta objeví, tak pro nás skočí.“

„Zřejmě tam není k řece daleko…“

„Ne, kousek. Snad pět minut cesty. Napřed jsme se jen opalovaly, ale když už jsme byly jednou v plavkách a sluníčko stále víc připalovalo, tak jsme si troufly i do vody. Pak jsme měly hlad, vrátily se k dědečkovi a převlékly. Pak přijel táta, společně jsme se naobědvali a pokračovali v cestě.“

„Auto už nezlobilo?“

„Asi ne. Alespoň táta si už nestěžoval.“

„Kdy jste dorazili na hranice?“

„To nevím. Ale slunce už zapadalo. Na hraničním přechodu stála menší fronta. Do maďarského kempu, kde jsme nocovali, jsme přijeli až za tmy. Ale nám to nevadilo, uměli jsme stan postavit úplně poslepu. Cvičili jsme to na zahradě. Paní Zátková se na nás dívala tak trochu s posměchem, to víte, pro ni spaní ve stanu nebylo dost nóbl.“

„A váš dědeček – žije ještě?“

„Aby ne! Náš děda bude žít alespoň do sta. Je mu málem osmdesát a prý tam v Čerčanech obletuje nějakou důchodkyni.“

„Tak vám děkuju,“ Ambrož odložil sklenku a vstal. „Za limonádu i za odpovědi.“

Před domem se poručík podíval na hodinky. Když to vezme po dálnici, může být za půl hodiny v Čerčanech a promluvit si s roztouženým dědečkem. Posadil se za volant, nastartoval a zamířil k pankráckému nájezdu na dálnici.

Kloučka seniora zastihl na zahradě malého domku. Právě vyměňoval těsnění v domácí vodárně. Na synovu cestu do Bulharska si vzpomněl. Snad proto, že si vždycky přál alespoň jednou v životě se podívat k moři. Nikdy se mu to nevyplnilo, zatímco jeho vnučka tam jela už ve dvanácti letech. Ale ta se také nemusela starat o šest desítek králíků. Pak se rozpovídal:

„No jo, pamatuju se na to, přijeli časně, to u nich nebejvá. Zrovna jsem vstal a chodil ještě v pyžamu.“

„A v kolik vstáváte?“

„Co jsem v penzi, tak před šestou. Budíka mám nařízenýho na tři čtvrtě, ale chvíli trvá, než se vymotám z peřin. Ve všední den i v neděli, mladíku.“

Pětatřicetiletý mladík se posadil na zahradní lavičku pod rozložitým kaštanem.

„Syn s rodinou tedy přijeli nějak po šesté.“

„Tak, tak, po šestý,“ potvrdil starý pán. „Počkejte, co to jenom, aha, zlobil ho karburátor, tak tady nechal ženu s Yvetou a zajel do Benešova, aby se na to v servisu mrkli.“

„Zřejmě to chtělo profouknout trysku. Na to přece nemusel jezdit do dílny.“

„Jó, to já mu říkal taky, mladíku. Eště jsem nabízel, že přivedu Mrázka tady z družstva. Ale náš mladej? Hned se nafouk, že fiat není žádnej traktor a že nedovolí, aby se mu ve voze vrtal kdejakej fušer. Popadl krajíc chleba se slaninou, co jsem měl přichystaný k snídani, to já totiž, mladíku, si dávám po ránu každej den, otočil se a zase jel.“

„Kdy se vrátil?“

„Přesně vám to už dneska neřeknu, ale muselo být po dvanáctý, protože už jsme jedli. A u mě se obědvá na chlup ve dvanáct. Přijel celý upocený a koukal, jak když chce někomu zakroutit krkem.“

„Cože?“ Poručík málem spadl z vratké zahradní lavice.

„No, jak bych vám to vylíčil – nemluvil, utrhoval se na mě, syn je holt od nátury pruďas, vrčel na ženu a Yvetě vrazil pár facek, že se loudá s jídlem. Najednou měl hrozně naspěch.“

Poručík se rozloučil se starým pánem a vrátil se do Prahy. Měl pocit, jako by po dlouhé cestě pod olověnými mraky zahlédl probleskující slunce. Spokojeně si pobrukoval za volantem a nechybělo mnoho k tomu, aby se rozhlaholil nahlas. Vždycky se ale duchapřítomně zarazil, věděl, že zpěv nepatří k jeho silným stránkám.

Zaparkoval před administrativní budovou Strojíren a vešel dovnitř. Ambrožův odznak ani průkaz neudělaly na vrátného patřičný dojem. Přistrčil poručíkovi knihu návštěv.

„Tak se nejdřív čitelně zapište. A pořádně vyplnit všechny rubriky.“

„To se sem zapisuje opravdu každý?“

„Samosebou. Teda – kromě řemeslníků a cizinců. Ty pochopitelně obtěžovat nemůžem.“

„No jo, není nad důslednost.“

„Bodejť,“ potvrdil vrátný. „Náš ředitel je na to vysazenej.“

Na evidenci návštěv vysazený ředitel si nemohl pamatovat ani na Kloučka, ani na Jarskou, protože tu působil teprve čtvrtý rok. Odvedl Ambrože k vedoucímu kádrového a personálního oddělení, který už ve Strojírnách málem patřil k inventáři, protože do podniku nastoupil někdy před třiceti léty.

Když kádrovák uslyšel ta dvě jména, zašel do vedlejší kanceláře ke kovové skříni a v nejspodnějším regálu našel dvě složky spisů. Posadil se a rozevřel první desky.

„Jarská. No ovšem, pamatuju se na ni. Hezké děvče. Bystrá na jazyky, mohla to daleko dotáhnout,“ posunul k Ambrožovi dotazník s nalepenou fotografií.

Poručík znal ten snímek už z Oznámení o pohřešované osobě. Zachycoval podobu Blanky Jarské někdy v době maturity. Přikývl a dotazník vrátil.

„Ta dívka před dvanácti léty zmizela. Pamatujete si na okolnosti?“

„Ano, měla odcestovat s Čedokem do Francie. Sám jsem jí psal doporučení na žádost o výjezdní doložku. Když se po uplynutí dovolené nedostavila do práce, hledali jsme ji doma, ale nikdo nám nemohl podat rozumnou informaci. Jako by se po ní země slehla.“

„Co jste podnikli?“

„Zavolal jsem do Čedoku, jestli se ta její výprava vrátila, ale pověděli mi, že s ní vůbec nejela. Zavolal jsem tedy její matce, ale také o ní nevěděla. To už bylo příliš záhadné, než abychom si to mohli nechat pro sebe. Informovali jsme Bezpečnost a ta zahájila pátrání. Ale i vaši lidé uvázli na mrtvém bodě a nic kloudného nezjistili. Řekli mi, že podle zpráv z pohraničních přechodů Jarská vůbec nevycestovala, i když měla platný pas a výjezdní doložku.“ Vedoucí kádrového oddělení zaklapl desky a přistrčil je před poručíka. „Jestli mám být upřímný, tak musím říct, že tady v podniku se nám to jaksi nezdálo.“

„A jak si to tedy lidé vysvětlovali?“

„Většina lidí, co jí znali, předpokládala, že odcestovala nějak sólo a zůstala v cizině.“

„Jaký by k tomu měla důvod?“

„Bála se vrátit.“

„Proč?“

„To souvisí s případem jistého Kloučka,“ šéf oddělení otevřel druhý fascikl a podal Ambrožovi dotazník s fotografií. „Ten tehdy pracoval jako vedoucí oddělení odbytu. Jarská u něj fungovala jako cizojazyčná korespondentka, překladatelka, tlumočnice a vlastně i jako sekretářka, protože té cizojazyčné agendy zase nebylo tolik, aby ji to stačilo zaměstnat.“

Poručík si prohlédl fotografii, která zachycovala Kloučka jako mladíka s bujnou kšticí, a vrátil ji zase zpět.

„A co s ním vlastně bylo?“

„Vyskytlo se podezření, že přijímal úplatky od zahraničních zákazníků. Ale nemohli jsme mu to dokázat.“

„Ale vy přece nejste podnik zahraničního obchodu.“

„To nejsme, ale technické podrobnosti některých zahraničních zakázek se nakonec musí vyjasnit u výrobce. Zvlášť v naší branži. Pézetkám také dodáváme podklady, podle nichž se pak účtují ceny. Všechny tyhle záležitosti se soustřeďovaly v odbytovém oddělení u Kloučka. Neměli jsme důvod mu nevěřit, v jeho minulosti se nevyskytl žádný škraloup, měli jsme na něj vesměs příznivé posudky a všichni nadřízení ho chválili.“

„A z čeho jste usoudili, že přijímal úplatky?“

„Jeho výdaje se najednou ocitly v zřejmém rozporu s jeho příjmy,“ šéf kádrového oddělení zalistoval ve složce a podal Ambrožovi listinu. „To je přehled o jeho platovém zařazení. Jak vidíte, nejprve bral osmnáct set, pak dva tisíce tři sta a teprve poslední tři roky dva tisíce devět set. V té poslední kolonce jsou zachyceny prémie a odměny. Jeho žena pracovala na poště u balíkové přepážky a mohla mít tedy takových čtrnáct set.“

„A jeho výdaje?“

„Řadu let spláceli půjčku na nábytek. Televizor a chladničku si také koupili na splátky. Ale pak zaplatil spořitelně všechny dluhy, v podnikovém spoření si nechal srážet pět stovek, a přesto si ještě obstaral starší auto. Rok nato měl na zaplacení nového fiata, toho se silnějším motorem, a ještě měl na koupi vily. Hádám, že za ni musel dát takových tři sta tisíc. Ať mi nikdo neříká, že si na to všechno ušetřil z platu.“

„To asi těžko,“ souhlasil poručík. „Jak jste postupovali dál?“

„Kontrolní útvar provedl v odbytovém oddělení hloubkovou revizi. Prozkoumali všechny doklady za několik předchozích let. Zjistili, že skutečně se zákazníkům neměřilo stejně. Někteří z nich byli zvýhodněni tím, že v podkladech pro kalkulaci chyběly náklady na různé dílčí úpravy, které si odběratel vyžádal při osobním jednání tady na místě. Dost pochybuju, že by to Klouček zařizoval jen proto, aby mu pak uznale poklepali po rameni.“

„Podali jste trestní oznámení?“

„Ne. Vždyť jsme neměli nic konkrétního v ruce. Kromě jiného i proto, že se část zahraniční korespondence ztratila. V pořadačích se našla blahopřání k novému roku, ale to, co by kontrolu mohlo zajímat, se nevysvětlitelně ztratilo.“

„Kdo měl k těm materiálům přístup?“

„Klouček a Jarská. Šéf odbytu prohlásil, že o ničem neví a jeho sekretářka zmizela. Co nám teda zbývalo?“

„To opravdu nevím.“

„Tvrdil, že všechny případné závady jdou výhradně na vrub Jarské. Roztrušoval, že asi dobře věděla, proč se z té ciziny nevrátila. A že kdoví, jestli neměla venku konto.“

„A jak jste se vypořádali s Kloučkem?“

„Dali jsme mu výpověď pro hrubé porušení pracovní kázně, kterého se dopustil tím, že nekontroloval činnost svých podřízených. Já vím, zní to nadsazeně, ale v podstatě to odpovídalo skutečnosti. Klouček to akceptoval a ani s námi nešel do sporu. Asi si v duchu řekl, že je to ten nejmírnější trest, který ho mohl potkat.“

„Brzy potom nakoupil další trest, pokud se to tak dá nazvat,“ Ambrož se usmál. „Jedna kádrově bezúhonná profesorka z gymnázia ho připravila o takových sto osmdesát tisíc korun. Ta vila, kterou mu prodala, se potom totiž bourala. Pochopitelně pak dostal jenom úřední odhadní cenu.“

„No vidíte! A pak že vrána vráně oči nevyklove!“ Ambrož odcházel vcelku spokojeně. První nával euforie sice už opadl, ale všechna fakta, která zatím nasbíral, docela dobře zapadala do třetí verze. Nebylo by to ani poprvé, ani naposledy, kdy by pachatel trestného činu odstranil svědka a vyděrače.

