Jiří Kubka

Klub nepřátel Ideokratu

PODIVNÉ MĚSTO

MRTVÝ POD ŠÍPKOVÝM KEŘEM

KTERÁ RÁNA BYLA POSLEDNÍ?

V čase, kdy se udál ten příběh, byl Berlín městem podivuhodným. Hranice byly na ulici, přetínaly mosty a rozrůzňovaly myšlenky obyvatel. Přitom to bylo město jednoho jazyka, s jediným sluncem, s jednou Sprévou a společnou podzemní a nadzemní drahou.

Všichni mocnáři a potentáti, kteří z válečných retribucí ty dráhy stavěli, by v hrobě nenalezli pokoje, kdyby věděli, že občan dnes nasedne do dráhy a za pár fenigů se poveze přes výsostné hranice.

Friedrichové Velicí i Vilémové by sotva poznali své sídlo. Ne proto, že by je následovníci zavrhli. Naopak, šli v jejich stopách moderními prostředky. Ba velmi daleko a zase zpátky až k Brandenburské bráně, kterou postavil Langhans podle athénských Propylejí roku 1793 a nad kterou se roku 1945 zatřepetal rudý prapor.

Nejdomýšlivější mocnář by tudy dnes nemohl vést své pluky, neboť by narazil na tabulku:

a na zdvořilého, leč energického lidového policistu.

Proto je dnes Berlín, vznikající ve století třináctém ze dvou rybářských osad, městem velmi novým a usilovně stavěným. Z mistrovských staveb Andrease Schlütera, Wenzla z Knobelsdorfu a Friedricha Schinkela zbylo maloučko. Nelze si totiž libovat v křehkých křivkách starobylých oblouků a zároveň stavět obludné brány s nápisem: „Arbeit macht frei!“.

Zbyl sice Schlüterův Zeughaus, ale okolo je příliš mnoho místa: proluky vydrápnuté bombami. Uprostřed roviny stojí sloupek a na něm tabulka se jménem ulice. Není zdi, kam tabulku pověsit.

Jen Spréva teče starým korytem, jezera okolo Berlína mají svůj sváteční lesk a zelené háje se zrcadlí ve vodách.

Mhouříš oči na plachty a bílé košile veslařů. Až náhle je šero večera a první parník, obtížený lidmi jako jarní strom včelami, rozbrázdí přídí hladinu. Mocně se ozve zvonění lodního zvonce…

Čímž i my začínáme:

Po vlažné noci bylo jitro svěží a přívětivé. Hladina Müggelského jezera, lehoučce zamlžená, se podobala orosenému poháru a ptáci v křovinách hlučeli jako skrytý čínský orchestr.

Teprve když se Wannemann přiblížil ke břehu, ozval se altový tlukot podobný zvuku drobného gongu a muzikanti se rozprchli.

Muž ležící na břehu pod šípkovým keřem je předtím nerušil. Zvířata se hrozí lidského pohybu. Jen pes se děsí člověčí nehybnosti, neboť zná neposednou letoru svých pánů.

Člověk ležel pokojně, jako by tu usnul po včerejší koupeli. V popelavé, protahující se tváři, kterou si smrt modelovala k vlastní podobě, byl výraz takového smutku, že se Wannemann na dlouhou chvíli v pokoře zastavil.

Na tváři sebevrahů bývá vepsána hrůza i touha po životě. I směr výstřelu prozrazuje, že chtěli strhnout zbraň. Wannemann věřil, že v takové chvíli se zdá život spanilý, jako dnešní jitro.

Málo je těch, co se napevno rozhodli. Ti míří rozvážně. Na jejich tváři je zloba, únava nebo lhostejnost. Tolikrát na vše mysleli, že je nic nepřekvapilo.

Ten pod šípkovým keřem však se ani dlouho nerozmýšlel, ani v něm nebyla hrůza. Jeho zklamání muselo být prudké a náhlé, že v něm přervalo život, jako bouře urve loď od kotvy.

I TAKOVÉ PŘÍPADY PODLÉHAJÍ

ŮŘEDNÍMU OHLEDÁNÍ

Wannemann se vrátil do kanceláře a všechno, co našel u mrtvého,

rozložil na stole:

– Průkaz na jméno „Inženýr Otto Rosse, zaměstnanec Fern-Radio, Berlín“.

– Sto dvacet marek v drobných bankovkách.

– Svazek klíčů v koženém pouzdře.

– Brýle.

– Klubko pestrobarevných drátků.

– Svítilna.

Svítilna se podobala obvyklému srdíčkovitému kapesnímu dynamu, ale tam, kde bývá žárovka, vykukoval krátký, pochromovaný bodec.

Wannemann stiskl několikrát páčku. Nic se nestalo. Odložil svítilnu. Lampa inženýra elektroniky nesvítila, jako všechny ostatní.

Ještě tu byl revolver. Šest pětačtyřicet, spíš takový dámský kousek vykládaný perletí. Obvykle se s tím střílí na dopadené manžele, bez úmyslu trefit.

Z tohoto však byly vystřeleny tři rány. Jednu našli v kůře borovice nedaleko místa, kde Rosse ležel, druhá usmrtila Rosseho a třetí nenašli. V zásobníku chyběla. Zato pod borovicí, kterou střela zasáhla, našli čerstvé stopy pneumatik. Vůz stál pod stromem a odjel tak rychle, až se kola protočila v písku.

Kam a proč řidič rychle odjel? Měl-li v tom prsty, nemuselo se dlouho hádat kam. Západní Berlín nerad vydával své lidi.

Konat spravedlnost v tomhle městě bylo jako přehazovat písek hráběmi.

Wannemann si pohrával s pistolí… První rána do stromu, druhá nikde, třetí v hlavě… První v hlavě, druhá nikde, třetí ve stromě… To je ovšem nesmysl! Tedy: první ve stromě, druhá nikde, třetí v hlavě. A proč ve stromě? Stál tam někdo? Nebo spíš: první ve stromě, druhá zásah… A proč třetí rána? Aha, tak snad: první rána ve stromě, ani druhou se netrefil a proto ta třetí rána…

Pozvedl pistoli a pozoroval hledí. Mhouřil levé oko. Co tam asi bylo vidět?

Dveře se otevřely a uviděl ženu, která vstoupila bez zaklepání. Zastihla Wannemanna, jak míří na dveře. Lekla se. Rozplakala se. Poznala pistoli. Byl to důkaz, že zbraň patřila Rossemu. Nešťastný důkaz!

Položil zbraň na stůl a snažil se ji nenápadně přistrčit za popelník. Potom začal ustaraně překládat předměty na stole; sem tam, tam a sem. Zůstala mu v rukou svítilna. I tiskl usilovně páčku a měl zlost.

Plačící žena muže rozčiluje. Snad je to zlost z bezmoci, že ty slzy připustil. Ženský pláč jitří touhu po činech.

„Jak k tomu, prosím, ta ženská přijde?“ Čertil se.

„Ježíšmarjá, Erich!“ uslyšel najednou jako ozvěnou.

Položil svítilnu a zvědavě se podíval na ženu. Neznělo to jako slova, spíš takový pocit, že si to myslela.

Wannemann nevěřil ve vnuknutí, tajemné hlasy a podobné nadpřirozenosti. Kartářky a věštkyně sice nepatřily do jeho oboru, ale věděl, že se o lidech těžko dozvíme, co nás zajímá.

„Když si jen myslela a nic neřekla, tak to nemohu vědět. A kdyby nějaký Erich byl, proč by mi, prosím, o něm dávala vědět?“

Vzpomínal: neměl co dělat v poslední době s nějakým Erichem? To se někdy stává, že na povrch myšlenek vybublá jméno, nebo melodie a potom leží v uších celý den.

To je docela možné! Uklidnil se, zavrtěl sebou na židli a zakašlal.

Paní zvedla hlavu.

Dozvěděl se všední příběh: Rosse přišel z práce, navečeřel se a zmizel ve své dílničce u kuchyně, kde něco kutil s elektronikou. Paní šla do kina. Vrátila se po půlnoci. Rosse nebyl doma. Měla strach. Nespala do rána a potom ji sem zavolali…

Všechno, jak už to bývá. Vrátil ženě manželovu tobolku, klíče v koženém pouzdře a svítilnu. Rozloučili se, odcházela. Když byla u dveří, Wannemann neodolal: „Neznáte náhodou, prosím, Ericha?“

Paní Rossová bez váhání odpověděla: „Ne!“

Dveře se za ní zavřely a strážmistr měl zase zlost. Na sebe, že se zeptal, a na Rossovou, že nějakého Ericha znala, že na otázku čekala a byla připravena zalhat!

Nevěřil v náhlá osvícení vyšetřujících orgánů. Pamatoval si, jako kluk, na obrázek v biblické dějepravě: apoštolové sedí kolem stolu a nad hlavami se jim rozsvěcuje duch svatý jako plamínek od zapalovače. To ho vážně odradilo.

Raději si začal opakovat:

„První rána do stromu, druhá, nu, druhá třeba Erich, třetí Rosse…“ Zase se do toho plete ten Erich!

Vstal, začal přecházet po pokoji, třel si rukou zátylek a všelijak ty tři pády skloňoval. Bylo horko. Krevnatému, do stejnokroje naditému Wannemannovi začínaly rudnout tváře. Otevřel okno a díval se na dvorek, pošmourný a šedivý, jak se na policejní budovu sluší, a kam slunce přes vysoké střechy domů ještě neproniklo.

„Kdyby Ericha neznala, tak by se aspoň zeptala, proč se tak hloupě ptám. Nebo by řekla, že nějakého Ericha kdysi znala, že s ní chodil třeba do školy. Nezeptala se, protože na nějakého Ericha myslela a nechtěla ho prozradit…“ Znovu se přistihl, jak na to jméno myslí.

Dláždění bylo rozkopáno, neboť na dvorech úřadů se vždy kladou, překládají a zase ruší různé kabely a potrubí.

Mezi hromádkami hlíny a dlažebních kostek si hrály děti. Větší chlapec stavěl nějakou hradbu, menší chlapec a holčička se snažili stavbu mu zbořit. Činili se skoro jako dospělí. Děti si ovšem neuvědomují, jakou bolest dovedou způsobit. Bývají bezcitné, protože si samy nepředstaví utrpení. Člověk se naučí měřit bolest druhých svou vlastní. Nemá jiného prostředku srovnání.

„Rossovi neměli děti,“ napadlo mu. Uviděl zoufalou tvář pod šípkovým keřem. Konec, úplný konec, nic dál… Ve smrti jiných se děsíme svého vlastního konce, v trápení jiných poznáváme své vlastní. To je základ soucitu, egoistický, a proto všeobecný. A také trochu fantazie. Blízké je nám to, co se nám může stát.

Wannemann se nikdy nemohl zbavit tísnivého pocitu v přítomnosti mrtvého. V zoufalých slzách nad nehybnými těly viděl pláč své ženy.

Holčička s chlapcem na dvoře napadli pevnost z kostek a malý stavitel se bránil. Mávali okolo sebe ručkama a bili se hlava nehlava. Bez rozmyslu a impulsivně. Děti si ubližují náhodou. Teprve s věkem přichází rozmyslnost v ranách.

Slunce se konečně přehouplo i přes střechu policejní budovy. Děti se přestaly honit po dvorku. Skryly se za stavbu z kostek a byly zticha. Blížilo se poledne a nebezpečí, že je matky budou volat domů k obědu.

HLAS

BOMBA

PAN OTEC A BOMBY

I na Stalinově aleji byly vysoké bílé budovy beze stínu. Paní Rossová vyšla z příšeří, přimhouřila oči a nasadila si brýle proti slunci. Obvyklý pohyb. Stejně střízlivě si nasazují černé brýle pozorovatelé před výbuchem atomové pumy.

Velké události na nás nepůsobí bezprostředně, neboť v první chvíli nepoznáme jejich dosah. Spíš poruší sled myšlenek a zanechávají nás obvyklým úvahám, až hanba si je přiznat.

Ve chvíli největšího vzrušení ulpíme pohledem na pohozené tužce a uvědomíme si, že má zlomený hrot. Nebo si všimneme, že není dotažen kohoutek vodovodu a mechanicky po něm vztáhneme ruku. Vojáci před útokem hovoří o věcech drobných a všedních. Je to přirozená obrana organismu, který se brání vjemům silným a bolestným. Hrubý zvuk nás ohluší. Proti prudkému světlu přimhouříme oči, nasadíme si brýle a otevřeme oči…

Paní Rossová stála před výkladní skříní a uviděla za pultem prodavačku. Bylo tedy třeba otřít si oči. Učinila tak, kapesník uložila zpět do pravé kapsy sukně. V létě jsou lepší široké kapsy u sukně než kabelka. V levé kapse má rtěnku. Sáhla pro ni a dotkla se svítilny. Povrch svítilny byl hladký a chladil v dlani. Nebylo to nepříjemné. Povrch je krásný a dobrý. Pod povrchem bývají hloubky, propasti, závratě, drsné jak štičí tlama. Vnímala konečky prstů oblý tvar i vypouklinu páčky. Lehce stiskla, velmi laskavě a přátelsky.

„Co brečíš?“ Uslyšela zblízka a zřetelně ženský hlas.

Takový okamžik je těžko popsat. Je třeba si jej představit: Sedíte pohodlně v pokoji, kolem je tma, jen stolní lampa se blýská nad stránkami knihy. Nikdo není doma, máte klid, černou kávu a cigarety. Právě čtete o tom, jak paní Rossová byla u výkladní skříně, jak…

Najednou máte pocit, že za vámi někdo stojí, že se vám upřeně dívá do týlu.

Ne, ještě se neotáčejte, vydržte to. Neboť se ozve cizí hlas: „Co to čteš?“

Když jste si tedy ten okamžik představili, pochopíte, že se paní Rossová skrčila. Nikdo jí nestál za zády, nikde nic. Bylo horko a poledne. Jen to děvče za pultem! Copak je to možné? Vždyť je mezi nimi sklo.

„Panenko Maria!“ Zoufala si. Pozvedla ruce. V jedné držela kapesník a v druhé svítilnu. Pevně je sepjala na hrudi.

„Co se mi tu modlíš před krámem jako kudlanka nábožná!“ ozvalo se znovu hlasitě a posměšně.

Annemarie zasténala a krčila se víc a víc. Až se kolem ní rozestřela celá široká, zeleně puntíčkovaná sukně. Puntíky se rozkomíhaly, roztočily a ležela v husté chladivé trávě. Všude okolo se bělilo prádlo. Ostříhaná dívka prádlo kropila, ale místo konve měla v ruce svítilnu. Tiskla usilovně páčku, z bodce svítilny tryskal pramínek vody a blýskal se na slunci.

Dívka objevila Annemarii, jak si klidně leží mezi prádlem na bělidle a rozzlobila se: „Kudlanko, jdeš pryč s prádla!“ namířila na ni bodec a postříkala ji.

Chladilo to, nebylo to nepříjemné. Paní Rossová rozetřela dlaní drobné kapičky vody po tvářích a promnula si oči. Neležela na trávě, ale doma na své pohovce. Nad ní se neskláněla ostříhaná dívka, ale sousedka, paní Winklerová. Neomylně ji poznala podle papírových natáček ve vlasech. Nestyděla se s nimi chodit i do mlékárny.

„Musíte na sebe být opatrnější; takhle dostat úžeh na ulici, to je strašně nebezpečné!“ bublala sousedka.

Annemarii nebylo do řeči. Malátně přikývla a potom pokradmu vsunula ruku do kapsy. Svítilna tam byla. Chladná, hladká, lákavá. Stiskla.

„Je to s outěžkem a myslí si, že to nikdo nepozná! Bůh ví, zdali je to s nebožtíkem…“

Zachrčelo to. Ticho. Pustila páčku, obrátila se ke zdi. Nikoho nepotřebovala. Co jí byly platny cizí myšlenky, když si sama nevěděla rady!

Annemarie nebyla dívkou z roku 1914, o které kdysi psal Arnold Zweig. Její otec nebyl bohatý jako Hugo Wahl. Byl to unavený obchodník se smíšeným zbožím. Dřímal za pultem, kde stály pytle s koloniálním zbožím. Na hlavě měl tmavou, kulatou čepičku, která zakrývala lysinu, a dumlal dýmku, gypsovku, s dlouhým troubelem.

Když zazvonily mosazné plíšky zavěšené nade dveřmi, pozvedl hlavu a pokynul troubelem: „Nejuctivější poklona, vašnosti! Fritz do krámu!“

Přiběhl příručí, který byl vždy nazýván Fritzem, ať se jmenoval jakkoli, a obsloužil zákazníka. Znovu zazvonily mosazné plíšky, příručí se schoval do temné místnůstky za krámem, kde četl dobrodružství Toma Sharka, a starý pán zadřímal. Když se probudil, vzal plácačku na dlouhém držadle a ubíjel mouchy na zamženém skle výkladní skříně. Stejnou plácačkou hrozil Annemarii, když ji v temné místnůstce za krámem přistihl s příručím.

Příručí voněl pomádou a šafránem, měl drsné ruce, které vytrhávaly drobné nitky z hedvábí šatu.

Jednou přišel příručí v polní šedi, páchl erární plísní a kořalkou. Pokousal jako hrdina Annemarii na krku. Dlouho musela nosit šátek, aby to otec neviděl. Potom se loučila s mnoha muži v polní šedi. Nad krámem, na oprýskané fasádě domu, se objevil tlampač a zaplavoval ulici fanfárami. Annemarie viděla v kinu opálené chlapce s vykasanými rukávy, s přílbou posunutou do čela, s úsměvem na mužné, zarostlé tváři, jak pochodují ukrajinskou rovinou. Tanky vyhazovaly svými pásy chuchvalce kypré, černé země.

Později, když přišla pracovat do nemocnice, poznala zarostlé chlapce s tváří vyhublou na kost, se zkřivenými ústy, která nemohla přijímat potravu a dávila černé chuchvalce.

Zešedivělý tlampač vysílal do ulice vytí sirén. Čerň zatemněných nocí vtiskla Annemarii strach před samotou. Muž v náruči měl rty, kterými mohl líbat. Bylo lépe se chvět v jeho rukou, než cítit chvění otvírající se země. Jisté bylo právě jen to, cos pevně držel. Všechny domy byly označeny „MeneTekel“ a střechy se bortily nad pokornými i zpupnými, nad ctnostnými i marnivými. Mravní zásady byly proti bombám stejně neúčinné, jako protiletadlové dělostřelectvo.

A přece si tito vojáci odnášeli na druhý den její fotografii s sebou do pole; neboť touha žít, zjednodušená nadčlověkem na základní potřeby pračlověka, byla v oné době nejsilnější. Výbuchy, podobající se zvukům tříštěných kolejnic, vyřizovaly vše ostatní, nevyřízené účty, nevěry, neproplacené směnky. Jen plenit se nesmělo, neboť pohřebiště vždy budila hrůzu a proto byla posvátná.

Jednoho dne vybuchlo ticho nad dohořívajícími troskami. Zbylí vylezli z doupat a mhouřili oči na rudý prapor nad rozstřílenou kupolí. Nebylo snadno uvěřit, že budou žít a že zas budou lidmi. Vědomí, že zítra budu odpovídat za to, co činím dnes, bylo pro některé strašné, pro jiné nepochopitelné. Annemarii nikdo nevysvětloval, co to je žít pro zítřek. Byla dívkou z roku 1945. Bylo jí dvacet let a šla psát na stroji do projekční kanceláře. Rodný dům s krámkem zasáhla bomba a otec zemřel žalem.

Vyhublá, s trudovitou pletí a horečnýma očima, v šatech z umělé vlny, nikdy nečetla Arnolda Zweiga. Zato toužila po břeskně hudbě, která by navždy zaplašila vytí sirén. Chtěla mnoho kavalírů v pestrých vázankách, vyholených a výbojných, vonících mýdlem a kolínskou.

Annemarie nedovedla věřit v zítřek, protože tento pojem nechápala. Chtěla žít dnes, okamžitě, než se zas něco stane.

Její šéf, inženýr Rosse, nenosil pestré vázanky, ani se nestaral o šaty. Byl o dvacet let starší. Zamiloval se do dívky, jak se to někdy stává lidem, kteří si ve čtyřicítce uvědomí, že jim pro samý shon uběhla polovička života. Měl dost fantazie, aby žil s tou Annemarií, kterou si představoval, a Annemarie byla dost ohleduplná, aby ho v těchto představách nerušila. Nebylo to nesnadné, neboť Rosse byl soustředěn na svou práci a jeho radosti byly skromné.

Poválečná doba měla tempo. Při odstraňování zejících trosek války bylo málo pomyšlení hloubat nad skrytými válečnými trhlinami lidských charakterů.

Manželský byt v Koperníkově ulici, nedaleko stanice podzemní dráhy na Varšavské, byl pro Annemarii jen kotvištěm, odkud vyplouvala s nadmutým srdcem a ruměnými tvářemi. Neměla kompas a nikdo ji nenaučil rozumět hvězdám. Plula pro pomíjející laskání vln, za jejich blýskavým třpytem, který je jen odrazem skutečného světla.

Teď, když se vlny vzpěnily nad útesem, zas nevěděla kam plout.

PŘEDSTAVUJE SE ERICH

TO JSOU NERVY…

TY ŠAŠKU!

Trochu stranou od hluku na Friedrichstrasse stojí budova berlínského cirkusu. Jen malé, pusté náměstíčko ji dělí od Sprévy. Řeka, opásaná mosty, se tu svíjí uprostřed města do velkého „S“ a za nábřežím u Říšského sněmu opouští demokratický Berlín.

Rozlehlé stavení bylo rozbito za války a znovu postaveno. Okolo zůstaly temné uličky starých domů. V jedné z nich nalezneme malý vchod do vinárny a u chodníku řadu vozů ze Západního Berlína.

Majitelé limuzín si sem přicházejí vyřídit různé obchody a lacino se najíst a napít.

Vykonávat spravedlnost v tomhle městě bylo opravdu – jak říkával Wannemann – jako přehazovat písek hráběmi.

Západní spojenci sice do Berlína nedorazili, neboť se zdrželi cestou, ale každý z nich požádal o svůj díl dobytého hlavního města, aspoň jako symbol vítězství. Dodnes se generálové na západě hádají o to, kdo to nepříjemné zpoždění způsobil, ale zatím se stal Berlín symbolem věcí méně radostných.

Pro obyvatele Berlína bylo toto rozdělení zpočátku nezvyklé. Přejdeš přes ulici a jsi ve francouzském sektoru, jdeš si sednout na lavičku a dostáváš se pod americkou okupační moc. Na to si bylo lze zvyknout a dalo se to vydržet, dokud zmínění generálové a politici se nerozhodli dohnat své zpoždění z pětačtyřicátého roku válkou studenou. Okupační sektory, spojené pod pojmem „Západní Berlín“, se ze symbolu jednoty a vítězství staly symbolem mezinárodního napětí, třenic a nepříjemností.

V odlehlých vilách zahradních čtvrtí i v domech na oživených ulicích rozbili svá ležení elegantní mladí pánové různých národností, ale hovořící většinou několika jazyky, a jali se vyvíjet činnost.

Přejít ulici a dostat se přes hranici, je možná překvapením pro turistu, ale výhodou pro špióny, darebáky, podvodníky a lidi se špatným svědomím. Intelligence Service, americká, francouzská rozvědka tu soustředila své odborníky a v poslední době jim konkuruje i západoněmecká Gehlenova špionáž. Západní Berlín se stal čpícím kotlem, kde se pod pokličkou okupační správy kuchtí provokace, diverzní akce a mnohé jiné jedy, které otravují okolí.

Rozdělené město se hodí i k jiným věcem. Mnohé tu lze prodat a koupit. Něco je lacinější zde a tam zas dražší. Lze prodávat i informace a unést člověka. Sortiment mladých, elegantních mužů, kteří vysedávali u stolků ve vinárně, byl velmi rozmanitý, ale bylo nesnadné se jim dostat na kobylku. Do Západního Berlína bylo pár kroků.

U barového pultu na třetí vysoké židličce seděl jeden z těchto mladých mužů, podpíral si hlavu pěstí a čekal. Občas se podíval na hodinky, napil se a sklepl vločky cigaretového popela s klopy.

HLE, ERICH!

CO SE VLASTNĚ STALO?

Kdybychom mohli tohoto pána představit Wannemannovi, měl by po starostech, neboť to byl Erich, kterého Annemarie zapřela. Byl to Erich Zeithammer a měl tu s paní Rossovou schůzku.

Přišla pozdě, neupravená a bledá. Sotva jí uvolnil místo na stoličce vedle sebe, dověděl se proč:

„Rosse se tam zastřelil!“ zašeptala a složila drobný obličej do dlaní.

Byla na pokraji zhroucení. Nedovedla pochopit, co se vlastně na ni sesypalo. Měla palčivý pocit viny a studu. Nejvíc jí bylo hanba, že Rosse poznal onen večer její myšlenky. Bylo to od něho hanebné, byl podivín. Též vinila Ericha. Dlouho se trápila, má-li se s ním vůbec sejít. Pak ji zachvátil starý pocit hrůzy z osamělosti. Musela, ach, musela se někomu svěřit. Jediný, komu se svěřit mohla, byl Erich. Musí jí poradit, musí ji utěšit, je to také jeho věc…

Ale Erich mlčel. Mlčet ho naučila mnohá hořká zkušenost.

Na konci války měl Erich jen umaštěnou čepici, šátek kolem krku, staré vojenské kalhoty a pud sebezáchovy šestnáctiletého kluka. Otec padl na začátku války někde pod Moskvou, matka zůstala pod troskami domu rozmeteného vzdušným torpédem. Dva dny se hrabal zbytečně mezi balvany zdiva. Čtrnáct dní ho učili zacházet s pancéřovou pěstí, ale utekl při pohledu na první sovětský tank. Potom se už sám učil věcem potřebným pro život.

Doprovázel americké vojáky po cestách nebezpečných dospělým, dovedl rychle kličkovat a utíkat, znai mnohé skrýše, které nabízel svým starším kumpánům.

Hbitý a drzý výrostek se hodil Grüningovi. Grüning rozuměl obchodu a měl skvělé nápady. Přišel na to, že je možno prodávat stavebnice rozhlasových přijímačů; tak jednoduché, že je dá dohromady i dítě. Stavebnice nebyly na poukaz, šly na dračku. Problém nebyl s odbytem, ale s materiálem. Kde vzít?

Mladý Zeithammer měl americké přátele a ti měli klíče od mnoha skladů.

Když přišla na trh konkurence, měl už Grüning krásnou továrnu a Erich nosil pěkné šaty a pestrou kravatu. Byl opatrný, nebál se. Naučil se nevěřit slibům ani čestnému slovu, neboť sliby a slova jsou zadarmo. Pochopil, že se nemají utrácet peníze, ale hlavně se nesmí ztratit trpělivost a klid. Protože ho nikdo neučil filosofii, srovnával si své poznatky do krátkých vět: „Rozčilený boxér je poražený boxér!“

Poslouchal její vzrušený hlas a pomalu si opakoval, co se to vlastně stalo:

Divné to bylo. Čekal na Annemarii, byl pěkný večer, jeli k Müggelsee. Zajeli ke břehu, koupali se a dívali na hvězdičky. To má Annemarie hrozně ráda. Všechno bylo v nejlepším pořádku.

Najednou se objevil Rosse. Kde se vzal, tu se vzal, čert ví proč!

Mstící manžel! Ještě, že ho včas uviděli. Tak vzali šaty a nohy na ramena. Nemělo smyslu se představovat. Rosse je zřejmě poznal, začal střílet. Trefil se do levého blatníku. Blázen! Oprava stála třicet marek. Ani nepočítal, že se zas s Annemarii setká. A zatím se Rosse zastřelil, což komplikuje situaci. Tak to komplikuje situaci, že to ani to potrhlé děvče nechápe.

Říkal jí „vodníček“. Ani nevěděl, jak na tu přezdívku přišel. Snad, že měla takové velké světlezelené oči a dlouhé rozpuštěné vlasy, jako kdyby právě vyskočila z vody.

„Vodníčku, Vodníčku, co to povídáš?“ Rozzlobil se, když uslyšel o ženě za výkladem a o paní Winklerově. Neměl rád takové babské řeči.

Annemarie Zaslzela a ujišťovala ho, že je to všechno pravda. Erich ji neposlouchal. Uvažoval o tom, proč se jí ten ouřada zeptal na jméno Erich. Jak o něm mohou vědět? Nesledují Annemarii?

Zavrtěl se na vysoké stoličce. Tahle vinárna není dobré místo. Když „po někom jdou“, nejlépe se odporoučet, a to hezky rychle.

„Jdeme odsud!“ Vzal Annemarii za loket a vyvedl ji z vinárny.

Vyjel z uličky na Friedrichstrasse, uhnul doleva a pomalu mířil k Alexandrovu náměstí. Rozhodně ji dál nepoveze. Měla by mít sama rozum.

Annemarie však plakala lítostí a hrůzou.

„Co s tou svítilnou? Je to prokletá věc. Nosí neštěstí!“

Zeithammer se nenamáhal něco vysvětlovat. Byl to všechno nesmysl a bude dobře se tomu podívat na kloub!

„To jsou všechno nervy, dej sem ten stroječek a máš klid!“

Podala mu jej.

Trochu se jí ulevilo. Jako většina lidí, když šlo do tuhého, byla i Annemarie pověrčivá.

Zastavil na náměstí, Annemarie vystoupila.

„Zatelefonuj!“ zavolal na ni a uvolnil spojku. I jemu bylo teď lépe. Vracel se, zatočil na třídu Pod lipami. Na chodnících bylo málo lidí. Metaři se oháněli košťaty a vozovka byla čerstvě pokropena. Měl rád tiché pleskání vody pod koly. Otevřeným okénkem proudil do auta chladný vzduch.

U Brandenburské brány nahlédl do vozu policista. Erich neodolal a vsunul ruku do kapsy. Stiskl páčku.

„Ty šašku!“ ozvalo se břitce.

Erichovi se zajiskřilo před očima, jako kdyby dostal od strojku elektrickou ránu. Pustil páčku a stiskl plyn, až černý Mercedes poskočil k oblouku Brandenburské brány. Uháněl po Charlottenburské třídě jako štván přízraky. Teprve když se dostal do Finckensteinovy aleje, kde bydlel, trochu zpomalil. Je to divné, hrozně divné!

O UMĚNÍ NABÝVAT STYKY

ERICH A KOUZELNÍK

SÁL ZA STO TISÍC

A ZPRÁVA ZA STO MAREK

Svlékl se a v posteli si dlouho prohlížel strojek. Nemohl usnout. Nakonec vstal a zatelefonoval Herzogovi. Herzog byl redaktorem ve Westen-telegrafu, končil noční službu v redakci a za cizí peníze byl ochoten nudit kohokoli. Erich se znovu oblékl, zajel pro Herzoga a jeli do kabaretu. Byli tam mladí lidé, kteří za vstupné a černou kávu chtěli něco užít. Hvízdali, dupali, pokřikovali na umělce, takže Herzog a Erich mohli mluvit nahlas a nerušeně.

Herzog měl červené oči a byl unaven. „Je to bída, pane kolego,“ povzdechl „mohl bys objednat něco silnějšího. Máš prachy?“

Erich pokývl a objednal koňak.

Herzog se žíznivě napil. Tvrdil, že alkohol působí na myšlenky, jako horko na elektrony. „Myšlenky se uvolňují, začínají kroužit, jsou veselejší a snáze se odpoutávají od truchlivého jádra života.“

Na Herzogovi bylo vidět, že svého receptu používá často. Veliká hlava ohýbala svou vahou tenký stonek těla. Na temeni mu zbývalo pár světlých rozcuchaných vlasů. Vysoké, vystouplé Čelo bylo zbrázděno vráskami příčnými i kolmými jako šachovnice. Kdo ho neznal, měl dojem, že je stále v nestabilní poloze: hlava hrozila převážit všechno ostatní a skoulet se na zem. Přátelé věděli, že se hlava skloní jen přesně ke skleničce. Hubená ruka a úzké rty se uklidní a obsah skleničky zmizí bez ztráty jediné krůpěje.

Erich se nemohl ovládnout: „Co myslíš, kdybych vydělal milión?“

Herzog se smutně zadíval na prázdnou skleničku: „Já to nevylučuji, když je štěstí unaveno, sedne i na pitomce. První, co bys udělal, že se na mě vykašleš. Raději toho objednej hned celou láhev, potom stejně budeš škudlit. Čím víc má člověk peněz, tím větší je lakomec!“

Erich v dobré náladě láhev objednal. Herzog pravil, že je-li vydržován, musí pána bavit. Opřel si bradu o vyhublé ruce a jednotvárným hlasem začal mluvit. Místo odstavců vyprávění pustil hlavu, ta klesla ke skleničce, napil se, znovu ji s námahou zvednul a bez ohledu na to, co se dělo na jevišti, promlouval: „Pravím, že se na mě vykašleš a budeš si hledat vlivné styky. Rozumíš!“

Rozlišujeme své bližní podle toho, mají-li styky čili nic. Bereme na vědomí ty, kteří styky mají. (Vykašli se na mě)! Na těch, kteří nemají, nám nezáleží.

Nejlépe je, narodit se ve znamení konexí, nebo lépe, zdědit je po meči či po přeslici. Takovýto novorozenec je houpán na kolenou velkých mužů a významné ženy ho vinou k hrudi. Jestliže takové dítě příliš nekope, nekouše a není-li hubaté, dosáhne vbrzku vysokých poct i uznání a stane se sociálně demokratickým poslancem. Kope-li, koušeli a je-li hubaté, stane se miláčkem fotbalového obecenstva nebo poslancem za CDU.

Nenarodíme-li se takto, je třeba nabývat styků věkem i důvtipem. Jsou též někteří, kdož styků ani věkem ani důvtipem nenabývají a naopak se jim posmívají a je zlehčují. Jsou to politováníhodní tvorové, neboť tak činí ze závisti, že sami nejsou schopni konexí nabývat. (Proto se na mě vykašli.)

Někdo rozděluje čas k dílu rozumně mezi pěstování styků a výkon zaměstnání. Takový člověk přežije na svém místě i několik změn vlád. Někomu se však známosti stanou celodenním povoláním. Toho je vůbec těžko vyhodit právě pro ty známosti.

Filatelista nemůže existovat sám o sobě. Musí mít soupeře, aby mohl vyzvídat o kolik více či vzácnějších známek má ten druhý. Totéž platí o stycích. Je třeba po nich neustále slídit. Je to však nesnadnější než u filatelistů, neboť lidský jazyk nelze pohříchu vlepit do alba. Je tu snad jediné vodítko: kdo styky nemá, vychloubá se jimi, kdo je má, mlčí o nich (pravý opak u filatelistů).

Jako všechno lidské, je i toto pravidlo ošidné. Můžeme o přízeň obléhat člověka, který významně mlčí a nakonec se ukáže, že mlčí, protože přemítá. To je ztráta času.

Nezbývá než se rozběhnout a činit toto:

Zastavím se u kohokoliv, potřepu mu srdečně rukou a pravím s obdivem: „Víte, já jsem laik, ale v poslední době se činíte znamenitě! Všichni si toho vážíme!“

Napadený začne vysvětlovat, že s tím nebo oním není dosud zcela spokojen, že to či ono ho ještě mrzí. Tím se dozvíš, kdo to je, a závisí na tvé obratnosti, jak povedeš rozhovor dále a navážeš styk.

Nesnadné je pokračovat v rozhovoru s umělci a se spisovateli zvláště. Chtějí totiž vědět, zda jsi jejich dílo četl, slyšel či viděl. Po případě tě vyzvou, abys jim pověděl stručný obsah. Je tu nebezpečí vážného nedorozumění. Jedinou a vždy osvědčenou obranou je tato: „Mám, vážený pane, i když je to dnes nepopulární, právě opačný názor než vaši kritikové.“

To stačí! Při dvacetiminutovém monologu spolubesedníka máš čas se orientovat, zda jde o herce, malíře, básníka nebo spisovatele. Nikdy nepřerušuj! Je to nezdvořilé a může to pokazit dojem, že jsi dobrý a příjemný společník.

Úkolem je pohovořit takto za večer co možná s nejvíce lidmi, jako se včelka musí dotknout co největšího počtu květů. Můžeš se pak objevit kdekoli a lidé tě poznají, nevědouce ani, kdo vlastně jsi.

Vezmeš-li balík popsaných a potištěných papírů pod paždí a budeš-li vytrvale chodit po redakci s ustaraným výrazem, staneš se zvykovým právem redaktorem Westen-Telegrafu. Budeš-li vytrvale vstupovat do místnosti šéfredaktorovy sekretářky, staneš se tím, kdo má konexe.

No, kde jsem to přestal? Tak abys věděl, styk by neměl cenu, kdyby to nebyla hodnota směnná, za kterou lze něco získat. Nejdříve si tedy musíš opatřit základní kapitál. Něco, co se stalo a dosud o tom málokdo ví, nebo něco, co se stane a nikdo o tom neví. Máme-li takovou zprávu, třeba, že se Adenauer v rámci mezinárodního geofysikálního roku učí dělat píp-píp, ihned se rozběhneme a tuto zprávu vyměňujeme za jiné. Na rozdíl od všeho ostatního zboží lze takovou zprávu prodat bezpočtu lidem, dokud ji neuveřejníme ve Westen-Telegrafu. Na základě styků získáš obchody, vyděláš peníze a dokonce ti vydají román ve velkém nákladu. Jen hlupák se domnívá, že k nabytí slávy stačí udělat dobrou věc. Nezáleží, co se napíše, ale kdo to napíše. Kdyby tomu tak nebylo, seděla by už spousta našich ministrů v blázinci nebo za mřížemi. Nesedí tam a tak se napijeme na jejich stálé zdraví a státnickou moudrost.

Erich se dobrovolně hlásí jako oběť kouzelníkových pokusů. Láhev je skoro prázdná.

Kouzelník usazuje Ericha na židli. Kouzelník je vysoký, hubené tváře s našedivělou bradkou pod semknutými rty a orlím nosem.

Představuje se Erichovi jako Hora III. a ptá se ho, zda hraje karty. Přitom rozestírá karty do vějíře, bleskurychle je promíchá, přehazuje z ruky do ruky. „Uhádne pán kartu, kterou držím v ruce?“ praví laskavě a nečekaje na odpověď, chce nabídnout své služby.

Ale‘ pán kývá hlavou, uhádne kartu sám: „Je to pikové eso!“

Obecenstvo tleská, kouzelník se uklání, ukazuje na Ericha, ten však hádá dál: „Ta druhá karta je trefový král a ta třetí, počkejte, ano, to je sedma, tuším kárová sedma!“

Obecenstvo dupe, kouzelník se usmívá. „Výborně, znamenité, pán je kolega?“

Ne, pán není kolega. Ale co má dál pan kouzelník. „Ano, ano,“ Erich zamyšleně vypočítává, „v pravé kapse bílého králíčka, v levé dvanáct ping-pongových míčků, v náprsní kapse papírové růže a dvanáct metrů stuh. V levém šose skleničku vody, v pravém třicet cigaret a nylonové prádlo, které chce vsunout Erichovi za kabát!“

V hledišti se zdvíhá vřava. Ve světle reflektorů se kouzelníkovo čelo leskne drobnými kapičkami potu a tiše nabízí Erichovi dvě stě marek.

Erich nahlas odpovídá, že pan kouzelník má v peněžence pouhých osmdesát marek a osm po kapsách. Nepřipadá to tedy v úvahu. Povzbuzen úspěchem krutě dodává, že pan kouzelník má vybránu zálohu na dva měsíce dopředu a on, Erich, tak dlouho čekat nebude.

Zoufalý majitel podniku vybíhá na scénu a dává znamení hudbě, aby spustila. Hudba začíná s Rock‘ and Rollem, aby odlákala obecenstvo. Mladí lidé si však něco chtějí užít za své peníze. Na jeviště se sypou sklenice.

One… two… three… Několik mladíků v kožených vestách vstává a ulamuje nohy židlím. Rock‘ Rock‘: je převrhnut první stůl.

Four, five, six…: Řinčí sklo, praská dřevo.

Erich prchá z jeviště, uhýbá napřaženým pažím dívek a dere se k Herzogovi.

Around the clock… Herzog dopil poslední zbytek v láhvi, zvedá se, točí prázdnou láhví nad hlavou a vrhá ji po reflektoru na galerii. Nad mávající ruce a upocené bezvýrazné tváře se zvedá stůl. Drží jej za nohy obrovitý muž s černým plnovousem.

„Trautwein, náš básník Trautwein!“ radostně mává hubenou rukou Herzog a ukazuje Erichovi tohoto novodobého Atlase, který místo klenby nebeské třímá hodovní stůl. Obr zamává stolem na pozdrav a potom jej celou silou mrští na sochu nahé ženy, která vztyčenýma rukama přidržuje stylovou římsu balkónu. Sádrová postava padá a básník praví na vysvětlenou: „Nenávidím chladné ženy!“

Chvilku pozorují dílo zkázy. Potom si Trautwein pohladí vous a praví: „Myslím, že to tu končí, pánové, půjdeme.“ Podpírají Herzoga z obou stran a odcházejí na vzduch.

Herzog na čerstvém vzduchu zaslzí. „Děkuji vám, přátelé. To je sólokapříček! Sál za stotisíc marek na třísky. Výborně, mládež se baví a starý Herzog za to dostane sto marek.“

Potom se zamyslí, škytne, přitáhne si za vous obrovu hlavu a pošeptá mu do ucha: „Co jednomu ke škodě, druhému k užitku. Sto tisíc za rozbitý sál, sto marek za zprávu. Víte, co to je, sto marek? Sto marek zachrání od smrti hladového a za sto marek zabijí chlapa!“

TOVÁRNÍK FRIEDRICH GUSTAV GRUNING

CO ERICH NEUHÁDL

Nazítří přišel Zeithammer znovu za Herzogem do Westen-Telegrafu. Herzog seděl v ohromném křesle, které před bombardováním mohlo patřit nějakému předsedovi správní rady, pil pivo, protože měl po včerejšku pálení žáhy, a pojídal párek. Erich si sedí na stůl a papírek s hořčicí odstrčil od nebezpečné blízkosti svých nažehlených kalhot. Všude po kanceláři bylo tolik papíru a nepořádku, že místo k sezení na stole bylo nejspolehlivější. I stůl byl ovšem pokryt vrstvou papíru, publikací a starých časopisů. Tu a tam vykukovaly hrdla lahví od sodovky a uprostřed stolu se bránil zasutí kovový model starého dopravního letadla JU 52, které sloužilo jako těžítko. Erich pohvizdoval a roztáčel postupně tři vrtulky dobré staré tety JU.

Herzog se hněval: „Tys mi na tom stole chyběl. Když něco chci dělat, tak musím stejně psát na vysouvací desce. Nevidíš, v jakých stísněných poměrech žiji?“

Erich seskočil se stolu, oprášil si kalhoty a před Herzoga položil velkou obálku.

„Zde,“ ukázal kouzelnickým pohybem, který mu zůstal po včerejšku, „je sólokapříček! Dohodnu-li se s Grüningem, neuveřejníš ho a dám ti dvě stě marek. Nepřijdu-li do tří hodin v noci, můžeš to uveřejnit a bude z toho prvotřídní ostuda. Servus!“

„Servus!“ odpověděl Herzog, lhostejně si otřel prsty o staré noviny a hodil obálku do zásuvky.

Za dvacet minut se Erich ohlásil u šéfa.

Griming byl velký šéf. Vyráběl 18 procent přijímačů v Západním Německu, pral se s Phillipsem, Mendem, Siemensem i AEG.

Josef Griming, malíř pokojů v Berlíně-Kopenicku netušil, když si na sboru tet vybojoval pro svého prvorozeného syna jméno Friedrich Gustav, že iniciálky tohoto jména budou zlatým písmem vyryty na přijímačích v tolika německých rodinách. Ostatně začátky Friedricha Gustava tomu nenasvědčovaly. Nevyučil se ani malířem, šel dělat příručího do obchodu, kde se prodávaly první rozhlasové přijímače hlásající slávu führerovu. Fritz, jak mu zkráceně v té době říkali, mnohé pochytil, když předváděl ty neforemné hlučící krabice. Vstoupil do SA a poslouchal svého vůdce zblízka. Později se ujal obchodu, jehož majitel byl poslán do koncentračního tábora. Po Rohmově aféře zanechal politické kariéry a věnoval se svému obchodu, kde kutil na rozhlasových přístrojích pro wehrmacht.

Tento vynucený odklon od politiky měl pro Grüninga mnohé výhody. Za prvé nešel na frontu, protože byl pro válku důležitý a za druhé přišel po Válce včas.

Staří výrobci byli vyřazeni, mnoho továren demontováno a do závodů SABA v Západním Německu se s odpuštěním nastěhovala francouzská armáda.

Grüning začal podnikat. Nezaměstnaný inženýr mu nakreslil plánek oné proslulé stavebnice, kterou stovky Zeithammerů prodávalo. Prodali jich sto tisíc.

První říšská garnitura byla částečně pověšena a částečně se skrývala. Ujímali se tedy otěží lidé druhé garnitury, kteří se za války z různých důvodů do první garnitury nedostali. Mezi těmi měl Grüning mnoho přátel, ještě z veselé doby, kdy vybíjeli výkladní skříně nearijských obchodníků.

Friedrich Gustav vrhal své série na trh a ze dvou stovek konkurentů jich sto šedesát pět vyřídil. Měl nápady, nebál se a dovedl pracovat s lidmi. Objevil výborný zdroj pracovních sil. Najal vysídlence a zaměstnával je za babku. Hlavně ženy. Naučil každou jednoduché operaci na pásu – a dělejte! Mohly být rády. Jinak nebylo o co zavadit a byly by chcíply hlady i s dětmi a muži.

Nezapomínal na své mládí. Měl rád vojenskou kázeň i v podniku. Dozíralo na ni padesát mužů v kožených kabátech; byli to staří a zasloužilí Grüningovi známí. Krátkými obušky z gumových hadic naplněných pískem dovedli přerazit i nejpevnější kost.

Když se jedna ze sérií, byla to 362., špatně prodávala, Grüning se rozlítil a zavřel své konstruktéry do kanceláře. Okénkem jim podávali potravu a na každém talíři stálo: „Je to za mé peníze, dělejte!“

Za tři dny byla připravena série 363. a konstruktéři se dostali domů.

To všechno Erich věděl, a proto vstupoval do šéfovy pracovny uctivě.

Šéfova pracovna měla skleněnou stěnu a hladký stůl. Stál tam však i krb s mříží z tepaného kovu, na římse kolorovaná fotografie Schwarzwaldu a miniaturní kopie kvadrigy z Brandenburské brány.

Grüning nejraději sedával za stolem, neboť jeho nohy byly trochu kratší k proporcím otylého těla.

Kdybychom hledali charakteristické rysy u tohoto muže, bylo by to především čelo: vypouklé, hladké, zdůrazněné pruhem světlých vlasů, obklopujícím temeno hlavy. A potom oči: malé, pichlavě zelené, neustále nepokojně přeskakující z předmětu na předmět. Vše ostatní bylo hladké, vyholené i drobné uši se tiskly k hlavě a rohy límečku byly zaobleny.

Růžové ruce s krátkými prsty a širokými klouby spočívaly nehybně na skleněné desce. Nehybnost těchto rukou a hlavy na široké šíji kontrastovala s nepokojem očí. Návštěvníci měli pocit, že hovoří s obrazem Friedricha Gustava a že skutečný Grüning na ně pokukuje jen škvírami očí.

Grüning chytil očima Ericha už u dveří a vtiskl ho pohledem do křesla před psacím stolem. Návštěvní křeslo bylo nižší než Grüningova židle. Grüning se díval svrchu a návštěvník viděl šéfovo čelo z podhledu. Pichlavá očka si prohlížela Zeithammera s nelibostí. Byl příliš hlučný, pestře oblečený, sportovní postavy a hustých temných vlasů. I když seděl v křesle, byl vysoký jako Grüning.

Obchodní cestující si opatrně povytáhl kalhoty, položil neomaleně strojek na šéfův stůl a hlučně vysvětlil, oč jde. Neomaleností bojoval totiž proti úctě, kterou mu Grüning naháněl.

Šéf neodpovídal, jen oči pohrdavě poskakovaly z Ericha na strojek. Erich stiskl páčku a zahalasil: „A teď si myslíte, že takový hejsek, to jsem jako já, by se na něco takového nezmohl. Chcete mě nějak rychle vyhodit, neboť v poledne jdete na oběd se slečnou Gertou do Astorie.“

„Takhle se nevydírá, mladý muži, takhle byste nejvýše odřel nos o schody, až vás vyhodím…“ lhostejně poznamenal Grüning. Jeho oči opustily návštěvníka a poskakovaly po římse krbu.

„To nechci, šéfe,“ mával Zeithammer strojkem, „to já jen na důkaz kvality a užitečnosti toho strojku!“

Grüning odsekával: „S tou Gertou to bylo slabé. Tuším, že tu dívku znáte trochu déle než já. Rozhodně bych se do toho na vašem místě nepletl!“

„Prosím, prosím,“ zdvořile ustupoval Erich, „tedy si něco myslete a já to s tímto strojkem uhádnu!“ Dostal se do obchodní hantýrky.

„S tím si jděte hrát do parku s dětmi, už toho mám dost…“

V tu chvíli si Erich po prvé v životě dovolil šéfa přerušit: „Vy už si myslíte, docela tajně a stydíte se sám před sebou: Lev je král zvířat!“

Grüningova očka se náhle zapíchla do Erichovy tváře jako dvě šipky. Ozval se, jako když rampouchy odlamuje: „Chcete-li dál jednat, položte ten strojek na stůl!“

„Prosím,“ se zdvořilou vítězoslávou položil Erich ruce na skleněnou desku stolu.

Jednání bylo dlouhé a upřímné. Erich žádal laboratoř s potřebnými přístroji a s dvěma inženýry. Bude s nimi v laboratoři uzavřen, dokud nepřipraví sériovou výrobu. Všechny součástky budou patentovány na Erichovo jméno. Za výhradní licenci pro Grüninga dostane 500.000 marek a čistý zisk si budou dělit na polovičku.

Grüning pravil, že se zloději nejedná. Za prvé je Erich zloděj proto, že strojek někde štípl a za druhé proto, že jej chce prodat za takovou cenu.

Zeithammer zdvořile odpověděl, že se zlodějům jen brání a nešetrně připomněl šéfovi příhodu s patnácti milióny.

Bylo to tak: Grüning tvrdil, že z patnácti miliónů svého jmění nemůže platit daně, neboť vlastně nejsou jeho; jsou jen připraveny pro případ, že by prohrál své spory o patentní práva. Hlavně soud s inženýrem Grothem. Ten Grothe byl šikovný člověk. Nabídl ve čtyřiapadesátém roce Grüningovi do výroby magnetofon Stenar. Vzkázali mu, že nebudou kupovat zajíce v pytli. Dřív, než uzavřou smlouvu, musí se Stenar vyzkoušet.

Dobrá, vyzkoušeli jej a vrátili se zdvořilým přípisem, že oň nemají zájem. Za půl roku vystavil Grüning na hannoverském veletrhu magnetofon, který se podobal Stenaru jako vejce vejci. Grothe ho ovšem žaloval, soudil se, dokazoval, sešlo se na šestadvacet komisí, továrník prodával a vydělával.

Grüning ztěžka pozvedl pravou ruku a spustil ji opět na skleněnou desku: „Tak z toho nic nebude, mladý muži!“

„Nevadí,“ odpověděl Erich, „Nabídl jsem vám přístroj přednostně, můžete mi ještě do zítra zatelefonovat.“

Potom se zdvořilým úsměvem odešel, neboť stačil zmáčknout páčku a věděl, že za tím vypouklým čelem vězí zuřivá touha ten strojek dostat. Nadto šéfa pěkně zdržel od oběda s Gertou; byl málem čas na večeři. Erich se chvíli potloukal kolem továrny a prohlížel si bílé škatule hal. Bylo už po směně a podél plotu se procházel muž v koženém kabátě. Na krátké šňůře držel vlčáka. Na průčelí všech budov zářily v zapadajícím slunci velká písmena „FGG“.

Večeřel v restauraci mrakodrapu na Stalinově třídě. Usedl u velkého okna a zadíval se dolů. Schylovalo se k bouři a světla města se odrážela v mracích, které takto zespoda osvětleny, vypadaly jako létající čínští draci.

Erich se přesvědčil, že strojek je stále v náprsní kapse. Stiskl páčku. Ozvala se směsice hlasů; strojek nikam nezamířen, přijímal myšlenky, jak k němu doléhaly:

– Co slovo, to lež, chceš se mně zbavit a ani nejsi tak taktní…

Objednává vždycky sám a já to mám jíst, Pane Bože…

Tak co, už to řeknu: Miluji tě, nemiluji tě! Ne raději až po kávě…

Proč mi pořád tiskne koleno, ještě mi udělá oka na punčoše…

Kdybys byl s tou svou Fanny, to by ses jinak vytáhl, ale pro manželku je všechno…

Milá, milá, kdybych já uměl aspoň povědět, jak se mně líbíš…

Byl to divoký mumraj. Erich pozoroval ženy a muže sedící u okolních stolů. Neslyšel, co mluví, ale to, co si mysleli. Zvláštní pocit. Naproti u okna seděl osamělý muž. Měl před sebou blok, nikoho si nevšímal a cosi črtal velkými tahy na papír. Erich neodolal a namířil na muže…

… Snad,

snad měsíc chodí spát,

pod bílé třešně do zahrad,

snad usíná na lůžku z rákosí,

kde perly rána stébla orosí.

Snad, snad to pravda byla,

když po prvé mne políbila,

měl jsem ji rád…

Erich rychle pustil páčku a dal se do večeře. Ještě by se mu mohl přístroj pokazit. Takové řeči!

Erich odkrajoval velké kousky pečeně a zaléval je doušky červeného vína. Čeká ho velké utkání. Grüning chce strojek. Tedy se pokusí jej získat. Ovšem zadarmo, dnes v noci, dokud nepřejde ke konkurenci. Erich bude ovšem čekat. A ráno… Ráno otevře Grüning noviny a pozná, že prohrál, že tentokrát narazila kosa na kámen.

Draci na obloze vychrlili z nozder křivolaké blesky. Hustě se lily proudy vody, jako by závistivé božstvo chtělo uhasit pyšně zářící ohně Berlína.

Erich upil vína a zavzpomínal na dny temnot, kdy vycházel na toulky ze své sklepní skrýše v rozbitém domě. Tenkrát se naučil vidět a znát noc, kořistit z jejích vnitřností rozervaných skalpely reflektorů a drápy bomb. Byly to zlé doby. Ale Berlín zase svítí. A Gerta… Nu, oni s Gertou patří od té doby k sobě, od chvíle, kdy se setkali v temnotách rozbitého města a skrývali se v jeho podzemí, chvěli se na zatuchlé slámě, ve které chrastily zvědavé krysy. Kolikrát mu utekla a teď až do Hamburku, ke Grüningovi, ale vrátí se, musí se vrátit.

I Berlín se rozzářil a na Gertině bílém krku zasvítí ten nejkrásnější náhrdelník, co lze koupit u klenotníků. On, Erich jí ho koupí a nikdo jiný.

Kávu si objednal dvakrát. Potom se vrátil domů. Bylo kolem deváté. Z vlhké zahrádky stoupala pára. Obešel celý domek a prohlédl si okna.

Odemkl, nahlédl do kuchyně i ložnice, přezkoušel poplachové zařízení, otevřel všechny dveře mezi pokoji a usadil se v hale. Potmě našel láhev sodovky, cigarety, svlekl si kabát, natáhl se na pohovku, vedle sebe položil pistoli a strojek… Čekal.

Do půlnoci bylo ticho. Jen čas od času se ozvalo z kuchyně hučení ledničky. Byl to v tom tichu domácký a příjemný zvuk. Když ho přemáhala dřímota, vstal a zadíval se z okna. V mlze bylo vidět jen větve blízkých stromů, které vypadaly jako stonky podivných rostlin na dně mořském.

Erich nebyl stísněn. Strach pramení většinou z představy, co zlého se může stát. Lidé s fantazií nemohou být dobrodruhy, spíše mohou být autory dobrodružných románů. Kdo má živou představu o nebezpečí, nerad se do něho vrhá. Kdo jde kupředu s takovými představami, je ovšem hrdina. Někdo tomu říká železné nervy, možná také nedostatek představivosti. Ericha netrápila fantazie. Jeho představy o nebezpečí byly velmi tělesné. Jednou, když se rval s jiným výrostkem o právo nad Gertou, dostal ho soupeř do „kravaty“. Nebezpečná věc. Chlap to byl silný a celou vahou mu kroutil hlavou. Erichovi lupalo v zátylku. Potom se soupeři zakousl do krku. Záleželo na tom, kdo vydrží. Na nic nemyslel, nic si nepředstavoval, jinak by býval podlehl. Počítal soustředěně jen tepání krve. Byl zakousnut, ještě když se soupeřův stisk dávno uvolnil. Jako buldog, který dostane křeč do čelistí.

Tenkrát poznal, že bolest je skoro hmatatelná a vyvolává v člověku zvířecí zuřivost, která potlačuje strach. Příliš mnoho představ změkčuje a připravuje porážku. Člověk si musí být jist, že vyhraje. Tak!

Před vrátky zastavil vůz. Erich vyskočil a naslouchal. Motor ještě několikrát zahučel.

V předsíni dlouze a naléhavě zadrnčel zvonek. Erich přistoupil ke dveřím. Na obdélníku matného skla ve dveřích uviděl rozmázlý stín člověka. Zvonek mu znovu začal cinkat nad hlavou. Erich stiskl páčku strojku a cítil, že ten stín venku se nechystá k boji na život a na smrt, že se mu vysmívá, že se mu škodolibě ušklebuje.

Byl to ošklivý pocit. Je to blázen tam venku? Nebo… nebo… Co vlastně ode mne chce? Erich odjistil zbraň a namířil na stín za sklem.

V ten okamžik* se dotkla jeho čela a tváří drsná látka nějakého pytle. Stačil si uvědomit, že to zvonění u dveří byla léčka. Zatím co šel ke dveřím, ti ostatní vnikli oknem a poradili si s poplachovým zařízením. Byli přece od Grüninga!

Nebylo jich moc, čtyři lidé. Převlekli spícího Ericha do pyjama, uložili do postele, postavili na noční stolek sodovku, přinesli z ledničky okurku, dali ji na noční stolek, pistoli dali pod podušku, strojek si vzali, odešli a pečlivě za sebou zabouchli dveře, aby snad Ericha nikdo nevykradl.

PORADA U Dr. SINGERA

VNUKNUTÍ A TECHNIKA

ANNEMARIE ZMIZELA

Wannemann si udělal dvakrát v týdnu čas a prohlížel si západoberlínské noviny. Dovídal se pozoruhodné věci o lidech, kteří ho zajímali. První stránky byly plné záležitosti s Grüningem a Zeithammerem.

„Erich Zeithammer, tak prosím, zase Erich!“ hněval se Wannemann a plácl širokou rukou do novin, jako kdyby zaháněl mouchu. Začal si hladit dlaní zátylek, ale nevyvolal žádnou jiskru nápadu.

„Že by ta svítilna byla tím Ideokratem?“ Až se té myšlenky lekl. Zatahovat takové věci do kriminalistiky, to zavání duchařením. K jasnovidci nepůjde, zajde si k doktoru Singerovi.

Max Singer byl právník, býval soudcem, profesorem na universitě, psal do novin, psal knihy a byl to vzdělaný člověk. Jeho dílo začínalo dvěma útlými svazečky básní „Skříňka z nefritu“ a „Pět přehršlí hlíny“. Tyto první dva svazky byly také jediné dokončeny. Ostatní profesorovy práce byly monumentální fragmenty.

Bibliografie spisů, vydaná na počest profesorových padesátin, vydala, byť nonpareillem tištěná, dobře čtyři strany.

Úryvkovitost spisů byla způsobována zvídavým duchem, který chtěl obsáhnout četné problémy a bystře do nich pronikal. Stejně rychle však profesor vzplanul pro jinou, novější otázku a snažil se jí dostat na kloub. Druhou, neméně vážnou příčinou nedokončenosti spisů byla profesorova manželka Eva. Byl-li Max Singer řádným profesorem, byla paní Singerová aspoň docentem čistoty a veškerých hygienických věd. A tak byla profesorova pracovna postihována gruntováním tak pravidelným, jako je příliv a odliv moře.

Po odchodu paní Singerové nezůstávala v pracovně kniha na knize a papír na papíru. Dokonce květiny byly nadzvednuty v květináčích, aby se nalokaly čerstvého vzduchu.

Profesor nenalézal potřebnou literaturu, kterou měl ještě před několika hodinami rozloženu metodicky po stole. Na skleněné desce však stála vázička a pod kalamářem ležela naškrobená dečka. Hledat uklizené materiály bylo zbytečné. Veškeré knihy na poličkách byly pečlivě oprášeny a srovnány podle velikosti; ani jedna nevyfukovala.

Rozhlížeje se v zoufalství po uklizené pracovně, zahlédl vždy profesor nové zajímavé knihy, o jejichž existenci neměl dosud ani potuchy. Nové knihy ho upoutaly novými problémy, o kterých pak bádal až do doby nového gruntování. Dík těmto neustálým změnám a čerstvému vzduchu, kterým ho hojně zásobovala Eva, zachoval si profesor i ve své pětapadesátce čilost duševní a pružnost fysickou.

Wannemann poznal, hned jak vstoupil do dveří, že je zas jednou po gruntování. Paní Eva ho důtklivě upozornila, aby nešlapal na práh a otřel si boty.

Profesor uvítal přítele radostně a přestal nepokojně na dlouhých nohou pobíhat kolem uklízených poliček. Byla to vhodná chvíle, aby se začal zajímat o „Erichovský komplex“, jak svou starost začal Wannemann nazývat.

Wannemann musel nejdříve vyslechnout přednášku o nudné střízlivosti vyšetřujících orgánů.

„Někdy právě lidé velmi rozvážní, jako lékaři, matematici a vyšetřující orgány,“ horlil Singer, „nejsou schopni proniknout záhadu. Nejen proto, že správně odmítají působení nadpřirozených sil, ale nemohou si zvyknout na vliv sil přirozených, které dosud neznají, a proto se jim zdají rozumem nepřípustné. Rozum, naučený pracovat jen se zákonitostmi poznanými, je špatně přizpůsoben uznávat zákonitosti nové, které třeba i staré vyvracejí. Kdybychom viděli lidi vznášející se vzduchem, byli bychom to ochotni považovat za mámení smyslů. Byl by to však jen a jen stav beztížnosti, ostatně experimentálně již dosažený, jejž si však dosud nedovedeme představit. Budeme jej v době nepříliš vzdálené prožívat. Je to smutné, ale v této tvrdohlavé negaci nových jevů je ve skutečnosti strach z nadpřirozena. Tak zuřivě se bráníme nadpřirozenu, že neuznáme nové objevy. Je třeba více lehkosti mysli…“

V tu chvíli přišla paní Eva, přinesla na zářivě vycíděném podnosu kávu.

Wannemann rád poslouchal Singera. Dovedl se přenášet velikými skoky přes balvany pochyb. Doktor měl vlastně pravdu. To Erichovo jméno spíše vadilo, než pomáhalo. Dokud, dokud se nepřipustí, že nejde o vnuknutí, ale o novou věc. Novou, podivnou, zvláštní, ale plece techniku. Vyslovil svou domněnku.

Profesor vyskočil a začal hledat v knihovně. Na koberci se nakupila hromada knih, profesor k nim usedl po tureckém způsobů, listoval, přehraboval a nakonec zamyšleně upřel oči na špičky Wannemannových holínek: „Je to stejně, znamenité, tak tu sedět na podlaze a mít na dosah ruky všechno, co potřebuji. Když to tak vezmu, Rudolfe, musíme tvůj věk násobit letopočtem, ve kterém ses narodil,“ vysvětloval překvapenému Wannemannovi Singer, „kdybys spatřil světlo světa třeba jen o století dříve, byl bys podstatně mladší. Prodloužilo by se tvé poznávání světa a tempo života by bylo pomalejší. Myslel bys, že jméno Erich je kouzelné mámení, a možná, že bys upálil Annemarii jako čarodějnici. Ty už myslíš na radiotechniku. Je to ovšem pekelné tempo: Goethe jezdíval drahně dní do Karlových Var, dnes tě tam doveze za pár hodin autobus. Messer Milione strávil cestou do Číny polovinu svého života, a když se vrátil, ani mu nevěřili. Dnes, máš-li jen trochu styky, dostaneš se s nějakou delegací za pár dni do Himalájí a ještě ti po návratu budou na slovo věřit všechno, co napíšeš. Je-li život člověka procesem poznávání, pak jsme skvěle prodloužili lidský věk a lékaři o tom ani nehovoří. Dnes se pohybujeme nad rychlostí Machova čísla, a až se přiblížíme k mezné rychlosti světla, budeme skoro nekonečně staří a nekonečně mladí zároveň.

Rudolfe, Rudolfe, ty jsi učenější než rektor středověké university! Učení Koperníkovo, které stálo tohoto skvělého učence celý život, si pročteš na několika stránkách učebnice. Jaká to byla neuvěřitelná práce vypočítat hvězdné dráhy! No vidíš, a dnes se směle pleteme do mechaniky nebeských těles a dali jsme do oběhu kolem slunce první planetu vyrobenou lidskou rukou. Pohybuje se asi právě v těch místech, kde středověká církev umístila nebe s Bohem a andělskými kůry. Proto to není náhoda, že má na přídi rudou vlajku! Není to vznešené, Rudolfe?“

Singer položil dlouhý prst jako záložku do knihy, kterou držel v ruce. „A možná, že jsi držel v ruce přístroj, který ti dal myšlenky lidí ostatních…“

„Ideokrat!“ Wannemann vyskočil a utekl. Profesor se chvíli překvapeně díval na dokořán otevřené dveře a potom se zahloubal do jedné z knih, kterou našel na koberci.

Wannemann se hnal do Koperníkovy ulice, vyběhl do čtvrtého patra a zazvonil. Zazvonil po druhé, po třetí, ale nikdo neotevřel. Postál chvíli u dveří, masíroval rukou zátylek a ztěžka oddechoval. Tentokrát tu nebeskou mechaniku špatně vypočítal a co z toho všechno může vzniknout, neuhádne ani Ideokrat!

Naposledy zhluboka oddechl a pomalu sestupoval po schodech. Zastavil se u domovníka a poptal se na paní Rossovou. Jednoruký muž s hubenou, neoholenou tváří se opřel o dveře a roz vážně rozkládal zdravou rukou: „Jó, pane drahej, včera jsem ji viděl, ale kde je dneska?“ Pokrčil rameny: „Vona je vůbec nějaká divná, od tý doby, co si to ten její starej udělal… Von na ni byl moc hodnej!“ Dodal významně. Měl zřejmě chuť si s Wannemannem porozprávět.

„Vono, když je trápení moc, tak umřít je nejlepší medicina. Konec konců, každý je svýho štěstí strůjcem a každej má takovou ženskou, jakou si vzal, no ne?“

Wannemann opatrně odporoval: „To máte prosím, sporné, někdy je to, jako koupit zajíce v pytli…“

„Venkoncem má každý to, co zasloužil!“ stál na svém domovník.

„Jak myslíte,“ pokýval Wannemann hlavou, přiložil prsty ke štítku čepice a odešel.

Přišel domů a paní mu začala vyčítat, že mohl aspoň zatelefonovat, když už chodí tak pozdě. Wannemann odpověděl, že má, prosím, starostí až nad hlavu, protože služba je služba.

Na to pravila paní, aby se z té služby nezbláznil.

Wannemann vyskočil a vykřikl, aby si tedy chodila do biografu sama, aby si užila a měla nějaký život. On se proto střílet nebude, neboť do ní dokonale vidí i bez techniky. Potom se chytil za hlavu a odešel do ložnice.

Za chvíli vystrčil Wannemann ježatou hlavu ze dveří a smutným hlasem pravil:

„Víš, oni lidé jsou někdy k sobě tak divní…“ Mlčela.

„Je to tím, že se jeden druhému nesvěří…“ a jal se vyprávět.

DALŠI ZLOČIN

TISKOVÁ KONFERENCE

DŮVĚRA V LIDI

Lidé, kteří nastupovali do nadzemní i podzemní dráhy, kupovali Westen-Telegraf a se zájmem četli zprávu, ozdobenou palcovým titulkem:

Herzog se skutečně vypravil po ránu do Finkensteinovy aleje a dlouho zvonil u vrátek. Nikdo mu neotevřel. Měl pocit, že něco není v pořádku.

Nebylo. Westen-Telegraf vyšel bez dalšího pokračování, zato ostatní noviny přinesly sensační vylíčení tiskové konference u Grüninga:

… Kolem hladkého stolu, u kterého sedí nehybný Grüning, blýskají flashe.

„Tak co, měl tuhý život?“ Huhňá Gersten z Abendblattu.

Grüning mu hází doutník: „Ale Gerstene, on, takový zkušený a tak naivně se ptáte. To je přece starý vyděračský trik! Zeithammer byl můj obchodní cestující, docela Ordinární zlodějíček. Zřejmě se dozvěděl, že tu vyvíjíme takovou zajímavou věcičku s elektronikou. Nu, pokusil se to štípnout. Naši strážní ho chytili a vyhodili. Westen-Telegraf se ho snaží krýt, víme!“

„Podáte na ten plátek žalobu?“ Škodolibě se ptá Fröhlich z konkurenčního Echa.

„Westen-Telegraf mi za to nestojí, nemá cenu mlátit prázdný pytel!“ V dobré náladě vysvětluje Grüning a očka se mu lesknou: „Elektroniku snad děláme my a ne podomní obchodníci? Naše konstruktéry, pány Edela a Bosse, vám představíme, můžete si s nimi pohovořit.“

„Žádné technické podrobnosti,“ děsí se Hansen z Kurieru, „kde máte toho Zeithammera?“

Šéf pokrčil rameny, vytočil číslo na telefonním

přístroji a přepnul na zesilovač. V zesilovači se ozvalo zachrchlání…

„Jste to vy, Erichu?“ vyptával se Grüning, „tak co, jak jste se vyhajal, nechcete mi náhodou prodat Ideokrat?“

„… Lumpe, ty ty…“ Zahučelo.

„Jen klidně spěte dál, vy duše spravedlivá…“ Šéf zavěsil.

Novináři se zasmáli, sekretářka přinesla na velikém podnosu sklenice a chlebíčky.

*

Herzog si tu zprávu z tiskové konference pročetl a zarmoutil se. Nedůvěřoval příliš Erichovi, ale ještě více Grüningovi. Jeho důvěra v lidi klesala úměrně k výši bankovního konta, kterým disponovali.

Pokusil se zatelefonovat Erichovi. Tentokráte se dovolal. Ano, bylo to tak, jak předpokládal. Větší rybka sní menší rybičku. Ryba spolkne rybku, žralok shltne celý houf.

Grüning však měl protivný obličej! Herzog si sedí a na volném růžku svého stolu a napsal zprávu pro večerní vydání:

Přinesl to šéfovi. Ten ji bez velkého zájmu přečetl. Potom ji zmačkal a hodil do koše. Herzog se zamračil a šéfredaktor se usmál:

„Víte, telefonoval mi vedoucí Grüningovy propagační kanceláře, zadávají celou stranu inserce, dvakrát týdně! Měl jste dobrý čenich!“

Herzogova veliká hlava ještě více poklesla mezi ramena.

„No a?“ mimoděk mu uklouzlo.

Byl velkým teoretikem cynismu, ale v praxi zklamal. I kněz se může leknout, když potká anděla…

Šéfredaktor pochopil věc po svém: „Připisuji vám za ten ranní článek padesát marek, můžete si je hned vybrat u pokladny!“

„Díky,“ pravil Herzog a odešel tak shrben, že odzadu vypadal jako člověk kráčející bez hlavy.

Vrátil se do kanceláře a udělalo se mu z nepořádku všude kolem mdlo. Jal se shazovat věci se stolu, láhve od piva a vína ukrývat do skříně, zmačkané ručníky, průklepové papíry a zaprášené knihy přenášet ze skříně do knihovničky, kde mu zas vadily květináče, talíře se zaschlou omáčkou a prázdné plechovky, naplněné cigaretovými nedopalky. Na polici v rohu objevil vyschlé akvarium a sošku Terpsychory. Vzal sádrovou sošku do ruky. Byla však rozbita a špatně slepena.

Terpsychořino bříško, půvabné nožky zahalené v lehké roucho, všechno spadlo do akvária a akvarium na zem. Odhodil tam v zoufalství i hlavu Musy. Mávl rukou. Odešel ke svému obrovskému křeslu. I to bylo zaneseno papírem až po opěradla. Naklonil tedy svůj trůn a sesypal všechno do prostoru pod stolem. Sedl si a uštvaně se rozhlížel kolem. Bylo to horší než předtím.

Takové záchvaty pořádku míval Herzog zřídka. Nejvýš dvakrát do roka. Taková snaha, nějak se vyrovnat s vlastním zmatkem. Začínalo to lítostivostí, vrcholilo zuřivostí a končilo lhostejností, ještě trochu na nižším stupínku, než byla ta předešlá. Herzog se sám sobě hnusil.

Ne proto, že své povolání vykonává, ale proto, že se po tolika letech dovede roztesknit jako gymnasista, když narazí vlastní hlavou na věc zcela obvyklou, o které tolikrát slýchal a které se dávno posmíval.

INDUSTRIAL CLUB

CO VÍ DIETL?

Po rušném dopoledni s novináři pociťoval Grüning potřebu nerušeného klidu a důstojného prostředí. Odebral se tedy do Industrial Clubu, jehož byl oddaným členem. Místnosti klubu byly temné. Stoly byly od sebe odděleny španělskými stěnami, takže každý pán měl za zády stěnu, což dodávalo pocitu bezpečnosti a intimity. Svíce ve stříbrných svícnech ozařovaly sněhobílý ubrus, matně se lesknoucí fortelné příbory a křišťálové poháry, obsáhlé jako svatý Graal nebo Davis Cup.

Okolo stolků byli shromáždění mužové výraznějších hlav, než jakou měl ředitel Grüning. Byla to společnost, jak říkají věcní Američané, v ceně dobré miliardy dolarů. Večeřadlo se podobalo chrámové lodi. Jen místo obrazů svatých na stěnách tam byla vyobrazení nejstarších a nejctihodnějších členů Clubu a místo vůně kadidla se vznášela síní oblaka lahodného dýmu doutníků. Tváře na obrazech zamyšleně a přísně shlížely na stolující. Připomínaly jim starobylé tradice Clubu. Na čestném místě viseli pan Konrad Adenauer a pan bankéř Pferdemenges. Oba byli členy klubu od roku 1928. Tehdá byl pan Pferdemenges bankéřem a pan Adenauer starostou v Kolíně. Pan Pferdemenges je dodnes bankéřem a pan Adenauer dokonce kancléřem. To povzbuzuje!

Černobílí brouci se pohybovali na zadních nohou a předními servírovali zvěř, ptactvo, maso hovězí, vepřové i vnitřnosti, Bouchées á la Reine, Tournedos á la Rossini, Pommes boulangéres, všechno stejně tvrdé a nepropečené jako v anglických klubech, ale zato s tradičně německou dávkou zelí.