Otevřely se dveře. Strážmistr přivedl Kloučka, který v ruce třímal obsílku a na čele měl starostlivou vrásku. Pohlédl na kapitána Veverku a pak se jeho oči zastavily na Ambrožovi.

„Jo – to jste zase vy?“ řekl bez nadšení.

„Osobně, pane Klouček. Nerad vás připravuji o čas, ale nešlo to jinak. Jestlipak vůbec víte, proč jsme si vás předvolali?“ poručík mu posunkem ukázal, aby se posadil.

„Ne, určitě to nevím. Ale podle našeho posledního rozhovoru se domýšlím, že kvůli tý kostře, co se našla u vily.“

„Domýšlíte se naprosto správně,“ Ambrož se rovněž posadil. „Ale také proto, abyste dostal šanci svoje vzpomínky doplnit a upřesnit. Mimochodem – pročpak jste se tehdy nemohl upamatovat na jméno slečny Jarské?“

„To víte, ve dvaapadesáti už člověku paměť tak dobře neslouží,“ Klouček se pokusil o bezstarostný, žoviální tón. „To třeba odcházím z domu a nemůžu si vzpomenout, jestli jsem zhasnul v předsíni a zamknul dveře.“

„Ale jděte! Padesátka – co to dneska je! Padesátníci jsou mladíci, kteří se otáčejí za kdejakou sukní. A vy jste si nevzpomněl ani na to, že slečna Jarská byla fakticky vaší sekretářkou a že jste spolu léta seděli v jedné kanceláři.“

„Neptal jste se.“

„To je pravda. Ale abyste se na to nemohl příště vymlouvat, tak dneska se budu ptát na všechno. A velmi podrobně. I když vám to třeba nebude vhod.“ Poručík otevřel desky, které měl před sebou. „A začneme tím, že nám povíte, proč jste vlastně ze Strojíren odešel.“

Klouček neklidně poposedl.

„Musel jsem,“ neochotně zahučel. „Dali mi výpověď.“

„K tomu museli mít nějaký důvod. A pádný důvod.“

„Vytýkali mi, že jsem málo kontroloval podřízené. A naznačovali, že jsem snad měl zvýhodnit některé zahraniční zákazníky, aniž jsem k tomu měl oprávnění,“ vysoukal ze sebe.

„Jak a čím?“

„Tím, že do podkladů pro kalkulace jsem prý nezahrnul některé zvláštní úpravy a práce.“

„A byla to pravda?“

„Ano i ne,“ pohlédl vzdorovitě na poručíka. „Do těch podkladů se skutečně vloudily některé chyby a nesprávnosti. Každý člověk se může zmýlit. V tý záplavě faktur a dodacích listů, která se mi denně valila rukama, vlastně ani nebylo divu. Ale souvislosti, které z toho někteří vyvozovali, pravdivé nejsou.“

„Jaké souvislosti?“

„Že prý jsem to dělal za úplatky od zahraničních firem,“ dotčeně sdělil Klouček.

„A vy to popíráte?“

„Ano. Naprosto kategoricky. Je to zlomyslná pomluva, hanebný výmysl lidí, kteří se chtěli dostat na moje místo.“

„Dobře. Otočíme list. Povězte mi teď, z čeho jste si ušetřil na to nové auto a vilu.“

„Přece z platu. Z čeho jinýho? Dvacet let jsme škudlili. Žena i já jsme měli slušné platy, pouze jedno dítě, nízkou činži, obědvali v závodní jídelně, v podstatě nepili, na parádu jsme si nepotrpěli a o dovolené jezdili k dědečkovi do Čerčan. Ta výprava do Bulharska byla naší první cestou do ciziny.“

„Přesto smekám klobouk. Jen na to nové auto a vilu jste tedy museli ukládat takových dvacet tisíc ročně. A vedle toho splácet všelijaké půjčky. To tedy žasnu.“

Klouček se na okamžik zarazil. Ale jen na chvilku. „Podívejte, pane poručíku, já nejsem žádný recidivista v ochranným dohledu, abych musel Bezpečnosti dokazovat zdroje svých příjmů. Když se vám na nich něco nezdá, tak mi musíte dokázat, že jsem je získal trestnou činností.“

„Vidím, že jste i znalec práva, pane Klouček. No dobře, tak si vaši paměť vyzkoušíme v jiné oblasti. Jak jsem posledně zjistil, na cestu do Bulharska jste nezapomněl, navzdory těm potížím s paměti.“

„Něco si pamatuji, ale všechno ne, to dá rozum, vždyť už je to dvanáct let.“

„Nehodlám se ptát na nějaké zvláštní podrobnosti. Jen na ty základní skutečnosti. V kolik hodin jste vyjeli?“

„Už jsem vám to řekl. Nějak po čtvrtý, možná o půl pátý, nevím přesně.“

„A jeli jste bez zastávky?“

„Takovou dálku! Co vás napadá! Párkrát jsme zastavili, abychom se protáhli. Víte, jaké bylo tehdá horko? Ale přenocovali jsme až v Maďarsku. V nějakém kempu. Jméno jsem už zapomněl.“

„Hm. Říkáte, že jste několikrát zastavili. Vzpomínejte, jestli některá zastávka nebyla delší. Uvažujte, zdali jste nezastavili hned ráno a nepříliš daleko za Prahou.“

Na Kloučkově čele vyskočily perličky potu. Pevně semkl rty. Brada se mu zachvěla.

„To už se opravdu nepamatuju. Po takových letech…,“ sáhl pro kapesník a utřel si čelo.

„Co třeba v Čerčanech, nezastavili jste?“

Bývalý domácí z vily Vlasta vrhl na Ambrože rychlý pohled a úporně se zamyslel.

„No ovšem, teď se mi to vybavuje. Ano, zastavili jsme tam. Zlobilo mě zapalování, motor netáhl tak, jak by měl. Nemohl jsem riskovat, že pojedu s poruchou do ciziny. Tak jsem ženu a dcerku vysadil u otce v Čerčanech a zajel do Benešova, aby se mi podívali na karburátor a rozdělovač.“

„Kdo se na to měl podívat?“

„V servisu přece – mechanici.“

Poručík přistrčil Kloučkovi list čistého papíru a kuličkovou tužku.

„Tak mi namalujte, kde leží v Benešově ten servis a jak se tam jede.“

Bývalý domácí okamžik hleděl na prázdný papír, uchopil tužku, jako by se chystal kreslit, ale pak ji váhavě odložil a sklopil oči kamsi k podlaze.

„Promiňte. V žádném servisu jsem nebyl. Ale nechtěl jsem o tom mluvit. Je to taková choulostivá záležitost.“

Ambrož si vyměnil s kapitánem Veverkou významný pohled.

„Můžete si zapálit, pane Klouček,“ řekl Ambrož. „A pěkně nám všechno řekněte. Ty vytáčky nemají smysl. Tak do toho – jak to tehdy bylo doopravdy?“

Vedoucí skladu vydoloval z poloprázdné krabičky cigaretu a kapitán mu ji zapálil.

„Prostě jsem měl ženskou. Bylo mi čtyřicet, seznámil jsem se s jednou rozvedenou paní. Jenomže ona si začala dělat příliš velké nároky. Scéna následovala za scénou. A že prý mi to osladí, když pojedu na dovolenou s manželkou a na ni se vykašlu. Zkrátka hysterka.“ Klouček se pomalu uklidňoval. „Ještě v pátek mi volala do práce a hrozila skandálem, jestli se s ní v neděli nepřijdu alespoň rozloučit. Co mi zbývalo? Vzal jsem rodinu k otci do Čerčan, namluvil jsem ženě, že zlobí karburátor a vrátil jsem se do Prahy, abych to urovnal. Stálo mě to pět tisíc. Ale s tím jsem počítal.“

„No jo, to jsou patálie,“ neutrálně poznamenal poručík. „A jak se ta slečna nebo paní jmenovala?“

„Počkejte…,“ přejel si rukou po čele. „To víte, po takových letech… Ano, Irena, Irena Nováková.“

„Tak tedy Irenka. Podívejme! A kde bydlela?“

„To bohužel nevím, my jsme se scházeli jen tak.“

„Tak dost, pane Klouček,“ poručík si ho chladně přeměřil. „Ta Irena říkala, že ztropí skandál, když za ní v neděli nepřijdete, a vy ani nevíte, kde bydlela. Taková báchorka!“

Bývalý domácí zasmušile přejel zrakem oba kriminalisty. Zničeně si povzdechl.

„No tak já vám to teda řeknu po pravdě.“

„To bych vám taky radil.“

„Když to máte těžký, já o tom nechtěl v životě s nikým mluvit.“ Klouček si posunul popelník blíž k ruce. „Do tý Prahy jsem se vrátil kvůli Jarský. Jenže to vám musím povědět po pořádku.“

„To byste měl,“ souhlasil Ambrož. „Chcete se něčeho napít?“

„Ne, dík, dal jsem si před chvílí malou plzeň.“ Na okamžik se zamyslil. „Jak víte, ve Strojírnách jsem pracoval v odbytovém oddělení. Nejprve jako referent, pak jako vedoucí. Z toho titulu jsem jednal i se zástupci různých zahraničních firem. Nejčastěji kvůli upřesnění objednávek a dořešení různých technických detailů. Jakžtakž hovořím německy, takže o běžných věcech jsem se s těmi lidmi mohl domluvit. Ale když šlo o odborné záležitosti, tak jsem zůstal raději u češtiny a Jarská fungovala jako tlumočnice. Obchodním partnerům jsme ovšem dávali i různé dárky, víceméně suvenýry. Když šlo o větší kontrakt, tak i cennější předměty, třeba české granáty ve stříbře. To vše pochopitelně v mezích příslušných předpisů. Stávalo se taky, že jsme se zahraničními hosty zašli do některého zajímavého podniku, například k Flekům, ke Kalichu a tak podobně. Investoval jsem do těch setkání spoustu času a ten mi nikdo nenahradil.“

„Takže jste svým způsobem oběť povolání,“ poručík se snažil, aby ta slova nevyzněla ironicky, ale Klouček po něm přesto šlehl dotčeným pohledem.

„Tu a tam se stalo, že se nám obchodní partneři revanšovali. Třeba přišli s lahví skotské nebo francouzského koňaku. Anebo věnovali Jarské nějakou tu kosmetiku. Mně cigarety nebo psací soupravu. Tedy docela běžný dárky. Jenže Jarská měla příliš bujnou fantazii.“

„V jakém směru?“

„Vyspekulovala si, že vedle toho dostávám prezenty ve valutách a že proto upravuju podklady pro výpočet cen. Měla dojem, že se topím v penězích a v tuzexových honech.“ Ambrož počkal, až buclatá Helenka rozestaví na stole šálky s kávou. Pak pokračoval:

„A co z toho Jarská vyvodila?“

„Rozhodla se, že mi jaksepatří pustí žilou. Začala vydírat. Najednou mi řekla, že jí musím přispět na vybavení na tu prázdninovou cestu do Francie. Prohlásila, že ty chybné cenové kalkulace jsou archivované. Stačí, aby se našel člověk, který kompetentním orgánům poradí, co a kde hledat a s čím to porovnat. Naznačila, že takovým rádcem by se docela dobře mohla stát ona.“

„Jak jste na to reagoval?“

„Odpověděl jsem, že si to musím rozmyslet. Když jsem byl jednou celý den v kanceláři sám, tak jsem prošel všechny šanony s archivovanými doklady. Zjistil jsem, že některé listiny chybí. A taky nějaké soukromé dopisy z mého stolu zmizely.“ Klouček si zamíchal kávu a neochotně dodal: „Uvědomil jsem si, že kdyby s tím Jarská proti mně vyrukovala, tak se těžko dokážu ubránit.“

„Proč těžko?“ poručík si také zapálil. Vstal a pootevřel okno. „Když jste se ničeho nedopustil–“

„Podívejte, pane poručíku, v těch podkladech pro kalkulace skutečně nějaké chyby byly. Někde směrem dolů, jinde nahoru. Kdo nic nedělá, nic nezkazí. A já měl práce nad hlavu, nemohl jsem všechno uhlídat.“ Bývalý domácí z vily Vlasta odložil lžičku a napil se. „Ale když si taková bezohledná ženská, jako byla Jarská, vybere zrovna tři podkalkulované zakázky a vypoví do protokolu, že viděla, jak jsem v hotelové hale Alcronu od zástupců těch tří firem dostal po tlusté obálce, tak mohu být jako lilium, a co mi to bude platné?“

„S tím bych nesouhlasil,“ namítl Ambrož.