Pánové zapřeli sousta rýnskými víny, která jsou velmi měkká, šťavnatá a půvabná, příjemná, zralého bouquetu, skvělé rasovosti a delikátnosti, třpytné barvy, ušlechtilé podstaty a příliš stará a moudrá, aby se změnila v ocet i pod svraštělým obrazem pana Adenauera.

Ke kávě zasedli pánové do kožených, trochu vrzajících křesel, aby usnadnili práci špatně zažívajícím žaludkům a dali průchod starostem o osud Německa.

Griming seděl mezi panem Rolfem von Ewigthal, ředitelem Flugzeugwerke AG (cena šedesát miliónů marek), a panem Dietlem von Diefenbach, presidentem správní rady Ruhrstahl (cena velmi vysoká, přesně neurčená).

Von Diefenbach nabídl společníkům doutníky, které obdržel zcela čerstvé od starosty z Detroitu. Byly starostensky mohutné, jako model nebožtíka Zeppelinu a zapečetěné v tubičkách z průsvitné hmoty. S rozvahou vykonali přípravy ke kouření, zapálili a dlouho mlčeli, až pan Rolf von Ewigthal zarmouceně šilhaje na špičku svého doutníku pravil, že Bůh už musí stejně jednou Británii potrestat. Uvažujeme-li zcela střízlivě, vidíme, že se tato země v dějinách živila výhradně na účet jiných a zradou. Zatím co se Německo bilo, oni zabírali kolonie. Odmítla nabízený spolek proti bolševismu a tím zradila západní civilizaci. Spolu zodpovídá za porážku Německa a nyní dokonce odmítá platit své okupační armády na německé půdě. Snaží se obírat druhé, když je sama v konkursu. Rosnička polyká mouchu a sama mizí v hadí tlamě! Je tu jediná možnost: dohodnout se s Amerikou a už konečně rozdělit tuto konkursní podstatu, která páchne u břehů Evropy, jako mrtvá velryba vyvrhnutá mořem na mělčinu. Jen tak bude zajištěno spolehlivé zázemí pro boj s bolševismem, neboť Francie je velmoc balancující na špičce de Gaullova nosu.

Dietl von Diefenbach s porozuměním rozkýval své dva růžové podbradky a poznamenal, že Bůh tak jistě musí učinit, ale Saunders tu objednávku z Bonnu dostane.

Grüning přerušil důstojné zažívání a začal pozorně naslouchat. Spolková republika se chystala zakoupit velkou sadu tryskových stíhacích letadel. Kolem ministerstva se strhla bitva, kdo tu dodávku dostane. Němečtí odborníci zkoušeli stroje francouzských a britských továren. Francouzi nabízeli stíhačky Dassault Mirage III, britská firma Saunders doporučovala stroje ROE 177 a okolo obchodu se to samozřejmě hemžilo Američany.

Von Ewigthal s novým povzdechem, vycházejícím až z hloubi trávícího břicha, poznamenal: „Už se prý dokonce dohodli se Saundersem napevno. To budou asi pánové z US Aircraft dotčeni! Divím se, že se dali tak lehko odstavit. Nejsmutnější je, že naši stateční letci musí zatím létat na strojích cizích typů. Není to ono! Německé modely jsou nejspolehlivější. Je to přímo urážka statečných účastníků bitvy o Británii, že je dnes nutí létat v anglických strojích. Náš drahý generální inspektor letectva Garnhubber, se kterým jsem nedávno hovořil, nemá též důvěru k těm strojům…“

Pod Dietlem von Diefenbach lehce zavrzala stará a lidskými lokty a hřbety oblýskaná kůže křesla: „No, hlavně, že už ty letadla aspoň v licenci vyrábějí pilné a obratné německé ruce. V leteckém průmyslu pracuje, tuším, zas na deset tisíc lidí a naše dobrá stará firma Dornier v Mnichově dodává průzkumná letadla DO 27, zbrusu nové, vlastní konstrukce. Není to tak špatné, asi 400 kousků pro začátek.“

Von Ewigthal se nedal utěšit: „Náš závod v Hamburku také vyrábí asi stovku dopravních letadel Northatlas. Focke-Wulf rozjíždí sérii dvou set stíhaček „Fouga-Magister“, ale co to všechno je? Jde to všechno hlemýždím tempem. Bez patřičné vlastní výzbroje ani vojska ani politikové nemohou hovořit tak pádnými slovy, jak to naše německá gramatika požaduje.“

Dietl von Diefenbach, který byl v úzkém spojení s americkými bankami a jehož druhorozená dcera se vdala za generála Keye, který byl předsedou správní rady Alabama Electronics, rozvážně hájil západní kolegy: „K našim národním vlastnostem patří trpělivost. A nemůžeme upřít zásluhy především našim přátelům za Atlantikem. Mohli té naší nešťastné porážky využít docela jinak, kdyby nebyli tak prozíravě mysleli na budoucnost a společné zájmy. Hlavně, že podstata zůstala zachována! To je vždycky důležité!“ Dietlova brada se zachvěla tichým smíchem. „To máte, jako když vezmete láhev a její obsah rozdělíte do malých skleniček. Potom na láhev dáte jinou nálepku a všechno zas opatrně nalejete zpátky, aby ani kapička neunikla. Myslím, že jsme pomalu u konce této nesnadné operace! Před lety jsme byli nuceni rozdělit naše tři banky, německou, drážďanskou a obchodní, na třicet malých závodů. A vidíte! Dnes zase máme „Deutsche Bank“, „Dresdner Bank“ a „Commerzbank“ pěkně pohromadě, k prospěchu našeho obchodu i průmyslu, „Gute-Hoffnungs-Hütte“ se jmenují „Hüttenwerke Oberhausen“, Klöcknerova firma dostala název „Hüttenwerke Haspe“ a podniky toho starého lišáka Otto Wolfa najdete v seznamu pod „Eisenund Stahlwerke“! Je to sice trochu netradiční, ale co se dá dělat… Ještě štěstí, že jsme se nepřejmenovali my, jinak by se v tom nikdo nevyznal!“ I druhá Dietlova brada se roztřásla smíchem.

Von Ewigthal, který se jistou dobu po válce musel zdržovat ve Švýcarsku pod takovým směšným francouzským jménem jako Jean Mollet, se zachmuřil a zavrčel: „Vám se to v oceli lehce mluví, vy zas kujete německé zbraně“, jak tomu říkají novináři, ale situace je složitá. Ministr, když byl na turné v Americe, pravil, že Německá spolková republika bude zatím vyrábět jen padesát procent své výzbroje. To je škoda, věčná škoda. Tu dodávku neměl dostat Saunders! Je těžko prodávat letadla tam, kam je pro dává Británie, když sami od nich budeme letadla kupovat. Nesmíme pro trudný dnešek zapomínat na budoucnost…“

Griming kradmo sáhl do kapsy a stiskl páčku svého přístroje. Zatím co Dietl von Diefenbach přívětivě vyslovoval svou soustrast s kolegy z leteckého průmyslu, slyšel Grüning jeho myšlenky: „Ale, ale kamarádíčku, proč tak starostlivý? Rád by kamarádíček utrhl nějaký drobeček z toho obchodu? Ministr ví, co dělá, a překvapení přece musí přijít až nakonec, jinak by to nebylo překvapení. Ty na tom ovšem nevyděláš, na to jsi příliš hokynář…“

To bylo všechno. Víc ani strojek neprozradil. I Rolf von Ewigthal poznal, že se dál nedostane, a tak se pánové začali bavit o věcech, které se dočteme v novinách.

Grüning byl jako na trní. Až se mu rozbolela hlava, jak se nutil do klidu a žaludek do důstojného zažívání. Nebylo však možno odejít dříve, než dokouří doutník. Takový byl tvrdý zákon Clubu. Uvědomil si, co znamená pro obchodní jednání ten malý přístroj, a zmocnila se ho taková touha po činnosti, až ho svrběla a šimrala kůže po celém těle. Himmelherrgott! Takhle asi vypadá věčnost a očistec pro obchodní podnikatele: Svatý Petr kouří doutník starosty z Detroitu a má dětinskou starost, aby mu popel nepadal a zachoval již neexistující obrys co nejdéle, jako máme starost o duši mrtvého těla.

I věčnost je však konečná ve své nekonečnosti. Odhodili nedopalky a rozloučili se.

Grüning spěchal do kanceláře, nahlédl do burzovních zpráv: vypadalo to na Saunderse. Jeho akcie šly prudce nahoru. Nebylo to dobrodružné a odpovídalo to šancím v Bonnu. Ovšem Dietl něco věděl. A věděl-li něco tento muž, pak to stálo zato. Grüning si objednal letenku do Bonnu.

CO DÁL?

ASI NIC!

Erichovi nebylo dobře. Ostré drápy se mu zarývaly do zátylku. Nesměl se prudce pohnout, jinak se přidávaly dvě pěsti a bušily do spánků. Nemohl se soustředit. V tu chvíli tomu byl rád. Nesnášel porážku, neuznával ji. A tohle byla porážka. I když tě soupeř srazí k zemi, můžeš tvrdit, že jsi uklouzl nebo že použil nedovoleného hmatu. Tady to nebylo nic platné. Ačkoliv Grüning toho nedovoleného hmatu použil. Čekal jej, ale jinak. Jako když si myslíte, že na vás zaútočí pravou rukou, jste připraveni úder odrazit a pak zjistíte, že útočník je levák.

Zlostně se zavrtěl v posteli; Grüning věděl, že Erich bude čekat. Proto jeho lidé přišli tak, aby ho překvapili. Dokonce počítal s tím, že Erich to dá do novin.

Pěsti výhružně zabušily do spánků. Copak musí připustit, že je Grüning chytřejší? To ho trápilo. Palčivé ponížení v té chvíli převažovalo. Nad cizí hloupostí se radujeme, nad vlastní zuříme.

Erich si opatrně na posteli sedí a rozhlédl se. Grüningovi lidé byli pořádní. Dokonce mu pověsili kabát na opěradlo židle a na límec položili kravatu. Jeho krásnou proužkovanou kravatu. Při tom pohledu si začal uvědomovat, co ztráta strojku bude znamenat.

Nemůže jít za Grüningem, aby mu strojek vrátil. Nemůže ho ani zbít, ačkoliv je to malý tlusťoch. Grüning má svou stráž, která láme ruce, Grüning má tolik peněz, že zaplatí smečku advokátů a policajtů, kteří Ericha dostanou za mříže.

Odvaha i síla tu byly zbytečné. Mohl si na Grüninga počíhat, třeba až bude u Gerty. Ale to by byl konec! Konec spánku v měkké posteli, konec pohodlí. Kdo přespával na slámě v podzemních skrýších, dovede si takových věcí vážit.

V kuchyni zahučela lednička. Byl to laskavý zvuk. Ano, vyrábí drobné, úhledné krychličky ledu, které se třpytí v pohárech.

K tomu všemu je třeba peněz. Platit dům, elektrický proud, uklízečku a všechno to ostatní, co patří k životu, stojí peníze.

Byl ochoten jít a prosit. Věděl však, že prosba je v boji jen přestávkou, zbytečnou ztrátou dechu, která umožňuje soupeři, aby vám zasadil ránu z milosti.

Jestli si Grüning Ericha aspoň trochu cení, musí ho zničit. Jen tenkrát bude jeho právo na strojek úplné a legální. Jestli Erichem pohrdá, nechá to tak, jak to je. Ovšem prodávat dál přístroje mu nedovolí a zabrání, aby prodával něco jiného. Za chvíli vyjdou poledníky a všichni se mu budou smát. Kdo by takovému břídilovi svěřil prodej svých výrobků. Takový nešika Eskymákovi ledničku neprodá.

Člověk je vlastně člověkem, dokud má úspěch. Smůla a neštěstí budí posměch a odpor. Úspěšní lidé se štítí smolařů. Je málo těch, kdo mají soucit, který vyvěrá z pocitu, že každému se může něco stát.

Takové úvahy oslabují, berou vůli a optimismus. Společnost Grüningů a Zeithammerů je proti takovým citům obrněna. Musí, neboť pocity nepatří do obchodu – hladoví by vám roznesli krám. Hokynář zahání nezaměstnaného od svých dobrot nejen proto, že by mu mohl něco ukrást, ale také proto, že otrhanec je smolař, a to je ošklivá představa.

Erich vstal a pomalu se oblékal. Dlouho a pečlivě si vázal před velkým zrcadlem uzel kravaty. Ty všechny věci patří k dobrému životu. Byly ještě tu, na svých místech. Nedovedl si představit, že by kabát mohl mít odraté klopy, oblýskaná kapsy, klobouk propocenou stuhu a košile utrhané knoflíčky.

Opravdu, všechno tu ještě bylo, jen obličej s náhle vystouplými lícními kostmi a stíny pod očima byl omšelý.

Sedl si do vozu a stiskl startér. Motor naskočil a nehlučně šuměl. Ten černý Mercedes 220 S, byl pro Ericha symbolem.

Neměl fantazii vydělávat peníze pro peníze a jeho kulturní potřeby končily u gramorádia s automatickým měničem desek. Vůz byl skvělá věc. Je vizitkou úspěchu a v moderní době ho lze považovat za druhotný pohlavní znak muže. Ženy netouží vozit se v autu, aby uviděly třeba kolínskou katedrálu, ale proto, že vůz je symbolem pohodlí, úspěchu, prostě lepších lidí. Muž řídící vůz dokazuje, že není břídil a že eventuální děti s ním zplozené se budou mít dobře.

Schiller ani Goethe – ačkoli Goethe byl i ministrem – nikdy v dějinách nezpůsobili ani nejmenší hospodářský zázrak. Lidé šedesátých let dvacátého století verše neznali, ale hospodářský zázrak vyvolali z ničeho – jak se domnívali.

Proto nebyli v kursu střapatí studenti, kteří uměli v parku na lavičce recitovat Rimbauda, ale gentlemeni, kteří vás zavezli autem na pořádnou večeři. Hospodářskému zázraku se podařilo zavést i nepokojnou a anarchistickou lásku do směny a poměrně přesně ji vyčíslit penězi.

Erich řídil bez cíle rychlý vůz ulicemi. Dostal se až na dálnici. Brzy však obrátil a vrátil se do Berlína. K takové náladě se dálnice nehodí. Je široká, volná a řidiče obtěžují myšlenky. Proto je asi na rovné silnici tolik neštěstí.

Octl se před redakcí Westen-Telegrafu. Bylo jedno, zda pojede dál, či zastaví. Jednodušší bylo zůstat stát. Zašel k Herzogovi. Ani se nehněval.

Erich se ho zeptal, jestli ho za tu senzaci nevyhodí. Pokrčil rameny:

„To by tu, bratříčku, za chvilku nebyl ani jeden redaktor. Ne, že by jich nebylo v Berlíně dost. Ale nezáleží na tom, je-li zpráva pravdivá. Jde o to, zda se hodí.“

Herzog zlostně shodil nějaké papíry se stolu.

„Podívej se,“ pokračoval, „jsi můj kamarád, ale já bych tu zprávu stejně neuveřejnil, kdyby Grüning inzeroval v našich novinách. Grüning však inzeruje v „Berlínském Echu“. Dobře mu tak, aspoň si uvědomí, že by nám měl zadat takovou pěknou stránkovou inzerci těch svých nesmyslů.“

Erich se tvářil sklesle. Sedl si na rozvrzanou židličku, se které musel nejdřív odstranit kupu tiskovin a agenturních zpráv.

„Podívej se, bratříčku,“ držel se svého redaktor. „Copak si myslíš, že ty obrovské reklamy, které stojí tolik peněz, jsou v novinách proto, aby nalákaly kupce? Nesmysl, to je jen legální forma výpalného, aby redaktoři psali o inzerující firmě jen v dobrém. Grüningovi nezbude, než nám po tomhle dát pěknou inzerci. To šéf ví, a proto jsem dostal za toho kapříčka padesát marek. Navrhuji, abychom je šli propít na zdraví naší naprosté demokracie. Trochu mi v kapse páchnou. Sieg Heil!“

Herzog si hodil přes ramena ušpiněný nepromokavý plášť, vzal Ericha pod paždí a odvedl ho z redakce.

U TŘÍ SMARAGDŮ

HERZOG ZAS FILOSOFUJE

MILÉ SETKÁNÍ

U tří Smaragdů nebylo mnoho místa – tak deset stolků. Teď odpoledne tu byl jen jeden host a u velkého lesklého křídla prošedivělý pianista. Na desce klavíru stála stolní lampa a sklenička vermutu. Pianista si hrál pro sebe a upřeně pozoroval chvějící se tekutinu ve skleničce. Za drobným stolkem seděl obrovitý muž, se kterým jsme se již setkali v kabaretu. Byl to Hans Robert Trautwein, básník.

Měl před sebou láhev vína, levou rukou si hladil plnovous a pravou něco čmáral na ubrousek.

„Servus!“ řekl Herzog a usedli ke stolu. Básník trochu pokýval vousem: „Tvá společnost se mi hnusí jako každá jiná, leč strpím ji, neboť mám sám pro sebe rozumnou výmluvu, že se tu nedá psát. Hodilo by se, abys objednal láhev.“

Herzog zazíval, protáhl se a vstal: „Objednám, ovšem dám-li se od někoho vydržovat, chovám se vděčně a skromně!“

Mrkl na Ericha, vypůjčil si od něho klíček k vozu a jel pro Gertu. Byla zadobře s Grüningem a i jinak to bylo chytré děvče. Hans Robert se pokorně zadíval na nového společníka: „Vy ráčíte vypadat jako zkrachovaný obchodník s děvčaty. Tedy jsme skoro kolegové. Oba obchodujeme s lidskými city. Vám to zřejmě vynáší, neboť jste si zvolil tu lepší stránku. Už z pocitu kolegiality bychom měli Herzogovi vypít tu láhev, než přijde.“

„Můžeme…“ Napili se.

Erich polykal víno jako prášek proti bolení hlavy. Uznával Herzogovu teorii; myšlenky se musí odpoutat od truchlivého jádra života, musí se odstranit zábranná centra, vytvořená civilizací. Do svalů se pak vlévá prastará síla a do hlavy optimismus, který udělal z opice člověka a k opici ho zas vrací. Je to nejlacinější prostředek, který z prosťáčků dělá krále. Je to lepší než Ideokrat. Ten dává poznat špatné stránky jiných. Ve vínu poznáváme nejlepší vlastní stránky.

„Vy ráčíte mlčet opravdu tupě,“ s uznáním poznamenal básník, „teď teprve rozumím onomu anglickému spisovateli, který napsal:“

„Marly byl mrtev jako suk ve dveřích. Vy zas mlčíte jako ten suk!“

Dopíjeli láhev. Ve dveřích se objevila Herzogova postava a za ním šla ztepilá Gerta. Básník rozpřáhl paže: „Hle, kráska a zvíře!“ Uviděl, že Gerta se usmívá na Ericha, spráskl ruce a rozhořčil se: „Copak jsem neříkal, že je to obchodník s děvčaty?“

Gerta si sedla vedle Ericha. Seděla vzpřímena a všichni si ji prohlíželi. Pohrdala totiž módními výtvory v podobě pytle, které zastíraly ženské tvary. Využívajíc všech svých předností, volila střední cestu a nosila přiléhavé šaty s výstřihem a krátkou sukni.

Erich trpěl při pomyšlení, že za touto ženou se odvažuje chodit Grüning. V pozadí však byla touha Gertu Grüningovi sebrat před nosem a dokázat mu, že ty jeho peníze nejsou všechno. Nebo spíše dokázat sám sobě, že aspoň v tomhle punktu je chlap.

Erichovi se začínalo vracet sebevědomí. Vzal Gertu za ruku: „Jdeme tančit!“

Erich netančil špatně. V jeho pohybech byla však stejná hranatost jako ve tváři. Brada, nos, čelisti, spánky, jako kdyby tvůrce všude použil dvojité dávky kostí. Krátké černé vlasy sestupovaly hluboko do čela. S hlavou nakloněnou kupředu díval se upřeně na Gertiny rty.

Gerta si náhle vzpomněla na jméno „Compuesto“. Zvuk toho jména nějak ladil k té tváři. Vzpomínala, čemu to jméno patří.

Ano, Compuesto patří Josému Cuberovi. José Benito Cubero byl Španěl. Setkala se s ním jednou v Hamburku, když utrácel peníze. Vyprávěl jí o býčích zápasech. Snad to vyprávěl pokaždé a úmyslně, ale bylo to vzrušující. Cubero nebyl ani matador, ani toreador, byl to statkář, který na svém statku Los Ojuelos u Sevilly pěstoval býky pro zápasy. Nejzuřivější, nejtemnější, nejtvrdošíjnější byl Compuesto. Když ho vypustili do sevillské arény proti Antoniu Ordoňezovi, slavnému matadoru, obecenstvo bylo nadšeno. Compuesto útočil jako ďábel, ale vlétl jen do matadorovy pláštěnky a na jeho hladké srsti se rozstříkly kapky krve od banderill, jako cáry červené pláštěnky. Compuesto neumdléval, byl rozdivočen vlastní krví a útočil zpříma, kam ho vedl pohled vypoulených očí. Pak třikrát zatroubila polnice, chovatel žádal o milost pro Compuesta a byla mu udělena. Taková věc se stává zřídka v aréně i v životě.

Compuesto byl osvobozen lidmi žádostivými krve, neboť z téhož atavismu zbožňují vedle krve též sílu.

Ačkoli to byl spíš rozum, který nás zbavil tesáků v ústech, zůstává pro někoho rána do zubů vrcholným argumentem. Ženám se líbí siláci a drží se chytráků. Obvykle hynou býci a přežívají slabší matadoři, hynou matadoři na zahnisané rány, tuberkulózu a Cubero utrácí peníze na Reeperbahnu…

„Půjdeš ke mně?“ zeptal se Erich.

„Proč ne?“ Pianista dohrál.

U stolu seděl Herzog s velkou hlavou propadlou mezi ramena a Hans Robert se zamyšleně probíral vousem. Jestliže u nezkušených pijáků způsobuje alkohol rozdvojení mysli a pohledu, dochází u lidí zkušenějších k rozdvojení rozhovoru. Každý hovoří o svém, a když ho druhý přeruší, sleduje svou myšlenku dál, aby ve chvíli ticha navázal tam, kde skončil. Není to stav zcela protichůdný stavu střízlivému, zvláště u básníků, novinářů a podobných profesí, které se zabývají přemýšlením.

I ve stavu normálním pozorujeme, že se jeden druhého ani nesnaží příliš přesvědčit, neboť podceňují druh druha. Spíš se potřebují vymluvit, což by před pouhým zrcadlem bylo směšné. O zrcadle též později nemůžeme tvrdit ostatním, že má – když se napije – zcela pochybené názory.

Po čtvrté láhvi se společníci již vůbec neberou na vědomí. Duchové vznešení se svěřují výhradně láhvi, kterou mají před sebou, což má své výhody, neboť v láhvi je moudrost, která se vám nevnucuje.

Herzog vyprávěl, že lež je přirozeným stavem lidstva a nikdo nemůže tento zákon porušit pod klatbou sebevraždy…

„Blbost!“ Snažil se ho přerušit básník:

„… Das Jahrhundert

Ist meinem Ideal nicht reif. Ich lebe

Ein Burger derer, welche kommen werden…“

Rozkašlal se, až mu zrudlo čelo, a slzícíma očima se podíval na Gertu. Herzog se hamižně naklonil k novým posluchačům: „Proto povídám, že Ideokrat je úplná pitomost, bratříci, lidstvo by s ním bídně zahynulo. Spíše si budeme lhát do kapsy, že nám stroncium devadesát neškodí, než abychom uvěřili, že nakonec lidstvo pochcípá na leukémii a po planetě budou chodit rachitičtí mrzáci. Sázím se, že mi čtenáři spíš uvěří, když za sto marek napíši, že po Westendu včera chodili lidičky z Marsu, než když jim řeknu, že jejich praděti budou pidimužíky.“

„Pro Ideál krásna je to naprosto lhostejné,“ rozvíjel své myšlenky Hans Robert, dívaje se na Gertu. „Pro pidimužíky budou nejpřitažlivější nohy nejpokroucenější a pravidelná ramena budou považována za zpozdilost. Někde se tvrdl, že člověk měl třetí oko na temeni hlavy. Zřejmě je ztratil následkem nošení cylindru. Není důvodu proč si myslet, že v stronciové éře nebude považováno za zcela normální mít oči za uchem. Začátek a konec, spodek a vršek jsou vůbec sporné kategorie, což je nejlépe vidět na nových amerických vozech, kde se to pozná, až když se rozjedou, a na nových básních, které lze snadno číst odpředu i odzadu!“

Gerta neměla takové řeči ráda. Zdravé a svěží tělo byla vzácná věc. Považovala to za rouhání. Na rozdíl od jiných děvčat, která se zoufalou trpělivostí naslouchají řečem opilců, kterým nerozumějí, měla dost rozhodnosti, aby vstala a řekla, že jde domů.

Chvilku se po starém zvyku hádali s vrchním, že nevypili tolik lahví, kolik jim napočítal, jen aby věděl, že se nedají ošidit. Potom vyšli na ulici.

Bylo chladno. Střechy a chodníky se leskly jako z kalené oceli. Gerta se zavěsila do Ericha a Hans Robert se s Herzogem vzájemně podpírali. Hans Robert se zastavil, strnul jako Golem a smutně chraptěl:

„S čapkou svou hvězdnatou

si město v temnu hraje

s kravatou rozpjatou

jsem vpadl do subwaye

s kravatou rozpjatou

až někde pod srdcem

a s duší opilou

ducatým měsícem

ó luno spanilá

ty též ses napila

Stroncia v alkoholu

Po nebi vrávoráš

a tváře rudé máš

a klesáš ke mně dolu…“

Říhl a pravil: „To je všechno bez teček a čárek, neboť ty jsou blbost.“

Herzog se po prvé za večer pozastavil nad jinou myšlenkou než nad svou vlastní a zeptal se překvapeně: „To je tvoje?“

„Moje, nemoje, všechno je moje a všechno je cizí, stejně to nebude nikdo číst, pokud to nenapíšu vlastní krví na sedmnácté patro Hiltonova hotelu. Pak mě zavřou pro znečišťování veřejných budov…“ zalkal básník, objal drobného Herzoga, až mu vtiskl hlavu ještě hlouběji mezi ramena, a rozplakal se. Erich s Gertou odešli k autu.

Erich se při řazení rychlostí s potěšením dotýkal Gertina kolena, když ji však chtěl dát ruku kolem ramen, položila ji zpět na volant:

„Prosím tě, jed*, máš stejně v hlavě, nechci se zabít.“

Erich byl dotčen, není malý kluk. Šlápl na plyn a rozjel se ulicemi jako das. Gerta povzdechla: „To si raději dej tu ruku, kdes ji měl, a jed pomalu, je to méně nebezpečné!“ Stulila se k němu, až ho její vlasy šimraly na bradě.

„Potvoro…“ laskavě zašeptal. Pomaloučku dojeli do Finckensteinovy aleje.

Před bílou vilkou na kamenné podezdívce seděla skrčená postava. Když na ni zasvítily reflektory, rychle se zvedla, přiblížila se k vozu. Byla to zmrzlá a vyčerpaná Annemarie. Padla Erichovi do náruče, celá se chvěla. Potom spatřila ve voze Gertu. Erichovi poklesly ruce. Když se smůla přilepí na paty, člověk zlhostejní a přestane reagovat. Co bude? Skoro zvědavě čekal…

Gerta vyskočila z vozu a s radostným úsměvem vyrvala Annemarii z Erichovy náruče: „To jsem ráda, děvče, že vás vidím. Erich mi toho o vás tolik vyprávěl, jsem jeho sestřenice, Gerta, neříkal vám?“ Švitořila.

Naštěstí neříkal. Nebyl z těch, kdo se potřebují chlubit milenkám minulostí. Nejhloupější výmluva působí někdy lépe než rafinovaná lež. Záleží na tom, chceme-li věřit.

Annemarie věřit chtěla, byla smutná a bylo jí zima. Erich otvíral dveře a hučel „Tady Vodníček je hodné děvče, to zas ano.“

Gerta všude rozsvítila a pobíhala po domě jako čiperná sestřenka. Vařila kávu, v ledničce objevila salám, dala Annemarii napít koňaku, aby rozmrzla. Přitom vykládala o Erichových dobrých vlastnostech, které projevoval od útlého dětství. Erich ji podezříval, že je dokonce ráda, že to takhle dopadlo.

Seděli všichni tři v přijímacím pokoji a Erich, který měl najednou dvě důvěrnice, zase toho mnoho nenamluvil. Zato trvalo dlouho, až do svítání, než se Annemarie vypovídala. Děsila se ticha a samoty. Konečně tu byli lidé, s kterými mohla hovořit.

Gerta si hověla na nízké knihovničce, nohu přes nohu, Ericha si nevšímala a pozorně naslouchala. Potom se zeptala: „A co nějaké plánky od té mašinky nemáte?“

Annemarie sklopila hlavu a bázlivě pokukovala na Ericha: „Možná, že tam něco je, ale já se tam bojím jít…“

Erich postavil skleničku na stůl tak prudce, až vystříkla tekutina.

„Ty, ty…“ Raději zmlkl a spolkl zbytek. Uvědomil si, že má Annemarie fantastickou cenu. Strojek bez plánku není vlastně k ničemu. Kdo má plán, může dokázat vlastnictví. Fakticky!

„Jsi docela hodná holka, ale trošičku potrhlá,“ povzdechl a zhluboka se napil.

Gerta se slastně protáhla, seskočila s knihovničky a zamávala jim rukou. „Tak ten plánek tam zatím nechte, možná, že byt hlídají. A já si promluvím s papá Grüningem, vy se teď hezky vyhajejte!“

Erich vyskočil, že ji odveze. Odmítla, Erich má beztoho v hlavě, ať jí zavolá taxík.

Erich za ní vztekle zabouchl dveře. „Potvora!“ ulevil si a několikrát zapolykal.

Bylo to nekonečné svítání. Seděl na okraji postele, kouřil a pozoroval upřeně ženu. Annemarie byla rozpačitá. Starostlivě si prohlížela uvolněnou nitku na punčoše. Držela ji v ruce a pokorně se zeptala Ericha: „Nezlobíš se?“

„Ne…“ povzdechl Erich a odešel do koupelny. Dlouho se sprchoval, až mu kůže zčervenala. Ještě s kapičkami vody ve vlasech se vrátil do ložnice. Blízké světlo stolní lampy, mísící se s úsvitem, vrhalo ostré stíny na ženinu tvář. I ve spánku měla trochu našpulené rty a zhluboka oddechovala. Měla růžové tváře, jak byla dlouho venku a v důlku pod kořenem nosu se třpytila velká slza.

„Je to nešťastná holka,“ rozhodl Erich, „a má štěstí, že je hloupá a neví o tom. A Gerta, Gerta to je potvora!“ Proto je obě potřebuje.

Ulehl a zhasl lampičku. Ležel s otevřenýma očima. „Není nic prohráno, vůbec nic!“ opakoval si a měl ukrutnou chuť zatelefonovat teď po ránu Grüningovi, vytáhnout ho z postele a zakřičet mu do ucha, že poslední ránu bude mít ne on, ale Erich. Víno a koňak učinily své. Myšlenky byly jasné, optimistické a dokonce laskavé. Vzal Annemarii za štíhlou chladnou ruku a dlouho ji držel. Dokud se na zahradě nerozezněl čínský orchestr ptačích hlasů, dokud altový tlukot podobný zvuku drobného gongu mu nezabušil ve spáncích a nesmazal bídu i radost včerejšího dne a noci.

PAN SYMINGTON SE NUDÍ

ADMIRÁL OXARIS PLÁNUJE

GOTT STRAFE ENGLAND!

Erich by býval Grüninga nezastihl. Friedrich Gustav totiž odletěl do Bonnu. Z letiště podnikl nájezd na hotel, kde přebýval pan Lew Symington, ředitel US Aircraft.

Pan Lew Symington přijal mladšího kolegu zcela neformálně v pokoji, kde snídal. Byl v černém županu a okolo tenkého krku měl uvázánu bílou hedvábnou šálku. Černou a bílou barvu doplňovala barva žlutá. Panu Symingtonovi táhlo na sedmdesátku a žlutá kůže obličeje byla zbrázděna nekonečným množstvím vrásek. Neustále měnily tvar, jako Čeřící se vlnky na hladině rybníka. Když starý pán povytáhl obočí, tu od epicentra nad kořenem nosu se rozběhlo zemětřesení vrásek po celé tváři, zahýbalo s pečlivě upraveným chomáčem do ježka ostříhaných bílých vlasů a rozplynulo se až někde pod bílou šálkou.

Grüning šel přímo k věci, jak to mají Američané rádi, a nabídl slovutnému řediteli spolupráci firmy Grüning. Grüning by mohl dodávat elektronické zařízení do letadel, která dodá Bundeswehru US Aircraft.

Byl to holý nesmysl. Grüning však počítal s momentem překvapení, který způsobí, že ho starý pán hned nevyhodí.

Vrásky pravidelně mihotaly dál. Symington odložil opatrně vajíčko zpět do kalíšku, aby si při řeči nepotřísnil šálku, a shovívavě odpověděl, že velmi lituje. Za prvé má zprávy, že se dodávky letadel US Aircraft pro spolkovou armádu neuskuteční, a za druhé se obává, že by kapacita firmy Grüning nemohla uspokojit potřeby US Aircraft.

To byl rychlý vyhazov. Seděl pokorně před Symingtonem a pod stolem tiskl Ideokrat. Starý pán zas rozvážně pracoval se lžičkou, aby mu ani kapka žloutku neunikla, a uvažoval: „Je to typický Michl. Zřejmě ani neví, že to oficiálně prohráváme a chance má Saunders. Jak by mohl tušit to ostatní…“

Zarmoucený Grüning se co nejzdvořileji odporoučel. Zavolal autotaxi a zajel na ministerstvo, aby navštívil svého starého přítele admirála Friedricha Oscara Oxarise. Protože bonnské loďstvo zatím čítalo jeden torpédoborec dodaný Američany, dvě ponorky vylovené z mořského dna a několik drobnějších plavidel, zabýval se admirál službou zpravodajskou. Tvrdil, že tak činí nerad a jen z povinnosti k vlasti, neboť jeho bývalí nadřízení se zčásti utopili a zčásti byli pověšeni. Pan ministr Strauss byl toho názoru, že Oxaris je správný muž na pravém místě.

Správný muž, jak známo, se obvykle skládá z původu, z kritiky činnosti svých předchůdců a z vlastního programu, kterým originálně řeší vše, co se dosud ostatním nepovedlo.

Otec byl profesor, zato strýc byl námořním lékařem. Proto malý Friedrich Oscar nosil modrou námořnickou blůzu a byl členem turistického spolku Wandervogel. Syn z dobré rodiny se stal kadetem a později poručíkem císařského německého námořnictva.

Doba první slávy nastala však teprve tehdy, když pod vlajkou s hákovým křížem zapěla mužná hrdla na palubě „Denn wir fahren gegen Engeland…“ To velel Oxaris německým minolovkám. Později řídil činnost ponorek. Na rozkaz vyšších dal rozkaz nižším, že: „Posádkám potopených lodí nemá býti dána možnost ani příležitost, aby jakýmkoliv způsobem dosáhli suché země.“

Po válce tento rozkaz před soudem zpříma vysvětlil: „Zajisté jsem nedal rozkaz k postřílení posádek, ale naopak k tomu, aby byly naloženy do německých ponorek a tak, aby suché země nedosáhly, neboť německé ponorky byly později potopeny.“

Ostatně je voják a plnil rozkazy, nikdo ho nesmí vinit ze zrady či nesplnění rozkazu. Zahynulo-li přitom několik tisíc britských námořníků, pak je to jen důkazem, že neuměli plavat, což je nedostatek ve výcviku. Kdo by ho chtěl z čehokoliv vinit, porušoval by zákony kázně a disciplíny v armádě, které jsou všude posvátné. Byla by to anarchie, rozklad!

To museli britští, američtí a francouzští generálové uznat.

O deset let později, když admirál navštívil britskou admiralitu v Portsmouthu a připíjelo se na nový rozkvět německého loďstva, všichni vzpomínali na onen trapný soud a uvědomili si, jak moudré bylo rozhodnutí zachovat admirála budoucnosti.

Neboť admirál byl správný muž na pravém místě. Za deset let vypracoval skvělou teorii, která vysvětlovala, proč Německo prohrálo své války: bylo to proto, že nepočítalo ve svých koncepcích s námořní strategií.

Admirál svačil jogurt. Nad hlavou měl portrét Valdštejna, generála baltických a oceánských moří. Admirál nekouřil, leč na stole stál malý semaforek, který pozvedal tabulku „Feuer frei!“

Grüning tedy pokuřoval doutník a naslouchal:

„Naše tažení byla polními taženími a ne prozíravě vedenými válkami. I Rommel ztroskotal na moři,“ vysvětloval admirál a pohrával si s rytířským křížem na krku. „Němci se učili od Friedricha Velikého na bitvách u Kunnersdorfu a Torgau, ale nikdo nehovořil o tom, jak zatracení Fritzovi spojenci, Britové, změnili svět tím, že zabrali Francouzům kolonie. Napoleon není jen Waterloo a Lipsko, jeho síly podlomila blokáda na moři. Válku 1870 jsme vyhráli, protože nás, drahý Grimingu, nechala na pokoji britská eskadra. My máme vůbec zvyk nazývat války světovými. Každý má snahu považovat to, co prožil, za největší. Ovšem dvě třetiny světa jsou voda, slaná voda, vážený příteli. Ta nese, skrývá, chrání. Loďstvo překonává lehce obrovské vzdálenosti, zatímco německé armádě se nepodařilo roku 1941 překonat vzdálenost tisíc kilometrů do Moskvy. Pro nás námořníky je to směšná vzdálenost!“

Grüning mimoděk sáhl do kapsy a stiskl páčku strojku. Admirál však hovořil dál: „90 procent vody, 7 procent letadlových lodí NATO a tři procenta německých rychlých člunů: to je cocktail, který porazí každého. Později jej uděláme trošku silnější, německý, víme!“

Grüning znovu stiskl strojek, stále však jen slyšel… „trochu silnější, německý, víme…“ Grüningova baculatá ruka se na páčce zapotila. „Že by Ideokrat přestával pracovat?“

Zoufale přerušil Oxarise: „K tomu potřebujeme také letadla, admirále! Co říkáte, Saunders nebo US Aircraft?“

„Letadla potřebujeme, řediteli!“ zaduněl Oxaris, „ale jaká, to je zatím služební tajemství. Gott strafe England! Jste můj přítel, leč povinnost je mi svatá!“

Grüning si vážil vojácké přímosti. Co na srdci, to na jazyku! Ideokrat byl tedy naštěstí v pořádku. Mlčky a silně potřásl admirálovi rukou. Spěchal.

TELEGRAM

TROCHU BURZY

NUDNÉ ZASEDÁNÍ

Ze své bonnské kanceláře rozeslal Grüning kódovaný vzkaz svým důvěrníkům do New Yorku:

PRIPRAVTE SE ZAKOUPIT AKCIE US AIRCRAFT

NA MUJ RAD

Vrátil se do Berlína a nastěhoval se do pracovny. Každou hodinu mu přinášeli telefonické a dálnopisné zprávy o pohybech na burze v New Yorku a v Londýně. Už znai nazpaměť velký titulek: „Daily Wall-street Stock Prices.“ Pod tím byla sešikována v uzoučkých sloupcích armáda obchodu a průmyslu. Sedm miliónů nezaměstnaných nemohlo vnést zmatek do těchto stmelených řad. Naopak, bylo možno rozbíjet stávky, hrozit těm ostatním a snižovat mzdy.

Ta jména měla v sobě něco vznešeného, všesvětového, co Grüninga opájelo: Anaconda Corp., Bucyrus Erie., Calumet and H., Diamond Alkali, El Paso National Gas, Lily Tulip, Alcoa 93 %…

Neměl tušení, co všechna ta jména znamenají, ale představoval si, jak to vypadá, když u nějakého jména se mění čísla: Třeba z 94 Va na 9474 bodu… To někde ve Venezuele vyletí šest tisíc horníků.

Nebo se pohne číslo o bod vzhůru: to byla zlomena stávka v Detroitu. V Perském zálivu byla možná potlačena vzpoura domorodců. Jako by se puls světa komíhal v těchto číslech. Byly tu zaznamenány pády vlád, střílení v Panamě, přečerpávací stanice na petrolej vyhozené do povětří někde v Iráku, pád dopravního letadla KLM někde u Irska. Dálnopis, telefon, rozhlas přinášely zprávy na Wall-street a pohromy, krveprolití, největší lidské objevy se proměňovaly v body.

Grüning nepřijímal návštěvníky. Dvě uštvané sekretářky držely ve dne i v noci stráž v předpokoji.

Na londýnské burze se Saunders pomalu probíjel kupředu, po čtvrtinkách a osminkách bodů. V New Yorku byla situace složitá: US Aircraft nepatrně ustupoval. Polehoučku, že si toho nikdo nevšímal.

Ustupoval však i Bell Aircraft, Beech Aircraft, Boeing Corp., Curtiss Wright, McDon Aircraft…

Gruining začínal chápat velikost tahu, který chystali páni z US Aircraft. Zatím, co sovětské rakety pronikaly s matematickou přesností do vesmíru, kroužily kolem zeměkoule a svými signály probudily západní svět ze sna o technické převaze, ztrácela Amerika zájem o letadla. Proud peněz z rozpočtu začal zavlažovat raketový obchod a bylo třeba přeorientovat výrobu. Dálo se tak v době nejisté, kdy mír tlačil na nezaměstnanost a nezaměstnaní na mír.

Dolar se stal opatrný a půjčoval se na vysoké úroky. Tím horší bude porážka US Aircraft v Bonnu. Neboť zmešká domácí objednávky, nebude mít program, a kdo bude kupovat odmítnutá letadla Starguy, která s bídou dosahují rychlosti jednoho Macha?

Zpanikaření malí spekulanti začnou prchat a ústupová cesta bude zasypána závějemi znehodnocených akcií.

„To je mazanost, to jsou kulišáci, kůže podšité,“ ulevoval si Grüning a poslal si pro skleničku sodovky a láhev koňaku.

Na zastrčených místech v novinách nejdřív proskočila zpráva, že Saunders uzavírá smlouvu s Bonnem. Snad ji pustil do světa sám pan Symington. V dosud vyrovnaném šiku leteckého průmyslu nastal průlom.

Čísla US Aircraft se zapotácela ve smrtelné křeči. Saunders triumfoval, a jeho akcie prostě nebyly k dostání. Zmizely z trhu.

Jména anglické a americké společnosti se dostala na první stránky večerníků.

Pan Lew Symington přijal novináře a pravil, že nelze ztrácet nervy. Společnost má dost prostředků, aby zabránila nejhoršímu.

Toto prohlášení uvedlo do zoufalství i znalce. Pokles zasáhl dodavatele US Aircraft. Zachvěla se ocel, guma, lehké kovy. Čert ví, v čem všem měla společnost prsty. Je-li zasažen mozek, ochrne vám třeba pravá noha. To se dá těžko určit dopředu. K večeru by s vámi byl každý proměnil akcie US Aircraft za sklenku whisky a prášek proti bolení hlavy.

Grüning si dal mocný doušek a rozeslal kabelogram:

„KUPUJTE“

Nenápadní pánové kupovali za babku akcie US Aircraft a oznamovali lakonicky výsledky šéfovi, ať už si o něm mysleli cokoli.

Průlom se prohluboval, panika zasáhla čelo i křídla oddílu leteckého průmyslu. Lidé, kteří večeřeli ústřice, měli pocit, že nebudou mít na snídani. Někteří ani nevyčkali rána a za svítání, kdy okna mrakodrapů vypadají jako oči slepců, se vrhali z těchto oken na newyorské dláždění.

Grüning vysílením usnul a sekretářka, přinášející dlouhý svitek dálnopisného papíru, ho nalezla s hlavou položenou na stole, na kupě burzovních zpráv. Dlouho ho budila a nakonec mu přistrčila před opuchlý obličej zprávu:

DPA-MINISTERSTVO OZNÁMILO ŽE LETADLA SAUNDERS ROE 177 NEVYHOVUJI POTŘEBAM SPOLKOVEHO LETECTVA STOP

Po tomto stručném oznámení následoval podrobný rozbor, proč byla objednána letadla US Aircraft a ne letadla firmy Saunders. Spolkové letectvo, jako první sled armád NATO, potřebuje letadla s mimořádnou stoupavostí. Protože se dá předpokládat rychlé zničení betonových rozjezdových drah, musí letadla mít schopnost startovat i na polních letištích. Musí být operativně použitelná za každého počasí, ve dne i v noci. Zkušení letečtí odborníci, nositelé vyznamenání za sestřelení velkého počtu britských a amerických letadel za války, prozkoumali oba nabízené typy. Doporučili tryskové stíhačky US Aircraft. Nadto firma US Aircraft souhlasí s tím, že další série letadel bude vyráběna v licenci německou továrnou Messerschmidt, čímž němečtí letečtí odborníci získají potřebné zkušenosti při výrobě tryskových letadel a konečně naváží na hrdou tradici německé letecké výroby, která byla politováníhodným způsobem na třináct let přerušena.

Grüning prohlédl toto zdůvodnění jenom zběžně; to už byla věc odborníků. Vytrhl sekretářce papír z ruky, položil si jej pod hlavu a usnul zas tak náhle, jako kdyby omdlel.

Zaspal i zprávu o tom, že pan Lew Symington podepsal smlouvu na dodávku velkosérie letadel US Aircraft, typu Starguy, zaspal chvíli, kdy akcie společnosti se vymrštily vzhůru a tisíce lidí si znovu zoufalo, neboť přišli o to, co měli, i o to, co mohli mít.

Burza v New Yorku, jak psali burzovní zpravodajové, zaznamenala oživení a byla mírně optimistická. Jméno US Aircraft se znovu octlo na prvních stránkách večerníků, zatímco jména sebevrahů byla vytištěna nonpareillem na stránkách posledních, pokud vůbec měli pozůstalí peníze, tak titěrnou novinku oznámit.

DP A oznamovala: V LONDYNE PANUJE MLHA A NESPOKOJENOST.

List Daily Sketch napsal: „USA nás vodily za nos. Cožpak je americký zájem jen na tom, mařit, co podnikáme? Američané jsou největšími obchodníky světa, jsou vládnoucími pány v NATU. Rádi bychom věděli, zda je tohle přátelství, či špinavá konkurence?“

„To se může stát jen Macmillanovi. Poprvé v dějinách máme my na Německo platit a jiný na něm vydělávat!“ útočily labouristické listy.

„Jsme okradeni nejméně o 70 miliónů liber a dva tisíce lidí půjde na dlažbu. Ještě několik takových obchodů a panu Adenauerovi se podaří to, co se nepovedlo Hitlerovi. Bitva o Anglii zřejmě ještě neskončila! Ostatně, jak bychom mohli prodávat vlastní letadla jinam, když na našich letištích stojí letadla americká?“ uvažuje střízlivý „Observer“.

Humoristický časopis „Ben“ se zmiňuje o události dvěma řádky:

POTŘEBUJETE LETADLA?

OBJEDNEJTE U NÁS, KUPTE V USA!

Nezávislý lord Baconside, který byl dříve labouristickým předákem, povstal ve sněmovně a takto oslovil ministerského předsedu:

„Je ctihodnému panu ministerskému předsedovi známo, zda korunovační klenoty jsou dosud uloženy ve Westminsteru, či zda byly odevzdány do safesů některé americké společnosti, třeba US Aircraft?“

Ministerský předseda odpovídá, že koruna je mimo diskuzi, že však, pokud je mu známo, jsou klenoty na svém místě a ctihodný lord se o tom může při nedělní procházce přesvědčit.

Lord Baconside usedá s poznámkou, že si nehodlá ještě zkazit weekend.

Agentura UPI oznámila: MLUVCI BILEHO DOMU DNES PRAVIL ZE NENI PRAVDA ZE BY AMERICKA VLADA VYKONAVALA NEJAKY POLITICKY TLAK KTERY BY OVLIVNIL DODAVKU LETADEL DO BONNU STOP JE NAOPAK PRAVDOU ZE PRESIDENT EISENHOWER BYL JAKO OBVYKLE NA SVE FARME KDE HRAL GOLF STATNI SEKRETAR NA CESTE DO AUSTRALIE A VICEPRESIDENT NIXON LOVIL KREPELKY.

Tato zpráva uklidnila americké veřejné mínění natolik, že zasedání správní rady US Aircraft se konalo v příznivém ovzduší.

Mr. Symington byl přivítán zdrženlivým potleskem. Prokurista Holladay povstal, napil se vody a jednotvárným hlasem pročetl zprávu:

„Nedávné jednání s bonnskou vládou na doporučení ministra McElroye podstatně přispělo k soustředění kapitálu společnosti. Pověření nákupčí shromáždili velký počet znehodnocených akcií, takže kursovní rozdíl podle předběžných výpočtů činí k dnešnímu dni 260 miliónů dolarů. Výsledek však nedosáhl předpokládané výše, neboť pracovníci společnosti se setkali při soustřeďování akcií s cizími nákupčími, kteří též nakupovali znehodnocené akcie. Nebylo možno přeplácet, neboť tu bylo nebezpečí veřejné pozornosti a nevítaného vzestupu.

Šum v místnosti, Mr. Holladay upíjí vody a pokračuje:

„Není vyloučeno, že došlo k indiskreci. Zdá se totiž, že nákupčí byli centrálně řízeni, a stopa vede k jakémusi Grüningovi do Německé spolkové republiky.“

Lew Symington se ujímá slova: „Žádám, abych byl pověřen vyšetřováním, mám jisté myšlenky o této věci!“

Schváleno…

DOKLADY

TROCHU TECHNIKY A PŘEKVAPENÍ

JÁ S NÍM ZATOČÍM…

Starý pán se vrátil do své pracovny zamyšlen. Dal si předložit všechny doklady o transakci a potom objednal informace o Grüningovi. Byly dobře zaplaceny, a proto přišly rychle a německy důkladné. Starý pán se ozbrojil tlustou tužkou a se zájmem zalistoval ve fasciklu. Přeskočil zprávy o tom, že malý Friedrich namáčel dívkám copy do kalamáře a vynikal v kupeckých zlomcích, a soustředil se na období, kdy dospívající Friedrich vstupuje do SA a získává tak malý obchod. Po Rohmově špatném konci Grüning mizí a objevuje se až po válce v archivech policie. Ten nápad s radiovými stavebnicemi se Symingtonovi docela zalíbil. Mělo to jistý styl. I konstruktér stavebnice zmizel beze stopy, ani mrtvola nebyla nalezena.

Ve fasciklu byly přiloženy také anglicky psané papíry. Byl vyloupen sklad radiosoučástek americké armády. Byla to zřejmě fingovaná loupež. Seržant Haymaker byl sice nalezen v kanceláři svázán a se zacpanými ústy, ovšem sklad byl vykraden tak odborně, že to mohl učinit jen jeho správce. Skladníkův německý přítel Erich Zeithammer zmizel a další podezřelá osoba, Grüning, měla dokonalé alibi. To již bylo méně elegantní, ale zřejmě výnosné.

Symington se jal opatřovat spis margináliemi a podtrhával odstavce červeně, modře i zeleně. Byl to starý zvyk.

Nejvíc si zařádila červená tužka ve zprávách nejčerstvějších. Byl tu výstřižek z Westen-Telegrafu i zpráva z tiskové konference u Grüninga.

Vrásky Symingtonova obličeje se rozhoupaly do vlnobití. Znovu četl onu zprávu, slovo od slova…

„… To víte, to je starý vyděračský trik. Zeithammer je zlodějíček a myslel, že se bude takhle krýt. Chtěl nám tu ukrást takovou zajímavou věcičku. To víte, je to teprve ve vývoji a sami nevíme, co z toho bude…“

Symington měl pocit, že uhádl, co z toho bylo. Chvějícími se prsty hladil hřbet nosu, jako by jej chtěl zaostřit. Potom stiskl knoflík interkomunikace: „Zavolejte mi Scotta z elektronické divize!“

Vedoucí výzkumných labora4oří elektronické divize závodů US Aircraft, inženýr Scott, přišel v bílém plášti. Podobal se spíše lékaři. K Symingtonovi byl zavolán poprvé a měl strach, že dostane vyhazov.

„Podívejte se, Scote, já elektronice nerozumím, od toho tu mám placené odborníky, že!“ začal Symington a Scott se zavrtěl na židli.

„Řekněte mi tedy: je možno vyrobit přístroj, kterým bychom přijímali myšlenky jiné osoby?“

Scott zablýskal brýličkami, byl rád, že to tak dopadlo, a chtěl vyhovět.

„Teoreticky je to možné, šéfe, jako všechno na světě. Elektroencefalograf zjišťuje kupříkladu rytmy mozkových funkcí. V mozku probíhají určité elektrické jevy, to je notoricky známé, bylo by možno kontrolovat i náboje elektrických buněk. Což o to! Při různé činnosti se mění síla nábojů. Tak by šlo tu činnost detektovat, nějak to modulovat. Ale je to nimračka. Nemá to obchodní budoucnost. Snad tak pro FBI a náboženské spolky…“

„O to se nestarejte, do toho vám nic není,“ přerušil Scotta šéf. „Vysvětlete mi to jednoduše a lidsky!“

„Hm, tak jednoduché to není, šéfe,“ otíral si brýle Scott. „Lidský mozek, řekněme, vyrábí takové ultrakrátké, ultramrňavé vlny a funkce myšlení ty vlny moduluje. Dává jim prostě takovou charakteristickou ondulaci. Máte-li vhodnou aparaturu, mohl byste ji naladit na tu frekvenci a impulsy přijímat. Hm, nemá to ovšem smysl, protože konec konců každý své myšlenky někde vyžvaní a Talleyrandův názor, že máme jazyk k tomu, abychom své myšlenky skrývali, je v současné době nesmysl. Mohu vám nabídnout magnetofon v podobě modlitební knížky, máme vysílačku, kterou lze pomocí plastické hmoty přilepit na karoserii vozu a která vysílá všechno, co se ve voze povídá, máme akustické dělo, které reprodukuje, co si vykládají lidé za třemi stěnami. Potřebujete-li něco takového, je to jednoduché…“

Symington se otřásl: „Poslyšte, ptám se vás: je možné, ovšem teoreticky, aby někdo seděl v pokoji, měl přístroj v kapse a věděl, co si o něm myslíte?“

Teď se zase otřásl Scott. Povzdechl: „Vyloučeno není nic. Polovodiče a spacistory to jsou čertovská záležitosti. Každý den je v tom něco nového. Podívejte se na Rusy, ti si budou za chvíli povídat se sluncem. Nikdo neví, čeho se dočkáme…“

Scott odešel s* nepříjemným pocitem, jestli nehovořil zbytečně mnoho. Symington seděl dlouho zarmoucen ve svém křesle. Začal uvažovat o tom, že stárne. Poprvé byly jeho nápady překonány hlupákem, který k tomu měl potřebnou techniku. Technika se začínala plést do mozkových činností. Symingtonova generace se ještě řídila Talleyrandovým heslem. Scott mu je vyvrátil za vteřinu. Příští generace musí mít mozek v sejfu. Ředitel společnosti bude sedět v ocelovém krytu, sám jako včelí královna, a bude udělovat své příkazy vysílačkou. Ovšem možná, že právě v té vysílačce bude Ideokrat. Je to svinstvo, a ten Ideokrat musí dostat. Rychle, velmi rychle!

Rozhodl se, že účtováním s Grüningem pověří Roy Bennetta. Roy Bennett byl členem správní rady a plukovníkem zpravodajské služby ve výslužbě. Přítel Allana Allese. Po válce pracoval v Německu a pomohl firmě opatřit nějaké maličkosti – plánky a patenty. Po návratu seděl ve správní radě a byl vhodným mužem pro takovou akci. Byl přímý a nebojácný, voják každým coulem, obrovské postavy.

„Roztrhnu ho jako pruhovanou makrelu!“ Nadšeně ujistil šéfa Bennett, když byl seznámen s podstatou úkolu.

„Obáváme se, drahý plukovníku, že nejde o samotný akt roztržení Grüninga ve dví či na více nestejných částí, jako spíše o rychlé a diskrétní jednání. Musí vydat věc. Není hloupý, víte!“ mírnil plukovníkovo nadšení Symington.

„Ano, přímé a krátké jednání,“ opakoval Bennett, šťastný, že má zas jednou šikovnou práci a že se dostane do Evropy, „já s ním zatočím, že pro něho bude Ideokrat zcela zbytečným harampádím!“

GRUNING OSLAVUJE

VELKÁ SVOBODA

DOHODA

Grüning se probudil na svém polštáři z burzovních zpráv a byl bohatcem jako v pohádce. Cítil se svěží. Zavolal své účetní, pány Holzbeina a Schaffera, a složil jim do náručí tu kupu burzovních zpráv. „A teď budeme počítat…“

Počítali tři dny a tři noci na počítacích strojích, tužkou i perem. Bylo to velmi složité, neboť důvěrníci kupovali akcie porůznu, byly tu cenové rozdíly. Pánové Holzbein a Schaffer se chvěli při pomyšlení, že by ta spekulace bývala zkrachovala. Většina akcií byla koupena za půjčené peníze; na krátkodobé směnky. Pak byli zachváceni horečným nadšením nad přívalem čísel. Konec konců se v takových obchodech pozná až podle výsledku, zda jde o šílence, nebo o finančního genia. Finanční genius jim poslal šampaňské. Poděkovali a pravili, že se napijí až potom. Jde-li o milióny, nelze se zmýlit ani o fenik, to je otázka cti.

Ráno, dne čtvrtého, přišli oba páni k šéfovi a slavnostně mu oznámili, že čistý zisk činí čtyři milióny pět set osmdesát osm tisíc sto čtyři dolary a dvacet centů.

Grünning byl dojat, poděkoval oběma pánům a připili si. Potom se jel domů oholit a převléknout. Zatelefonoval Gertě a vyrazili do ulic.

Byl to večer, na který číšníci s úctou vzpomínali. Do čtyř do rána stačil Grüning utratit tolik, že by to obměkčilo i dceru maharadžovu.

Ovšem Gerta byla z Berlína. Narodila se tu roku 1930 velmi půvabné a chytré sekretářce velkého berlínského advokáta Dr. Grafa.

Dr. Graf s úspěchem hájil mnohé nacistické pohlaváry. Když přišli k moci, odměnili se mu také tím, že poslali jeho chytrou sekretářku do koncentračního táboru, kde po krátké nemoci zemřela. Malá Gerta se dostala do útulku. Když byl později útulek vybombardován, děvčata se rozprchla. Gerta se seznámila s Erichem. Byla hezká jako cikánská princeznička a zlostná jako stará kočka. Často se s Erichem rvali do krve, protože před ním schovávala peníze. Nakonec od něho utekla. Slyšela, že v Hamburku mají mladá děvčata velkou budoucnost.

Když vystoupila z podzemní dráhy a po prvé uviděla proslulou Reeperbahn, připadala jí tato třída jako ohnivý žlab. Neony blikají a vybuchují, zelené, modré, červené a bílé. Lidé mají po strašné válce právo na zábavu. Znamenitá zábava. Na prostranství ne větším než dva čtvereční kilometry je tu namačkáno 285 zábavních podniků, devatenáct hodinových hotelů, jedenáct klenotníků a devatenáct lékařů. Tedy na každý hotel jeden lékař. Je tam též jedno policejní komisařství a 950 kontrolovaných slečen. Těch nekontrolovaných je tam podle odhadu dobrá tisícovka. O jednu více nebo méně, na tom nesejde.

Na Reeperbahnu se nezačíná. Reeperbahn je třída reprezentační. U chodníku parkují obrovské vozy zahraničních značek. Před každými dveřmi stojí portýr v nejméně admirálské uniformě, ale s nosem rozplácnutým od úderu pěsti.

Je lépe jít trochu dále. Za rohem je ulice „Grosse Freiheit“. Veliká svoboda, tak veliká, že se ani děvčete nezeptají, kolik je jí let. Každý má svaté právo obchodovat. Má-li s čím. Gerta měla.

Začala ve výkladech v Herbertově ulici. Tyto výklady jsou velmi jednoduchá a mezinárodní zařízení. Za sklem sedí slečny, jako figuriny v obchodě s látkami. Mají však na sobě méně látek a přirozeně mrkají očima. Čekají na zákazníka, některá svačí, jiná si čistí nehty. Jen číst nesmějí, to by vadilo obchodu. Muži se toulají po ulici, vybírají a odhadují. Nejhodnější jsou námořníci. Mládeži a vojsku je přístup do Herbertstrasse zakázán. Gertě ještě nebylo šestnáct, ale byla za výkladem.

Unavení tvůrci hospodářského zázraku, kteří se sem přicházeli pobavit, a jejich američtí přátelé odmítali starodávné haraburdí jako krajky, hedvábí a všelijaké náznaky. Nic takového! Za pevnou měnu dejte plnou protihodnotu.

Platy umělkyň začaly stoupat úměrně k menšícím se rozměrům toalet, ve kterých vystupovaly. Za vystoupení se už platila jednotná cena třicet marek.

Gerta nebyla z těch, kdo se hloupě zamilují a strkají někomu peníze. Měla zkušenosti s Erichem. Se svými kolegyněmi za vý kladem se nikdy nespřátelila. Okusovaly si nehty a vzdychaly po velké lásce.

To ovšem k ničemu nevedlo. V sedmnácti začala Gerta pracovat v Sex baru. Přicházely právě do módy americké stripteasy. Rozložitý majitel podniku s trochu šišlavým berlínským přízvukem ocenil snědou mladistvou pleť a ladné pohyby své nové umělkyně a pozval ji na filmování. Za dvě stě marek. Pořizoval si totiž sám filmy a prodával je kolegům. Byly plastické, v technikoloru. Výborný nápad.

Gerta demonstrovala na plátně výhody a všestrannou použitelnost pračky Lux. Všechno, co na sobě měla, za zvuku hudby pomalu svlékala, házela do pračky a vyprala. Zbyly na ní jen botky na vysokém kramflíčku. Všechno za dvě stě marek.

Nu, a pak přišlo trochu štěstí. Jeden z členů správní rady společnosti Lux ten film objevil a koupil kopii pro firmu. I ostatním pánům se velmi líbil. Ředitel Hesters si objednal Gertu do Berlína. Ano, potřebují reklamní fotografie. Pan ředitel sám dohlížel. Byl to slavný návrat. Hesters jí opatřil byt. Senátor Brandt jí zařídil růžovou ložnici s velkým benátským zrcadlem. Bär, slavný mistr Bar, ji maloval a za odměnu jí vyzdobil byt obrazy. Magnetofon si koupila sama. Obchod je obchod. Vášně vysilují a ničí tělo. Nevěřila na ně. Nejsou temperamentní ženy, jsou jen ženy hůře a lépe placené. Nic v životě není zadarmo, i za život se platí – smrtí. Nikomu nebyla ochotna dělat divadlo. Mistr Bär jí jednou řekl, že má oči jako černou ledničku. Přijímala milence jako nutné zlo, krutě se jim posmívala. Doba byla taková, že se v ní viděli. Grüningovi říkala: „Gusti, mastná kulička.“

V pozdní hodině, kdy dorazili do podniku nazvaného Bé-Bob, tak Grüning skutečně vypadal. Bé-Bob se skládal z malé předsíňky, kde odložili kabáty, a z podlouhlé místnosti, kde barevné reflektory vrhaly strašidelné stíny po holých stěnách. V jednom rohu byla velká sádrová socha ženy bez hlavy a rukou, v druhém rohu hudba, ve třetím barový stůl a ve čtvrtém koutě seděli Dietl von Diefenbach, admirál Oxaris a nějaký mladíček s bledou, napudrovanou tváří.

Von Diefenbach zamával na Grüninga. Přisedli.

„Co jste říkal US Aircraft?“ pochechtával se von Diefenbach a otřel si velkým kapesníkem Čelo.

Grüning se ovládl, pokýval rozvážně hlavou: „Pěkné, velmi pěkné, hlavně, že už začne stavět i Messerschmidt, musíme se konečně zbavit závislosti…“ Zatleskal a objednal pro všechny šampaňské. Připili na úspěch německého průmyslu a armády.

Mladíček s napudrovanou tváří se též napil, podíval se s odporem na Gertu a batistovým kapesníčkem si osušil rty.

Oxaris byl v civilu. Zde v Berlíně se nedržel svých bonnských zásad. Byl v ráži a dokonce kouřil. Popel mu neustále padal na šaty.

„Pánové,“ oslovil Oxaris společnost, neboť Gerty si mnoho nevšímal, „ta letadla nejsou rozhodující. Stojíme před historickým problémem jiného druhu. Po prvé v dějinách útočné zbraně překonaly možnosti obrany. Dosud to bylo asi takhle!“ (Našel v popelníku opálenou sirku a začal malovat na ubrus podivnou křivku.)

Všichni se naklonili nad ten výkres. Jen Gerta si prohlížela admirála. Připadal jí jako netopýr. Obrovský netopýr, ovšem s monoklem. Místnost byla zaplavena červeným světlem, hráli blues. Aspoň kdyby ten mladíček šel tančit. Mladíček se ovšem opíral o admirálovo rameno a pozorně sledoval výklad.

„Tady ta vytečkovaná čára znamená období v dějinách, kdy se účinek zbraní a obranné možnosti vyrovnávaly. Bylo tomu dosud vždycky. Proti sečné zbrani bylo brnění, proti střelné zbrani zákopy, proti plynům plynové masky, proti tankům byly postaveny protitankové zbraně, velmi účinné, takže křivka stále kolísá okolo rovnováhy sil. Až zde, na konci vidíte, že křivka prudce stoupá. Proti jaderným zbraním zatím není obrany. Snad až v kosmické strategii, ale to je příliš pozdě.

Stojíme před problémem, jak v tomto boji uchránit Německo, které proti svým nepřátelům na východě má stísněné území s mnoha obyvateli. Startovací dráhy pro těžké bombardéry vyvolají protiútok. Ostatně lze jej zničit i na zemi. To se pro nás nehodí. Možná, že by se nám hodily balistické střely zabudované v podzemí, které by, skoro nezasažitelné, ničily nepřítele. Dobrá, ale to znamená, že se na Německo snese jaderný protiútok, který všechno rozmetá. Nu, a vidíte, zase jsme u vody. Moře! Moře to je ta nejlepší operační základna. Ponorky se mohou pohybovat rok bez mateřské základny, mohou se skrýt pod ledovci pólů…“

Admirálovi se zaleskly oči a mával dlouhýma rukama opravdu jako netopýr: „Nu, a na těch ponorkách umístíte baterie střel, jako třeba Polaris. To se ponorka ani nemusí vynořit a vypálí střelu do vzdálenosti tisíc pět set mil! Obklopíme-li východ takovými ponorkami, konečně je rozbijeme na padrť, aniž bychom ohrozili naši vlast, kde nebude ani jedna odpalovací základna, ani jedna balistická střela.“

Generál odhodil ohořelou sirku do popelníku a zhluboka se napil.

Gertě šel admirál na nervy. Tohle je nějaká zábava?

„A to si myslíte, že ti druzí nám to nevrátí i s úroky?“ zeptala se ironicky.

Generál ji zdrtil pohledem tak pohrdavým, že se mladíček pousmál:

„Promiňte, jak by se odvážili, když na našem území budou jen konvenční zbraně a my vlastně ani nevystřelíme!“

Grüning, aby zaplašil náhlé napětí u stolu, vzal Gertu tančit. Měla zlost. Co všechno musí ženská vytrpět od chlapů, aby si uhájila živobytí. To je k zoufání. Úmyslně se ujala vedení při tanci, aby ukázala té kuličce, jak je nešikovná a neobratná. Grüning se potil a šlápl jí na nohu.

„Už půjdeme pryč, ano?“ zašeptala. Rozloučili se a jeli ke Gertě.

Grüning klesl do křesla, uvolnil si límeček a blaženě si osušovat čelo kapesníkem. Gerta se česala před benátským zrcadlem, které jí daroval senátor Brandt. Měla dlouhý účes, žádný výmysl „á la Mode“.

Pod velkým hřebenem šuměly černé vlasy elektrickými výboji. Grüning složil kapesník, nepokojně sebou zavrtěl a dotkl se Gertina kolena. Podívala se na něho tak znuděně, že klesl znovu do křesla. Zarmoutil se. Je to nevděčná ženská, kdyby měla trochu uznání. Sáhl do kapsy a stiskl strojek. Aspoň se trochu pobaví.

Mýlil se.

„Vypadá jako karbanátková koule,“ posmívala se v duchu Gerta, „jen si ještě sundej boty a rozepni kalhoty, aby ses mi tu neudusil ve vlastní šťávě, to bych měla nepříjemnosti s fízly…“ Dočesala se a zavinula na temeni uzel lesklých vlasů. Spustila peignoir, skulila se do postele a odevzdaně pravila: „Tak se jde spát, Kuličko, ale zhasni prosím…“ Přístroj za ni dopověděl: „Bylo by to příliš strašné!“

Friedrich, účastnící se jejích duševních pochodů, zasténal: „Mein Gott, já nemůžu, nic nemůžu, ty si myslíš, že jsem karbanátková koule!“

Gerta chtěla jednat obchodně až později, kdy jsou muži přístupnější rozumným argumentům. Teď však nezbývalo, než vyřídit věc hned a neztrácet čas.

Zvedla se z postele, přehodila přes ramena župan a nevinně se na Grüninga podívala: „Máš nechat ten svůj přístroj na pokoji a mohl sis to ušetřit, stejně tomu nerozumíš!“

Grüning byl překvapen. Tohle nečekal: „Moc toho víš, má milá, budeš brzy stará a dostaneš se do hrobu!“ odsekl výhružně, „Erich ti zřejmě něco napovídal!“

„Erich ani ne, Kuličko, ale jedna paní, která si dala k němu ten přístroj do úschovy…“ útočila.

„Třesky plesky, pitomost,“ hučel znechuceně. Byl připraven na všechno jiné, než na takový souboj: „Ten přístroj dali dohromady Edel s Bossem. To jde lehko dokázat. A co se o to vlastně staráš, chceš snad dělat do elektroniky?“ Zrudl, jak si dopínal límeček u košile: „Nebo by se ti ten strojek hodil?“

Jeho jízlivosti si ani nevšimla: „Jsem zvědava, dodají-li ti plány k tomu strojku dřív, než přijdeš před soud. Ona totiž ta dáma už podala žalobu. To bude překrásná ostuda. To víš, že Westen-Telegraf si na tom dá záležet!“ Zapálila si cigaretu a mávajíc kolem sebe cípy županu jako křídly, šla k malému psacímu stolu, otevřela zásuvku a ukázala Friedrichovi opis žaloby. Ruku se zapalovačem položila jako náhodou na místo, kde byl podpis a adresa žalobkyně.

Griming se naklonil a s funěním četl. Znenadání vymrštil pravou ruku, aby odstranil Gertinu dlaň s podpisu a adresy. Gerta však na ten pohyb čekala. Uskočila, zažehla zapalovačem tenký papír, poskakovala po pokoji a mávala jím, dokud nedohořel Grüningovi před nosem.

„To bys chtěl, to by sis dal, co?“ dráždila ho nestydatě. Griming znovu usedl do křesla a důstojně znehybněl. Chytil se jako kluk. Měl zlost, ani okamžik si člověk nemůže odpočinout. Pokusil se o úsměv: „Mír, Gertičko, prosím o mír, ano!“

Gerta si sedla proti němu na stolek a přehodila nohu přes nohu. „Podívej se,“ začal přátelsky vysvětlovat, „v jistém období vývoje se může jeden vynález objevit na několika místech najednou, víš! To se stává často a dokonce je to pravidlo! Nebýt toho, že skončila válka, měli jsme atomovou pumu stejně jako Američané. Je možné, že s tím strojkem…“

Grüning se snažil nedívat se na Gertu, aby si nepopletl myšlenky. Bylo to obchodní jednání v nezvyklém prostředí.

„Máš pěkné nohy,“ poznamenal, „já bych si samozřejmě s tou dámou mohl pohovořit. Proč tříštit německé síly?“

Gerta pohodila hlavou, uzel na temeni se jí dávno rozpletl a závěje černých vlasů spadly na ramena. Představa toho lišáka a té husičky Annemarie pohromadě byla groteskní. Zasmála se.

Grüning rozuměl tomu smíchu po svém. Opatrně kormidloval rozhovor do vod, kde byl zkušeným lodivodem: „Já ovšem netrvám na osobním jednání. Přineseš-li plány ty, budu jednat s tebou, bude mi to dokonce příjemnější. Aspoň si Edel a Boss ověří, zda ten druhý pracoval podobným způsobem, jako oni…“

Gerta mlčela a kolébala nohou. Na drobných prstech jí visel pantoflíček jako stříbrná kapka.

Muž lákal dále: „Mám takový balíček akcií US Aircraft. Možná, že o tom víš, jdou pěkně nahoru. Jsem ochoten ti je přenechat za zprostředkování. Ovšem jen tobě. Je to takových deset tisíc dolarů. A jdou stále nahoru, miláčku!“

„A kolik mám nabídnout za strojek?“ vyhrkla a rázem si uvědomila, že udělala chybu. S Grüningem se nesmí smlouvat. Musí se přitisknout ke stěně.

Hned byl na koni. Přesně věděl, kolik žádal Erich. Bylo to pět set tisíc marek a polovičku zisku. To bylo směšné. Vždyť strojek už má.

„No, dám té paní dvě stě tisíc marek. Ať škoduji, ale máš pěkné nohy!“

Gerta byla zmatena. Tušila, že tou ukvapenou otázkou prohrála mnoho. Jen aby ji neošidil. „Pane Bože, ať nic nezkazí, ať má dost síly a trpělivosti vydržet tuto zkoušku a nechytit se jako lačná ryba na červa…“ V duchu se modlila.

S Erichem to nějak vyrovná. Stejně by všechno zkazil, neboť má víc svalů než ducha. Kdesi slyšela výrok „Cherchez la femme!“ Ano, i za Ideokratem, vládcem myšlenek, musí být žena. Jako první oheň vzplál proto, aby se žena ohřála, jako první meč byl ukován proto, aby byla žena ubráněna, jako Ideokrat byl vymyšlen proto, aby muž poznal, že je mu žena nevěrná…

„Dáš té paní pět set tisíc a nosit ti nic nebudu, řeknu ti, kde ty plány jsou!“

Grüning se pohrdavě ušklíbl: „Blázníš, pět set tisíc a nic tam nenajdu! To si může vymyslet jen ženská!“

Odvrátili od sebe pohledy. V podstatě byli dohodnuti. Šlo však o to, jak zboží vyměnit z ruky do ruky, aby ten druhý neucukl…

Gerta se zachumlala do županu. Až jí vyschlo v krku žádostivostí. Tolik peněz. Konečně má vše na dosah ruky. Poslední krůček chybí. Bože, Německo bylo opravdický zázrak! Gerta byla pobožnou vlastenkou. Sepjaté ruce přitiskla ke kolenům, aby se jí netřásly. Opatrně, jen pozor na ten poslední krůček! Zavřela oči.