„Dobře, prokurátorovi to možná jako důkaz stačit nebude, ale lidem ve Strojírnách ano. Pochopitelně. Působila tam řada lidí, co se na křeslo vedoucího odbytu přímo třásli.“ Klouček se znovu napil a bezmocně pokrčil rameny. „Tohle všechno jsem si uvědomil a raději zaplatil.“

„Kolik?“

„Chtěla pětadvacet tisíc, ale dal jsem jí patnáct. Řekl jsem, že zbytek dostane později.“

„Dobře. A co jste podnikl dál?“

„Jednou si Jarská zase vzala náhradní volno. Využil jsem toho a prohledal jí psací stůl. Ty scházející listiny jsem nenašel, ale zato rezervní klíče od bytu.“

„Jak jste poznal, že jsou od bytu?“

„Napadlo mě, že by třeba mohly. Už proto, že se o nich jednou zmínila. Bála se, že jednou za sebou zabouchne dveře a teprve na chodbě zjistí, že si nechala klíče doma, tak si jedny dala do práce.“

„Rozumím. A dál?“

„Domyslel jsem si, že ty chybějící papíry by mohla mít doma. Vzal jsem tedy její klíče a o polední přestávce jsem si od nich nechal udělat duplikáty. Jenomže stále jsem neměl šanci se k ní do podkroví dostat. Pracovní dobu jsme měli stejnou. Obyčejně přicházela domů dřív než já. Většinu večerů trávila doma. Nehledě na to, že tu byl další háček. Těžko bych mohl vykládat manželce, že si teď na hodinku odskočím k slečně Jarské. Asi by pro to neměla pochopení a pravdu jsem jí říct nechtěl. A protože ty klíče jsem získal někdy v první půli června, tak jsem už zbytečně neriskoval a nechal to na začátek dovolené.“

Klouček se napil, z krabičky vyklepal předposlední cigaretu a nechal si zapálit.

„To víte, měl jsem tak trochu strach, aby ty papíry na dobu dovolené neodnesla někam jinam, třeba do sejfu ve spořitelně nebo k nějaké kamarádce. Proto jsem ohlásil, že nastoupím dovolenou ve stejný den jako ona. A zdůraznil jsem, že pojedeme už ve čtyři ráno, abychom využili ranního chládku.“

„Dodržel jste to?“

„Jak se to vezme. Vyrazili jsme nějak kolem půl pátý. Nadělali jsme při tom dost randálu, takže všichni v domě museli vědět, že odjíždíme. Rodinu jsem odvezl k otci do Čerčan a vymluvil se, že mě zlobí zapalování. Nejspíš jsem tam vypil šálek kávy, vzal si kus chleba a namířil si to zpátky do Prahy.“

„V kolik hodin jste sem přijel?“

„Asi tak o půl osmé nebo ve tři čtvrtě na osm.“

„Kde jste zaparkoval?“

„Kousek od konečné stanice autobusu.“

Ambrož otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl starý plán Prahy. Rozložil ho před Kloučka.

„Tady je zachycena Praha, jak vypadala před dvanácti lety. Ukažte mi to místo.“

Bývalý domácí pán chvilku hledal na jižním okraji Prahy a pak na něm nehtem vyryl čárku.

„Tady.“

Poručík tam nakreslil značku.

„Co bylo dál?“

„Moc jsem nespěchal. Od Zátky jsem totiž věděl, že do té Ostravy pojedou až nějak kolem osmé.“

„A Jarská?“

„Nechtěl jsem se jí ptát, kdy vyrazí z domu, abych ji zbytečně nepoplašil. Ale sama se mi v kanceláři zmínila, že chce zapakovat už v sobotu večer, aby nemusela v neděli brzo vstávat. Proto jsem počítal, že taky odcestuje někdy po ránu.“

„Dobrá. Tak jste tedy zaparkoval u konečné stanice autobusu. A pak?“

„Šel jsem oklikou do Polní ulice. Tím jsem se k vile dostal od jihu. Šlo mi o to, aby mě nezahlédli odjíždějící Zátka s manželkou. Nebo snad dokonce Jarská. Ale byly to zbytečný obavy.“

„Proč zbytečné?“

„Protože Zátkoví byli ještě doma. Už zdálky jsem viděl, že jejich auto stojí před garáží.“

„A Jarská?“

„Ta už byla pryč.“

„Jak jste to poznal?“

„Okno v podkroví měla zavřené. Kdyby byla doma, měla by otevřeno. To dá rozum – byl přece nádhernej letní den. V osm ráno jsem už měl košili propocenou.“

„A v tu dobu jste přišel k vile?“

„Nevím přesně, jestli v osm. Možná v půl deváté. A nepřišel jsem přímo k vile. Někde jsem musel počkat, až zmizí Zátkovi, nesměli mě vidět. Na jedné nezastavěné parcele jsem se schoval do křoví. Sluníčko už dávno vysušilo rosu, pohodlně jsem se usadil, zapálil si a čekal.“

„Co se dělo dál?“

„Celkem nic. Občas jsem nenápadně mrknul k baráku. Zátková nosila nějaké věci do auta. Skládací lehátka, snad nějaké kufry a krabice. Jo, taky šaty na ramínku. Něco dávala do kufru, něco na zadní sedadla.“

„Nic zvláštního jste nepozoroval?“

Bývalý domácí pán se zahleděl do otevřeného okna a zavrtěl hlavou.

„Ne. Nic.“

„Neslyšel jste nějakou hádku?“

„Ne. A ani bych nemohl. Ležel jsem takových sto metrů daleko a kolem uší mi šustilo to křoví.“

„A potom?“

„Pak pozavírali okna, vyšli ven. Zátka zamkl dveře od domu, pak vyjel na ulici, zamkl garáž i branku, oba nasedli a odejeli.“

„V kolik to bylo?“

„Nějak kolem desátý. Možná ve čtvrt na jedenáct. Už jsem byl jak na trní. Měl jsem žízeň, potil jsem se, došly mi cigarety a v Čerčanech na mě čekala rodina.“

„A dál?“

„No, počkal jsem nejvýš pět minut, to pro případ, že by Zátkovic něco zapomněli a vrátili se pro to. Pak jsem šel normálně k brance a odemkl. Všechna okna byla zavřená, nikde se nic ani nehnulo. Z opatrnosti jsem u Jarské nejprve zazvonil.“

„Co kdyby vám přišla otevřít?“

Klouček se chytrácky pousmál.

„Měl jsem v obálce připravený dva tisíce. Řekl bych, že jsem ještě sehnal nějaké peníze na konto těch dlužných deseti tisíc. Ale Jarská tam už nebyla. Otevřel jsem si tedy sám tím duplikátem a prohledal byt.“

„Kam všude jste se podíval?“

„To už si nepamatuju. Nejspíš ale do prádelníku, do nočního stolku, sáhl jsem za všechny obrazy, odhrnul okraje koberce, zdvihl polštáře na gauči, prohmatal přikrývku a polštář v peřiňáku, nahlédl do všech hrnců, pod talíře, důkladně prozkoumal každou věc, do níž by se daly schovat papíry.“

„Našel jste něco?“

„Nic. Absolutně nic. Po těch listinách jako by se země slehla. Patrně v bytě vůbec nebyly.“

„A co věci, které si Jarská přichystala na cestu? Kufr s prádlem a toaletními potřebami, cestovní pas, valuty…“

„Ne. Ne, nic takového jsem tam neviděl. Jarská už musela být dávno pryč.“

„V kolik hodin jste odešel vy?“

„Mořil jsem se v tý garsonce asi hodinu. Vím, že když jsem sedal do auta, bylo půl dvanáctý.“

„A kdy jste dorazil do Čerčan?“

„Kolem půl jedné. Naši se už nemohli dočkat a obědvali. Tak jsem se taky najedl a vydali jsme se na cestu.“

„Takže celá ta vaše cesta do Prahy byla zbytečná…“

„Ukázalo se, že Jarská je chytřejší, než jsem si představoval,“ mrzutě odpověděl Klouček. „Dočista mi zkazila dovolenou. Pořád jsem na ni musel myslet.“

„Jako na ženu?“ nadhodil Ambrož.

„Co vás vede. Jako na vychytralou vyděračku. A na to, jak to s ní zaonačit, abych ji umlčel,“ řekl bez váhání.

„Připadl jste na něco?“

„Ano. Že jí ten zbytek peněz dám. Ale z ruky do ruky – výměnou za ty dokumenty… Ale k tomu už nedošlo, protože Jarská se už nikdy neobjevila.“

„A co jste si myslel o jejím zmizení?“

„Že zůstala v cizině, protože tam někoho ulovila. Uměla jazyky, byla pěkná, tak by nebylo divu. Pak už jsem se nestaral. Co by taky? Měl jsem svýho dost. Na jednu stranu mi spadl kámen ze srdce, to je jistý.“

„A jak se na to díváte dnes, když víte, že jsme její pozůstatky našli na zahradě vily?“

„Kosa asi narazila na kámen,“ pokrčil rameny.

„Tím chcete říct –?“

„Že jsem nebyl sám, koho vydírala. A ten druhý si to nenechal líbit. A prokázal víc rozhodnosti než já.“

„A kdo by to tak mohl být?“

„To na mně nechtějte, pane poručíku. Opravdu nemám nejmenší tušení.“

Poručík vstal a přešel po místnosti. Zastavil se u Kloučka a zachmuřeně řekl:

„Můžete jít. Dík za informace.“

Major ukázal očima na židli u svého psacího stolu. Ambrož se sklesle posadil.

„Tak spusť!“

„Přišel jsem se zeptat,“ zdráhavě začal poručík, „jestli by ten případ z vily Vlasta neměl převzít někdo jiný. Zkušenější.“

„Proč?“

„Protože se bojím, že s tím nedokážu pohnout. Dostal jsem se zase do slepé uličky.“

„Trochu konkrétněji!“

„Nejprve jsem prověřil verzi, podle níž Jarskou zabil Zátka nebo jeho žena. Referoval jsem o tom na poradě.“

„Vím. Narazil jsi na časové nesrovnalosti. Mimochodem, co dělají tvoje mozoly?“

„Dík za optání, už je to lepší,“ Ambrož ukázal majorovi dlaně. „Zátkovi naprosto nezvratně opustili vilu kolem čtvrt na jedenáct. V poledne už byli u Hradce Králové svědky nějaké dopravní nehody. Ale na druhé straně je hodnověrně potvrzeno, že Jarská ještě po desáté hodině žila. V tu dobu telefonicky hovořila se svou nejbližší přítelkyní.“

„A co ta druhá verze?“

„Kapitán Veverka vyslovil domněnku, že pachatelem mohl být Klouček z prvního patra. Ten nový majitel vily. Podíval jsem se i na tuto možnost.“

„No a?“

„Potvrdilo se, že ten člověk měl skutečně velmi pádný důvod se Jarské zbavit. Pracovala u něho jako sekretářka a tlumočnice. Patrně se dověděla, že Klouček od zahraničních zákazníků přijímal úplatky a zmocnila se dokumentů, jimiž by se to případně dalo dokázat. Pak si řekla o pětadvacet tisíc jako cenu za mlčení. I když se z toho Klouček všelijak vykrucuje, tak připouští, že jí dal patnáct tisíc v hotovosti a zbytek slíbil doplatit později. Mám dojem, že je natolik zběhlý v lumpárnách, aby pochopil, že tím Jarskou jenom namlsal a že ho bude zcela jistě vydírat dál. Potřeboval ji umlčet. Nelze vyloučit, že by byl sáhl i k násilí.“

„Dobře. A co se ti tedy nezdá?“

„Ten člověk Jarskou zabít nemohl. Neměl na to čas. Doznal sice, že po ranním odjezdu z Prahy se asi o půl deváté vrátil do blízkosti vily a čekal, až se vypraví Zátkoví. Kolem čtvrt na jedenáct šel dovnitř a prohledal garsoniéru v podkroví. Chtěl se zmocnit těch kompromitujících dokumentů, ale nenašel je. Asi o půl dvanácté se vypravil opět do Čerčan a kolem půl jedné už zase obědval s otcem a se svou rodinou.“

Major okamžik v duchu počítal.