„Tak co, budeš tady spát vsedě?“ obořil se na ni Grüning. Vystřízlivěl, bolela ho hlava. Co si vlastně ta holka dovoluje? Jedná jako koňský handlíř!

Gerta konečně dostala nápad: „Uděláme to takhle: Víš, je to na východě. Až se napevno domluvíme, pošleš tam své chlapce. Ti mi zatelefonují z Alexandrova náměstí a já jim řeknu, kde ta paní bydlí a kde jsou plány. Zařídím, aby ta dáma nebyla doma. Až chlapci plány najdou, tak ti zatelefonují a ty mi pošleš ihned peníze a akcie“

„To by byl pěkný balík, skoro jako ten, co chtějí nabídnout naši páni ministři v Ženevě,“ posmíval se. Zdálo se mu, že už do toho vidí. Gerta chce obrat své společníky, je to podvodnice první třídy.

Gerta však přimhouřila oči a hněvivě odkopla pantoflíček proti střízlivému světlu nového dne, které se rozsvěcovalo za oknem: „Nepřijde-li balíček, zburcuji tu jejich policii a všechno praskne; co všechno praskne, to teprve uvidíš.“

„A co když to nebudou ty správné výkresy?“ namítl. Za ranního šera, které pronikalo do pokoje a přebíjelo světlo lampy, vypadal Griming unaveně. Váčky pod očima měl naběhlé a skoro fialové.

„Tak jsem tu stále ještě já!“ odsekla.

„Hm, hm. A ty si myslíš, že za to stojíš…“ udroloval mezi zuby. Začal se upravovat. „To z toho asi nic nebude.“

Gerta se ani nepohnula. Byla to konečná zkouška. Grüning se jí hnusil a to jí pomáhalo. Byl mastná kulička. Jen se jí nedotknout, nebo uklouzne a dopadne to s ní jako s Erichem. Kdysi se učili o Sysifovi. Zdálo se, že balvan, který s takovou námahou valila, se konečně blíží vrcholu.

Jen vydržet, neuklouznout v poslední chvíli! Jinak se Kulička roztlemí a bude se chechtat, za břicho popadat a ona se zřítí i se svým břemenem…

S námahou si uvazoval tkaničku od bot. Bylo to směšné. Napadla ji stará písnička „Sag‘ beim Abschied leise Servus.“

„Servus,“ zafuněl na odchodu. A přece, když otvíral dveře, pootočil hlavu: „Já ti zavolám.“

Vyčkala bez hnutí, až bouchly dveře na chodbu. Teprve potom seskočila se stolu, shodila se sebe župan, zatočila se po pokoji a po hlavě se vrhla do podušek… Vydržela!

CO TU TEN KOLOHNÁT CHCE?

ROY BENNETT VYJEDNÁVÁ

Když se byl ohlásit maličkou vizitkou, vstoupil obrovitý plukovník do pracovny. Grüning, nevyspalý a s bolavou hlavou, byl překvapen. Bennett mu potřásl rukou, jako kdyby nasazoval hmat jiu-jitsu, a s potížemi se vměstnal do křesla pro návštěvníky. Grüning ztratil svou obvyklou výhodu, neboť i v tom nízkém křesle ho návštěvník převyšoval o hlavu. V rozpacích mu nabídl doutník. Bennett k němu přičichl a vrátil jej. „Vy Němci máte špatné doutníky!“ povzdechl, jako když se sešlápne kovářský měch, a vyňal z kapsy doutníky vlastní. Jeden položil na stůl: „Tumáte, to je Havana!“

Grüning jej nenápadně odsunul stranou. Nasadil svou nehybnou tvář. Co tu ten kolohnát chce? Hovoří to obstojně německy, ale chová se to dokonale americky.

„Eh, pěkné počasí, není-liž pravda, vhodné na dovolenou?“ začal Bennett neočekávaně.

„Ano, vy jste tu na dovolené, nebo obchodně?“ zaútočil zpříma Grüning nezvyklý na takový „smail talk“.

Obr se zatvářil pohoršeně, že si někdo dovolí tak zhurta začínat jednání: „Máte tu v Berlíně trochu dusno, u moře je to příjemnější, že ano?“

Grüning chtě nechtě přikývl: „Teď je to lepší na venkově než v městě.“

„Ano, zajisté,“ usmířil se Bennett. „Víc to prospívá zdraví, já mám kupříkladu špatné dýchání. Bonn to je moje smrt, tam mají drsnější podnebí než v Londýně. Slyšel jsem, že mnoho diplomatů požádalo o přeložení, protože jim jde tamější vzduch na plíce.“

„Ve středním Německu je vůbec drsné podnebí,“ vzdal se Grüning. Dokud ten chlap nevyčerpá všechna společenská témata. Tak…

„Ano, ano, to máte pravdu, ovšem v mezinárodní situaci je také dost dusno. Domnívám se, že ta prohra republikánů byla vzpoura proti Nixonovi. Není prostě sympatický, to se nedá nic dělat. Ostatně tomu vývoji ve Francii nelze příliš věřit. De Gaulle je liška, věříte!

Ta jeho politika v Africe, ta nás může přivést do šlamastiky. Nemyslíte? Kásim nám to tam zkomplikoval. Nafta je citlivá na každý výstřel!“ Bennett se zasmál, jako kdyby řekl dobrý vtip. Bylo vyloučeno zjistit, co vlastně chce. Pokračoval:

„Víte, ono se to už projevuje. Hovořil jsem tuhle s generálem Fraserem, ti Afričané si kladou finanční podmínky. Když prý tam chceme mít eh, airbases, ano, základny, tak prý ať si to zaplatíme. To je rošťáctví, že?“

Bylo to k zoufání. Griming sunul opatrně ruku do kapsy. Od čeho má Ideokrat!

„Ten strojek netrapte, já co na srdci to na jazyku!“ náhle lhostejně poznamenal Bennett.

Bylo to jako hrom z čistého nebe: „Jaký strojek?“ zakoktal Griming.

Bennett vsunul vítězoslavně doutník do úst s pohybem zkušeného nabíječe kanónu a zahlaholil: „Kdybyste nevěděl, oč jde, jen byste hloupě koukal a nenapadlo by vás se zeptat, víme! Co děláte, jako když o ničem nevíte, když to neumíte?“

Byl to neslýchaný útok. Za jedinou noc a jediné dopoledne dvakrát nalétl, jako kluk. „Maul halten!“ přikazoval si.

Bennett ho pozoroval a zdálo se, že vůbec nepotřebuje Ideokrat. Dýmal z doutníku a vyfukoval slova:

„Teď si myslíte, že jste to pokazil. A zase omyl, velký omyl. Pánové z US Aircraft vám nabízejí křeslo ve správní radě. No, konečně na to máte gebühr. A jsou dokonce tak laskavi, že využijí tu vaši dílničku!“

Neuvěřitelné! Jako ten celý chlap. Včera pil přes míru. Nedělá mu to dobře. Je to provokace, nebo nabídka? Čert ví!

„Well, abych nezapomněl,“ dodal obr, „ten přístroj mi odevzdáte! Pan Symington se o něj osobně zajímá. Máme tu nějaké materiály o vykradeném americkém skladu. Jsem zcela upřímný, jak vidíte. Dodávám, že ten přístroj vás tak nemusí bolet, protože jste ho štípnul a ani nevíte, co s ním!“

„No dovolte, pane… pane…“ vyskočil Grüning.

„Můžete mi říkat Roy, milý Fritzi, známí mi tak říkají. Jak vidíte, přinesl jsem vám, eh, samé good news. Teď už to vaše městečko vypadá lépe, než v pětačtyřicátém roce, že? Zdržím se tady ještě zítra a během dopoledne si zaskočím pro strojek!“ Zamával doutníkem, jako planoucí pochodní, „So long!“

Grüning si poslal pro šampaňské a koňak. Taková směs prý jedině spraví po ránu hlavu. Vypadalo to špatně. Jestli něco nevymyslí, tak má zas několik žalob na krku. S „US Aircraft“ nejsou žerty. Dokáží-li že… Nalil si šampaňské a doplnil sklenici až po okraj koňakem. Nebylo to špatné. Potřebuje především ty plánky k Ideokratu. Pak se může hádat s „US Aircraft“. Zvedl telefon. Pro jistotu přisál k mluvítku ještě mikrofon magnetofonu. S Gertou se nikdy neví!

Gerta byla rozespalá. To se jí dost nenabažil? Griming to spolkl, ani se nerozhněval. Ano, potřebuje plánky. Jeho hoši budou telefonovat přesně v devět, jednadvacet nula nula. Dostanou adresu.

„A pošleš mi balíček, kde bude 500.000 marek a akcie na 10.000 dolarů pro tu paní?“ zřetelně se vyptávala Gerta, aby to měla zachyceno na svém magnetofonu zn. Grüning, který též zapojila.

„Vzal tě čert, miláčku, to víš že ano!“

„Tak pa, pa, Kuličko, na shledanou!“

GERTO!

NIC NENI ZADARMO

JEN NAJÍT SPRÁVNY KLÍČ!

Gerta nezvedala telefon. Nebo ho zvedla a nehlásila se. Erich zašel několikrát ke dveřím bytu, zazvonil a čekal. Nikdo neotvíral. Slyšel však za dveřmi tiché kroky.

„Gerto!“ vykřikl, a kroky ztichly.

Zkoušel to tak několik dní. Pak ztratil trpělivost. Už nezvonil u dveří. Počkal večer, až zavřou dům. Otevřel si vrátka na půdu.

Zámky u takových dveří jsou příkladem technické prostomyslnosti. Štrachal se chvíli mezi harampádím. Bylo tam dusno a takový zvláštní zápach horkého prachu. Vyhlédl si vikýř přibližně nad Gertiným bytem. Nadzvedl skřípající rám a shasl svítilnu. Berlín již svítil a v narůžovělém šeru viděl pod sebou širokou terasu a lehátko, ve kterém se Gerta přes den opalovala. Vyšvihl se na střechu. Chvilku tam seděl, potom se přidržel okapové roury a spustil tělo dolů. Kymácel nohama ve vzduchu, trochu se rozhoupal a pustil se. Dopadl bez velkého hluku na všechny čtyři. Bylo to hlouběji, než se shora zdálo.

Zůstal skrčen bez pohybu a čekal. Nic, jen záclona v otevřeném okně se nadouvala večerním chládkem. V pokoji se už svítilo. To bylo dobré, není vidět na terasu. Připlížil se k oknu a nahlédl do pokoje.

Gerta seděla na pohovce, pozorovala s obavami ramenatého chlapa, který se dlouhými kroky procházel po pokoji. Hovořil německy s cizím přízvukem: „Well, tak pěkně zatelefonujte papá Grüningovi! Je to moc milý gentleman. A řekněte mu, že je tu u vás ten ošklivý Bennett, Roy Bennett, a že vám chce vzít popelník na stole.“

Gerta se nedůvěřivě usmála. Muž se u ní zastavil a vykulil oči:

„Kdyby to papá Grüning se svým strojkem neuhádl, tak mu řekněte, že si chci ověřit takové hm, malé otisky… finger, víte… prints… Možná, že si vzpomene, už je to dávno… seržant Haymaker… you see…“

Gerta se zvedla. Byla velmi blízko u Bennetta: „Haymaker? Neznám!“ a uličnicky se mu usmála do obličeje.

„Nevadí, zavolejte, snad bude doma… usmíval se Bennett, vytočil číslo a podal Gertě sluchátko. Rozpačitě si jej přidržela u ucha. Nehovořili dlouho. Grüning zřejmě praštil se sluchátkem.“

„Fine!“ radoval se obr a něco hovořil o malém psychologickém triku.

Erich znai seržanta Haymakera: „Heilige Mutter, tak toho chlapa vzít. „ Byl tu na ráně a vystrkoval v tom světle hlavu jako na střelnici. Ale to by jen zhoršilo celou věc. Co se to k čertu děje?“

Muž se teď obřadně zlomil v půli, políbil Gertě ruku, podal jí pouzdro v safiánové kůži a odešel.

„Heilige Mutter, to je potvora!“ opakoval si Erich, zvedl se a sedí si do lehátka. Bylo vystláno malými poduškami, vonělo po Gertě a krému na opalování. Položil si jednu podušku pod hlavu a díval se na střechy Berlína, na mrkající neony, na žhnoucí duhu v oblacích nad středem města. Měl pocit strašné slabosti, jako kdyby krvácel. Světla před ním se zachvěla a okolo každého z nich naskočila taková svatozář, jako když se díváme na pouliční lampy v mlze. Opravdu, mlha, jedovatě nazelenalá. Zjevovali se v ní lidé, odříkali slova svých strašných úloh a zase mizeli jako přízraky, že je nebylo ani možno chytit za hrdlo…

„Potvora, potvora…“, opakoval si, ale nepřineslo mu to úlevu Možná, že až rozhrne mlhu těch záclon v okně, i ona zmizí.

Zvedl se a s rukama před sebou, jako osleplý, se přiblížil k oknu. Dotkl se látky a prudkým pohybem ji roztrhl.

Uf! Gerta vykřikla a podvědomě sevřela ruce na prsou. Byla tam a docela lidsky se lekla. S napřaženýma rukama šel k ní. Dotkl se jejích ramen. Zachvěla se.

„Co na mě čumíš jako na zjevení…“ utrhl se. Ulevilo se mu. Sedl si do křesla v koutě. Na poličce, nad jeho hlavou stály hodiny, ukazovaly za deset minut devět.

Gerta sepjala ruce, až jí klouby zbělely: „Erichu, dnes to nejde!“

„Ale, pročpak?“ protahoval Erich zlomyslně, „mně je to jedno!“

„Čekám někoho, rozumíš!“ Rozběhla se k němu a pokoušela se ho vyhnat z křesla. „Běž už, proboha!“

Obrysy ženy se přiblížily. Byla na dosah ruky. Erich ji přidržel kolem pasu a přitáhl k sobě: „Oh, ty potvoro!“

„Neblázni!“ snažila se mu vytrhnout. Byla však sevřena pevně, a čím víc se zmítala, tím byl stisk pevnější. Zakousla se mu do ruky. Hodiny nad křeslem ukazovaly devět.

Zazvonil telefon na stolku u okna. Oba ztrnuli. Gerta položila hlavu na Erichovo rameno.

„Jdi k telefonu!“ Uvolnil stisk. Cítil, jak mu pramének krve stéká po prstech.

„Jdu“

Přitiskla se k němu celým tělem. Vlhkými rty se dotkla jeho tváře.

Zvedl se a vlekl ji za ruku ke stolku. Vzal sluchátko. Zahlomozil v něm netrpělivý mužský hlas: „No tak, je tam paní Gerta?“

Erich chytil ženu za uzel vlasů a přitiskl jí sluchátko k uchu. Zatřepal jí hlavou. Čelo se lesklo potem.

„… ano,“ zašeptala.

„Jsem od Fritze, dejte mi adresu té ženské.“

Erich položil sluchátko a pustil Gertinu hlavu. Opírala se o stolek a dívala se na telefon. Na to zlé, moderní božstvo. Neměla dost sil se pohnout, ani pozvednout oči. Po tváři jí volně tekly velké slzy a prorazily si stružku líčidlem. Ze zlosti, z nenávisti, z bezmoci, z lítosti nad sebou samou. S každou tou slzou odplývala jedna vzpomínka. Na posměch, urážky, surové hmaty mužů, pomačkané bankovky, uslintané rty, šaty polité lepkavou kořalkou… Bože, bože, copak to bylo všechno zadarmo a nadarmo?

Proč zrovna ona nemá právo, proč?

Všechno na světě něco stojí. A ona zaplatila, zaplatila…

Na stolku vedle telefonního přístroje leželo pouzdro. Erich je otevřel. Byl v něm náhrdelník. Velká zářící slza drahokamu na tenoučkém platinovém řetízku.

Obratnými prsty uchopil závěry řetízku a s rozpřaženýma rukama se blížil k ženě: „Budeš mít náhrdelník, prima náhrdelník, já ti ho připnu.“

Jako kdyby i on jen odříkával svou úlohu.

Hlas mu zdrsněl v té jedovaté vlhké mlze. Sevřel. I to hrdlo bylo vlhké a hladké.

„Potvoro, potvoro…“ pomáhal prstům, aby tiskly, aby mačkaly…

Věděla, že se neubrání, věděla to vlastně už dávno. Copak jí někdo dá něco zadarmo? Co jí to strčili hnusného do úst? Och prasata! Vždyť to dusí!

Zdřevěněly mu ruce, pozvedl je blízko před oči. Byly naběhlé a na zápěstí rudá stopa po kousnutí. Bojácně odtáhl koleno, které v zápasu tiskl ženě do klína. Drkotal zuby. Bílé záclony se nadouvaly, jako by v nich byl uvězněn přízrak a nemohl se vymotat.

Všechno bylo studené. Zavřel oči a pozvedl se na kolena. „Heilige Mutter Gottes… Heilige Mutter Gottes…“ Uvědomil si, že neví co dál. Otevřel oči. Bylo půl desáté…

Šel do koupelny a pustil si horkou vodu, která mu spálila ruce.

Pak si uvědomil, že nemůže pryč, protože je zavřený dům. Zamkl se v koupelně. Soustředil se na to, jak se dostat ven. Dlouho uvažoval, pak si uvědomil, že tu musí být klíč od domu. Vyrazil z koupelny jako z obklíčení. Našel na věšáku klíče. Pomalu, schod za schodem se odplížil k východu, se strašnou hrůzou, jestli najde správný klíč.

IDEOKRAT JDE Z KAPSY DO KAPSY

GRUNING – VLASTENEC

KLOBOUK, POPLACH A VYZNAMENÁNÍ

Roy Bennett znovu navštívil Grüninga. Jednání bylo stručné. Ředitel neměl bojovnou náladu a četl ranní noviny. Konec konců, člověk nemá chtít od života víc, než je rozumné získat. Gerta chtěla víc. Nedovedl si představit její mrtvé tělo, ale dovedl si představit, kdo ji zardousil. Celá věc se může časem stát nepříjemnou. Bude lépe dát Ideokrat z ruky. Jestli natáčela jejich rozhovor na magnetofon…

Podal Ideokrat Bennettovi a přijal dopis, kde byl jmenován členem správní rady US Aircraft. Strojek byl převázán zlatou nití a ozdoben trsem jmelí. Blížily se vánoce.

„Mnoho štěstí,“ neodpustil si Grüning, „ať ho ve zdraví užijete, je to náročná hračička!“

Roy Bennett uložil lhostejně dáreček do kapsy a povzbudivě kývl na Grüninga: „Stejně jste na tom, kamaráde, vydělal. Upřímně řečeno, nevím, co si s tím Symington počne. Pokud jde o mne, tak si myslím, že pěkná rána do zubů má stejný účinek jako tenhle strojek a je podstatně lacinější!“

Za několik hodin odletěl za dalšími obchody do Paříže. O něco později odletěl z tempelhofského letiště do Bonnu i Grüning.

Bez formalit vstoupil do Oxarisovy pracovny, hodil klobouk na poličku s telefony u psacího stolu, rozpřáhl ruce a zvolal:

„Sebrali mi ho!“

Než mohl vysvětlit co, admirál vyskočil, shodil klobouk se stolku na zem, spráskl ruce a zařval: „Mensch, vy jste mi tady s vaším civilním kloboukem udělal poplach prvního stupně!“

Oba se zoufale zadívali na černou krabici mezi telefony s řadou tlačítek, páček, světélek a žároviček. Byl to přístroj vyrobený podle admirálových návrhů. Skvělá technika, mohl vyvolat válku či bojový poplach na stisknutí několika knoflíků. Něco, co záviděli admirálovi i v Pentagonu.

Oxaris se pokoušel uvolnit jednotlivá tlačítka nehty, tiskl jedny, aby druhá vyskočila. Na střeše zavyla siréna. Admirál zalomcoval černou páčkou, která zřejmě zaskočila ukvapenou manipulací.

V krabici to zabzučelo, rozblikala se světélka, pod okny zabouřily stroje motocyklů vyjíždějících ze dvora. Po chodbě dupaly okované boty, někdo udeřil v běhu pažbou do dveří a uklouzl.

„Fantastisch, alles klappt!“ sténal Oxaris, „za minutu vyletí tryskové stíhačky, budete zastřelen, Grüningu!“ Pokoušel se vyrvat z desky velký černý knoflík.

Patrně se to podařilo, neboť spadla zatemňovací roleta v oknech. Byli potmě s příšerně mrkajícími světélky: modře, červeně, zeleně, žlutě…

Někde nad nimi zasvištěla letadla. Uíí… Uíí… jako když letí čarodějnice. Pak to bouchlo několikrát za sebou.

„Už se střílí?“ zašeptal Grüning.

„Ne, tohle jsou přepadové stíhačky s forsáží. Bude se střílet až za deset minut, funguje-li to správně!“ odsekával admirál. Potom učinil ve tmě poslední pokus, najít ústřední vypínač. Zachytil nohou za kabel, celá krabice spadla na zem, zachrčelo to v ní.

„Donnerwetterhimlherrgotsakrmentnocheinmalduscheisskerlalelu– ja!“ ozvalo se potmě, jak se oba sklonili pro strojek a udeřili se hlavami. Rozsvítila se jim před očima další mnohobarevná světélka.

Nová rázová vina vysypala okna i se zatemněním. Bylo zas světlo.

Admirál se vzpřímil, šel ke skříni a vzal tam zaprášenou přílbu. Nasadil si ji na hlavu, že mu zakryla bobtnající bouli na čele, usedl za stůl a slavnostně pravil: „Jednou to muselo začít. Nechť všemohoucí dá konečně vítězství naším zbraním!“

Pak stiskl poslední nepoškozené tlačítko. Na semaforku na stole se objevila tabulka: „Feuer frei!“

Grüning si nezapálil, seděl bez pohybu, s baculatou rukou přitištěnou na čele, ztrnulý hrůzou. Mlčeli, čekali. Je možné, že to takhle začne? Zřejmě ano, boule na čele bolela a narůstala.

Zazvonil telefon.

„To je kolega z Fontainebleau,“ pravil Oxaris a zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Ano… Ano.“

„Ano! Ano!!“

„Němečtí muži vždy splní svou povinnost, pane!“

Zavěsil.

„Krabice padla pravděpodobně na ústřední vypínač. Válka sice nezačala, ale výsledky jsou skvělé. Generál Eaststadt mi blahopřál, uvažuje se o vyznamenání,“ pronesl admirál a odložil přílbu vedle sebe na stůl. Na bouli, červené do fialova, bylo vidět rovný otisk okraje přílby.

V koutu pokoje začal ťukat dálnopis. Oba se k němu rozběhli. Jedno po druhém vyskakovala písmenka:

Admirál utrhl pásku a zlostně ji zmačkal mezi prsty do kuličky: „Schweinerei, Grüningu! Takhle naše skvělé úspěchy kazí nekázeň! Mládeži ještě chybí duch německého námořníka a granátníka, musíme jim ho vtřískat do těla!“

„Zajisté!“ vzpamatoval se Griming mysle na Ideokrat, „jinak nás Američané spolknou!“

„Britové jsou drzí, vždycky byli. Velký Fritz se pral v Evropě a oni zabírali kolonie. My jsme bojovali za Evropu na všech frontách a oni lezli ke Kremlu. Gott strafe England! Grüningu,“ zasupěl námořník Oxaris, „dokud bude Británie sedět mezi námi a volným mořem, nebudeme velmocí. Führer měl pravdu: Dieses Land muss man ausradieren! Potom nám ti ve Fontainebleau budou ležet u holínek… Pak teprve půjdeme na východ… Nach Osten lasst uns reiten… Já se vylodím v Leningradě, když se tam ještě nikdo nedostal!“

Admirál povstal. „Přineste víno!“ zakřičel do domácího telefonu, jako kdyby byl na vlajkové lodi.

Připili si a admirál se jal vysvětlovat: „Jednou na západ a potom na východ, jednou na východ a potom na západ. To je jedno. K naftě se dostaneme přes Baku a také přes El Alamein. Je to kruh. Montgomerry, ten generál s myší tváří, se stal šlechticem z El Alameinu ne nadarmo a u Stalingradu zůstal Paulus. Dál jsme se zatím nedostali. Jednou obejdeme celý ten kruh. A pak, a pak…“

Generál zmlkl a zasnil se. Grüning toho využil, aby se dostal ke slovu. Vysvětlil mu celou věc s Ideokratem.

„Promluvím s generálem Heglenem; když jim dovedl vzít Mussoliniho před nosem, vezme jim i Ideokrat. Buďte klidný, příteli! My máme myšlenky, musíme mít i Ideokrat!“ ujistil Grüninga Oxaris. Potom spustil na semafórku tabulku „Feuer frei!“ Slyšení bylo u konce.

SPÍCÍ OBR

PORADA V BONNER HOFU

ZRADA

Roy Bennett přiletěl do Paříže s Ideokratem v kapse a ve znamenité náladě. Nebyl tu od pětačtyřicátého roku. Za ten čas uzrála Paříž vzpomínkami v město pohádek. Zjistil, že je opravdu taková.

Ducha hloubavějšího by to bývalo zarazilo, neboť dosáhneme-li toho, čeho jsme chtěli, obvykle již z toho nemáme takovou radost. Krajina, kterou jsme viděli rozzářenou ve snu, je ve skutečnosti šedivější.

Paříž však byla taková, jak si ji Američan představuje: úslužní číšníci ukazují nábožně hostům zaprášené láhve s pavučinami, všude se prodávají dámské klobouky a jemné prádlo. Je tu spousta vysoko zvedaných půvabných nožek. A dobré jídlo.

Je tomu tak proto, že podnikaví obchodníci vědí, co Američan od Paříže požaduje, a k tomu obrazu ji připodobnili. Na splněných snech starších pánů se dobře vydělává a tyto sny nejsou náročné.

Louvre se nemusí představovat, neboť tam pánové stejně nechodí, a upravit scénu kabaretu podle potřeby není nesnadné. Do těchto kabaretů zas nechodí Pařížané.

Roy Bennett začal popíjet v baru „Cló Cló“. Potom metodicky postupoval dále. Ráno byl nalezen dvěma rybáři ve staré loďce pod mostem Seiny, v jednom z půvabných zákoutí, které tak citlivě popsal Maupassant.

Rybáři se nejdříve domnívali, že je to obvyklý způsob odpočinku amerického turisty. Obrovský muž se však nedal probudit. Zavolali policii a byl dopraven do nemocnice. Tam zjistili, že muž má v sobě takovou dávku alkoholu a uspávacího prášku neznámého složení, že by měl být již několik hodin mrtev. Nebyl však. Probudil se, sáhl do kapsy a pak strašlivou ranou omráčil ošetřovatele. Nikdo se k němu nemohl přiblížit a tak mu nemohli nasadit svěrací kazajku, ačkoliv bylo zřejmé, že má delirium. Blábolil cosi o Ideokratu a německých zrádcích. Pustili na něho z hadice proud ledové vody. Muž si rychle svlékl pomačkanou košili, třel si prsa. Velmi ho to osvěžilo a požádal ještě o trochu horké vody na rozproudění krve. Potom se osušil prostěradlem, oblekl se a odešel. Lékaři byli překvapeni, ošetřovatelky okouzleny.

Agenti číslo 512 a 29, zkušení lidé, kteří pracovali pod Heglenem ve Francii už před válkou, tentokráte svůj úkol splnili. Ideokrat získali. Byl položen na Oxarisův stůl v zapečetěné obálce s označením „Streng vertraulich!“ Tak kázal předpis.

Na poradě se svými generály a plukovníky v hotelu Bonner Hof admirál Oxaris tuto obálku opatrně perořízkem otevřel.

Hotel „Bonner Hof“ byl obvyklým místem večerních schůzek zpravodajských důstojníků. Byla tam výborná kuchyň, slečny byly odborně vybrány z celé Evropy a v pokojích byla namontována odposlouchávací zařízení. Zahraniční diplomaté i obchodníci tu rádi trávili volné chvíle a generál Hegleri měl laciné a čerstvé zprávy, o kterých se zahraničnímu ministerstvu ani nezdálo.

Porada s Oxarisem se konala v podzemní zasedací síni. Oxaris vydal rozkaz, aby v jeho přítomnosti byly všechny magnetofony „Bonner Hofu“ vypnuty.

Generálové a plukovníci s údivem pozorovali malý strojek v admirálových rukou. Zázračné zbraně potřebovaly obvykle aspoň železniční vagón pro dopravu, Ideokrat se dal nosit v kapse. Uvědomili si, jaká je to výhoda při ústupových operacích.

BYLO NAVRŽENO:

1. prozkoumat morální stav bundeswehru po posledním poplachu,

2. prozkoumat všechny uprchlíky, zvláště pak Svobodnou Evropu,

3. prozkoumat štáb NATO,

4. vypátrat členy a sympatizující KS Německa,

5. prozkoumat smýšlení odborově organizovaných dělníků,

6. zjistit příslušníky mírového hnutí,

7. prozkoumat diplomatický a konsulární personál zahraničních misi,

8. prozkoumat demokratické smýšlení spojeneckých vojsk NATO,

9. prozkoumat smýšlení poslanců bonnské sněmovny bez porušení jejich poslanecké imunity,

10, nezkoumat smýšlení generálního štábu, který je mimo podezření, že by měl nějaké smýšlení.

Byl to odpovědný úkol, neboť, nepočítáme-li generální štáb, bylo třeba prozkoumat 53,502.258 občanů a nějaké ty cizince.

Byly prodiskutovány podrobné směrnice a organizačně technická opatření označená jako „Streng vertraulich“ a „Sonderstufe der Dringlichkeit“.

Bylo rozhodnuto i o pořadí: Jako bod první byla určena „Svobodná Evropa“, neboť je tam mnoho Slovanů. Vrchním zkoumatelem byl jmenován oberst Heinz von Trautmannsberg.

Když byl Oxaris takto rozhodl, přiložil náhle prst k ústům: „Pst! Poslouchejte!“

Bylo slyšet tiché šumění, zdálo se, že v horním patře některá ze slečen spustila kloset. Ale Oxaris se nedal oklamat. Vyskočil:

„Heglene, vy máte puštěny magnetofony, zrada!“ a namířil kovový bodec Ideokratu na Heglenovu hlavu.

Heglen vsunul ruku do kapsy. Jeho zjizvená, rudá tvář, kterou znalo jen dvacet nejvyšších důstojníků, se nakabonila: „Položte Ideokrat a vydám pásky,“ bručel.

„Wegtreten,“ zavelel Oxaris. Všichni povstali, cvakli podpatky a rozešli se. Úkol byl jasný.

IDEOKRAT VE SVOBODNÉ EVROPĚ

ZJIŠTĚNÍ PROFESORA SOVACEKA

IDEOKRAT V ALLESOVĚ KAPSE

Oberst Heinz von Trautmannsberg přijel do Mnichova. Za týden vypracoval vlastní metodu vyšetřování. Nikdo nesměl nic vědět. Vejde do místnosti: pozdraví, sedne si, dá ruku do kapsy a zeptá se, co pán (slečna, paní), říká mezinárodní situaci. Půjde tam v civilu a tak nikdo nic nepozná. Odhalení potom spadnou jako blesk z čistého nebe.

Nejdříve vstoupil do oddělení pro Československo. Za tři neděle zjistil, že u všech vyšetřovaných zaznamenává Ideokrat tuto myšlenku:

„Poslušně hlásím, pane obršt, že jsem blbec!“

Bylo to pozoruhodné. Záznamy byly postoupeny ústavu pro východní Evropu. Skupina znalců pod vedením profesora Sovaceka, původem z Liberce, zkoumala usilovně výrok, jeho jazykový, intonační i syntaktický smysl. Věta byla rozložena na slova a slova na písmena, zda se v nich neskrývá jinotaj či zašifrovaná zpráva. Nakonec profesor Sovacek objevil tento výrok ve třicáté druhé řádce, na straně 94 I. dílu knihy „Osudy dobrého vojáka Švejka“.

Admirál Oxaris, když byl seznámen s tímto sensačním objevem vybuchl: „Das ganze tschechische Volk ist eine Simulantenbande!“

Důkladný profesor Sovacek zjistil, že i tento výrok je zaznamenán ve zmíněné knize, a to v osmém řádku třetího odstavce strany 84 prvního dílu.

Oxaris doporučil Američanům vyměnit celé osazenstvo Svobodné Evropy. Pokrčili rameny – „Sorry, učinili jsme tak již třikrát, máme pocit, že je to horší než předtím.“

Načež se oberst Heinz von Trautmannsberg dostavil do úřadovny šéf psychologa bundeswehru, profesora, duplexdoktora medicinae universae a juris utriusque, Roberta Schneidera. Byl to čtyřicátník střední postavy s málo výrazným obličejem. Prsty hnědé od cigaret, trochu nervózní. Jinak velká kapacita. Za války asistoval profesoru Bierscheinovi při psychologických pokusech na vězních, kteří byli předtím ponořeni dvě hodiny do ledové vody.

Když mu plukovník Vysvětlil, oč jde, zdrženlivě projevil své potěšení. Je to zajímavý pokus s tím Ideokratem. Ovšem, pokud jde o vědecký význam… pokrčil rameny. Důstojníci i vojáci byli zkoušeni psychotechnicky. Na přísném vědeckém základě. Ať se pan plukovník podívá! Profesor ukázal prstem okolo sebe, kde podél stěn až do výše stropu byly narovnány skříně kartoték. To všechno jsou výsledky pozorování vojáků bundeswehru.

Trautmannsberg uznale pokýval hlavou. Vážil si statistik a titulů. Leč povinnost mu byla svatá: „Mohl byste mi vybrat namátkově tři průměrné vojáky bundeswehru. Z prvního roku!“

„Dobrá!“ Profesor povolal několik asistentů. Otevřeli skříň. Vysypala se z ní záplava bílých lístečků osmerkového formátu. „Prosím,“ vyzval plukovníka, aby si vybral tři lístečky.

Osud padl na velkého Bavora s modrýma očima, jménem Oberhofer, druhý byl drobný Berlíňan s trochu fretčím obličejem, nějaký Hanke. Třetí byl někde z Porýní, pohyblivý jako rtuť, velmi ochotný, bývalý příručí velkoobchodu s vínem; Hoffmann, Hoffman Anton Emil.

„Nánu?“ pravil plukovník, který k prostým vojákům byl bodrý a drsný, „víte, kdo je to Heuss?“

Modrooký Bavorák se chápavě usmál a zakymácel rukama: „Hoj! Wos?… Přece seno!“

Berlíňáka se zeptal na Udeta, nositele rytířského kříže s brilianty. Tradice jsou důležité!

Drobný muž se naklonil, jako když odpovídá ve škole, a protáhl své berlínské „Jot“: „Zřejmě nějaký žid, pane, ten Judet!“

Plukovník povzdychl. Namířil Ideokrat na třetího: „A co vy, řekněte mi, znáte nějaké německé strany?“

Dotázaný se postavil do zdvořilého pozoru a vykřikoval: „SED, CDU, SPD! Nach Osten lasst uns reiten, die Verteidigung des Abendlandes.“

„Ale přece SED nemůžete říkat…“ pomáhal laskavě profesor Schneider.

„SED není německá strana?“ Hoffmann se zarazil.

„Není,“ bouřil plukovník, „to jsou komunisti a ti jsou u nás zakázáni, mladý muži!“

„No, zkuste to ještě jednou!“ pobízel šéfpsycholog.

„Tedy CDU, SPD a… a… NSDAP!“ rozzářil se snaživý mladý muž.

„Na, to už je lepší,“ zahučel plukovník. „Ovšem v Bundestágu ještě také není.“

„Aha,“ dovtípil se zkoušený. „To je určitě také zakázána!“

„Není!“ odsekl von Trautmannsberg a načal z jiného soudku:

„A teď mně zazpívejte nějakou písničku do pochodu, něco pěkně stramm, víme!“

Muži se na sebe rozpačitě podívali, Bavorák zakymácel zoufale rukama. Ten z Berlína potáhl nosem… „Na, eins, zwei… povzbuzoval plukovník, vzpomínaje na mladá léta.“

Příručí začal tenkým hláskem:

Wir lagen vor Madagaskar

und die Pest war im Ort.

In den Kesseln fault das Wasser

und täglich geht einer über Bord!

Wir lagen schon vierzehn Tage

dann liefen wir auf ein Riff

der Durst war unsere grösste Plage

verdammt war unser Schiff.

„Dost, dozpívat!“ zařval plukovník, „tohle nemá žádnou výchovnou cenu! Pane profesore, oni nejen nevědí, kdo je to Heuss, ale nedovedou ani německou pochodovou píseň!“

„To je velmi komplikovaná otázka, ke které musíme přistupovat ozbrojeni hlubokou znalostí dějin, pane,“ poučoval profesor. „Demokratické zřízení je zbytečně složité: různé strany, presidenti, poslanci a takové věci. Za to ti chlapi nemohou, to je chyba zřízení. Jak to bývalo jednoduché: „Ein Volk, ein Reich, ein Führer!“ Oba se zasnili. Náhle plukovník vyskočil: „Co si to tam zpíváte?“ A zahnutým ukazovákem namířil na drobného vojáčka. Ten se lekl, až se mu objevila kapička pod nosem:

„Já? Nic, prosím!“

„Lžete!“ zaburácel Trautmannsberg nádherným kasárenským hlasem, „vy si zpíváte:

„Oh mein Papa war Soldat bei Wehrmacht-Heer, und ich war so blod und kam zur Bundeswehr.“

„Tady máte ty své psychologické testy!“ řičel Trautmannsberg na profesora a zašermoval mu Ideokratem před nosem.

Ten vyskočil, nervózně odehnal tu ruku s přístrojem, ale bylo pozdě…

Plukovník zrudnul, jen velký smis od menzury na čele mu zbělel, jako sežehnut náhlým mrazem. Prkenně se uklonil: „Pane, pane, eh, Schneidere, ještě se uvidíme, nyní odcházím.“

Vyzbrojen zapečetěnou složkou spisů ohlásil se téhož večera u Oxarise. Jizva mu svítila, jako chladná čepel: „Pane admirále, zjistil jsem Ideokratem a dokumentárně potvrdil: Profesor doktor Schneider, hlavní psycholog bundeswehru, není ani profesorem, ani lékařem, ani právníkem, ani neurologem a psychiatrem, ani expertem pro práci se zanedbanými dětmi. Není filosofem a theologem. Je to medik, který před koncem války uprchl do Rakouska. Nedostudoval ani mizerných deset válečných semestrů, má jich jen osm. Jsou to padělky, padělky, padělky.“

Vztekle pokládal listy na admirálův stůl a potom dodal: „A není to ani válečný zločinec: profesora Bierscheina viděl jednou na přednášce!“ Sklapl podpatky a stál před admirálem jako socha.

Admirál dlouho lapal po dechu. Potom ze sebe vypravil: „Heglena!“ Heglen se dostavil, brunátný a zachmuřený. Admirál zasténal: „Už se ten chlap zastřelil?“

Heglen pokrčil rameny: „Bohužel… Generál Müller mu v 18 hodin 36 minut položil revolver na okraj stolu. Když chtěl tiše odejít, Schneider ho zadržel, vyšetřil mu puls a zbraň mu vrátil s poznámkou, že by mu tu mohla zrezivět hlaveň jako liška, neboť v Bonnu je velmi vlhké a drsné podnebí.“

„Tak přelámat žebra a zastřelit, vyhodit, dát před soud, zřídit Sonderkomission…“ chrlil Oxaris příkazy.

Heglen se stále více chmuřil: „To asi nepůjde, pane admirále.“

„Jak to?“

„Musím vás upozornit,“ pokračoval Heglen, „že jako šéfpsycholog bundeswehru vyučoval Robert Schneider psychologii 725 důstojníků bundeswehru, kteří pracují v přijímacích kancelářích. Nejen to, 80.000 vojáků bylo odvedeno podle směrnic vypracovaných zmíněným Schneiderem. Chcete dokázat, že je to všechno švindl, že pan ministr…“

„Ten Heglen je nesnesitelný, je zlomyslný a škodolibý, je to provokatér…“ uvažoval Oxaris a nahlas se zeptal: „Co tedy navrhujete?“

„Nechat všechno, jak to je. Nedá se nic dělat. Ten mizera to ví!“ Admirál zaskřípěl zuby: „Tedy pánové, prohlašuji věc za streng vertraulich. Cožkoli jste v této věci podnikali, cožkoli jste slyšeli, považujte za předmět státního a vojenského tajemství. Děkuji vám!“ Státní a vojenské tajemství, jak tomu už bývá, bylo prozrazeno nešťastnou náhodou a lidskou hloupostí. Lépe řečeno, hloupým a neinformovaným civilním inspektorem. Robertu Schneiderovi totiž chybělo v dokumentech německé státní občanství. Celkem maličkost. Při svých doktorátech, habilitačních pracech a diplomech, zůstával stále Rakušanem, neboť do Rakouska po válce uprchl. Zažádal o tento papírek v Goslaru, kde kdysi vybudoval domov pro zanedbané děti. Nevděčnému inspektoru na magistrátě se zdálo divné, že šéfpsycholog na ministerstvu není německým státním občanem. Předpisy to nepřipouštěly. Cizí státní příslušník nemůže zastávat takové funkce; je to v rozporu se zákonným ustanovením. I jal se, s úřední důkladností, zkoumat původ tohoto muže. Lavina se dala do pohybu a ostatní dorazily noviny.

„Höchste Zeit,“ zuřil Oxaris a díval se vyčítavě na Heglena, „aby ti inkoustoví kuliové, ti pisálkové dostali pořádný náhubek ‚auf die Schnautze‘, Heglene, jsem nespokojen! Tu věc se Schneiderem jste zpackal a teď ještě ti novináři! Píše si dnes do novin každý, kdo má ruce, píše se i nohama. Říkám vám, dejte mi pozor na ty novináře, ne aby zas něco provedli, až budu v Paříži!“

Admirál se zvedl, odjížděl na zasedání NATO do Paříže. Zanechal Heglena rozzuřeného s nepříjemným pocitem, že na něho ten admirálský nafoukanec něco špinavého chystá. S takovými pány měl Heglen špatné zkušenosti. Panská láska po zajících skáče…

NEŠŤASTNÝ KAKTUS

KLUB NEPŘÁTEL IDEOKRATU

A DALŠÍ NEPŘÍJEMNOSTI

Ukázalo se, že Ideokrat uhádne současné myšlenky, ale nemůže předvídat. Stalo se, že onen modrooký Bavor slavil o týden později narozeniny. Seděl s přáteli v hostinci „U koníčka“. Přišla tam i trojice-amerických vojáků. Samozřejmě, že se poprali. Oberhofer chytil do svých tlap Američana jménem Ropera, posadil ho do dřezu, kde se obvykle umývají pivní sklenice. Americká vojenská policie všechny hosty vyházela, Ropera i s tím dřezem. Hostinec byl otevřen až za půl roku, už modernizovaný, s novým kovovým nábytkem.

V té době ještě ležel Oberhofer v nemocnici. Roper, když se zbavil dřezu, počíhal si na něho a pořezal ho na krku solingenskou břitvou. Po uzdravení byl Oberhofer zavřen pro výtržnictví. To pobouřilo jeho smysl pro spravedlnost a odešel do Německé demokratické republiky. Prohlásil, že má bundeswehru plné zuby a Spolkové republiky po krk. Což mu každý uvěřil, kdo se podíval na strašlivou jizvu pod ohryzkem. Vyprávěl i o pokusech plukovníka Trautmannsberga. Wannemann požádal Dr. Singera, aby na to upozornil v rozhlase.

Dr. Singer se ozval na vlnách tisíckrát delších, než měl Ideokrat, a mnoho lidí ve Spolkové republice se nad tím zamyslelo.

Ve své vile měl spisovatel Joachim Ritter hned vedle pracovny zimní zahradu a v té zahradě několik tisíc kaktusů. Teď v zimě měl velké starosti. Kaktus potřebuje slunce a teplo. Zvláště překrásný Cyclocactus uruguayensis Erect, mu působil trápení. Viditelně chřadnul; jeho tílko, zprohýbané jako mandragora, vysýchalo a ostny, jindy tvrdé jako jehla, se žalostně ohýbaly. Co dělat? Joachim Ritter pětkrát za dopoledne odbíhal od svého psacího stolu a šel se podívat, zda se chřadnoucí kaktus nevzpamatoval. Nemohl se soustředit na práci.

Tvořil dílo, které se nazývalo „Duchovno jako základ básnické invence“. Bylo to shrnutí myšlenek, které ho vzrušovaly od mládí. Už tenkrát si všiml zláštního úkazu: usedl-li večer za stůl s pérem v ruce a díval-li se do jednoho místa, snaže se vypnout normální chod myšlení, tu ve stavu polobdění začala ruka sama na papír črtat slova. Nemělo to význam ve smyslu přísné logiky, ale byla to slova s melodií a vyvolávala jistou náladu. V těchto verších ožívala slova, zbavená své konvenční skořápky, v novém, praprůvodním významu.

Přišel na to dříve, než ti břídilové objevili automatický text. Souzvuk slabik, vět a slov má hlubší význam, než mu přisuzujeme. V každém člověku je kousíček absolutna, které jiskří slovy a samo je slovem vzněcováno. Je to božstvo zasuté a vyhladovělé strojovým myšlením a matematickými zákonitostmi rozumu. Jako matematika a vůbec vědy exaktní vylučují boha, tak bohů je protivná exaktnost; proti nutnosti postavil nekonečnou náhodu, proti oblázku poznání vztyčil pyramidu neznámého.

Tuto základní myšlenku Joachim Ritter rozvíjel ve svém díle a dokládal příklady, počínaje soškami Haniwa, které v japonském národním museu objevil pro Evropu Dr. A. Hoffmeister, a konče britským básníkem Stephenem Spenderem.

O páté hodině odpolední postříkal Cyclocactus uruguayensis speciálním výživným roztokem a potom přivítal hosty.

U spisovatele se scházeli většinou lidé mladí, kteří dovedli tiše poslouchat se šálkem kávy v ruce. Joachim Ritter, ať už tropil se svou učeností cokoli, byl člověk vzdělaný. Před druhou válkou měl čas se učit a mnoho četl. Nejkrkolomnější argument doložil řeckou průpovídkou. Ať jste mu nevěřili, ale museli jste uznat, že je to chytré. Čemu nerozumíme, toho si vážíme. Divoši zbožňovali budík a gramofon, mladí lidé zbožňují Faulknery a Rittery. Přitom je také nenávidí, když je poznají zblízka v lidské podobě, neboť se cítí uraženi v mladé touze stát se též tak božsky nesrozumitelnými a kousavými.

„Konec konců,“ přednášel Ritter a míchal roztržitě svou kávu, „konec konců někde musíme najít a v něčem specifikovat onu podivuhodnou zvláštnost umění. Je to jistě ve vnitřní harmonii a kouzlu slov. V této harmonii vidím ono ‚Ding an Sich‘ v umění. Poesie probouzí v lidech pocit krásna, který je zcela odlišný od jejich všedních citů. Ona slavná harmonie, která tento pocit probouzí, musí být nějakého zvláštního, dosud nezjištěného původu, říkejte si tomu třeba Fetiš, Absolutno, Sabaoth, Jahve nebo Ra! Nezáleží na jménu, ale je to oblast, kterou nemůžeme vysvětlit s naší vědeckou výzbrojí, a proto se nám tam vloudilo podezřelé nadpřirozeno…“

Ritter se zarazil, neboť jeden z neučesaných mladíků špytl: „Nebo se nám tam vloudil Ideokrat!“

Přestal míchat kávu, jeho tvář, lesklá a červená jako jablíčko, se zachmuřila: „Odsuzuji tento přístroj, bere nám to, co se nepo dařilo sebrat žádné dosavadní vládě, bere nám svobodu myšlení! Odhalili jsme falešné proroky a ejhle! Objevuje se policajt s Ideokratem. Nechte nás na pokoji. Nesahejte na umělce, kteří vzbouzejí vzrušení v lidském srdci, jako Rabi Löw vzbudil kouzelným svitkem život v hliněném Golemovi. Myslet na nic a na všechno je umělejší a krásnější práce, než nejistě tápat v pochybné současnosti a ještě podivnější budoucnosti.

Existuje jen to, co si představujeme; máme-li k tomu dost síly. A Ideokrat nemá právo nám rozbíjet tyto představy!“

Byla to zmatená řeč. Joachim o tom uvažoval, když hosté odešli a sám seděl smutně nad ohýbajícím se kaktusem. Ideokrat musí být zničen! Zvedl se, starostlivým pohledem naposledy prozkoumal kaktus, usedl ke stolu a sepsal „Manifest nepřátel Ideokratu“.

Manifest vyšel tiskem, byl rozdáván na letácích. Joachimovy knihy, ležící dosud na skladě, byly vyprodány, v jeho vile si podávali dveře novináři, byl pozván, aby přednášel na oxfordské universitě.

Hnutí bylo nazváno „Klub nepřátel Ideokratu“. Berlínské odbočky se ujal Hans Robert Trautwein. Strašný se svým vousem, jako starozákonní prorok, kráčel po Charlottenburské třídě v čele pokřikujícího hloučku a nesl plakát: „Pryč s Ideokratem!“ Policie na křižovatkách se dívala na ten průvod lhostejně. Je to lepší než turné Bill Halleve a jeho Komet po Západním Německu. Příznivci rock’n rolových Komet rozbili několik koncertních sálů na padrť. Tihleti nanejvýš rozbijí plakátem nějakou výkladní skříň, neboť ho ten obr nese nešikovně.

Dr. Singer se rozzlobil, když si pročetl Ritterův manifest. Ozval se v rozhlase. Jeho střízlivý hlas sázel slova, jako když přiklepáváte hřebíky. Přednáška se jmenovala „Neklamte sebe, neklamte ostatní!“ a končila singerovským přirovnáním: „Vy, pánové, chcete léčit stařecký marasmus strip-teasem. Nemůže být svoboda myšlení tam, kde společenský řád je založen na podvodu a lži. Ne, nedělejte takový humbuk kolem Ideokratu! To je jen teploměr, který ukazuje, že celé tělo je nemocné. Buďte lékaři a ne mastičkáři. Mluvte pravdu a nemusíte se bát Ideokratu.“

Mluvčí bonnského ministerstva obrany na tiskové konferenci pravil, že je zplnomocněn prohlásit: „O činnosti přístroje nazývaného Ideokrat není ministerstvu nic známo. Tím méně pak je známo, že by se v uprchlických táborech používalo k výslechu Ideokratu, aby byly získány adresy přátel a příbuzných, též informace o státních a vojenských tajemstvích. Je to tím nepravděpodobnější, neboť výslech provádějí pracovníci ministerstva vnitra, kteří Ideokrat nevlastní.“

K večeru onoho dne našli Trautweina skrčeného ve výklenku jednoho domu v Liniové ulici. Vedle něho stál plakát celý svraštělý od večerního mrholení. Než ho dovezli i s plakátem k Wannemannovi, trochu vystřízlivěl. Wannemann si s údivem prohlížel tohoto vousatého muže. Trautwein věděl všelicos o Ideokratu od Herzoga a Herzog toho věděl dost od Ericha, aby se Wannemann nakonec rozesmál: „Prosím vás, co se vlastně tak rozčilujete nad tím Ideokratem. Jak vám osobně může vadit?“

Trautwein se těžce zvedl, přivřel oči a pravil:

„Chodím a počítám hvězdy, a když jsem na konci, je jich zas plno, spadaných suchých listů na stromě s mraky a šedivým atomovým vrchlíkem. Hledáš ten suchý klas, již jej odvezli na pohřebním voze, siréna-meluzina zpívala a pes štěkal a trhal řetězem vinné révy. Někde na skříni voni jablka a křída je ráno rozsypána na trávě. Hledáš hvězdy a měsíc již nesvítí.“

Domluvil a zeptal se: „Rozumíte tomu?“

„Ne!“ přiznal se Wannemann.

„Vidíte,“ povzdechl obr. „To je automatický text, a kdybyste měl Ideokrat, rozuměl byste, že nemám venkoncem, kde bydlet, že jsem sám jako kůl v plotě, protože na mě nemá nikdo čas. Že ten vous mám proto, abych na sebe upozornil, ale stejně mě nikdo netiskne. Jó, kdybych psal kuplety, to bych nemusil nosit ani vous, ale já nechci. A pak se bojím, že to s námi špatně dopadne,“ naznačil rukama velký výbuch, „Bum! to raději skočím poď vlak… Slyšíte ten rytmus:

A závor zebra dovádivá

hrčivý mlýnek koleje

trysk jisker temno zaleje

a bílý racek sbohem zpívá…

Ach, kdepak, mně nikdo nezamává šátkem. Tak sbohem.

Srdečně se rozloučili.

Klub nepřátel Ideokratu se v Západním Německu příliš nerozšířil. Spíše to bylo exportní zboží, jak se později ukázalo. Ovšem pokřik těchto lidí, kterých bylo málo, ale měli mnoho místa v novinách, vyvolal ohlas velmi nečekaný a masový. Lidé v autobusu, v podzemí a nadzemní dráze se nejdříve usmívali a pak začali vtipkovat:

„Komu vadí Ideokrat?“ – „Nám ne, my nekrademe!“

Při výplatách bylo slyšet: „Tak bychom rádi věděli, kolik mu zůstalo za nehty, jen počkej na Ideokrat!“

„Proskakovaly různé poznámky o minulosti významných funkcionářů, na schůzi s voliči vykřikl někdo na poslance za CDU Herberta: „Nelži, mám na tebe Ideokrat!“

Hlášení se shromažďovala na Heglenově stole. Tohle se musí stát právě, když ten admirálský nafoukanec je v Paříži Když se něco děje, tak vždycky ujede nebo onemocní. Zmizel i tenkrát, když ho měli oběsit.

Heglen zlostně házel tajná hlášení do koše. Ještě je tak bude Oxarisovi ukazovat, to by tak scházelo. Stejně bude vyvádět. Heglena volali z kancléřství i ministerstev, volali i poslanci Spolkového sněmu. Vtip je znepokojující. Vtip se nehodí k vážné tváři a podrývá autoritu. Někdo tvrdí, že vtip je jako elektrický výboj, kterým se vybíjí napětí. Ano, ovšem to jen potvrzuje, že, je-li vtip, je i napětí. Vtip ovšem není jednorázový výboj. Je spíš jako řetězová reakce a žádná betonová hráz jej nezastaví. Vniká do chrámů, do ministerských pracoven. Vtip překlene rozdíly, bez kterých nelze vládnout. Vidím-li chyby svého bližního, je mi ještě bližší. Vidím-li chyby vůdců a jsou-li dokonce směšní, zbabělí a zlí, je jen krůček k tomu, abych je poslal k čertu. Se starými Řeky to muselo špatně dopadnout, protože si vymýšleli bohy ku své vlastní podobě. To by vám vysvětlil každý svobodník Friedricha Velikého.

„Abstand,“ to je to správné slovo. Směšnost je lidská. Bůh není člověk, je příliš daleko, abychom mu viděli do domácnosti a poznali, že nenávidí rajskou omáčku s makarony a nesnáší průvan.

Ne, že by Heglen byl proti žertům. Jako kadet jednou vyskočil v důstojnické jídelně a pozdravil svého velitele, poručíka: „Dobrý večer, pane nadporučíku!“ Potom už vstávala celá jídelna a zdravila nadporučíka jako kapitána, podplukovníka jako plukovníka. No, bylo to prostě k popukání. Ano, řízný vojenský vtip, srdečný a drsný, ale ne takové poťouchlosti.

Dal zatknout několik takových vtipálků. Bylo to ještě horší, neboť to dávalo celé věci politický nádech.

Nějaký nebezpečný vtipálek začal vydávat cyklostylovaný časopis, nazvaný „Co zjistíte Ideokratem“.

– že 104 generálové bundeswehru vykonávali vysoké funkce

v hitlerovské armádě,

– že 800 fašistických soudců, kteří popravovali příslušníky

všech národů Evropy, zas dnes úřaduje v Německé spolkové republice,

– že 11 z nich pracuje v ministerstvech NSR,

17 ve spolkovém soudnictví,

181 jako prokurátoři,

109 u soudů v krajích, též jako předsedové senátů,

222 jako okresní soudci,

213 jako soudní úředníci,

47 v dalších soudních funkcích,

– že nynější prokurátor v Luneburgu Dr. Liebau, dříve pracovník říšského ministerstva spravedlnosti a člen zvláštních soudů, odsoudil:

15, února 1943 Jakuba Sliwinského,

Josefa Cimochowského a 7 dalších, 15, září 1943 Ferdinanda Gerlacha (Rakušana), 10, září 1943 Johna Lennoxe (Angličana),

22. února 1944 Marie Haste (Belgičanku),

28. února 1944 Nicolu Baracco (Itala),

22. března 1944 Zdenku Varkulíkovou (z Československa)

a dalších 43 sovětských, francouzských, italských, švýcarských, holandských a československých vlastenců k smrti,

– že zákon o rozbití fašistických průmyslových kartelů vypadá dnes takto:

IG Farben (výrobce plynu Cyklonu ap.)

Před válkou 460 miliónů marek – dnes 1734 miliónů marek,

51 mamutích monopolů průmyslů mělo v roce

1938 25,8% německých akcií – dnes 46% akcií v NSR,

– že 85% členů spolkového zahraničního ministerstva byli významní členové nacistické strany,

– že 54 velvyslanectví a vyslanectví vedou bývalí nacističtí diplomaté,

– že velvyslanec v USA Grewe, byl docentem hitlerovské vysoké politické školy a v roce 1941 nazval útok proti SSSR „velkým světově historickým posláním“,

– že ministr Erhardt vedl od roku 1930 do roku 1943 „Institut pro výzkum konjunktury“, což mu pochopitelně pomáhalo při vytváření hospodářského zázraku.

Nejhorší na tom bylo, že to nebyl vtip – byla to pravda. K čertu s tím Ideokratem!

ROZPAKY A STAROSTI

ROZUMÍTE LÉKAŘSTVÍ?

Wannemannovi bylo Trautweina líto. Až na ty vousy to byl docela slušný chlapec. Prostředí působí na lidi, jako prsty na hrnčířskou hlínu. Zdravého obra Trautweina mačkají do podoby trpaslíka, z děvčat dělají panenky v křiklavých barvách, které strojeně cukají hlavou. Celý ten „Klub nepřátel Ideokratu“, je jen panoptikum zdeformovaných figurek pro rozptýlení obecenstva. Skuteční nepřátelé Ideokratu se neukazují po ulicích a nepovykují. Sedí ve svých pracovnách a uvažují: Je jim známa nepříjemná lidská vlastnost – touha po poznání. Tuto touhu je třeba uspokojovat, cpát ji do lidí ušima, očima, nosem: Ukažte jim „background“ – zákulisí, pokud možno hodně špinavé a v nedbalkách, řekněte jim, v jakých šatech byla na plese lady Winterová, kolik centimetrů má kolem pasu a boků Sabrina, dejte jim do rukou noviny s vůní ananasu, řekněte jim, ať se dívají na nebe, neboť tam uvidí boha a létající talíře, pusťte jim do uší muziku, aby neslyšeli vlastního slova a svíjeli se jako přišlápnutá dešťovka. Ať rozbíjejí sály v orgiastických záchvatech a demonstrují po ulicích proti Ideokratu. Jen ať se nesnaží něco poznávat na vlastní pěst.

I reklama uspokojuje touhu po poznání. Neprodáte ani mizernou láhev koňaku, když nebudete kupce lákat pomocí tisku, rozhlasu a televize tak dlouho, až bude jat neodolatelnou chutí, váš koňak ochutnat. Bez studené války neprodáte ani čtyřmotorový tryskový bombardér, I. G. Farben potřebovala Goebbelse a oceloví králové potřebují železnou oponu. Je třeba hodně křičet kolem Západního Berlína, ještě víc než kolem Jericha, protože 7. US Army dostane další výzbroj, bundeswehr raketové zbraně a obchod se zase hne. „Ať je nějaký pohyb, boys!“ praví šéfové. Boys se snaží a pak vychází obr Trautwein na ulici a nese heslo proti Ideokratu, ačkoliv ani v kapse ani v hlavě nemá nic, co by mu mohl někdo vyfouknout…

Wannemann přecházel po své kanceláři s oknem do dvora, hladil si zátylek a i jeho znepokojovala touha po poznání. Chtělo se mu poznat aspoň kousek pravdy o Ideokratu. Šel za náčelníkem a vyžádal si povolení k prohlídce Rossova bytu. Dlouho se k tomu nemohl odhodlat. Cítil ostych vstoupit do cizího bytu, neboť od začátku měl pocit, že tu jde spíše o tragédii než o případ kriminální.

Nesmíme si totiž představovat Wannemanna jako policistu z detektivek, které jsme čítávali v dětství.

Wannemann nikdy, ani jako kluk, si nepředstavoval, že bude kriminalistou. Spíš chtěl být pilotem. Snad proto, že jeho táta byl nástrojařem u Junkersů v Desavě. Rudolfovi se také líbilo malování a kreslil hlavně letadla. Pak přišla válka a v době, kdy utíkali od Stalingradu, vezli velmi mladého Wannemanna s jinými mladíky směrem na východ v dobytčím vagónu, kde byl na dveřích vyznačen přípustný náklad koní a mužstva.

Pod lokomotivou vybuchla mina. Ve tmě a strašné zimě se lepily prsty na závěr pušky a i střelba zněla v tom sněhu hluše. Něco nováčků padlo, něco uleklo a Rudolf zůstal ležet s ranou v noze. Měl štěstí, že ho nezastřelil poručík, který pomáhal raněným, kteří nemohli utíkat, aby nepadli do rukou partyzánů. Čekal však na smrt z rukou bradatých mužů, kteří ho našli za svítání. Nezabili ho, žil s nimi dlouhé měsíce. Když i k jejich lesům přišla pravidelná armáda, už dávno nepovažovali Rudolfa Franceviče za zajatce. Začal pracovat jako tlumočník. Hovořil se stovkami zajatců, ale stále mezi nimi nenalézal ty, kdo tuto válku chtěli.

Na ty měl zálusk. Tak se dostal až do Berlína. Potom mu řekli, aby šel k lidové policii, bude tam možná mít možnost, občas se podíval na zoubek těm, které celou dobu hledal.

Wannemann dělal, jak uměl, ale ani ta léta služby ho nezbavila vlastnosti uvažovat nad osudy lidí, kteří usedali před ním u stolku v kanceláři. Styděl se s nimi i za ně a vracel se po křivolakých stezkách, které přivedly člověka k němu. Každý případ bolestně prožíval. To bylo důvodem, proč rozluštil mnohé zapletené události, ale také příčinou nespokojenosti paní Wannemannové. Velmi často bloumal Rudolf po pokoji dlouhé hodiny, potom si sedí na opěradlo pohovky a díval se upřeně do jednoho místa, jako kdyby tam chtěl propálit důlek.

Wannemann často litoval, že se dostal k vyšetřování Rossovy sebevraždy. Neustále cítil nějaký rozpor v těch všech skutečnostech, které mu přicházely pod ruku. Bylo to neštěstí moudrého a střízlivého člověka, který, když se dotýkal poznání, byl obelstěn a poražen vlastním citem.

Příroda velmi tvrdohlavě brání svá tajemství a těch několik tisíc let vývoje nezabrání, aby se v člověku neobjevily reflexy zcela neočekávané a neprojevil se jednáním nevypočitatelným. Ještě jsme neochočili hrom, déšť a mračna a bude nám to ještě chvíli trvat, než své fantasie využijeme jen k věcem dobrým a krásným. Že by Rosse vynaložil tolik úsilí na to, aby poznal myšlenky druhých? Nebo chtěl jako apoštol vyjít na západ a třímaje Ideokrat v ruce odhaloval lživost jejich slov? To bylo na muže vědy příliš nestřízlivé a blouznivé! Bylo odhalení nevěry paní Rossově cílem, nebo náhodným vedlejším produktem? Byl Ideokrat vyvrcholením, cílem, nebo začátkem?

Wannemann netrpělivě čekal, až zámečník otevře dveře bytu. Rozpačitě překročil zašlý práh a snažil se dělat co nejméně hluku ve svých služebních holínkách. Nakoukl do ložnice a zase rychle zavřel dveře. Teprve v kuchyni, kam svítilo velkým oknem slunce a kde pobleskovalo v příborníku nádobí, se cítil lépe. Za sporákem, na kterém stálo několik opuštěných hrnců, byla malá dvířka. Otevřel je a byl v dílně, o které tenkrát hovořila paní Rossová. Rázem si představil tiché neštěstí, které se tu událo: Inženýr Rosse onoho večera dokončil svůj přístroj, dotáhl poslední šroubek na bakelitovém pouzdře a pln nepokoje a napětí, zda strojek bude pracovat, vstupuje do kuchyně… Ano, muselo se to stát! Stiskne páčku a přístroj pracuje, opravdu pracuje! Neozývá se však radostný výkřik. Inženýr mlčí, drží přístroj v ruce a doléhá na něho zoufalství a hrůza. Náhle si uvědomuje, co stvořil; apokalyptická představa života s Ideokratem. Mlčí a pozoruje ženu, která spěchá s umýváním nádobí. Velmi spěchá, neboť chce odejít…

Wannemann se opřel o dvířka asi tak, jako tenkrát Rosse a trošku se mu zamžil zrak. Zamrzelo ho, že vstoupil do tohoto bytu, zas se ho zmocnila palčivá touha někoho ztrestat za to neštěstí, které se tu stalo, ale představa viny byla tak složitá, že se svými zaťatými pěstmi si připadal jako dítě, které hrozí rohu stolu, o který se uhodilo.

Odvrátil se a prohlédl si stolek v dílničce. Na hrubě opracované desce ležel svitek plánů. Prohlížel si jednotlivé výkresy a obdivoval se tomu, kdo takovým věcem nejen rozumí, ale dovede je vytvořit. Bylo to několik plánků. Na jednom dokonce spatřil jakési křeslo podobné tomu, na které sedáme u zubaře…

„Copak k Ideokratu patřilo křeslo?“ divil se. Opatrně uložil výkresy zpět na stůl a šel se podívat do pracovny. Na třech stěnách byly police a v nich stály narovnány knihy. „Jako u Singrů,“ pomyslil si, „jenže z toho prachu by si paní Eva zoufala!“

Odfoukl prach s regálu a zvědavě četl titulky; byly to zcela neznámé knihy: m Ábeles, Milton M and Daniel E. Schneider, Electrocardiopraphic changes during encephalography.“

„Balado, Manuel und Ramon Carillo, Vergleichendes Studium der neuen Methoden der neurochirurgischen Diagnostik „, „Boening, H., Beiträge zur Encephalographie“ a řádka dalších jmen: Leopoldo Nobili, Du Bois – Reymond, Brücke…

Wannemann povzdechl a podíval se na jiný regál. Tam byly spisy I. P. Pavlova. Opatrně vzal první svazek do ruky a zalistoval. Celé věty tam byly podtrženy červenou tužkou. Četl: „Nervismem rozumíme fyziologický směr, snažící se rozšířit vliv nervové soustavy na co největší počet funkcí organismu…“ A vedle byla poznámka tužkou: „Nervové zakončení mají všechny orgány. Trofická nervová činnost řídí chemické životní pochody v tkáních. To je ono!!“ Na konci dva veliké skoro vítězoslavné vykřičníky.

Wannemann se nestačil divit. Naklonil se k spodní polici, kde ho přilákalo známé jméno: N. A. Dobroljubov. Zas si vzal namátkou jednu z filosofických knih a podíval se na stránky. Nalezl tam podtrženu větu: „V lidském organismu není jediné části, která by existovala sama o sobě, bez jakéhokoli spojení s jinými částmi. Ale ani jedna z částí našeho těla není spojena se všemi ostatními tak dokonale jako mozek. Aniž bych se pouštěl do podrobností, stačí říci, že se v něm soustřeďují všechny hybné a citlivé nervy.“ A zas poznámka tužkou na okraji: „Tedy možnost diagnózy před klinickými projevy!“

Wannemann uložil knihy zpět a tak tiše jako přišel, odešel. Všechno se mu zdálo ještě zamotanější. Vžívat se do myšlení jednajících osob bylo neúčinné. Rosseho nepochopila ani vlastní manželka…

Téhož odpoledne vyvolal Wannemann poplach v universitní knihovně. Zdvořile přiložil prsty k štítku čepice a požadoval knihy jmen tak neznámých, že se plavovlasá dívka za pultem zachvěla: „Vy chcete an… an… co?“

„Angiografie, prosím,“ pravil neochvějně Rudolf.

Dívka sklopila oči: „To je všechno pro vás?“

„Bohužel!“ povzdechl Wannemann a odnášel si celou náruč knih nejnepohodlnějších formátů.

ZASEDÁNÍ NATO

HÁDKA NA RECEPCI

PŘÁTELSKÝ ROZHOVOR

Toho roku byly velikonoce už ke konci března a také jaro si pospíšilo. Kolem paláce Chaillot, nedaleko Eiffelovy věže, kde se scházelo zasedání NATO, už rašila něžná zeleň stromů. I námět jednání byl svěží a věčně se opakující jako jaro: „O nastolení důvěry mezi národy a otevřenosti v mezinárodních jednáních.“

Bylo to významné zasedání, neboť Paříž je v tu dobu nejkrásnější, a každý chtěl přivézt nějaký dárek domů. Admirál Oxaris přivezl Ideokrat s sebou, neboť nebyl spokojen s postupem vyšetřování. Všechno se to táhlo jako med a výsledky byly pochybné. Ujme se věci sám a bez velkého povyku si posvítí na názory štábu NATO. Je to tam samý divný pronárod a Speidel bude potřebovat informace, aby tam udělal pořádek.

Přiletěl též státní sekretář Alles s bratrem a na osmdesát novinářů ze všech koutů světa. Psali horlivě, neboť potřebovali peníze na svátky. Jejich články házeli kolegové do redakčních košů, neboť též potřebovali honoráře a umísťovali do novin články vlastní. „Stačí, že je v Paříži a cpe se na recepce… Nesmí být tak hladový a ještě se cpát do novin!“ říkali.

Redaktor Herzog byl v Paříži za Westen-Telegraf. Nedělal si iluze, že by se jeho články tiskly. Psal střídmě a popíjel koňak. Lidé mají spíš zájem o kočičky, velikonoční vejce a králíčky, nebo jsou to zajíčkové?

Generálové, kteří je chtějí vyhodit do povětří, jsou nezajímaví. Je přece Velikonoční mír! Představa války je příliš strašná, aby na to někdo v tom vonícím vzduchu myslel. Sláva generálům v paláci Chaillot a dejte nám pokoj s politikou. Atomová válka přece nemůže začít, to by lidstvo vyhynulo. Tak vidíte! Kdo by chtěl umírat, když je všude takové krásy. Účastníci porady na to rozhodně nevypadali, že by – pokud jde o ně – chtěli umírat. V lesklých vozech se sjížděli na recepci, kterou na zahájení konference uspořádal generál Eaststadt.

Na křišťálových lustrech visely trsy kočiček, na prsou generálů četné řády. Bylo velké potřásání rukou.

2567krát bylo řečeno: „Krásné počasí, že?“

2378krát bylo řečeno: „Co vaše zdraví… a dětičky?“

3623krát bylo řečeno: „Paříž je rozkošná v téhle době, isn’t it?“

Na kravatě admirála Oxarise se pohupoval kříž za potápění britských lodí, na hrudi admirála Saltvvatera vysoké královské vyznamenání za potápění německých ponorek. Jsou k sobě zdvořile přátelští, oba konali a konají svou povinnost, jak se na vojáky sluší.

Herzog se opíral o stolek s nápoji a lhostejně pozoroval tu tlačenici kolem sebe. Důležité je, zaujmout místo „u výčepu“, jak tomu říkal. Jinak nedostanete ani slzu. Probouzel se z melancholie, když číšník přinesl velký podnos se sklenicemi. Vzal si koňak a upřel nepřítomný pohled na velmi odhalená a pihovatá záda. Majitelka byla bezpochyby Američanka, protože byla ověšena skvosty, jako větvička jehnědami. Nehodlal o tom psát do Westen-Telegrafu. Odsuzoval zpravodajství o recepcích. Proč psát o tom, že se někdo najedl a napil.

„Když napíši, že jsem se dvacátého března dobře najedl a vypil jednu láhev červeného vína, bude to nesmysl. Když oznámím, že se pět set lidí nacpalo za cizí peníze, bude to sensace: Celý páv i s ocasem! Vévodkyně s vlečkou dva metry dlouhou a s kuním přehozem, vyschlá jako křížala, Kimi Lolak v kreaci Diorova nástupce, Mistr držel slovo – pás konečně vrátil tam, kam ho ženě určila příroda – k bokům!“

„Čtěte tyhle zprávy u bramborové polévky, zachutná vám a vlastní manželka se vám bude zdát svůdnější…“ Teď už polohlasem k sobě promlouval Herzog a pustil se okraje stolku, jako když se plavec pustí žebříčku a žbluňkne do studené vody. Najít místo, kde by si člověk mohl klidně sednout, to je největší úspěch, kterého lze při podobných příležitostech dosáhnout.

Probojoval se živlem až do zimní zahrady. Bylo tam šero, dvě palmy a hluboká křesla. Obrátil s námahou jedno křeslo k oknu, usedl zády ke společnosti a sklonil těžkou hlavu na prsa.

Slyšel za sebou útržky rozhovorů. Stálo by za to, jednou to natočit na magnetofon a pouštět o Silvestra: večer v papouščí kleci…

Potom se přiblížily dva hlasy. Jeden hovořil špatně anglicky a druhý americky: „Máte-li ten Ideokrat s sebou, je zbytečné, abych se unavoval; budu si myslet a vy odpovídejte. Potom už bylo jen slyšet hlas s německým přízvukem. Byl to monolog, ne, spíše hádka s někým, kdo mlčel:

Na Ideokrat, pane, nemáte legálního nároku!

–

Není mi známo, že byl prodán americké společnosti. Pan Benett mi též není znám. Amerických turistů, kteří se rozveselí v Paříži a najdou je pod mostem je tolik, že…

–

Nemyslím to jako urážku, promiňte, za války jsem též byl delší dobu v Paříži a eh… mohu vám říci…

–

Čestné slovo německého důstojníka, nevyhrožujte!

–

Není pětačtyřicátý rok, pane. A ten se udál stejně vaší vinou. Kašlu na vaše výhrůžky, myslím, že si neuvědomujete…

Úsečný hlas se pomalu vzdaloval. Herzog vykoukl přes lenoch křesla a stačil zahlédnout muže s našedivělým knírem. Byl rád, že ho ten člověk nespatřil. To nosí smůlu. Sklonil hlavu a znovu zadřímal.

Tímto rozhovorem zápas o Ideokrat mezi Allanem Allesem a Oxarisem teprve začal.

Ráno u snídaně číšník podávající kávu ukápl trochu limonády na klopu Oxarisova kabátu. S tisíci omluvami se jal ubrouskem klopu otírat a admirál pevně zachytil jeho ruku, která se sunula ke kapse s Ideokratem. Večer popraskaly pojistky v hotelu a několik rukou se sápalo na Oxarise. Ten se ukryl za svou sousedku u stolu, která vzápětí zasyčela: „Ale admirále, ne tak vojácký, utrhnete mi knoflíčky!“

V noci vypukl požár v hotelu a šest lidí přišlo zachraňovat admirálovy svršky. Když nevstal z postele a dva z nich postřelil, poznali, že ten trik také zná.