„Ve vile tedy nemohl strávit víc než takových sedmdesát až osmdesát minut.“

„Ano. Asi tak hodinu a čtvrt. Kdyby tam Jarská byla, mohl by ji sice desetkrát po sobě zabít, ale nedokázal by ji zakopat sto šedesát pět centimetrů hluboko. To prostě není technicky možné. Osobně jsem si ověřil, že pachatel na to potřeboval tři až čtyři hodiny,“ poručík znovu zdvihl dlaně s hojícími se mozoly.

„Že by měl nějakou mechanizaci?“ zapochyboval major.

„Jakou? Pneumatické kladivo? No prosím. Ale kdepak by měl kompresor? To nepadá v úvahu. Dokonce jsem přemýšlel o tak bláznivé alternativě, že ten hrob vykopal předem. Ale Klouček je malý český lump. Žádný typ chladnokrevného, matematicky kalkulujícího vraha, který by dokázal myslet na tolik tahů dopředu. Ostatně – kdy by to kopal? Přes den v zaměstnání, odpoledne a večer měli lidé z domu kůlnu hezky na očích. A v noci? Zátkovi šli v sobotu spát až o půl jedné a Kloučkovi ve čtyři vstávali. Jak by to vysvětlil manželce? Proto si myslím, že nic předem nekopal a že Jarskou skutečně ve vile nenašel. Ale kde tedy byla? Odkud v tu dobu telefonovala přítelkyni kvůli zalévání květin? Proč by se vracela zpět do vily? Kdo a proč tam za ní přišel?“

„No, pár nezodpovězených otázek tu je,“ major se zaklonil v židli a upřel oči kamsi ke stropu. „Ale nezdá se mi, že bys kvůli nim měl házet flintu do žita.“

„Neměl bych. To je pravda. Jenomže mě už nenapadá žádné reálné řešení. Probral jsem všechny možné i nemožné varianty a jednu po druhé musel škrtnout.“

„A co vnější pachatel?“ majorův pohled se vrátil k Ambrožovi.

„Také jsem se tím zabýval. Po desáté hodině byla Jarská ještě naživu. Klouček z vily odešel před půl dvanáctou. Řekněme tedy, že ta krasavice se potom vrátila domů. Třeba proto, že si zapomněla něco důležitého. Dejme tomu pas. Vrah přišel do domu, vnikl do jejího bytu a zabil ji. Bylo hezké nedělní poledne, kolem chodili lidé, hlavně výletníci – kousek dál je březový lesík. Obyvatelé z okolních vil určitě trávili odpoledne na zahradě. Útočník by tedy musel čekat, až se setmí, aby mrtvou nepozorovaně přenesl do kůlny. Hrob by ovšem mohl vykopat buď během odpoledne, anebo večer. Ale proč by to vnější pachatel dělal? Pro něj by přece bylo mnohem bezpečnější, kdyby okamžitě po činu zmizel! Jak by mohl vědět, že se do vily nikdo nevrátí?“

„To sedí,“ řekl major pochvalně. „Když si dal pachatel takovou práci s pohřbením oběti, musel k tomu mít důvod.“

„Právě. Uvažoval jsem také, zda ji nemohl zabít ředitel Zelenka nebo jeho tehdejší tajemník Hnátek.“

„A k čemu jsi došel?“

„Oba dva mohli mít na odstranění toho děvčete určitý zájem. Zelenka miloval paní Zátkovou a patrně by byl ochoten udělat všechno, co jí vidí na očích. Jestli jí Jarská rozbíjela manželství, třeba by byl ochoten ji odstranit.“

„A ten Hnátek?“

„Už jednou byl odsouzen pro těžké ublížení na zdraví. Zelenka ho přesto přijal na ředitelství a spřátelili se. Hnátek by ten čin mohl spáchat z vděčnosti k Zelenkovi.“

„Ale neříkáš to zrovna s přesvědčením,“ usmál se major. „V čem vidíš háček?“

„Připadá mi to za vlasy přitažené. Ještě bych uvěřil, že Zelenka v prvním návalu hněvu Jarskou udeřil, ta upadla a zabila se, třeba nárazem na nějaký ostrý předmět. Ale těžko si mohu představit, že by mezi zasedáními ředitelského kolegia spřádal nějaké úkladné plány proti životu cizího člověka. Právě tak mi připadá absurdní, abych podezříval Hnátka. Zabít člověka, kterého vlastně nikdy předtím pořádně neviděl, to by přece nebyl projev vděčnosti k šéfovi, ale bláznovství. A Hnátek je určitě realista, člověk, který dovede střízlivě uvažovat.“

„A praktická možnost činu?“

„Minimální. I když vezmu v úvahu, že Hnátek může z piety k Zelenkovi lhát, tak tu přesto zůstává svědectví té paní, co mu vedla domácnost. Na tu neděli si pamatuje, protože to byl poslední den Zelenkova života. Vzpomíná si, že ten den u něj v bytě byla třikrát. Nejprve po poledni, pak po páté hodině a naposledy kolem půl jedenácté. Při prvních dvou návštěvách tam byli Zelenka i Hnátek, při poslední jen Hnátek, protože Zelenka už byl na cestě do Ostravy a u Poděbrad se před půlnocí zabil. Pokud jde o Hnátka, tak ho jeden strážmistr ráno o půl sedmé zastihl v Zelenkově bytě.“

„Z čistě technického hlediska vzato–“ uvažoval major. „Zelenka se do té vily nemohl dostat vůbec,“ přerušil ho Ambrož. „Dopoledne na ni dozíral Klouček, pak byl Zelenka na obědě ve Slávii, odpoledne ho dvakrát viděla ta vdova a ani večer by to nestihl, když byl o půlnoci u Poděbrad. Hnátek by mohl do vily zajet v noci z neděle na pondělí. Ale to je také nesmysl! Jak by Hnátek Jarskou přiměl, aby se vzdala cesty do Francie a čekala na něj někdy do půlnoci z neděle na pondělí? Ne, to je příliš vykonstruované, než aby to mohla být pravda.“

Major se naklonil dopředu a ztlumil hlas.

„Když jsem byl kluk, tak mi dělaly potíže soustavy rovnic o několika neznámých. Obyčejně jsem se dal do počítání, všelijak jsem z jedné rovnice dosazoval do druhé a na papíře mi začaly narůstat fantasticky rozkošatělé útvary se spoustou nezvládnutelných zlomků. Nepřehledný labyrint čísel. Když jsem se vracel nazpátek a hledal chybu, tak jsem ji obyčejně našel v něčem úplně banálním. Někde jsem něco špatně opsal, chybně sečetl nebo přehlédl znaménko.“ Po chvilce mlčení dodal: „A život mě naučil, že se to nestává jen při řešení rovnic.“

Ambrož nešťastně pohlédl na svého představeného.

„Jenže já mám zítra referovat na poradě. Do té doby to špatné znaménko nenajdu.“

„A když ti dám ještě dva dny?“

„Tak bych to ještě zkusil,“ váhavě souhlasil poručík. „Nic neslibuju, ale mám nápad, o kterém bych ještě nerad mluvil. Zvlášť na poradě ne. Na první pohled je to totiž neuvěřitelná, vlastně dost potrhlá myšlenka.“

„Tak jsme se dohodli,“ major ožil. „Ještě dva dny na ten potrhlý nápad.“

Květa Sovová stiskla klapku, v kalkulačce to zahučelo a vytisklo součet. Teprve pak vstala, odsunula stroj a podala poručíkovi ruku.

„Přišel jsem se ještě zeptat na jednu maličkost,“ Ambrož se omluvně usmál, posadil se a zalistoval v poznámkovém bloku. „Jde o ten telefonický rozhovor s Blankou Jarskou. Tenkrát před dvanácti lety. U vaší bytné a v evidenci krčské porodnice jsme zjistili, že vám musela volat někdy po desáté dopoledne. Možná v půl jedenácté, ale s jistotou se to nedá určit.“

„Rozumím. A o co vám jde?“

„Chtěl bych se ujistit, že jste skutečně mluvila se slečnou Jarskou. Abych byl zcela konkrétní: Nemohla to být jiná žena, která se za Blanku jen vydávala? Sama jste řekla, že jste byla rozespalá…“

„To jistě. Ale zase ne natolik, abych nepoznala Blanku. Musela jsem sejít po schodech do přízemí, měli telefon v kuchyni. To stačí na to, aby se člověk probudil.“

„V telefonu se někdy hlas dá těžko identifikovat,“ upozornil poručík.

„Ale ono nejde jen o samotný hlas, nýbrž i o tón řeči, o způsob vyjadřování a také o obsah. Vzala jsem sluchátko a vyjela na Blanku, že mě nemusí takhle v noci budit. Ona se zasmála a zeptala se, do kdy jsem to včera táhla.“

„Slečna Jarská věděla, že jste měla v sobotu někam namířeno?“

„Samozřejmě. Mluvily jsme o tom. Taky se zeptala, jestli jsem u něj byla v bytě a jaké to bylo. Tak mi neříkejte, že se za ni někdo vydával! Ne, bezpečně jsem ji poznala. Podle smíchu, podle ironie a nakonec i podle hlasu. Byl to skutečně Blančin autentický hlas. Nikdy jsem o tom ani na okamžik nezapochybovala. A i když uplynulo tolik let, jsem si tím jistá i dnes.“

Poručík se na ni zamyšleně zahleděl.

„Všechno vám tedy připadalo naprosto normální? Nic vás nepřekvapilo, nezarazilo? Neřekla něco, z čeho byste mohla usuzovat na změnu v jejích záměrech a plánech?“

„Ne. Na nic takového si nevzpomínám.“

„Tak mi ještě řekněte něco přímo o ní. O Blance. Jak vycházela s lidmi?“

„Ona… jak bych vám to řekla… no, patřila k tomu typu lidí, co ihned zapadnou do každého kolektivu. Strávily jsme spolu nějaký čas na dovolené u Balatonu. Hned druhý den znala spoustu lidí. Usměvavá, živá, temperamentní, nezkazila žádnou legraci, s každým si hned dobře rozuměla.“

„I s Kloučkem?“

„To je něco jiného. Byl to její šéf. Neřekla bych, že ho měla ve zvláštní oblibě. Ale na druhé straně zase musím uznat, že ho nikdy nepomlouvala.“

Ambrož vstal a chystal se k odchodu.

„Mockrát vám děkuji, paní Sovová. Prozatím. Není totiž vyloučeno, že vás budeme pozítří ještě jednou potřebovat. Ale o tom bychom se dohovořili telefonicky.“

Další poručíkova cesta vedla do gymnázia v Praze 4, v němž svého času učila Milada Zátková. Ředitel nemohl Ambrožovi nic podstatného povědět – působil na ústavu teprve osm let – ale ochotně mu obstaral adresu svého předchůdce. Nechal pro poručíka vyhledat v archívu jednu starou třídní knihu, v níž byla řada vlastnoručních záznamů z pera paní Zátkové.

Bývalý ředitel Vilím bydlel v jednom z těch secesních nuselských domů, které v údolí vyrostly někdy počátkem století. Poručíka pozval do starobylého měšťanského salónu s nepohodlnými židlemi kolem kulatého stolu.