Zklamalo i dalších devadesát šest triků, včetně osmnáctileté rudovlasé Edity, protože většinu z nich běžně používal von Schellenberg už před dvaceti léty.

Až nakonec zabral Pierre Durand, Dupont, Dujardin, nebo jak se ten uličník jmenoval – bylo to stejně falešné jméno. Takový kluk, jako za groš kudla a prosím: když se ráno admirál probudil, byl ten Pierre Durand, Dupont, nebo tak nějak pryč, a Ideokrat též.

BRATŘÍ ALLESOVÉ

POPRASK V RADĚ NATO

NOVÝ BOD JEDNACÍHO ŘÁDU

Krátce poté, co dostal Ideokrat od Duponta, Dujardina, nebo jak se ten agent jmenoval, setkal se Allan Alles s bratrem. Byl to takový zvyk, že se radili i bavili společně. Pokuřovali, prohlíželi si strojek a vymýšleli si různé fantastické věci. Je totiž známo, že nejvážnější mužové mají sklon hrát si s malými divy techniky. Konstruktéři dětských hraček musí při výrobě elektrických vlaků, závodních vozíků, helikoptér a letadélek především pamatovat na otce, chtějí-li výrobek dobře prodat. Dospělí si vynahrazují při hře to, co chtěli v životě být a čím se nestali. Je dost málo letců, přednostů stanic a závodních jezdců. Hračky jsou však k dostání. Velení amerických vojsk vystihlo tento moment a v každém vojenském táboru je obchod nazvaný „Hobby shop“. Dostanete tam motorové lodičky, stavebnice elektrických vláčků i půlmetrový model tryskového motoru. Válečníci v rozplácnutých polních čepicích nakupují hračky a celá četa se dychtivě sklání nad pokusem s tryskou. Vylétne plamen, začmoudí to všechno okolo a je radost na celé odpoledne.

Je zajímavé, že ženy si s panenkami nehrají. Buď nemají dost fantazie, nebo mají dost dětí.

Bratří Allesové měli dost fantazie; ne nadarmo o nich jednou napsali, že u nich, jako u mnoha Američanů, nacházíme podivuhodnou směsici idealismu a smyslu pro obchod.

Allan měl šedivý knír a byl povahy veselejší, než rezervovaný bratr. Snad to bylo též proto, že mladší bratr politické akce v zákulisí jen připravoval, zatímco starší bratr s nimi musel vycházet na světlo boží. Zvolil si tu horší stránku.

Jinak jsou si bratří blízcí. Oba studovali v Princetonu, oba zakoupili advokátní kancelář Pat and Cromwell, firmu, která se proslavila úplatky už v době skandálů kolem panamského průplavu. Bratří tyto tradice dále rozvinuli. Zastupovali I. G. Farben, Morgana, Mellona, Schroederovu a Rockefellerovu skupinu. A také Standard Oil of New Jersey. Nafta této skvělé společnosti byla bratrům stejně prospěšná jako mléko slavné vlčice římské jiným významným sourozencům dávnověku. Romulus a Remus, vnukové Numitorovi, založili, jak známo, Řím. John a Allan založili celou řadu válečných základen a špionážních středisek, od Grónska až po Turecko. Bez boje se zmocnili Británie a Francie, což se ani Césarovi nepodařilo a bez ohledu na nějaké Karthago urovnali bulldozery poušť a položili tam betonové rozjezdové dráhy pro strategická bombardovací letadla. Johnův syn dlel jako mnich u Germánů nedaleko Bonnu, ostatně i kancléřův syn byl u Jesuitů. Paní Allesová ho tam jela navštívit a strávit s ním velikonoční svátky. Sestra bratří, Eleanor, se též s misionářským zájmem zabývá Německem. Je totiž vedoucí německého odboru amerického ministerstva zahraničí.

„Němci jsou šikovní,“ pravil John a uvážlivě si pohrával s přístrojem v rukou. „Odkud to máš?“

„Šikovní, ale trošku idealisticky založení,“ potvrdil bratr. Na otázku však neodpověděl. Jisté věci Allan ani bratrovi neříkal. Člověk potřebuje aspoň trochu víry, aby mohl dlouhé hodiny řečnit.

V místnosti, kde spolu hovořili, byl v lampě zamontován mikrofon Intelligence Service, pod obrazem pracovalo drobné a přesné odposlouchávací zařízení západoněmecké výroby a stolník, který podával kávu, byl tradičně pracovníkem zpravodajské služby francouzských hostitelů.

Rozžehnav se s bratrem, který mu strojek ochotně půjčil, odebral se Alles na večerní zasedání rady NATO. Provázen svými poradci a sekretáři vstoupil do zasedací síně. V pozadí nad stolem se týčila imposantní maketa zeměkoule. Zasedací stůl byl rovněž kulatý, na znamení rovnosti všech účastníků a střed byl ozdoben kompasem. Delegáti seděli podle geografické polohy svých zemí u Atlantiku. Třeba Itálie na jihu, Turecko na jihovýchodě, Spolková republika na východě…

Přesněji řečeno, měli sedět, neboť místa kolem stolu byla opuštěna a sál zel prázdnotou. Byl to stísňující pocit. I Mr. Alles byl překvapen. Usedl na západě pod plastickou zeměkoulí, pokynul sekretářům a čekal. Potom začal studovat spisy. Občas zvedl krátkozraké oči ke vchodu a zase četl.

Když ručička nad vchodem ukazovala patnáct minut po osmnácté, dubové dveře do sálu se prolomily pod náporem novinářů. Uviděli prázdný sál a ztrnuli ve směšných polohách, jako při dětské hře „Na sochy“, kdy každý musí na povel zůstat stát tam, kde je.

První se vzpamatoval Allesův krajan, Art Fichtenwald z New York Heraldu: „Vy si tu čtete, pane?“

„Ano, jak vidíte,“ pozvedl Alles hlavu od spisů.

„Nemáte, pane státní sekretáři, někdy pocity stísněnosti a osamělosti?“ zeptal se jízlivě Frank Maltzberger z britského Morning Postu.

„Ne, děkuji, stačím si sám!“

„To lze pozorovat již delší dobu!“ vybuchl temperamentní Antonio z Voce ďltalia.

Načež se huhňavě zeptal Herzog: „Není tomu tak snad proto, že pan státní sekretář má v kapse Ideokrat, čímž se ostatní delegáti cítili býti nuceni se nedostavit?“

Tato nesnesitelně šroubovaná věta vyvolala smršť. Zablýskala se světla, osmdesát novinářů, dvacet fotografů a deset kameramanů jako kdyby posedl tanec svatého Víta. Převrátili několik židlí a opustili sál spěchajíce napsat zprávu. Za chvíli odešel i Alles s doprovodem, v sále zůstala jen pevně přišroubovaná zeměkoule.

*

Po dlouhém zákulisním jednání byl zařazen velmi významný bod do nového jednacího řádu NATO. Zněl takto:

§ 672, odstavec a):

Vysoké smluvní strany zasedají rovně a společně u kulatého stolu a zavazují se slavnostně: Zdržeti se pohybů pod stolem, držeti ruce na stole a to tak, aby po celou dobu zasedání byly zřetelně viditelny: prsty, jakož hřbet a zápěstí.1

odstavec b):

V případě fysické nutnosti, nutkání, či jiné fysické nedostatečnosti, je povinen dotyčný delegát včas upozornit předsedu, 2 kterýžto dá o návrhu hlasovat.

§ 673.

K hlasování podle § 672, je zapotřebí prosté většiny hlasů.

§ 674.

Hlasování je tajné.

Teprve, když článek 672 a ostatní byly schváleny, nabyli delegáti potřebného klidu, aby mohli pokračovat v projednání významného bodu:

„O nastolení důvěry mezi národy a otevřenosti v mezinárodních jednáních.“

Předseda rady NATO Spaatz oznámil novinářům, že ujednání podstatně přispělo k upevnění Atlantické solidarity tváří v tvář stále většímu ohrožení. Byly překlenuty jisté názorové rozdíly a objasněna některá důležitá stanoviska, pokud jde o společnou politiku a výměnu informací. Zvláště byl oceněn přínos Spolkové německé republiky, pokud jde o ozbrojené pozemní síly NATO. Německý kontingent v silách NATO bude zvýšen o šestset tisíc mužů. V pokojném a křesťanském duchu velikonoc, které jsou přede dveřmi, prohlašují zúčastněné státy, že nedojde-li v nejbližší době k vojenskému střetnutí, lze na určitou dobu pokládat mír za zachráněný.

Delegáti zabalili dárky do kufrů, označených čerstvými nálepkami pařížských hotelů, a rozjeli se k rodinám.

MEDIUM

ŠTASTNĚ ČÍSLO 40

ČARODĚJNICKÝ KOTEL

Tohohle triku Herr von Schellenberg nepoužíval. Bylo to nerytířské a admirál zuřil. Nadto bylo třináctého, hnusný den. Pak že třináctka přináší štěstí! Je naprosto správné, že se stavějí mrakodrapy bez třináctého patra, že zaoceánské lodi nemají kabinu číslo třináct a hotely pokoje s tímto mizerným číslem. Admirál vyšel z hotelu a bloumal ulicemi. Z té pitomé krádeže mohou vzniknout velké nepříjemnosti. Heglen bude na koni. Oxaris si nevšímal čerstvě nalakovaných židliček a stolků v kavárničkách, neviděl pestré jarní šatečky a kloboučky ověšené květinami, které se vznášely jako malé visuté zahrady Semiramidiny nad asfaltem Paříže.

Zastavil se až u velké vývěsní tabule, kde stálo psáno:

VYRVETE TAJEMSTVÍ OSUDU!

Oxaris se zálibou pozoroval rozházená písmena a luštil, v jakých okultních oborech Madame působí: Rozebere písmo na dálku za 800 a ústně za 400 franků. Doporučí šťastný parfém, navrhne složení talismanu. Vládne tajemstvím lásky, burzy, politiky a národní loterie. Je nejlepší astrologyní z Paříže a Evropy. To už něco znamenalo, neboť jen v Paříži je 6.000 astrologů a voltairovská Francie má k dnešnímu dni 30.000 hvězdopravců.

Šel a zazvonil. Kolem domovního zvonku byl široký světlý kruh, který vyhloubily prsty a dlaně. Admirál byl vzrušen: Kolik lidí sem přicházelo se svými nadějemi a vracelo se posilněno!

Madame Neil byla čtyřicátnice s řadou zlatých zubů, kvetoucích tváří a kypících vnad ve velkém výstřihu. Přijímala zákazníky v potemnělém pokoji za stolkem pokrytým černým sametem. Když si admirál sedí na stoličku a jediný svazek slunečních paprsků, který pronikal do pokoje, mu zasvítil do tváře, bylo vidět, že potřebuje duchovní útěchy.

Madame k němu za stínu vztáhla ruku. Trochu štítivě podal pravičku. Madame ji něžně uchopila a chvíli hnětla jemnými prsty. Potom zasvítilo bělmo jejích očí:

„Pán není zdejší, pán není Francouz, pochází z dalekého kraje,“ pravila zasněně, „země odkud přichází je… ano… nu… je Německo!“ vypravila ze sebe se strašnou námahou.

Admirál, který dosud neřekl ani slovo, byl překvapen. Ani si neuvědomil, že sluneční paprsky bleskotají na miniatuře rytířského kříže, který nosil v knoflíkové dírce.

„Pán je voják, důstojník, statečný důstojník, se statečným srdcem… Ke mně chodilo hodně pánů německých důstojníků i mužstvo a poddůstojníci. Jó, to byli zdvořilí lidé…“ povzdechla, „s Američany je kříž, zjistí-li budoucnost, odmítají platit!“

Admirálova ruka se nepatrně zachvěla. Věštkyně se rychle rozpovídala:

„Máte velmi silnou čáru vůle, magnifique! Jste schopen velkých a smělých činů. Měl jste neúspěch, že? Postihlo vás neštěstí! Ale nic není ztraceno, všechno se v dobré obrátí. Jasně to vidím, budete mít úspěch u žen.“ Oxaris trochu zamrkal, ale Madame Neil zablýskala bělmem a neochvějně věštila: „Říkám jasně u žen ne, to je pro vás příliš malicherné. Budou to velké úspěchy ve vojenské službě, ve službě vlasti. Vidím, jak čerpáte sílu z minulosti jako pták Fénix z ohně, abyste ovládl budoucnost. Neúspěch se dá proměnit v úspěch a pomstu. Vyhýbejte se rudovlasým ženám, dejte si pozor na malého holohlavého, který proti vám tajně kuje pikle. Vyhýbejte se nachlazení, neboť jste náchylen k plicním chorobám. Vaše šťastné číslo je 40 a dostanu 1.000 franků.“

Admirál odešel smířen s osudem. Byl připraven, stát se nástrojem Prozřetelnosti, jak mu bylo naznačeno. „I neúspěch se dá proměnit v úspěch a pomstu… Ano!“ opakoval si a pak se zamyslel nad významem čísla 40.

Vrátil se do hotelu a v hotelové hale potkal Herzoga. I to bylo řízení Prozřetelnosti. Vzal drobného mužíčka za ramena a odvedl ho k baru. Novinář byl překvapen. Takové řeči jako: „My Němci v cizině musíme držet při sobě!“ měl nerad. Ovšem admirál hostil a tak nezbývalo, než se chovat zdvořile.

„Vy jste, človíčku, vlastně odhalil tu celou aféru s Ideokratem,“ vzpomínal si Oxaris, „na to si musíme připít, vy máte opravdu pro strach uděláno!“

Herzog nesnášel, když mu někdo říkal človíčku, měl chuť oslovit admirála „bratříčku!“ ale raději se napil. Že by se bál, to se zas nebojí, i když píše všelijaké pitominky!

„Nevím, co ty nepřátele Ideokratu vlastně straší, čeho se bojí?“ pokračoval hostitel, „kdo nelže, nemusí se Ideokratu bát, že? Bylo by třeba jednou říci těm lidem: Asi máte špatné svědomí! Copak jste komu ukradli? Copak jste plutokrati? Naše idea je národní a přitom sociální, my se Ideokratu nebojíme! Máme čisté tlapky, neboť sloužíme vlasti!“

Oxaris se zasnil a něžně hladil orosenou stěnu sklenky: „To by bylo, takhle to napsat! A vám by věřili, vy jste ten neřád odhalil. To je snad to nejkrásnější pro redaktora, človíčku, vmést jim to hrdě do tváře! Proč se bojíte, vy všichni zbabělci – zeptáte se – myslíte, že Ideokrat vidí i do vašich safesů?“

Ještě dlouho potom, kdy se rozloučil s Herzogem, uvažoval Oxaris nad magickým významem čísla 40. Byl si vědom, že zcela nesplnil přání Prozřetelnosti. Dlouho čmáral ve svém malém zápisníčku a nic ho nenapadlo.

Nakonec byl rád, že do hotelové haly vstoupil jeho starý přítel, generál Garnhubber, který jako generální inspektor letectva byl též v Paříži na zasedání NATO. Letecký generál s povzdechem usedl do křesla proti Oxarisovi a s přesvědčením pravil, že Američané a Britové jsou pakáž. Jak dlouho budou rozhodovat, jaká letadla mají mít němečtí letci. Ti jejich opremovaní generálové jsou tak možná dobří do správních rad, ale tam, kde páchne střelný prach… jé…“ ulehčil si Garnhubber a horlil dál:

„Já vůbec podezírám tu bandu, protože má v kalhotech, tak by byla schopna jednat s rudými o mírové smlouvě s Němci… Tjá… my se na jejich smlouvy vykašleme. Jaképak jednání, ať nám vrátí, co nám patří až k Odře a potom se uvidí. Bude třeba jim připomenout, že my, jedině my, jsme jejich ostrý meč proti rudým!“

„Ano, bylo by třeba je víc připoutat k našim zájmům, připomenout jim vhodným způsobem, že když zas, díky Bohu, máme meč v ruce, že zbraň není k tomu, aby zrezivěla v pochvě…“ pokyvoval hlavou Oxaris a náhlé, jako osvícen, si uvědomil, že i Garnhubber je nástrojem Prozřetelnosti „Bože, číslo 40, ano 40!“ Měl chuť udeřit se do hlavy, že na to hned nepřišel. „Garnhubber a rok 1940! To byl přece Freiburg, Freiburg im Breisgau!“

Oxaris mlčel a usilovně vzpomínal: „Píše se rok 1940, podivná válka, je třeba něco podnikat! Náhle padají na Freiburg pumy, spousta pum, které zabíjejí ženy a děti. Bylo to trochu po göringovsku kruté, ale účel to splnilo. Začala slavná odveta za Freiburg. Göringovi hoši se vytáhli a na západ padla hrůza. Bylo to oprávněné, zub za zub. Za Freiburg hořela města francouzská, belgická, holandská i anglická, Gott strafe England! Nu, nu a velitelem eskadry, která tenkrát v zastoupení Prozřetelnosti bombardovala Freiburg, byl zde sedící Garnhubber. Šťastné číslo čtyřicet, šťastný rok 1940

Oxaris se usmál, naklonil se ke Garnhubberovi a dlouho mu cosi šeptal do ucha.

Na druhý den oznámil tiskový referent západoněmecká delegace, že pánové Oxaris a Garnhubber odlétají do Švýcarska na krátký odpočinek.

Byli hosty barona Eduarda von der Heydt, původem z Wuppertalu, který žil nyní ve Švýcarsku. Byl to starý pán, milovník umění, kdysi přítel Wilhelma II. Roku 1956 byl jeho hostem i Adenauer. Do novin proskočily zprávy o tom, že admirál v družné shodě s generálem loví ryby a časopis Quick přinesl snímek admirála, jak mává prutem a pod tím bylo napsáno: „Kam se asi udička zasekne?“

V novinách se už nepsalo o tom, že na zámek pana von der Heydta přijeli v civilu i jiní generálové hovořící anglicky, francouzsky a italsky, aby si vyměnili v klidu názory na věc, která jim dělala starosti.

Ukazovalo se totiž, že konference s východem se stává nevyhnutelnou. Mínění o této konferenci se rozcházelo. Nejenže západní velmoci měly různá pojetí, ale i mezi generály a politiky jednotlivých zemí byly neshody. To se ukázalo už v radě NATO. Američané ujišťovali, že se samozřejmě nic nedojedná, ale jednat bude třeba, aby se lidem zavřela huba. Britové měli nebezpečný názor, že by se třeba dalo něco dojednat, samozřejmě na účet Západního Německa, které se začínalo plést Británii ošklivě do obchodu (Gott strafe England!), Francouzi nesouhlasili tradičně s Británií a Západní Německo nechtělo jednat vůbec.

I když to kancléř neříkal otevřeně, bylo srozumitelné, že je ochoten spíš střílet, než uvažovat.

Pro generály hostující ve Švýcarsku byla situace o to složitější, že každé jednání již samo o sobě odpoutává pozornost od vojenských otázek. Hádali se sice mezi sebou o přednostech svých vojsk, ale shodovali se v tom, že každý pokus o odzbrojení v Evropě by byl pro všechny jed. Skřípali zuby při pomyšlení, že by se měl stát Západní Berlín svobodným městem. Každý z pánů tam měl své zpravodajské centrály a dohromady jich tam bylo veletucet. To že by se mělo všechno zrušit? Ten krásně bublající čarodějnický kotel že by se měl odstavit s ohně?

I. generál: „Blödsinn!“

II. generál: „Absolument impossible!“

III. generál: „We won’t give up!“

Brigádní generál Barksdale Hamlett, velitel amerických vojsk v Berlíně: „A co můj krásný šestý regiment, který tak krásně cvičí s tanky v Grünwaldu, na dostřel pušky od rudých?“

Baron von der Heydt, který občas nakoukl do poradní místnosti a měl klasické vzdělání, si s úctou připomněl první obraz z Makbetha:

V místnosti bylo pro kouř z doutníků a cigaret sotva vidět. Generálové se rozešli zachmuřeni, naplněni obavami z budoucnosti. Jen Oxarisův monokl zářil vírou v Prozřetelnost.

HERZOG JE PŘEKVAPEN

Zvláštní zpravodaj Westen-Telegrafu se vrátil z Paříže dost pozdě. Nikdo ho na svátky nečekal a bytná byla ráda, že nemá zakouřené pokoje. Nešel ani do kanceláře, neboť by mu ten nepořádek kazil náladu. Sedl si a celou noc psal. Psal zas jednou po dlouhé době o Ideokratu. Věta se vázala k větě a byl v tom vzácném stavu mysli, kdy námět se osamostatní a probíjí si vlastní cestičku, jako jarní bystřina s hor. Myšlenky kroužily, ale přitom se neodtrhávaly od černého jádra života.

Stihla ho neodbytná představa, že by tím článkem mohl čtenáře ovlivnit. Namáčel pero do potlačené a tím trpčí hořkosti.

Hojil se z toho článku hozeného šéfem do koše, z Grüningova posměchu, z velkého a marného gruntování ve své kanceláři. „Ne že by se bál, nebojí se, a když je Oxaris tak hloupý a sám mu to nahrál… dodával si jistoty…“

„Komu vadí Ideokrat?“ začal velkými písmeny a vysvětloval, že vadit nemůže obyčejnému člověku. Vadit může tomu, kdo svého bližního klame, kdo ho podvádí, kdo ho okrádá o výsledky práce, kdo vydělává podvodem, živí se klamem, udržuje se reklamou…

Až se mu tajil dech, nad těmi slovy. A vždycky, když je chtěl škrtnout, nemohl sám před sebou. Může se člověk stydět? Ne, to je nesmysl! Jestli Grüning vydělal milión, je to lhostejné. Kdyby byl Herzog dost chytrý, vydělal by ten milión taky. Je to rvačka, ale nikdo nesmí povídat, že je on, Herzog, baba, to ne! Když chce, napíše si, co chce, a když to šéf nebude chtít uveřejnit, rozbije mu hubu. Tak!

Šéfredaktor už byl oblečen v lyžařském: „Kolegáčku, já ještě musím na radnici k Brandtovi. Ten váš Ideokrat mne unavuje, dělejte si tady, co chcete, já jedu pryč a doufám, že lavina strhne všechny telefony. Jenom žádné pitomosti, ano!“

Dlouho se radili s vedoucím vydání. Kancelář už neblaze působila. Nakonec to dali do novin, z tučného petitu.

Čtyřiadvacet hodin poté se vrátil Qxaris do Bonnu. Heglena nevolal, to byl vlastně mrtvý muž. Vyhodí ho, až bude mít chvilku volného času. Zato vztyčil semafórek „Feuer frei“ na svém stole a začal udílet rozkazy. Kde to nešlo rozkazem, neméně účinným doporučením. Bubnová palba začala přesně. Zastřeloval se officiózní „Bonner Anzeiger“: „Kdo je to značka Hz ve Westen-Telegraf u? Má být tisková svoboda zneužívána komunistickými provokatéry?“

Pak zaduněly velké rotačky:

Hz prozradil ruce, které k nám vpašovali/ Ideokrat!

Pane Hz, kolik vám platí východ?

Rozbít naší německou frontu se vám pane Hz nepodaří ani s IDEOKRATEM!

Nové zločinné spiknutí proti lidské svobodě a důstojnosti!

Má právo pan Hz se nazývat německým novinářem?

Události se dostaly do tempa. Oxaris oznámil novinářům, že byla zachycena stopa, jak se Ideokrat dostal z východu do Západního Německa. Má zprávy, že agenti se snaží přístroj propašovat dále na západ (ať má Alles také nějakou zábavu).

Když byly vystříleny nejtučnější titulky jako: „Obludný útok marxistů na naši demokracii!“ byla kampaň náhle překryta sensační a záhadnou událostí, která zarazila dech čtenářům:

V devatenácti náletech svrženo 90 pum na opuštěný ostrov, kde byla dříve americko-britská střelnice. 70.000 divokých hus a kachen hnízdících na ostrově vyvražděno!!!

Byla to záležitost věru mimořádná. Aniž radarové stanice něco zjistily, přilétla neznámá letadla nad ostrůvek v Severním moři, který do roku 1957 sloužil jako americko-britská letecká střelnice, a svrhla pumy. Zvedla se vina rozhořčení proti neznámým pachatelům. Spolek pro ochranu zvířat uveřejnil zoufalý protest proti katům divokých hus a kachen. Když byl hněv rozpálen do červena, naznačil oficiózní „Bonner Anzeiger“, že se pravděpodobně jedná o politováníhodný omyl amerických nebo britských bombardovacích letadel, jejichž velitelé patrně nevěděli, že na německé půdě už dávno není americko-britská střelnice.

Tato jedovatě formulovaná zpráva znovu rozpoutala bouři. Zaduněly velké rotačky a tentokráte si přišli na své i západní spojenci Západního Německa. Velké titulky se jich ptaly, zda hodlají považovat Západní Německo za nejpevnějšího spojence, či za střelnici a za předmět obchodu s východem.

Nakonec vystoupil kancléř ve Spolkovém sněmu a obraceje se směrem k levici, jízlivým hlasem žádal o jednotu a solidárnost. Ďábelský úklad s Ideokratem má vnést různice do německých řad v předvečer významných mezinárodních jednání, kdy se jedná o budoucnost Německa na staletí.

„Chtěli by nás rozložit, abychom se snadněji stali výměnným zbožím v obchodu mezi velmocemi. Proto musí být zrádci vymeteni železným koštětem. Idea velkého Německa vyžaduje velkých mužů a velkých činů, ne však Ideokratu!“ vykřikl kancléř a pokračoval, pozvedaje kalné oči ke stropu sálu: „Hovořím-li však o jednotě mezi námi Němci, musím hovořit i o jednotě mezi našimi spojenci. Musí si uvědomit, že nejsme pokusná střelnice, ani vojensky ani politicky. Nechci se zmiňovat o politováníhodném případu na Knabensandu, ale chci jenom všeobecně připomenout jejich slavnostní závazky vůči naší zemi. Nepřejeme si jednat, nebudeme jednat, neuznáme, nic neuznáme a oni též nesmí! Nikdy nebudeme jednat v malicherných rozměrech mírových smluv, ale když již hovořit, hovořme pevně, vědomi si síly, která jediná řeší mezinárodní problémy! Hovořme o právu na sebeurčení národů na východě. Naši spojenci mají povinnost být pevni. Případ s Knabensandem jim jen připomíná, že na své povinnosti vůči Německu pozapomněli, případ s Ideokratem ukazuje, jak nebezpeční jsou naši nepřátelé! Zachovejmež jednotu, která jediná chrání západní civilizaci, k čemuž nám dopomáhej Všemohoucí!“

Herzog s úžasem pozoroval, jakou lavinu vyvolal jeho, jen tak natruc hozený oblázek. Bytná mu postavila kufry přede dveře. Šéfredaktor se ještě v lyžařském objevil v Herzogově kanceláři, štítivě odstranil nohou rozbité akvarium, aby uvolnil cestu a Herzoga vyhodil.

„Oxaris mi přece říkal,“ něco se pokusil zabručet Herzog, zhnusen sám sebou.

„Lituji, ale nemám bohužel čas,“ pravil šéfredaktor, „musím spravit to, co jste zpackal. Buď jste blbec, nebo provokatér, obé se mi hnusí.“

Oxaris zas spustil semafórek na svém stole a vytáhl z kapsičky malý zápisník. Měl tam několik poznámek, které odškrtl zlatou tužtičkou:

1. ostrý článek ve prospěch Ideokratu.

2. hromadný protiúder, zavřít všem hubu!

3. spustit Knabensand, odvést pozornost od návrhu mírové smlouvy.

4. vyrazit Heglena.

5. poděkovat novinářům a upozornit je na tvrdou nutnost kázně v zájmu jednoty.

6. poslat výstřižky tiskové kampaně kancléřství a Garnhubberovi bednu šampaňského.

ROZUMÍTE TOMU?

Wannemann si přinesl domu náruč knih a paní se tvářila nevraživě. To znamená, že nebudou procházky, nebude biograf, Rudolf jen zas shltne večeři a ani nepochválí.

Nemýlila se. Studium mělo tentokrát následky ještě horší.

Wannemann to vzal od podlahy a dříve, než se dostal ke zkoumání mozku, pročetl si leccos o elektřině, radiových vlnách, o anatomii, histologii a zjistil, že objevování lidského těla bylo stejně dobrodružné, jako objevování nových světadílů. Stálo mnoho obětí a církev stejně nenáviděla cestovatele jako lékaře a upalovala je. Cestovatelé a astronomové neustále zmenšovali hájemství boží, až nakonec kosmická raketa proletěla přesně místy, kde mělo být nebe. Lékaři kousek po kousku mapovali lidské tělo, až se ukázalo, že v něm není místo pro tu nesmrtelnou duši. Wannemann se hněval a současně byl dojat, když se dočítal, jak se duše stěhovala z jater do srdce a Descartes ji hledal v šišince mozkové. Čím dál však zkoumal s lékaři lidské tělo, tím větší obdiv měl ke své tělesné schránce, se kterou doposavad tak nešetrně zacházel. Byl skoro překvapen, že věc tak složitá a závislá na nepatrných ústrojích, tolik let spolehlivě pracuje. Četl, četl a najednou začal pozorovat svou ruku spočívající na záložce knihy. S potěšením zahýbal prsty a přitom se snažil spočítat, kolik svalů se dalo do pohybu, kolik nervů odevzdalo své signály do mozkové centrály a kolik pokynů vydal mozek, aby byla obrácena jediná stránka v knize. A takové – i podstatně složitější – výkony děláme celý den! Žaludek zpracovává potravu chemickými postupy, o které se nezdá nejpřepychovější laboratoři, tělo roste, tloustne, nebo hubne, srdce pumpuje, dýcháme. Uvažte jen to, že člověk do jistého věku roste a potom se růst zastavuje!

„A co kdybychom ovlivnili organismus, který brzdí růst? To by nám vyrostli obři!“ Hned si řekl, že k tomu není valných důvodů, „ale vypěstovat obří slepice, to by přece bylo znamenité!“ Znovu se nadchl.

Poznal, že možnosti jsou nekonečné, jako sama příroda, zároveň však si uvědomil, na jak mikroskopických pojmech visí život. Nejdřív se začal plést do kuchyně a vysvětlovat ženě, že je třeba stravu přiměřeně solit, protože sůl váže vodu v těle. Mumlal cosi o tom, že by bylo dobré vařit v soli brambory, neboť ty zas dodávají tělu draslík.

To ještě paní Wannemannová snášela, protože to považovala za chvalitebný zájem o kuchyňskou práci. Když však Wannemann přinesl ve služební brašně zapařený špenát a povadlou mrkev, aby obohatil rodinnou tabuli o vitamíny, paní Wannemannová se vzbouřila a zahnala muže z kuchyně. Wannemanna to tak rozčílilo, že zcela zřetelně cítil, jak se mu z nadledvinek vylévá do krve adrenalin a zvyšuje se mu krevní tlak, měl pocit, že bludný nerv na okamžik zastavil činnost srdeční.

Srdce je znamenitý orgán a přitom podává zprávy o své činnosti. Wannemann se zájmem pozoroval elektrokardiograf, který znázorňoval elektrické proudy vznikající v lidském srdci, a tento obraz mu připomněl grafický záznam signálů, které vysílají Sputníci. Srdce tedy mluví a básníci měli pravdu! A možná, že za krátkou dobu nás bude vysílačka kosmické rakety informovat podobným střízlivým záznamem o činnosti srdce prvního člověka letícího vesmírem. Planoucího srdce, které rozsvítí temnoty tohoto vesmíru.

Wannemann se vžíval se zatajeným dechem do nadšení i snů inženýra Rosseho a tím víc mu byl Ideokrat nepochopitelný. Je ovšem pravda, že jaderná reakce byla využita nad Hirošimou, že skvělá elektronika radaru se používala ku sestřelování letadel.

To jsou symboly minulosti. První mezikontinentální střela však nedopadla na obydlená města, ale vznesla se ve službách lidstva do vesmíru. První loď na atomový pohon nenese torpéda, ale popluje zkoumat cesty mezi póly. To je symbol současnosti a budoucnosti. A Rosse přece nebyl člověk minulosti! Určitě ne! O tom byl Wannemann přesvědčen. Jak je to tedy všechno možné? Wannemann povzdechl, nahmatal si puls a s úlekem zjistil, že je skoro nitkový, nebo drátový, nebo jak se tomu říká. Zazíval, zavřel knihy a šel spát. Bylo čtyři hodiny ráno.

ALLES NEMÁ VRABCE V KAPSE…

John Alles se vracel z Paříže zvláštním letadlem. Byl unaven. Začínal věřit semantismu. Byla to nová věc; vymyslel ji nějaký japonský filosof. Hejno ministru, generálů a sekretářů vyslovuje na zasedáních různá slova, každý těm slovům rozumí jinak a něco jiného si pod nimi představuje. Zvláště pak nechtějí rozumět jemu, Allesovi, ačkoliv jeho slova jsou jasná a tvrdá. Pohrával si s myšlenkou, kterou vyslovil jeden z těch semantistů: Představte si americký senát jako prales a senátory jako orangutany, kteří na sebe povykují a ani nevědí, co jeden od druhého chce…

Sekretářka, starší hubená dáma, mu přinesla noviny. Všude se psalo o Ideokratu, který se vezl v Allesově zavazadle přes moře.

„Combat“ měl pěticicerový titulek:

V pařížském vydání „New York Herald Tribune“ se rozepsal Walter Lipmann pod titulkem „Morální sebevražda západu?“

… mister Alles zas jako obvykle experimentuje, bez dokonalé znalosti věci. Kdyby to nebylo tak nebezpečné, bylo by to jen hnusné. Uvážíme-li – a je to fantastické – že by Ideokrat vešel do všeobecného užívání, ohrozilo by to mravní základy celé naší společnosti. Kde by bylo naše soukromí, naše soukromé podnikání? Vím-li, co si o mne myslí druhý a nejsem-li právě Allesem – od čehož nás milostivý Bůh ochraňuj – mám pocit gentlemana, který se octl nahý na Broadwayi. Nemohu dělat politiku, věda, co si o tom myslí ti druzí. Poznávám prostřednictvím cizích myšlenek sebe sama a uznávám, že je lépe se zabít, než takto žít. Nemohu vládnout a naše společnost bude ochromena přívalem mechanické upřímnosti, která podemele všechny fundamenty lidských vztahů.

Ve svých důsledcích je tedy Ideokrat nebezpečnější svobodě jednotlivce, než atomové zbraně. Z toho pak zcela logicky vyplývá, že zákaz jaderných zbraní není zdaleka tak naléhavý, jak to tvrdí mister Chruščov. Zastavíme-li pokusy s jadernými zbraněmi, neznamená to, že objevíme způsob, jak zastavit příval této mechanické upřímnosti.

Ohrožuje-li naše zřízení komunismus, tu nepopíráme a nevylučujeme souvislost, které říkají právníci „kausální nexus…“

John odložil plachtu Heraldu a nahlédl do neméně rozložitých britských novin. Britský tisk se soustředil na tyto hlavní problémy:

1. Ideokrat se nehodí domů, do sněmovny, ke kartám, k milenkám, do kostela a na dostihy.

2. Ideokrat se hodí pro kolonie, Intelligence Service, pro misionáře, guvernéra Cypru, britského velvyslance ve Washingtonu, pro taxikáře vozící americké vojáky.

3. Má Británie vyrábět Ideokrat, který nemá, či jej má kupovat na dluh od Američanů a prodávat jej dále za valuty?

Zpravodaj ČTK:

V duchu nového českého pravopisu, by se měl psát Ideokrat s „d“ na konci, což by spíše odpovídalo jeho funkci v rukou pana Allese.

Samuel Hotdog, předseda komise pro vyšetřování neamerické činnosti:

Je to OK. Musíme s tím prozkoumat všechny ty zatracené cizince, co se cpou do USA. Nadělá to méně hluku, než otisky prstů!

Senátor Blackcut, Ala:

Černá tvář si nemá co myslet. Jestli si někdo myslí, že kvůli Ideokratu si budu něco myslet, tak by mohl dostat do zubů!

Abbé Fourier z Notre Dame de Famplemouse:

Není dáno člověku pronikat do úradků božích. Církev má Ideokrat již dlouhá staletí v podobě poctivé dubové zpovědnice. Ve své pokoře s tím nedělá takový humbuk!

Jane Mansfield:

My ženy jsme silné v prsou, proti nám je Ideokrat bezmocný!

Šéfredaktor časopisu Soldatenzcitung, poslanec Bundestagu: Byl jen jeden muž, který vládl naším myslím. Es kommt der Tag!

Lord Dump, konservativní poslanec:

God save our gracious Queen! (Bůh ochraňuj naši spanilomyslnou královnu.)

Jean Pierre Doriot, existencialista:

Říkáte, že to krade myšlenky. Nevadí, kde nic není, ani čert nebere!

Večerníky přinesly na prvních stránkách text nového rock’n rollu, který složil francouzský následovník Priesleye, Jojo‘ Chérigris:

Alles nemá brabce

v kapse má

Ideokrat!

Hé, bi, rock, bab!

Má i atomovou pumu,

lépe chodit bez rozumu,

než nám spadne na hlavu,

tak ať máme zábavu!

Alles, Alles über alles!

Stejně máme všichni dales!

Ideokrat zapůsobil i na zadní stránky listů. Objevily se tam zbrusu nové reklamy:

SVĚTOVÝ NÁZOR

TELEVIZE

POKER

Na čtení novin neměl ředitel Symington čas. Tiskové oddělení firmy mu připravovalo zvláštní výtah z časopisů se zřetelem na to, co zajímalo firmu. Tato politika v kostce nezabírala víc, než dvě strany. Ovšem ředitel četl „US News and World Report“, protože to byl časopis velkého obchodu a stál firmu velké peníze. Díval se na svět z hlediska amerického obchodu a posuzoval události podle toho, zda tomuto obchodu prospějí či nikoli. Bylo to sice trochu úzké hledisko, ale účelné. Byly tam rubriky „Co vám může prospět v podnikání“ i návody, jak snížit daňový obnos, který máte odevzdat. Užitečné věci.