O Zátkové se vyjadřoval s úzkostlivou korektností a dlouho vážil každé slovo.

„Kolegyně Zátková se vyznačovala více či méně introvertní povahou. Těžko navazovala kontakt s okolím a vždycky se chovala se vzácnou zdrženlivostí. Pochopitelně se to promítalo i v jejím pedagogickém působení.“

„Chcete naznačit, že v její práci se vyskytovaly nějaké nedostatky?“

„To rozhodně ne,“ bývalý ředitel se téměř zděsil. „Své povinnosti plnila naprosto dochvilně, na hodiny byla pečlivě připravena, klasifikovala objektivně, i když možná trochu přísně. Ale to je jistě věc názoru. Při vyučování dovedla udržet kázeň, ani v tomto směru se jí nedalo nic vytknout. Chtěl jsem říci, že mezi žáky nebyla příliš oblíbena a že neměla přátele ani v řadách profesorského sboru.“

„A jak to bylo s jejím odchodem do Ostravy?“

„Oznámila nám svůj úmysl dost pozdě. Žádala, abychom ji ke konci školního roku uvolnili, protože se stěhuje. Pohrozila, že jinak dá výpověď s odůvodněním, že sleduje manžela do nového bydliště. To by při jejím tehdejším věku – tuším, že měla jednatřicet let – zakládalo dvouměsíční výpovědní lhůtu. Proto jsme nadřízenému orgánu navrhli, aby s ní byl pracovní poměr rozvázán dohodou. Náš podnět byl akceptován a všechno se tedy podařilo vyřešit ve vzájemné shodě.“

Ambrož se zamyslel nad stránkami otevřeného notýsku.

„Ještě jsem se chtěl zeptat – co vlastně paní Zátková učila? Češtinu?“

„Češtinu a angličtinu. V hodinách češtiny byla výborná, v angličtině o poznání slabší.“

„Jak se to projevovalo?“

„Dovedla hodinu vykládat o anglických romantických básnících nebo překládat Shakespeara, ale její znalosti hovorového jazyka,“ starý pán zaváhal, patrně hledal nejmírnější vyjádření, „snad měly poněkud školský charakter.“ Honem doplnil: „Totiž, pardon, abychom si dobře rozuměli, to nebyla osobní chyba paní Zátkové. Jde o obecný jev. Žáci nám maturují z jazyků, třeba i na výbornou, ale když přijdou do ciziny, tak se nedovedou dohovořit ani s recepčním v hotelu nebo s vrátným na nádraží. Ale tyhle pedagogické problémy vás myslím nezajímají.“

„Naopak. Řekl bych, že je to velmi správný postřeh,“ přitakal mu poručík. „Ale my dva na tom asi těžko něco změníme.“ Zaklapl notýsek a vstal. „Po odchodu paní Zátkové do Ostravy jste ji už neviděl?“

„Ne. Zvali jsme ji sice na oslavu výročí založení zdejšího ústavu, ale omluvila se. Napsala nám něco v tom smyslu, že povinnosti jí zatím nedovolují vzdálit se z Ostravy. Abych řekl pravdu, ani jsem jinou odpověď nečekal.“

Ambrož poděkoval za informace a rozloučil se. Zamyšleně usedl za volant a v duchu si znovu prošel rozhovor se starým pánem. Začínal mít dojem, že případ se přese všechny dosavadní zádrhele začíná vyjasňovat. Poslední – a doufal, že správná verze – mu už plasticky vyvstávala před očima.

Vrátil se do kanceláře a posadil se ke svému stolu. Ještě jednou prolistoval spisový materiál. Udělal si několik poznámek a zkoncipoval dodatek ke svému rannímu dálnopisnému sdělení pro krajskou správu v Ostravě. Nakonec nahlédl spojovacími dveřmi do sousední kanceláře.

„Vy už jste tady?“ Helenka se ohlédla od psacího stolu. „Přinesla jsem vám tu kartu od zubaře,“ podala poručíkovi velkou obálku. „A tady máte letenku. V Ostravě vás bude na letišti čekat nadporučík Šustr.“

„Jste prostě úžasná,“ chlapecky se na ni zazubil. „A dáme si kafe, co vy na to? Teď ale ho vařím já.“

Modrá volha zastavila v tiché ulici, lemované malými vilkami nebo většími domky. Ambrož si nebyl jist, který pojem je správnější.

„Třetí stavení po pravé straně patří Zátkovým,“ Šustrův ukazovák namířil dopředu. „Chcete se tam podívat?“

„Rád bych. Pokud ovšem nejsou doma.“

Ambrožův průvodce se podíval na hodinky.

„Ne. Zátka je teď na poradě u ředitele a jeho paní má hodinu češtiny. Můžeme se tam bez obav rozhlédnout.“ Vystoupili z vozu a procházkovým krokem došli až k sídlu Zátkových. Hleděli na jednopatrovou vilku s hladkou fasádou a stanovou střechou. Jednoduché architektonické řešení, dvojitá okna a standardní vstupní dveře napovídaly, že objekt může pocházet z přelomu padesátých a šedesátých let. Z jasně červených tašek a čisté břízolitové omítky se zase dalo soudit, že před časem tu měli napilno fasádníci a pokrývači.

Okrasná část zahrady byla zídkou z hrubě opracovaných kamenů rozdělena na dva výškové stupně a dominovaly v ní záhony letniček. V zadní části zahrady, pokud se to dalo odtud z chodníku posoudit, měla hlavní slovo zelenina. Potvrzovaly to dvě řady pařenišť a laťková konstrukce potažená průhlednou fólií. Travnatý obdélník vedle domu byl nakrátko přistřižen.

Ambrož ukázal očima na zahradu.

„Kdo se jim o to stará?“

„Nikdo. Paní Zátková si dělá všechno sama. Prořezává stromky, zalévá zeleninu…“

„Osobně paní Zátková?“

„Jistě. Sousedé ji vídají, jak seká trávu. A kosou! To už dneska každý nedovede. Strkat před sebou žací strojek, to dokáže – s prominutím – každý trouba, ale naklepat kosu a správně ji vzít do ruky…“

„To bych řekl! Já se o to pokoušel, ale s dost chabým výsledkem. Když přede mnou jeden člověk taktak uskočil, vzali mi kosu a dali raději hrábě.“ Poručík se ještě jednou rozhlédl po pečlivě upravené zahradě. „A co Zátka? Také přiloží ruku k dílu?“

„Ale jo. Když jim to opravovali, tak si vzal týden dovolené a dělal fasádníkům přidavače. Proséval písek a vozil kolečka s maltou.“ Ostravský kriminalista na okamžik zaváhal a pak se zeptal: „Promiňte – ale proč vás tohle zajímá? Měl jsem za to, že jde o nějaký starý případ.“

„Ano, o dvanáct let starý případ. Tehdy v Praze zahynula jedna mladá žena. Podařilo se nám objasnit, kdy mohla přijít o život a kdo se v té době pohyboval v jejím okolí. Jenomže po tak dlouhé době jsou všechna svědectví dost nespolehlivá a v některých bodech si navzájem protiřečí. Proto se chytám každého hodnověrného faktu. A pokouším se zjistit, jak se tehdejší události promítly v jejich pozdějším životě.“

Oba kriminalisté se vrátili k modré volze.

V Šustrově kanceláři se posadili k dlouhému stolu. Nadporučík před sebe rozložil oba dálnopisy z Prahy, několik strojem psaných listin a kupu kartiček s poznámkami.

„Kým začneme?“

„Snad abychom probrali nejdřív Zátku,“ navrhl Ambrož a připravil si poznámkový blok.

„Tak tedy Zátka. Na zdejší ředitelství přišel před dvanácti léty, stal se ekonomickým náměstkem a tuto funkci zastává dodnes. Na místo ředitele se s ním nepočítá a mám dojem, že by se o ně ani neucházel. Je to typ člověka, který svědomitě zařídí všechno, co se mu uloží, ale těžko se dá čekat, že by přicházel s nějakými novými koncepcemi a začal za ně bojovat. Neříkám to s nějakým despektem – jistě potřebujeme i lidi jeho druhu. Taková spolehlivá kolečka v zaběhaném soustrojí.“

„Na předchozím pracovišti na něj měli stejný názor. A co jeho soukromý život?“

Nadporučík se podíval do svých kartiček.

„Zhruba rok bydlili v Porubě. Potom koupili tu vilku, kterou jsme viděli. Úřední odhad zněl na sto patnáct tisíc. Kolik skutečně zaplatili, to se asi nikdo s určitostí nedoví, protože bývalý majitel mezitím zemřel. Postupně dali do pořádku celý domek a zahradu. Sousedé tvrdí, že také interiér je vkusně a pohodlně zařízen.“

„Když jsem tu byl posledně, tak jste se zmínili o jakési chatě v Beskydech.“

„Ano. Koupili ji asi před osmi léty. Leží poblíž Frýdlantu nad Ostravicí. Ale mám dojem, že to byl unáhlený nákup. Objevili se tam dvakrát nebo třikrát a pak tu nemovitost pronajali jednomu Zátkovu kolegovi.“

„A není to zvláštní – koupit chatu a pak ji zase pronajmout?“ Ambrož zdvihl obočí.

„Já bych se tomu nedivil. Člověk nemůže sedět na dvou židlích. Když má na krku vilku s takovou zahradou, tak už nemá elán na to, aby se staral o chatu. Ale někdy trvá jistý čas, než na to lidé přijdou.“

„A co dělají Zátkovi jinak? Po večerech a o víkendech?“

„Co bych vám o nich pověděl?“ Šustr skepticky zalistoval ve svých kartičkách. „Vedou spořádaný život, jak se v posudcích říká. Zátka se většinou vrací ze zaměstnání rovnou domů. Občas na něho před ředitelstvím čeká manželka a jedou společně do centra na nákupy. Od jara do podzimu tráví soboty a neděle na zahradě. Pokud ovšem nejsou na nějakém víkendovém výletu. Loni byli dvakrát v Polsku, jednou v NDR a na tři dny v Maďarsku. O dovolené strávili čtrnáct dní na Kypru.“

„Zvou si nějaké přátele?“

„Tu a tam pozvou někoho ze sousedů, to jistě ano. Ale na to, že Zátka je muž v nejlepších letech a že má tak příjemnou a atraktivní ženu, vlastně žijí dost samotářsky. Jako by si navzájem stačili. Což po takových letech manželství překvapuje.“

„A co paní Zátková? Posledně jste mi řekli, že je v kolektivu oblíbená. Mně jde o to, jestli to mám chápat jako takovou nezávaznou frázi, která se běžně říká o každém, kdo zrovna nemá příliš mnoho přátel, anebo jestli ji v té škole mají doopravdy rádi. Zajímá mě, jak mezi nové spolupracovníky zapadla a jak s nimi vychází.“

„Na to vám mohu naprosto jednoznačně odpovědět. Včera večer jsem si o paní Zátkové hodinu povídal se zástupkyní ředitele. Samozřejmě jsem ji upozornil, že jde o naprosto důvěrné dotazy a že z nich nesmí nic vyvozovat.“

„A zjistil jste?“

„Paní Zátková je ve škole opravdu oblíbená. Ale abych to vzal po pořádku: Učí hlavně angličtinu, protože češtinářů mají dost. I když nemá aprobaci, tak v případě nouze supluje za němčináře. Nevyhýbá se žádným povinnostem. Skoro každý rok jezdí s některou třídou na lyžařský výcvikový pobyt v Beskydech nebo v Jeseníkách. Když jedna profesorka odešla do penze, tak si paní Zátková vzala na starost školní knihovnu. Kolegové z učitelského sboru si ji moc chválí – to by ani nepřekvapovalo – ale kupodivu i kolegyně se o ní vyjadřují s uznáním. Snad proto, že se chová přátelsky, ale ne vyzývavě. Za celá ta léta se nestalo, že by se dostala do nějakých řečí. A to je při jejím zjevu jistě zajímavé.“

„Hm. A její pedagogické výsledky?“

„Zástupkyně ředitele mi řekla… kdepak to mám?“ Šustr zalistoval v kartičkách. „Aha-tady! V češtině mají její třídy průměrné výsledky, v angličtině je znamenitá. Na jakémsi aktivu ji krajský inspektor dal za příklad a od příštího školního roku má působit v nějaké metodické komisi pro cizí jazyky.“

„Ještě jeden dotaz: Jak vychází s rodiči a dětmi?“

„Velmi dobře. Ale nemluvil bych o dětech. Učí hlavně v nejvyšších třídách a mezi mládenci má zřejmě řadu tajných ctitelů. Jeden školní rok jí neznámý obdivovatel každé pondělí položil na katedru kytici rudých růží. A před takovými třemi, čtyřmi roky jí kterýsi student před domkem napsal na asfalt ohromný nápis: Milado, miluji Tě jako blázen. Ale to jen tak na okraj. Jak jsem vyrozuměl, studenti oceňují, že s nimi jedná jako rovný s rovným, že měří všem stejně, nikoho neponižuje a nezesměšňuje. Zřejmě si jí váží i rodiče. Na jejích třídních schůzkách je vůbec nejvyšší účast z celé školy.“

Ambrož se natáhl na přilehlý psací stůl pro stolní kalendář.

„Takže zbývá poslední prosba. Abyste je předvolali na pozítří ráno k nám do Prahy. Že jim bude hrazena cesta a tak dále.“

„Oba dva?“

„Jistě. Oba.“

„Na kolik hodin je předvolat?“

„Podívejte se, jaké mají spojení, a hodinu určete podle toho. Na devět, na deset, jak uznáte za dobré. Když uvážíme, že ty události se odehrály před dvanácti léty, tak už na nějaké té hodině nezáleží.“

Do okna nepříliš vlídné kanceláře se usmíval jarní den. Po modré obloze letěly cáry bílých oblaků a odnesly z města i časnou ranní spršku.

Dveře se otevřely a do Ambrožovy pracovny vstoupili manželé Zátkovi. Nejdříve ona, potom on. Tvářili se lhostejně a neutrálně, ale poručík měl dojem, že jim přesto může z očí vyčíst starost a neklid.

„Dobrý den!“ vyšel jim vstříc. „Odložte si a posaďte se,“ pomohl paní Zátkové z lehkého jarního pláště a opatrně ho pověsil na ramínko. Pod kabátem měla šedomodré šaty, které ještě zvýrazňovaly její postavu. „Odpusťte, že jste se museli tak narychlo obtěžovat do Prahy, ale uvidíte sami, že máme důvod, který to uspěchané pozvání opravňuje.“

„To doufám,“ řekl Zátka trochu škrobeně. „Máme své pracovní povinnosti a jistě chápete, že pro nás není snadné se jen tak naráz uvolnit.“ Vlídněji připojil: „Ale v každém případě je od vás milé, že jste pro nás poslali vůz až na letiště.“

„To je přece samozřejmost,“ Ambrož ukázal na křesílka u konferenčního stolku. „Dáte si kávu?“

„Rádi.“

Poručík nahlédl do vedlejší místnosti.

„Helenko, kdybyste byla tak hodná…“ Vrátil se ke svému psacímu stolu, otevřel zásuvku a vytáhl složku spisů. V posledních dnech notně narostla. Posadil se proti Zátkovým. „Jde znovu o ty události, které se před dvanácti léty odehrály ve vašem dřívějším bydlišti.“

„Pane poručíku, ale my jsme vám skutečně už řekli všechno, co jsme věděli,“ namítl Zátka dotčeně.

„Je mi líto, pane inženýre,“ poručík otevřel fascikl a důležitě v něm zalistoval, „ale neřekli jste ani všechno, ani pravdu. Dosavadní šetření ukázalo, že věci se mají docela jinak.“

Zátka si kriminalistu vytrvale měřil rozhořčeným pohledem.

„Pochybujete snad o našem svědectví?“

„Ano, pochybuji,“ potvrdil Ambrož. Otevřel krabičku spart a nabídl oběma hostům. „A mám k tomu celou řadu důvodů. Pádných a průkazných důvodů.“

Zátka pobledl a mimoděk si utřel kapesníkem čelo.

„Směl bych je slyšet?“

„Na to máte právo. Ale nejprve bych předeslal, že toto je neformální pohovor. Protokol sepíšeme až potom.“ Zapálil oběma hostům a pak i sobě. „Snad abych začal jednou důležitou informací, která vnesla do pátrání zásadní obrat. Slečna Jarská není mrtvá, jak jsme předpokládali, ale žije. Skoro bych řekl, že se jí daří docela dobře.“

„Není mrtvá?“ Zátka se užasle zahleděl na vyšetřovatele. „A kde žije, smím-li se zeptat?“

„Nemá to cenu, pane inženýre. Proč takové divadlo? Oba víme, že sedí vedle vás… Vítám vás, slečno Jarská,“ Ambrož se zlehka uklonil plavovlasé ženě vedle inženýra Zátky.

Na náměstkově čele vyvstaly viditelné kapky potu. Jeho ruka s kapesníkem se znovu zdvihla. Zátkově partnerce se roztřásly rty a ze zmrtvělých rukou jí vyklouzla cigareta. Rychle se pro ni sehnula.

„To je hloupost,“ inženýr se po chvíli vzchopil k odpovědi. „Učiněný nesmysl!“ zvýšil hlas. „Přece znám svou manželku! Nechápu, jak jste mohl přijít na něco tak absurdního.“

Ambrož máchl rukou.

„Jestli chcete, tak na tom můžete trvat. To je vaše věc. Klidně to nechám zaprotokolovat. Ale věřte, že je to zbytečná ztráta času a útok na nervy. Ve vedlejších kancelářích čekají pan Klouček a paní Květa Sovová, za svobodna Šolcová. Oba dva se slečnou Jarskou po léta pracovali. Mohou ji identifikovat. Nepochybuji o tom, že ji poznají i po těch dvanácti letech. Tak co říkáte?“

Zátka se hněvivě napřímil.

„Žádný cizí člověk mi přece nemůže dokazovat, kdo je moje žena a kdo ne! A ještě k tomu lidé, kteří ji dvanáct let neviděli. S tím na mě nechoďte!“

„Hájíte ztracenou pozici, pane inženýre. Jestli si přejete, tak hned teď nechám zavolat zubního lékaře a předložím mu kartu se záznamy o stomatologickém ošetřování slečny Jarské. On to na místě porovná.“ Ambrož zalistoval ve spisech a podal Zátkovi list se zubolékařskými záznamy. „Všimněte si třeba toho můstku na levé horní čtyřce a pětce. Takové zásahy se nedají zaměnit.“

Inženýr přejel po kartě očima a beze slova ji položil na stůl.

Poručík mezitím zalistoval v protokolech.

„Mohu také dokázat, že paní Zátková byla, abych tak řekl, blondýnka od přírody, kdežto vaše partnerka je odbarvená hnědovláska.“ Zdvihl jeden list. „Mám tu výpověď její ostravské kadeřnice. Mohu také předložit doklady o tom, že slečna Jarská hned druhý rok po příchodu do Ostravy vyučovala i němčinu, ačkoliv vaše paní neuměla německy ani slovo. Předložím vám grafologickou expertizu dvou třídních knih. V jedné z nich jsou originální zápisky paní Zátkové na zdejším gymnáziu, v druhé jsou záznamy z ostravské školy. Experti vylučují, že by je psala jedna a tatáž ruka. Je pravda, že pisatelka se velikostí a sklonem písma snažila přizpůsobit rukopisu paní Zátkové, ale detaily nezvládla. Odborníci naopak zjistili pozoruhodnou shodu mezi vzorkem z Ostravy a poznámkami, které slečna Jarská psala ještě ve Strojírnách. Zjistil jsem také, že paní Zátková se ještě za studií podrobila v krčské nemocnici jistému lékařskému zákroku. Při té příležitosti jí dělali rozbor krve. Mohu nařídit vaší nynější partnerce, aby si nechala odebrat krev a porovnáme výsledky obou analýz. A jestli jsem vás nepřesvědčil, tak vás zadržím a nechám sem hned po poledni přivézt paní Voráčkovou. Doufám, pane inženýre, že matka snad pozná svou vlastní dceru. Nebo je vám to stále ještě málo?“

Zátka si otřel čelo a tváře, nadechl se k odpovědi, ale neřekl nic. Bezradně se podíval na zsinalý obličej ženy vedle sebe, zničeně se schoulil do sebe a zadíval se přes rameno poručíkovi na žlutavou stěnu. Oči měl najednou prázdné a nevidoucí.

„Tak dobře,“ vypravil ze sebe po chvilce chraptivě. „Přiznávám. Blanka Jarská se skutečně dvanáct let vydávala za mou ženu. Prosím, uznávám, že je to nesprávné a že to zakládá porušení různých předpisů, ale zase to není tak velký zločin.“

„To rozhodně není,“ Ambrož přikývl. „Ale velký zločin je připravit člověka o život. A my jsme i po těch dvanácti letech zjistili, že paní Milada zemřela násilnou smrtí. Měla proraženou lebeční kost.“

„Ne!“ vyjekla Jarská, vstala, popadla Zátku za ramena a hystericky s ním zatřásla. „To není pravda! Štěpáne, měj rozum! Řekni jim konečně, jak to všechno bylo!“

„Posaďte se, slečno,“ poručík ukázal na křesílko a vyčkávavě se zahleděl na inženýra.

Zátka zašátral po krabičce cigaret. Když ji otvíral, ruce se mu znatelně třásly. Marně se pokoušel stisknout zapalovač. Ambrož se naklonil a připálil mu.

„Udělali jsme chybu, vážnou chybu, to uznávám,“ rozechvěle řekl Zátka. „Ale pokud jde o smrt mé ženy, tak skutečně nešlo o žádné násilí, ani o zlý úmysl, nýbrž o nešťastnou náhodu. Ano, o náhodu, která nás zaskočila a postavila do strašné situace.“

Spojovacími dveřmi vplula Helenka a rozestavila na stolek šálky s kávou a cukřenku.

Poručík poděkoval a počkal, až za sebou zavře dveře. „Pokračujte!“

Inženýr chvíli hleděl do prázdna, jako by sbíral odvahu. Pak se vzchopil.

„V tu neděli, kdy jsme odjížděli do Ostravy, mě ve čtyři ráno vzbudili Kloučkovi. Počínali si, jako by chtěli celému domu inzerovat, že právě vyrážejí na cestu k moři. Snažil jsem se znovu usnout, ale nešlo to. Znovu a znovu jsem musel myslit na Blanku. I na to, že ji teď tři týdny neuvidím. Byli jsme dohodnuti, že jakmile manželka v Ostravě podepíše pracovní smlouvu, podám žádost o rozvod. Až se Blanka vrátí z té Francie, vrátím se do Prahy a budu bydlet u ní. Do té doby, než si obstaráme něco většího.“

„A jak byste to udělal se zaměstnáním?“

„První měsíc pracovního poměru představuje zkušební dobu. A to platí pro obě strany. Dávalo mi to možnost koncem července odejít. Bez výpovědní lhůty.“

„Vraťme se k tomu nedělnímu ránu.“

„Převaloval jsem se tedy na plátěném lůžku. Pak se zvenčí ozvalo zaskřípění branky a zahučení motoru – Kloučkovi se vydali na cestu. Uvědomil jsem si, že jsme v domě sami tři – Blanka, manželka a já. Zdvihl jsem se na loket a poslouchal. Manželka zhluboka oddechovala. Řekl jsem si, že určitě spí. Patřila k tomu druhu lidí, kteří večer ztěžka usínají, ale k ránu spí, jako když je do vody hodí.“

„Co jste tedy podnikl?“

„Opatrně jsem vstal ze skládacího lůžka a přešel po místnosti ke dveřím. Milada dál zhluboka oddechovala, ani se nepohnula. To mi dodalo odvahy. Potichu jsem vyšel do předsíně a dal si do kapsy od pyžama klíče. Vykročil jsem na chodbu, tiše za sebou zavřel a namířil si to k Blance do podkroví. Zlehka jsem zaťukal, jen tolik, aby ji to probudilo, ale aby se to moc nerozléhalo po chodbě.“

„A vy?“ Ambrož se obrátil k blondýnce.

„V tu dobu jsem nespala. Kloučkovi probudili i mě,“ potichu řekla Zátkova společnice. „Zaslechla jsem i jejich odjezd a za minutu nebo za dvě zaklepání na dveře. Řekla jsem si, že je to Štěpán. Přišel se ještě jednou rozloučit. Rozsvítila jsem v předsíni a jen tak v noční košili jsem mu otevřela.“

„Co bylo dál?“

„Co asi?“ Zátka pokrčil rameny. „Stáli jsme tam na chodbě, krok před dveřmi garsoniéry, něco si šeptali, objímali se a líbali. Co jiného?“

Blanka Jarská doplnila:

„Já jsem řekla něco jako: Pojď dovnitř! Aspoň na chvilku… A v tom jsem ji zahlédla.“

„Cítil jsem, že Blanka najednou jakoby ztuhla,“ navázal. „Ohlédl jsem se přes rameno. Milada stoupala po schodech vzhůru. Brala je po dvou. Už jí zbývalo posledních pár kroků, a tak jsem–“

„Moment,“ přerušil ho Ambrož. „Vy jste na chodbě rozsvítil?“

„Ne. Na každém odpočivadle bylo okno. Dobře jsem Miladu viděl. Ona zas měla na očích Blanku, která stála před světlým obdélníkem dveří, jen v krátké noční košili. Milada na ni nenávistně hleděla. V očích měla vraždu. Zdvihla ruce, aby se vrhla Blance na krk.“

„Štěpán mě odstrčil, abych nebyla na ráně,“ připojila. „Něco jsem na manželku vykřikl – aby měla rozum a nebláznila. Ale nebylo to nic platné. Třeštila oči na Blanku a byla jako v transu. Chytila mě za rukáv pyžama, aby mě od ní odtáhla pryč. Pochopitelně jsem se vzepřel. Ona také. A také vší silou, jenomže zády ke schodům. Najednou se ozval praskot rukávu, pyžamo to nevydrželo. Milada se zvrátila nazpátek, udělala krok, ale šlápla do prázdna, hrozně vykřikla a zřítila se po schodech dolů.“

Ambrož pohlédl na Jarskou.

„Souhlasí to?“

„Úplně přesně,“ přikývla. „Bylo to strašné. Křičela po celou dobu, co padala. Připadalo mi, jako by to trvalo celou věčnost. Potom najednou umlkla. Nastalo ticho.“

„Co se dělo dál?“

Zátka se utrápenýma očima podíval kamsi do okna. Pak sebou trhl a pokračoval:

„Milada ležela bez hnutí na odpočivadle. Pár vteřin jsem se na ni jen tak díval, neschopný vůbec se pohnout. Pak jsem tu strnulost překonal. Oba jsme k ní seběhli. Ve vlasech měla krev. Blanka vykřikla – tak přece něco dělej! Opatrně jsem ji narovnal na podlaze a řekl Blance, aby shora přinesla nějaký polštář. Hned pro něj skočila a položili jsme ho Miladě pod hlavu.“

„Myslíte, že ještě žila?“

„To bylo první, o co jsme se starali. Poslouchal jsem, jestli dýchá. Nic jsem neslyšel. Sáhl jsem jí pod košili – srdce netlouklo. Přesto jsme si řekli, že zkusíme umělé dýchání. Chvilku Blanka, pak zase já. Střídali jsme se tak asi deset minut. Ale všechno bylo zbytečné. Milada nedýchala a ani srdce se neozývalo. Poslal jsem Blanku pro zrcátko a baterku. Zrcátko jsem přiložil Miladě k ústům, ale vůbec se neorosilo. Posvítil jsem jí do každého oka zvlášť – měla je takové strnulé, doširoka otevřené, naprosto nehybné. Panenky vůbec nereagovaly na světlo. Milada už nežila.“ Zátka svěsil hlavu. „Chtěl jsem se s ní rozejít. Ale takovým způsobem rozhodně ne.“

„V každém případě jste měli zavolat rychlou lékařskou pomoc a vyrozumět Bezpečnost. Kdybyste to udělali, dalo by se pomocí toho roztrženého pyžama a jiných stop prokázat, že zemřela následkem úrazu.“

„To už jsme si za těch dvanáct let řekli stokrát nebo tisíckrát. Ale tehdy se nám to jevilo jinak. V tom prvním šoku jsme myslili na to, že bude třeba vysvětlit, co jsem dělal v pyžamu před garsoniérou v podkroví a proč se za mnou manželka hnala v noční košili. A proč mi utrhla rukáv od pyžama. To znamenalo jít s celou pravdou ven. Uvědomil jsem si, že dříve nebo později se všechny podrobnosti dozví ředitel Zelenka, můj bývalý šéf. Stanu se pro něj nepřítelem číslo jedna, protože mi bude přičítat vinu za smrt Milady. Pomstí se mi. Postará se o to, abych všude, kam přijdu, našel zavřené dveře. Možná svými dlouhými prsty dosáhne i do Strojíren a nějak potopí Blanku.“

„Trochu jste přecenil jeho možnosti,“ namítl poručík.

„Později jsem si to všechno také uvědomil,“ sklesle řekl Zátka. „Ale líčím vám, o čem jsme uvažovali v to nedělní ráno. Vžijte se do toho: Sedíme na chodbě, já v pyžamu s utrženým rukávem, Blanka v noční košili, před námi leží mrtvá Milada, vlasy od krve.

A klademe si všelijaké otázky. Budou nám vyšetřovatelé vůbec věřit, že z těch schodů spadla sama? A kdyby ano, tak co dál? Výměna bytu je platná, musím do Ostravy. Pak se mi vybavilo, že Blanka za několik hodin odjíždí do ciziny. Odjeď, řekl jsem, a zatím tam zůstaň. Vyjela si na mě – to by se ti hodilo!“

„Byla jsem s nervama v koncích,“ omluvně řekla Jarská. „Samozřejmě jsem to nemyslela nijak zle. Pak mi blesklo hlavou – kdybychom dokázali Miladu nějak odstranit, mohla bych se za ni vydávat sama. V Ostravě ji přece živá duše nezná, vyjma toho dědy, co se stěhuje sem do Prahy. A mě také ne, nikdy předtím jsem tam nebyla. Řekla jsem to Štěpánovi,“ obrátila se k němu, „ale ať vám to radši vysvětlí sám.“

„No, jak už jsem řekl, seděli jsme na těch schodech a zoufale přemýšleli, jak z maléru ven. Pohřbít ji tak, aby ji nikdo nenašel, to by se snad dalo zvládnout. Ale čím a jak pokračovat? Dokáže Blanka hrát moji ženu a profesorku gymnázia? A jak se vypořádat se Zelenkou? Jak mu zabránit, aby za námi nepřijel do Ostravy? Byli jsme také v časové tísni, pochopili jsme, že se během čtvrthodiny musíme rozhodnout. A naše rozhodnutí nás zaváže na celý život. Nakonec jsme si řekli, že to riziko musíme podstoupit. A dali jsme se do toho.“

„Tak jedno po druhém. Začněte paní Zátkovou,“ navrhl Ambrož.

„Především jsme ji donesli do pokoje v přízemí. Blanka ji oblékla do svých šatů, co měla připraveny na cestu, a nasadila jí svoje střevíce. Já jsem jí stáhl prsten a dal Blančin. Musel jsem použít kombinaček, ale přesto jsem ho na prsteník nedostal. Měla o něco silnější prsty než Blanka. Z nouze jsem jí ho nasadil na malíček. Na zápěstí jsem jí upevnil Blančiny hodinky. Pak jsme ji zabalili do deky a snesli až k domovním dveřím. Odemkl jsem a rychle jsme ji přenesli do té kůlny a zatím uložili po straně na ty krabice.“

„Nebáli jste se, že vás někdo zahlédne?“

„Bylo pět hodin ráno, široko daleko ani noha. Kromě toho jsem předtím vyšel až k brance a rozhlédl se po ulici. Blanka se pak vrátila do domu a já jsem se dal do kopání. Řeknu vám, ještě nikdy předtím jsem se tolik fyzicky nevyčerpal, jako to ráno. Ale věděl jsem, že dříve nebo později se ta vila bude bourat. Zoufale jsem se snažil, aby ten hrob byl co nejhlubší. Ale jak vidíte, stále to nestačilo,“ řekl sklesle.

„Co jste mezitím dělala vy?“ poručík se obrátil na Jarskou.

„Nejprve jsem se oblékla do nějakých starých šatů. Pak jsem umyla schody a odpočívadlo pod nimi. Několikrát jsem vypláchla kbelík a tím hadrem jsem založila hromadu věcí, které odtud musí pryč. Přidala jsem k němu ten zakrvácený polštář.“ Okamžik vzpomínala. „Ano, pak jsem si zkrátila vlasy, odbarvila je kysličníkem a učesala zhruba tak, jako je nosila paní Zátková. Převlékla jsem se do jedněch jejích šatů, co mi jakžtakž byly. Jenom jsem si je několika stehama zúžila.“

„Co jste udělala se svými věcmi na cestu do Francie?“

„Ano, můj kufřík. Skočila jsem nahoru do mansardy, zavřela okno a ještě jednou celý byt důkladně prohledala. Šlo mi o to, jestli tam nezůstalo něco, co patřilo Štěpánovi. Vzala jsem svůj cestovní kufr a snesla ho dolů. Garsonku jsem zamkla.“

„Nechala jste tam vkladní knížku,“ vzpomněl si poručík.

„Musela jsem. Nikdo by si přece nebral vkladní knížku na cestu do ciziny.“

„A vy?“ Ambrožův pohled se zase vrátil k inženýrovi.

„Nějak po deváté jsem tu neradostnou práci dokončil a udupal terén. Všechno jsem pečlivě zametl a zasypal uhelným mourem. Nakonec jsem zase haraburdí uspořádal tak, jak bylo rozmístěné předtím. Byl jsem přesvědčen, že Klouček si tam ničeho nevšimne. Ty čtyři hodiny mě tak zničily, že bych sebou nejraději praštil a do večera už nevstal. Ale místo toho jsem se osprchoval a v rychlosti sestavil dopis řediteli Zelenkovi.“

„Skutečně existoval ten deník, na nějž jste se odvolával?“

„Milada si ve škole a pak na studiích doopravdy psala deník. Četl jsem ho hned v prvním roce po svatbě. Žena tehdy odejela na nějaké soustředění češtinářů a mně víceméně náhodou padl do ruky. Tehdy před dvanácti léty jsem poznatky z deníku poprvé použil a napsal Zelenkovi, aby nám už nikdy nechodil na oči. Vyjadřoval jsem se dost brutálně, abych ho zastrašil. Jak jsem už řekl, nemohli jsme potřebovat, aby se najednou objevil v Ostravě.“

„Rozumím. Napsal jste tedy ten dopis. Jak to bylo dál?“

„Blanka mezitím nosila do auta zbylá zavazadla. Nakonec jsme společně prohlédli chodbu, schodiště a byt v přízemí. Přitom jsme našli jeden střevíc. Zřejmě spadl Miladě z nohy, když jsme ji nesli k domovním dveřím. Pak jsme vypnuli elektriku, všude zamkli a odejeli.“

„A co ten telefonát?“

„Někde na Spořilově Štěpán zastavil u telefonní budky,“ navázala Jarská. „Zavolala jsem Květě Šolcové ohledně těch květin v kanceláři. Tím jsme chtěli vytvořit jakési alibi – dokázat, že po odjezdu Zátkových byla Jarská ještě živá.“

„Na ten nápad jste přišla vy?“

„Ne. Já,“ Zátka se přiznal k autorství.

„Tenhle telefonát mi nepředstavitelně zkomplikoval práci,“ přiznal poručík. „Všechny verze, které jsem vypracoval, se hroutily na tom rozhovoru s paní Květou. Ale to je jen poznámka na okraj. Chcete ještě něco dodat k cestě do Ostravy?“

„Snad jen tolik, že jsem chtěl v Hradci poobědvat, vrátit jídlo a napsat dlouhý zápis do knihy přání a stížností. S jménem a ostravskou adresou. Abych měl doklad, že v poledne jsem byl ve východních Čechách a ne v Polní ulici. Jenže to nebylo nutné.“

„Proč?“

„Protože jsme se ještě před Hradcem stali svědky dopravní nehody. Pochopitelně jsem se nabídl za svědka. Tím jsem si zajistil, že moje přítomnost u Hradce byla úředně potvrzena. Naproti tomu Blanka prohlásila, že v kritickou dobu dřímala. To pro případ, aby třeba nemusela jet k soudu. Pak jsme pokračovali po obvyklé trase a poblíž Bruntálu zajeli k jednomu odlehlému rybníku.“

„Kvůli odpočinku?“

„Také. Mlel jsem z posledních sil. Ale hlavně proto, abychom zlikvidovali ten Blančin kufr. Vzala si z něj jenom prádlo, punčocháče a dvě knížky, prostě takové anonymní věci, které mohou patřit komukoliv. Naproti tomu do něj přidala kabelku s pasem, klíči od bytu a dalšími osobními věcmi. Ponechala si jen hotové peníze a valuty na cestu do Francie. Přidali jsme i ten ztracený střevíc. Zakrvácený polštář a hadry se tam už nevešly, protože tam muselo zůstat místo na kamení. Důkladně zatížený kufr jsem pak spustil na dno rybníka. Totéž jsem udělal s hadrem a polštářem. No a kolem šesté jsme se v recepci hotelu přihlásili o klíče.“ Poručík se obrátil na Jarskou.

„A vy jste od toho okamžiku hrála roli paní Zátkové. Předpokládám, že to nebylo lehké.“

„To rozhodně ne. Mezi paní Zátkovou a mnou byla určitá vnější podobnost. Uvědomila jsem si, že jsem o něco málo větší a začala nosit nižší podpatky,“ poněkud nadzvedla nohu a ukázala očima na své střevíce. „Hned v pondělí jsem se nechala odvézt do Karviné, zašla do kadeřnictví a nechala si vlasy ještě o něco málo přistřihnout a přibarvit přesně na ten nazlátlý odstín, který měla Štěpánova žena.“

„Proč v Karviné?“

„Abych ke kadeřnici, kterou si vyberu v Ostravě, už šla v podobě paní Zátkové. Na čtení jsem začala nosit brýle, i když jsem je nepotřebovala. Nacvičila jsem si i její písmo. První dopis, který jsem podepsala, šel na středisko do Prahy, aby mi poslali všechnu dokumentaci – od obvodního lékaře, ze zubního, očního a gynekologického oddělení. Nechala jsem si ale založit nové karty. Musím říct, že v Ostravě skutečně nikdo nezapochyboval o mé totožnosti.“ Ambrožovi se na tom cosi nezdálo.

„Ale v kádrových materiálech přece musela být fotografie paní Zátkové!“

„Byla. Ovšem tak sedm, osm let stará, zřejmě z doby, kdy ještě studovala na filozofické fakultě. Kromě toho jsem se jí po všech těch kosmetických úpravách doopravdy podobala. Vždyť jsem si nechávala i zúžit obočí, používala její odstín rtěnky, dala si upravit její šaty. Jsem přesvědčena, že kdyby mě někdo z jejích známých jen tak letmo zahlédl, nepochyboval by o tom, že jsem paní Zátková. A konečně – kádrovák se na fotografii vůbec nepodíval.“

„A co ve škole? Nevzbudila jste podezření? Nebo alespoň pochybnosti. Najednou předstoupit před třídu a učit – to přece není jen tak.“

„To víte, že se mi třásla kolena. Ale udělala jsem všechno, co bylo v mých silách, abych obstála. Celé prázdniny, tedy dva měsíce, jsem se od rána do večera učila. Pravopis, rozbor větný, dějiny literatury. Těch knížek, co jsem tehdy přečetla! Také jsem si probrala jednu pedagogickou příručku. Přesto jsem si v češtině nebyla příliš jistá a snažila jsem se, abych maximum úvazku plnila v hodinách angličtiny.“

„S učitelskou prací jsou však spojeny i všelijaké zvyklosti, které se nedají vyčíst z příručky.“

„Počítala jsem s tím. Nevěděla jsem například, jak se chovat ve sborovně, co psát do třídní knihy, jak opravovat písemné práce, kdo je k čemu kompetentní, co se musí hlásit řediteli a co zase školníkovi, jak je to vlastně s klasifikací. Bála jsem se, abych nakonec neztroskotala na nějaké banalitě. Obrátila jsem se tedy na profesora, který právě před několika dny na ústavu končil a odešel do penze. Vlastně jsem nastupovala na jeho místo. Zašla jsem za ním, namluvila jsem mu, že jsem hrozná trémistka, že se přechodu na jiný ústav bojím a tak podobně. A ten milý pán mi během několika rozhovorů všechno dopodrobna vysvětlil, aniž by tušil, nač to vlastně potřebuji. Dokonce mi poskytl návod, jak s kým nejlépe vycházet, na co je citlivý ředitel, v čem si libuje jeho zástupkyně. V září jsem začala učit, během několika týdnů jsem se adaptovala a nedělalo mi to potíže. Spíš naopak.“

„Nerozumím. Proč naopak?“

„Protože mě pořád chválili, dávali za příklad, posílali na konferenci do Prahy – a to jsem vůbec nemohla potřebovat.“

„Chcete ještě něco poznamenat?“ Ambrož přejel pohledem Zátku a Jarskou.

Po chvilce ticha se ozval inženýr.

„Už jenom to,“ řekl tiše, „že to pro nás byla moc těžká léta. Když se ozval domovní zvonek, trnuli jsme obavami, že se objeví někdo, kdo Miladu znal. Blanka celých těch dvanáct let nejela do Prahy, aby se nesetkala s nějakým Miladiným kolegou nebo se svým známým. Vůbec jsme se snažili žít v ústraní, nepoutat na sebe zbytečnou pozornost. Jak říkám, nebylo to lehké. Na druhé straně zase musím říct, že jsme se tím sblížili nějak hlouběji než tehdy, kdy jsem chodil za Blankou do podkroví. Já se teď vracím domů rád. A to jsem tehdy, před těmi dvanácti léty, říci nemohl.“

Blondýnka stiskla Zátkovi vděčně ruku.

Poručík otevřel fascikl s listinami.

„Musíme se tedy propracovat k nějakému závěru. Neříkám to s nějakým pocitem zadostiučinění, a tím méně s radostí, ale musím vám sdělit, že podle paragrafu 163 trestního řádu proti vám vznáším obvinění–“

Zátka přímo vyskočil z křesla.

„Obvinění! Jak to? Vždyť se to odehrálo před dvanácti léty! To je přece dávno promlčeno.“

„Snad abyste mne nechal domluvit, pane inženýre,“ konejšivě řekl poručík. „Posaďte se a poslouchejte. Co se odehrálo před dvanácti lety je v tomto případě skutečně promlčeno. A i kdybych si myslel, že paní Milada nezemřela nešťastnou náhodou, jak tvrdíte, tak bych to asi těžko dokazoval. Po takových letech! V tom tedy máte štěstí.“

„A proč tedy–“ skočil mu Zátka do řeči, poručík ho však nenechal domluvit.

„Já vás obviňuji z trestné činnosti, která trvá do této chvíle a o jejímž promlčení nemůže být řeč.“

„Prosím vás! A z jaké?“ Zátka se už začínal cítit pevný v kramflekách.

„Tak především obviňuji slečnu Blanku Jarskou z trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, a to podle paragrafu 132, odstavec 1, písmeno c, neboť se obohatila ke škodě socialistického majetku tím, že někoho uvedla v omyl.“

„A koho?“ vyhrkl Zátka.

„Konkrétně školskou správu v Ostravě, protože předstírala, že má vysokoškolské vzdělání a několikaletou pedagogickou praxi. A podle toho byla i platově zařazena.“

„Vždyť ten rozdíl nedělal víc než takové tři stovky měsíčně!“ rozhořčeně namítl Zátka. „A kromě toho ty svoje děti naučila anglicky víc, než se Milada naučila sama za celou dobu studií!“

„To je možné, pane inženýre. Ale i ty tři stovky měsíčně za dvanáct let dělají něco přes 43 000 korun. Při dalším vyšetřování se ta částka jistě upřesní.“

„A myslíte, že je to spravedlivé?“ Zátka trpce sevřel rty. „Sám musíte vědět, že kolem nás běhají spousty lidí, kteří berou – co já vím – o tisíc měsíčně víc, než svou prací odvedou. A za svůj plat se flákají docela beztrestně.“

„Podívejte, pane inženýre, já nejsem váš soudce, ale vyšetřovatel. Zjistil jsem určitý stav věcí, porovnal ho s trestním zákonem a konstatoval rozpor. Shrnu ho a předložím prokuratuře. Budou tam i všechna fakta, která hovoří ve váš prospěch a zakládají polehčující okolnosti. Například znalecký posudek o tom, že slečna Jarská tu angličtinu učila lépe než všichni její kolegové. A mnohem lépe než paní Zátková. Kromě toho máte i jinak spoustu prostoru pro obhajobu. Můžete argumentovat tím, že počátek trestné činnosti nastal ve stavu silného rozrušení. Anebo tím, že jinak jste vedli řádný a bezúhonný život. Že slečna Jarská dělala v zaměstnání víc, než bylo její povinností. Anebo jiná možnost: Když předem, alespoň zálohově, nahradíte vzniklou škodu, tak vám to soud také připočte k dobru. A tak dále.“

Ambrož podal připravenou listinu Jarské a obrátil se k inženýrovi.

„Pokud jde osobně o vás, tak se mi to jeví jako trestný čin podílnictví, spáchaný ke škodě majetku v socialistickém vlastnictví. Dopustil jste se ho tím, že jste na sebe převáděl hodnoty, které byly získány trestným činem jiné osoby. Přitom jste ze souvislostí musel vědět, že se tak děje ke škodě majetku v socialistickém vlastnictví.“ Poručík podal listinu i Zátkovi. „No a teď si uděláme čtvrthodinovou přestávku. Nechám vás o samotě, abyste si mohli promyslet, co uvedete do protokolu a jak se budete hájit. Předem upozorňuji, že když pachatel pomáhá při objasňování trestné činnosti, zakládá to také polehčující okolnost.“ Zátka a Jarská se na sebe bolestně podívali.

Poručík odešel spojovacími dveřmi do vedlejší místnosti a unaveně žuchl na židli proti své spolupracovnici. Promnul si oči a tiše pravil.

„Tak jste to uhodla, Helenko.“

„Já? A to jako co?“

„No, ten první den, jak jsem nastoupil. Tu mrtvou měl opravdu svým způsobem na svědomí manžel. Právně to není tak jednoznačné, morálně ale určitě. Zkrátka se s ní nedokázal rozejít po dobrém. A svou roli sehrála i náhoda a nešťastná shoda okolností,“ na vteřinu se odmlčel a pak dodal. „Je to taková podivná historie.“

„Ále, to tak nesmíte brát. To byste za chvíli v týhle branži nemohl pracovat. Abych nezapomněla, až to tady skončíte, máte zaskočit k majorovi.“

Pokývl a cestou ke dveřím do vedlejší místnosti se zastavil před nástěnnou mapou hlavního města a mechanicky se začetl do názvů ulic, kam mu zrovna padl zrak. Pak potichu otevřel spojovací dveře a odešel uzavřít svůj první skutečný případ.