S časopisem pod paždí se uchyloval Lew Symington na lavičku v zahradě své vily. Jaro přišlo letos velmi brzy a lavička stála mezi rozkvetlými stromky u jezírka. Na hladině jezírka plavaly velké leknínové listy.

Lew Symington si vážil klidu a leknínů. Lidé v nejrůznějších částech světa – jak o tom informoval časopis – však tento klid bezohledně porušovali. Přeceňovali svůj význam. Naše planeta nebyla ani největší, ani nejkrásnější ze sluneční soustavy, když už neuvažujeme o jiných sluncích. Byla jen přechodem od mikrokosmu k makrokosmu a bylo sporné, zda lidstvo, podobně jako nepokojné blechy v posteli, není jen protivným hmyzem, který ruší majestát vesmíru.

Nemiloval velké sputniky, neboť byly sovětské a nemiloval ani maličké, neboť ty byly americké a dělaly takové bleší skoky.

Možná, že celý náš svět je jen molekulou na párátku nějakého obra, který nás jednou rozmáčkne mezi zuby. Není to tak fantastické, jak by se zdálo. Kolik miliónů bakterií se vejde do kapičky vody na párátku?

Není vyloučeno, že toto jezírko je pouhou bublinkou na řezáku nějakého obra. Nelze to dokázat, ale nelze to vyvrátit, neboť nemáme možnost srovnávat.

Ovšem lekníny jsou překrásné. Velké ploché listy rozložené po vodní hladině připomínaly zemské světadíly, trčící mezi oceány.

Listy se pohybovaly na čeřící se hladině neznatelně a tvary světadílů se měnily velmi pozvolna. I to bylo potěšující, neboť Symington byl stoupencem daného stavu, pokud nebylo možno nastolit stav předešlý.

Sedě na lavičce, s časopisem na kolenou, vdechoval klid. Byla to rozkoš. Vážil si rozkoše, neboť věděl, že je pomíjející. Jeho žena Mildred trpěla po dvacet let neuralgií, před třiceti léty mu lékaři zakázali pít whisky a po dobu více než čtyřiceti let měl pocit, že i rozkoš z moci, nejtrvalejší to z rozkoší, která provází člověka, i když ostatní požitky pominou, je sama o sobě pomíjející.

Z otevřených francouzských dveří vily se ozval silný hlas. Mildred Symingtonová volala manžela, aby šel domů; je chladno a musí pozdravit dámy z dobročinné společnosti. Mildred, jako dcera senátora z jihu byla vedle neuralgických bolestí stižena též pobožností a dobročinností. Dámy seděly v kruhu a pletly nátepníčky pro Čankajškovy letce na Tajvanu. S časopisem pod paždí je pan Symington všechny zimomřivě pozdravil a zeptal se, zda na Tajvanu není příliš horko na nátepníčky.

Ujistily ho, že ve velkých výškách jsou nátepníčky vítány.

Ředitel se potom ukryl do ušáku s mohutnými čalouněnými převisy. Kryt opěradly z boků a křídovými deskami časopisu zpředu, odolával nájezdům dobročinných dam a zvukům televize.

Četl pozorně rozpravu o Ideokratu, vzpomínal na to, jak se dostal Ideokrat až do Allesových rukou. Když uvažoval o tom, jak velkým dílem náhody jsou řízeny věcí lidské, dostoupily zvuky televizoru takové výše, že vyhlédl ze svého opevnění a uzřel na obrazovce Johna Allesa, an vystupuje na řečnickou tribunu. S povzdechem odložil Symington časopis. Konec konců je možno vyslechnout státního sekretáře za cenu, že mlčí paní Mildred a její přítelkyně.

Mladistvý a sebevědomý hlas oznamoval: „Hlásíme se vám ze zasedání jednoho z výborů Spojených národů.“

Potom bylo slyšet dlouhou chvíli unavený a trochu krákoravý hlas. John hovořil o posvátné nutnosti zachovat svobodu jednotlivce, o potřebě mezinárodní důvěry. Ano, je to Bůh, který musí dodat sílu, abv západ byl pevný v ctnosti i vytrvalosti, se kterou se odolává ďábelské, rozkladné politice komunistů… „Nevěřte, ó nevěřte,“ biblicky zněl Johnův hlas, „jejich slovům o míru. My víme, co se skrývá za oponou jejich čel…“ A státní sekretář velkým rozmachem vytahuje z aktovky malý přístroj a šermuje jím před sebou.

Symington se zavrtěl v křesle, neměl rád pouťové scény. Rychle však naklonil hlavu k obrazovce. Kamera se podívala do sálu a zamrkala. Co snímat dřív? Senzace! To nebylo ve scénáři! Delegáti vyskakují a hrnou se k mahagonovým dveřím, jako kdyby vypukl požár. Argentinský delegát, kterého Symington znai jako velmi zdvořilého pána, se tam ohání lokty a odhazuje na výplň dveří drobného pana de Vigny.

Symington se zašklebil a vlny vrásek se mu příbojem rozběhly po obličeji. Sir Gore-Peter se totiž rozběhl a vrhl se na záda ostatních delegátů. Odstrkává se rukama, jako když plave. V pěsti třímá nějakou utrženou kravatu. Mladistvý hlas reportéra vříská, jako na rugbyovém zápasu. Ano, tohle je příležitost, něco takového vám All American Television ještě nevysílala.

Na štěstí ta hanebnost netrvá dlouho. Delegáti se dostali do kuloárů a o veřej se opírá trochu omráčený Kuomintanec. Pozvedává pravou ruku, jako kdyby hlasoval.

Lew Symington se chce uraženě zakrýt novinami, sál už je stejně prázdný… Ale, ne, není. Někdo tam sedí. Kamera onoho muže přibližuje divákům.

Symingtona jímá nepříjemné tušení, znovu se naklání k obrazovce. Dobročinné dámy pohoršeně vypísknou. Ten muž si čte nějaké noviny psané azbukou. Shocking! Státní sekretář se k tomu muži přibližuje.

Po tom hluku je teď slyšet jeho těžké kroky a zašustění novin…

„A co vy, pane?“

„Já,“ delegát se dívá přes okraj novin na Johna. „Nu, my, pane, vám říkáme, co si myslíme. Doufám, že vám to nevadí. Obraz se na chvíli zatměl a objevil se kovboj, který zpíval píseň o výhodách zubní pasty „Dentol“.

Symington se schoulil do křesla; opravdu, situace není nikdy tak špatná, aby ji John nemohl několika dobře míněnými slovy zhoršit.

Musí si s ním jednou důkladně pohovořit. Nejlépe dnes. Byla sobota. Každou sobotu přicházel John k Symingtonovi na partii pokeru. Už od dob, kdy kancelář Pat and Cromwell zastupovala „US Aircraft“. Přicházel také soudce Austin, „Justice Austin“, který se občas bouřil a nazýval usnesení vlády nezákonnými. Čtvrtý do hry byl Symingtonův zeť, velvyslanec Plum, velmi hubený a velmi vyčerpaný padesátník. Symington byl k němu pln soucitu, neboť to byl choť Mildrediny dcery. „Je to odhodlaný muž“, říkával o něm.

První přišel John, napili se ovocné šťávy a dlouho seděli mlčky proti sobě. Potom Alles vytáhl z kapsy Ideokrat a podal jej starému příteli: „Vezměte si to, Lew, patří to konec konců vaší firmě. Je s tím víc nepříjemností, než čeho jiného. Klub nepřátel Ideokratu dělá horší věci, než zažil Nixon v Latinské Americe. Vznikají všelijaké divoké sekty, které vzývají Ideokrat jako božstvo. Jsem příliš stár na to, abych chtěl vědět, co si lidé myslí!“

„Hm,“ udělal Symington a šel uvítat další hosty.

Nehráli poker nikdy příliš vysoko. Nešlo jim o peníze, ale o to, kdo koho přelstí a oklame. Protože spolu hráli dlouhá léta, bylo třeba měnit neustále styl hry. Už je dávno omrzelo dělat „Poker Faces“, hráli a přitom hovořili, jeden druhému vyhrožovali, říkali to, co v kartě neměli a nepřiznávali to, co měli. A i když se licitující drze přiznal k tomu, co má v kartě, nikdo mu nevěřil. Ironický Austin se na oko hněval na Allese: „Vy vždycky říkáte, že máte fullhand, abychom mysleli, že ho nemáte a abyste s opravdovým fullhandem vyhrál. Jenže vy ten fullhand nikdy nedokoupíte a my vám skočíme na bluff. Je to skoro jako politika State Departmentu. Tam také říkají, že něco vědí, aby si všichni mysleli, že nic nevědí a oni nic nevědí doopravdy. Pak to podle toho vypadá…“ Tak se starci škádlili a popíjeli ovocné šťávy. Jen Plum pil whisky. Vynahrazoval si to, oč ho doma připravovala péče Mildrediny dcery. Tchán mu neustále skleničku doléval.

Ten večer se po prvních kolech přiklonila štěstěna trvale na Symingtonovu stranu. Byl obklopen vysokými sloupky hracích známek, kterým říkal „Komínky“. Přinutil vlastního zetě, aby položil na stůl ubohé dvě dvojky, se kterými bluffoval proti sedmičkové trojce.

Trochu rozmrzelým pánům došly hrací známky a chtěli si vyměnit nové. „To by v tom byl hrom, abychom ho tam nedostali,“ bouřil Austin.

V tu chvíli však Symington odstrčil od sebe své „komínky“ a přistrčil je k soupeřům! „Je konec s pokerem, pánové, chtěl jsem jen v praxi dokázat, že Ideokrat ukončil éru dětských her lidstva. Nelze hrát ani bridge, ani šach, ani dudáka. Snad jen v plavkách. Konec, pánové, úplný konec.“

Seděli zarmouceně a pohrávali si s rozházenými kartami. Plum se pokoušel stavět z karet domeček a uvědomoval si, že musí jít domů. Jeden po druhém se odporoučeli. Zbyl jen John Alles.

Symington zamyšleně pozoroval svého přítele. Pozoroval ho už dlouhá léta; společník firmy Pat and Cromwell se měnil v advokáta Ameriky ve věcech trestních. Funkce advokáta je chválit kartu svého mandanta a hanět všechno ostatní, činit ze svého mandanta nejmoudřejšího, nejčestnějšího a nejsvětlejšího muže na světě a obvinit ostatní z kardinálních hříchů. John tak činil a bylo to podobné pokerové hře. Hlavně zachovat nepohnutou tvář! Co si John ve skutečnosti myslí? Starý pán neodolal zvědavosti a dotkl se Ideokratu.

„Poslyš, Johne,“ zaútočil, „ty opravdu věříš, že vydržíme s tím, co říkáme? Mně se zdá, že politika střízlivé země obchodu je založena na hypotézách. Neuznáváme to, co je a věříme tomu, co není…“

Starý pán se jal vypočítávat na dlouhých žlutých prstech:

„Tak Čína není, prostě neexistuje! Ovšem, ovšem v této neexistující Číně existují jakési neshody mezi vedením, které též neznáme. Na základě toho si vykombinujete, že vznikla nedorozumění mezi Čínou a Sovětským svazem. To je oslabuje a tak bude Sovětský svaz ochotnější jednat o německé otázce. Připadá mi to jako články svaté víry. Buď jim věříš nebo nevěříš, důkazy nejsou!“

Allesovy nepokojné myšlenky sledované Ideokratem se zachytily slova víra: „Ano, víra. Musíme mít víru, jinak se vše zhroutí, jako ten Plumův domeček z karet. Tomu starému lišákovi Symingtonovi se to mluví. On nemá zapotřebí vykládat pohnutky své obchodní činnosti. Ale já je musím vysvětlovat. Uznáme Čínu a za děsivého rachotu se zřítí v rudém plameni celá Asie. Koexistence. Pchá! Nevěřím, nevěřím a věřit nikdy nebudu! Chceme zpátky to, oč jsme přišli a oni chtějí stále větší kusy toho, co ještě nemají. Všude to doutná, kam stoupneš, může vyšlehnout rudý plamen. Uznáme-li ty země na východě, přiznám, že existuje jiný řád, který roste, zatím co naše území se zmenšuje. Svět není z gumy. Obrana není k ničemu, kdo se brání, ustupuje. Musíme útočit. Ve jménu míru, ve jménu demokracie, ve jménu křesťanství. To je jedno, ale nesmíme ani na okamžik přestat mluvit, přestat hrozit, přestat přemisťovat eskadry. Nesmíme připustit, že jsme papíroví tygři. My, my jsme silní… Nechceme zahynout a máme touhu po ztracených zemích, po ztracené moci. Kolik jsme jich už pobili, do šachet naházeli, probodali, napalmem opařili. A jsou tu stále nové zástupy, které se valí jako vlny {moře, co pohltilo už tolik našich nádherných lodí.

Alles se zpotil, jeho zamžené oči dostaly blouznivý výraz: „Lew,“ ozval se krákoravým hlasem jako na řečništi. „Vy jste cynik. Bude-li třeba, svrhneme ve jménu civilizace atomové pumy. Církev se nebála upalovat kacíře. Ukážeme se zbabělí před tváří dějin?“

„Hm,“ povzdechl Symington: „A co když tím věc jenom urychlíme?“

Alles těžce vstal z křesla, byl to nemocný a unavený člověk: „Cožpak tomu věříš i ty, Lew? Co tím myslíš, Lew? Proboha! Copak věříš, že svobodu a demokracii může někdo vykořenit z lidského srdce? Jsme silni, jsme silnější než kdykoli předtím. Jsme bohatí, naší skvělí a zdraví hoši jsou na všech kontinentech Symington pustil páčku, ale ještě zaslechl: „A strašně se bojím, že příští generace bude těžko hledat ty, kdo by za ni cedili krev, kterou my všichni jsme tak úporně ždímali.“

Lew podal Johnovi ruku: „Ano, ale trochu zapácháme, nezdá se vám, i přes ta voňavá slova.“

NEPŘÁTELÉ IDEOKRATU V USA

Příchod Ideokratu na půdu Ameriky zastínil i tanec hola-hoop a psychózu létajících omáčníků. Intelektuálové, živnostníci a armáda byli proti takovým experimentům. Na celém severu vyrostly kluby nepřátel Ideokratu jako houby po dešti. Vedl je většinou redaktor místního časopisu, nebo lékárník. Na jihu, kde se všechno dělo neočekávaně a na truc severu, zas vznikaly sekty zbožňovatelů Ideokratu. Spojovalo se to s náboženskými úkony. Zpověď – bude zbytečná, horovali kněží, bude Ideokrat.

Náčelník indiánského kmene Chipewa ve státě Michigan zaslal Allesovi dopis tohoto znění:

„Pane,

když nás medicinmani bavili podobnými triky, byli nám, divochům, pro smích. Je trapné, že moderní divoši na takový trik nalétli!“

Ideokrat bouřlivě zasáhl do kulturního života. Za pár neděl smetl všechny ostatní ismy v literatuře a nastolil Ideokretenismus. Byl to způsob psaní, který odsuzoval dialog, popisy a podobné věci. Zabýval se pouze vnitřními stavy. Přinášíme ukázku z románu Normana Halera. (Obšírnější ukázka vyjde ve Světové literatuře roku 1975.)

V malířství se ujal nového směru Sefton MacDogan. Ve zcela zatemněném pokoji, což mělo znázorňovat tmu v hlavě, rýsoval kružnice na plátno, což byly myšlenkové pochody. Nebyl to ani tachismus (táche, franc, skvrna) a nebyl to ani Georges Mathieu. Byl to nový Ideokretenismus. Starosta New Yorku, Rokfeller, zakoupil v předvolební kampani obraz Psyché. Plátno mělo obrovský úspěch. Při vernisáži MacDoganovy výstavy došlo ke srážce mezi příznivci umění a klubem nepřátel Ideokratu. Byly toho plné noviny, takže zprávy o odchodu amerických vojsk z Libanonu se dostaly až na čtvrtou stranu. Výtvarný kritik New York Heraldu, Art Fichtenwald, napsal:

„Je to syntéza moderního člověka s pramyšlenkou. Reminiscence temnoty zrodu, samoty obklopené kružnicí pupeční šňůry. Kolotání, nesnesitelný rytmus stamiliónů automobilových kol. Krvavá skvrna, ve které se rodíme i umíráme. Tratoliště Intelektu. Komplex velematkv, která nás vyvrhuje jen proto, aby nás shltla. Vlny nekonečna, vlny moře, vlny radiové, vlny Ideokratu, smrtící paprsky Gama, do kterých se noříme, novodobí páriové, jako do vln Gangu. Ano, je to světové a je to americké!“

To byly události, které zajímaly poměrně málo Američanů. Zato hudba zasáhla všechny. „Hight Ideotrott“, jak se nový styl nazýval, měl jednotvárnou, ale rytmickou melodii:

Tančilo se v naprosté tmě. Jen dáma měla fosforeskující náušnice, pán fosforeskující knoflíky. Drželi se za ruce a třásli se na doby. Čtyřikrát do taktu, potom tlesknutí, otáčka a zas se třásli. Byl na to pěkný pohled. Jako rej zešílevších svatojánských mušek. Zvláště mládež si tanec oblíbila. Chlapci nosili čepice pobité cvočky s nápisem na čele „Nic pro Ideokrat!“

Do Evropy zavítala vina Ideokreténismu velmi brzo. Evropské země dodaly Ideokreténismu mystiku, erotiku a filosofické zdůvodnění.

Dr. SINGER VYPRAVUJE

Wannemann si zas jednou ve své kanceláři prohlížel kupu zahraničních novin a byl z toho celý nesvůj. Jémine, co ten Ideokrat natropil! Copak tohle mohl někdo tušit?

Někdo nesměle zaklepal na dveře. Pootevřely se a ukázal se nejdříve dlouhý červený nos…

„Dr. Singer!“ zaradoval se Wannemann, „jen pojďte dál, něco vám ukáži!“ Položil před překvapeného Singera celou kupu zahraničních novin, kde byly červenou tužkou zatrhány zprávy o Ideokratu.

Singer zabořil nos do listů, pokyvoval hlavou a občas se dal slyšet „Nono, nonono.“

„Co s tím máme dělat?“ bouřil Wannemann.

Oslovený se nedal vyrušit. Dočetl, sklapl desky a zatroubil do kapesníku: „Teď je to, abych tak řekl, mimo dosah naší kompetence. Předpokládám, že je to omrzí. Vždyť jim to natropí jen neplechu. Všechno má svůj začátek, vyvrcholení a konec. Kružnice jsou zákonem nebeské mechaniky. I když to nejsou kruhy zcela pravidelné a věc se nemusí vrátit zcela přesně na původní místo. Ostatně, po opsání toho kruhu, už to také není zcela táž věc. K tomu je třeba trpělivosti a neukvapovat se. To je ta největší chyba, která se může stát. Znáte film ‚Noc, kdy přišel ďábel‘?“

Wannemann se zoufale zatvářil. To je celý Singer! „Ne!“ zahučel.

„No tak vidíte,“ namířil Singer profesorsky prst na Wannemanna. „To je západoněmecký film. Popisuje ošklivou sérii vražd, které se staly před válkou. Neznámý pachatel zavraždil několik desítek žen po celém Německu. Tak ho hledali, hledali tak dlouho, až našli nějakého slabomyslného, tuším, že se jmenoval Lüdke, Bruno Lüdke. Zřídili na to celou zvláštní tajnou komisi. Nakonec Lüdke zemřel a celá akta byla uložena jako přísně tajná. Už mne dávno zajímalo, proč! A teď přišel ten film. Tak jsem se znovu začal hrabat po archivech a zjistil jsem, že akta byla ukryta, protože se ukázalo, že Lüdke ty vraždy nemohl nikdy spáchat.

Přiznal se, protože mu slíbili, že ho pustí na vánoce domů. Nakonec ho zabili cyankalim, aby se to neprovalilo. Nejhorší na tom je, že žijí příbuzné toho nešťastného člověka. Tady v Berlíně, v Köpeningu. Žalovaly tu západoněmeckou filmovou společnost, aby okamžitě zastavila promítání úplně vylhaného filmu. Západoněmecký soud ovšem promítání povolil. Šlo o velkou firmu a mnoho peněz. Prý se Lüdke sám přiznal

„Všivárna!“ ulevil si Wannemann, „ale Rosse nám to neměl udělat…“ Snažil se vrátit rozhovor k Ideokratu.

Dr. Singer však byl ve vzpomínavé náladě: „Sebevražda, Rudolfe, může někdy být začátkem největších komplikací. Tvrdím, že vy hoši máte nejraději takové pořádné případy s indiciemi, kdy odborník začenichá a řekne »Aha, to je tam ten, nebo v nejhorším támhleten‘. – Kriminalistika se vůbec zakládá na precedentech. První vyloupení safesu muselo být pro bezpečnostní orgány strašným oříškem. Teď se podívají na styl, jak byla schránka otevřena, a už vědí, kdo to byl.

Vycházíte z předpokladu, že to, co se stalo, se již jednou někde muselo přihodit. Že se prostě zločiny opakují, jako literární náměty. Dokonce, že jsou módní případy. Jsou literární teoretici, kteří tvrdí, že všechny náměty jsou v podstatě obsaženy ve vyprávěních Tisíce a jedné noci, jsou policejní odborníci, kteří jsou přesvědčeni, že všechny zločiny jsou obsaženy v ročnících kriminalistického sborníku. Většinou mají pravdu k neštěstí literatury a ku štěstí lidstva. Je málo hlav s fantazií. Vyskytne-li se takový případ, pak o tom literární kritika nepíše, protože si s tím neví rady a policie jakbysmet. Znáte Schneiderův případ?“

„Ne…“ povzdechl Wannemann a ulebedil se do křesla. Dnes už z rozumného rozhovoru nic nebude. Singer nám stárne…

Doktor byl naopak k neumoření, zcela zaujat Schneiderem. „To bylo, Rudolfe, dávno před válkou a Schneider byl rytec. Ne takový řemeslník, ale umělec, který dělal bankovky, až se na ně srdce smálo. Čárečky a linky tak jemné, že by to nikdo na světě nemohl napodobit. Penězokazi byli vyřízeni. Jejich padělky vypadaly proti Schneiderovým kusům, jako když se žák první třídy pokouší napodobit Rembrandta.

Státní banka byla velmi spokojena a všechno bylo v nejlepším pořádku, až jednou našli Schneidera v bytě mrtvého. Sebevražda, zcela prokazatelná sebevražda. Zastřelil se jako ten váš Rosse, a na nočním stolku nechal dokonce dopis. Že začíná slepnout, že se mu při práci dělají mžitky před očima a že to nemůže vydržet. Byl to takový citlivý, seriózní člověk. Při pitvě zjistili, že byl skutečně velmi krátkozraký. Bylo to překvapující, neboť Schneider nikdy nenosil brýle.

Nu, pohřbili ho a peníze se točily dál. K radosti jedněch a k neštěstí druhých. Až tak jednou si prohlíží pokladník jedné banky vložené peníze a vidí, že dvě bankovky mají stejná čísla, sérii, prostě všechno. Lekl se a volal policii. Přijeli odborníci, vzali si obě bankovky a drželi nad nimi konsilium. Bylo to neuvěřitelné. Dvě bankovky podobné jako vejce vejci, do čárky stejné. Jako nějaké pekelné mámení. Zkoušeli to všelijak. Posílali bankovky do výzkumných ústavů. Tam ani nepřišli na to, která je falešná. ‚Z Athén to nebude!‘ povídal profesor Busch.

‚Za Londýn a Paříž ručím, tam by se na něco takového nezmohli!‘ pravil s prušáckou hrdostí von Schliefenbach. ‚Kdyby ten Schneider nebyl mrtev, tak bych řekl, že to dělal on!‘ zamyslel se nebožtík dr. Haber…

Tak se nakonec shodli, že to musel být omyl při výrobě, protože policie nemůže připustit, že by na něco nepřišla.

Za čtvrt roku měli těch omylů ve výrobě na stole dobrou stovku. Respektive dvě stovky, protože to byly vždy dvě bankovky. Byl z toho poprask. Proslídili tiskárnu od sklepa k půdě. Vedle každého pracovníka stál jeden tajný. Udělali mezinárodní lov, pochytali tolik penězokazů, že nikdo netušil, že jich může tolik na světě být, ale dvojčátka bankovek se objevovala dál. Tak se v zoufalství rozhodli tajně změnit pár čárek na bankovkách, bankovky postupně vyměnit. Aspoň přijdou na to, která z dvojice je pravá a která falešná.

Představte si, Wannemanne, že za pár neděl dostali do ruky zase taková nová dvojčátka, čárka jako čárka, dokonce ta tečka, která se dostala omylem na ňadro sochy Spravedlnosti byla na obou bankovkách.

Táhlo se to asi pět let. Až jednou v takovém baráčku u Schlachtensee zemřel nějaký Hartmann. Infarkt myocardu. Ležel tam asi čtyři dny, než ho našli. Byl takový samotář. V kůlně u stavení našli poď slámou celou penězokazeckou dílnu. Pod podlahou baráčku našli vkladní knížky se spoustou peněz a v plechových krabičkách uložené šperky, až oči přecházely

„Hm,“ udělal Wannemann trochu zklamán.

„Počkejte, počkejte,“ zakýval Singer hlavou, „tomu dr. Haberovi to nedalo. Dal si přinést fotografii toho Hartmanna. Vypadal jako Schneider. Byli si podobní jako ta dvojice bankovek.“

„Dvojčata?“ hádal Wannemann, kterého ten případ začal zajímat.

„Ale kdepak,“ nedal se vyrušit Singer. „Ten Schneider byl opravdu umělec, měl fantasii. Dlouho hledal člověka, který by se mu podobal. Potom se s ním spřátelil, naučil se jeho chování i životopisu, potom ho pozval k sobě do bytu. Hartmann nic nemohl tušit, protože lidé se tak nepozorují a nevědí, komu se podobají. V bytě ho zblízka zastřelil, převlékl do svých šatů, dal mu své legitimace a všechno. Aby nebylo podezření, napsal dopis o té krátkozrakosti. Nu odešel z bytu a začal žít jako Hartmann. Rien ne se perd, rien ne se change, tout se transforme… říkal Lavoisier.

Wannemann se otřásl, „myslíte si, že by Rosse?“

„Precedens, vidíte, už máte precedens a ženete se dál. To jste celý vy!“ radoval se Wannemann, „proto jsem vám to nevyprávěl. U nezvyklého případu musíme hledat řešení s fantazií. Podívejte se, ten Ideokrat je pro ně na západě nebezpečná hračka. Ten stroječek nemohl někomu jen tak vyskočit z hlavy, jako Pallas Athéna Diovi. Bylo k tomu třeba mnoho práce, kreslení, počítání, všelijakých plánků… Nakonec si uvědomí, že s tím strojkem si nemohou být jisti, dokud k němu ty plánky nebudou mít. Všechno to oběhne kruh a mohlo by se to vrátit k nám, ovšem v jiné poloze. Hlídáte ten být?“

Wannemann se otřásl: „Myslíte si, že by Rosse?“

Dr. Singer se podíval na hodinky a jeho růžová tvář se zachmuřila.

„Eva čeká s obědem!“ Vyskočil, nasadil si klobouk a na dlouhých nohou rychle odpochodoval.

GRUNING LETÍ DO AMERIKY

PŘEDSTAVUJE SE SIGRID

ZASEDÁNI SPRÁVNÍ RADY US AIRCRAFT

Grüning letěl do Ameriky zvláštním luxusním letadlem Lufthansy „Senátor“. Bylo ještě chladné jaro, ale v letadle bylo příjemně. S Grüningem cestovala skupina německých manekýnek do New Yorku na první jarní přehlídku. Byla to také první poválečná přehlídka německé módy za Atlantikem. Měla ukázat, že v Německu dovedou nejen šít stejnokroje, ale též toalety, konkurující Paříži. Taková přehlídka měla i politický smysl: vše se musí dělat elegantně.

Mistři Schwichtenberg, Staebc-Saeger a Lauer-Bohlendorff vybrali to nejlepší, co měli: látky zlatem krumplované, čelenky z pavích pér, huňaté flauše a něžné střevíčky se špičkou ostrou jako jehla.

I manekýnky byly starostlivě vybrány pro západní vkus: Lilo, Dido, Sigrid a Dagmar. Zvláště Sigrid byla půvabná. Trochu ptačí profil, plachý, běloučký úsměv, chlapecky štíhlá postava.

Grüning políbil Sigrid obřadně ruku. Byla vyslankyní německé módy, on vyslancem německého obchodu. Ve výši 4.000 metrů si připili suchým Martinim a domluvili se, že se sejdou po přehlídce.

Grüning byl přijat ředitelem Symingtonem a ostatními pány velmi zdrženlivě. Roy Bennett se pouze nepatrně uklonil. Ostatně Grüning po stisku jeho ruky ani netoužil. Starý Lew, který pohrdal lidskými slabostmi, sám nikdy neodpouštěl: „V lásce, v politice a obchodu se nic nepromíjí, jen se to slibuje,“ říkával.

Páchl jim novými penězi. Francouzská šlechta vzešlá z lapků a loupežných rytířů, pohrdala později tituly mladšími sto let. Američané, jejichž otcové upalovali Indiány, stříleli pocestné a sňatkem i násilím smísili krve všech národů Evropy, Afriky a Asie, pohrdali cizinci a zbohatlíky.

Grüning byl parvenu, cítil to v každém slovíčku, které pánové s ním utrousili a jeho vlastenecké city se bouřily. Přičítal to vládě, rozdělené na dvě partaje. Bylo by třeba bouchnout do stolu.

Módní přehlídka je dobrá věc, ale teprve při vojenské přehlídce naskakuje husí kůže.

Grüning však nebouchl do naleštěného, prázdného stolu. Správní rada tak znamenité společnosti se totiž nehádá. Jen vyslechne zprávu. Těžko něco namítat tam, kde každý pohyb dělníka je propočítán na setinu vteřiny, kde každá transakce je naplánována do dvou desetinných čísel. Tváře žolnérů, hrajících na převráceném bubnu vrhcáby, byly ruměné, bradaté, svěží a vzrušené. Tváře pánů kolem prázdného stolu byly lhostejné, vyholené a sterilně bílé. Nešlo jim o peníze v jejich hmatatelné podobě, už dlouhá léta neviděli americkou bankovku. I zpropitné vrátnému dával za ně sekretář.

Šlo jim všeobecně o destilaci zlata z lidské krve. O aparaturu se starali jiní, oni měli právo vyslechnout, zda je všechno v pořádku.

Po prvé po dlouhých létech to v pořádku nebylo. Lew Symington povstal. Byl starostliv a obličej měl drobnější a nos špičatější, než obvykle.

„Gentlemen,“ tiše se rozhovořil. „Když jsem byl slíbil tomuto ctihodnému shromáždění, že opatřím přístroj zvaný Ideokrat, netušil jsem, jak je to osudově nutné. Učinil jsem slib spíše z marnivého osobního zájmu a nelze mi za to přičítat zásluhy.

Zde tedy je!“

Symington roztržitě hledal po kapsách, sledován desítkami zvědavých očí. Nakonec objevil přístroj a položil jej na stůl. Strojek sklouzl po hladké desce a roztočil se. Sledovali jeho kroužení pečlivěji než kuličku rulety. Když se zastavil, členové správní rady se instinktivně zavrtěli v křeslech a několik jich sklonilo hlavy do dlaní, jako kdyby je ty růžovoučké ruce mohly před něčím uchránit.

Symington se však ničeho nedotkl. Čekal hodnou chvíli, až všichni zas odtrhnou zraky od Ideokratu. Potom pokračoval:

„Je to štěstí v neštěstí, že tento přístroj je zde, na stole. Kdyby toho nebylo, museli bychom jej získat za každou cenu, za cenu jakýchkoli obětí!“

V tu chvíli se Grüning zašklebil, ale pod starcovým pohledem mu úsměv umrzl a schoulil se do křesla.

„Tento drobný předmět mohl nás všechny ohrozit, jako devítimilimetrová střela může zahubit nosorožce, vnikne-li mu do hlavy. Paprsky tohoto přístroje vnikají nezvaně do lidských hlav a tím narušují v samé podstatě právo, dané naší společnosti do vínku, právo vyslovit jen to, co považuji pro sebe za prospěšné, právo být posuzován i před soudní stolicí podle své výpovědi, krátce právo vystupovat před společností takový, jakým chci být. Je to ušlechtilé právo.“

Dlouhá staletí jsme vytvářeli zákony společenských styků, které měly usnadnit lidské obcování a učinit člověka lepším. Jediný den oné naprosté ,mechanické‘ upřímnosti, jak to nazval Lippmann, rozvrátí manželské a rodinné svazky, rozbije přátelské vztahy, podryje naší politiku, zničí naší prosperitu, podlomí důvěru zaměstnanců k zaměstnavatelům, zbaví boha, co je božího.

Pia íraus byla vytvořena staletým kulturním vývojem. Řekneme-li brutálně nemocnému o jeho nemoci, zahyne. Budeme-li hovořit o našich zájmech a snahách nahlas – a nic jiného nám nezbude – bude to zkázou těchto zájmů a celá společnost se rozpadne v drápech těch, kteří o našem konci tak beztaktně hovoří.

Lidský důmysl vynalézá stále zhoubnější nástroje zkázy. Tuto skutečnost si v celém rozsahu uvědomuje velmi málo lidí. Ostatní milióny jsou vedeny pudem sebezáchovy, jehož podstatou je požehnaný egoismus, který věří, že smrt zasáhne všechny ostatní, jen ne je. Zvláště zdravě je tento názor zakořeněn u amerických občanů, kteří odmítají uznat, že by je něco ze staré pevniny mohlo zasáhnout.

Věříme tomu i my, neboť jsme přesvědčeni, že zhoubu přežijeme a že nám nadto vyřeší různé sociální problémy.

S Ideokratem je tomu jinak. Jeho anténa míří na naše hlavy. Nechci opakovat již vyslovené argumenty, ale dáte-li Američanům Ideokrat, je to konec americké civilizace. Jsem-li si jist, že ve svém krytu přežiji válku řízených střel, pak jsem si neméně jist, že rozšíří-li se Ideokrat, nejsilnější betonová vrstva nás neuchrání.

Lew Symington se napil vody. Už se nedíval roztržitě, ale pichlavýma očima přehlížel celé shromáždění. V každé z drobných vrásek na čele se leskla kapička potu.

„Navrhuji, aby Ideokrat byl navěky uložen v safesu společnosti a zápis o této schůzi zničen!“

Bylo ticho. Nehlasovalo se. Páni zhluboka lítostivě povzdechli. Najednou Symington zvedl ruku a namířil prstem na Grüninga:

„Pane, eh, Grüningu, jste si jist, že nikdo nemá plány tohoto přístroje?“

Tak, teď je to tady a každou chvíli může ten kostlivec sáhnout po Ideokratu a namířit mu ho na hlavu. Zatřásla s ním zimnice, až se mu tučné tváře roztřásly. Prokletý den, kdy se setkal s Gertou.

„Ne, nevím to zcela určitě!“ zablekotal.

Symington ho nepovažoval za hodna pohledu. „To se musí vyšetřit!“ odseknul. „Věc projednám osobně. Nebezpečí bohužel trvá, pánově!“

Potom uchopil Ideokrat do obou rukou, všichni povstali. Krok za krokem sestupoval do sklepních místností. Střežena rotou ozbrojenců, elektrickými buňkami a důmyslným poplachovým zařízením, roztlemila se před ním tisícipudová vrata safesu. Symington vstoupil, sklonil se, uložil přístroj do drobné ocelové schránky, vyšel a otřel pot s čela.

Griming unikl ze zasedací síně jako z hrobu. Do jeho střízlivého uvažování se neustále pletly divné představy. Dav na ulici mu připadal jako mračno nabité a jiskřící energií myšlenek. Pokoušela ho představa světa, kde by lidé říkali jen to, co si myslí.

Nastala by nepopsatelná vřava, ve které by se nikdy nesetkal se Sigrid. A kdyby, bylo by to jedno, neboť by se mu vysmála. Ta představa výsměchu ho pronásledovala od doby, kdy namířil strojek na Gertu. Vyhýbal se ženám, protože si představoval to, co si myslí, když ho objímají a měl po radosti. Nepomůže-li Sigrid, půjde k psychiatrovi.

Sigrid se jen šťastně usmívala. Obrovský úspěch: Jessica Davis, redaktorka nejvlivnějšího časopisu „Vogue“ s ní měla interview. Dva mladí muži jí učinili nabídku k sňatku. Grüning ji přerušil: „Pojedeme někam hodně vysoko nad New York, ano?“

Vyjeli do restaurace ve třicátém patře. Seděli u okna a dívali se na záplavu světel.

„Dovedete si představit, Sigrid, že byste znala osudy lidí za každým tím oknem?“

„Bylo by to roztomilé!“ odpověděla zdvořile.

„Bylo by to strašné!“ Stával se nudným společníkem. Pokusil se zavést rozhovor na příjemnější tématiku: „Záříte víc, než ta světla, nádherně vám to sluší, Sigrid.“

Usmála se, připili si. Grüningovi hořklo víno. Napadlo ho, že možná mu už i ona říká v duchu „Kuličko“, mastná kulička. Copak nemá ani právo na trošku zábavy? Hosté u okolních stolů se nenápadně dívali na Sigrid. Byla cizinka na první pohled, oblečená jako princezna. Lichotilo mu to. Pak zachytil pohled dvou mladých mužů s napomádovanými vlasy. Soucitně se dívali na Sigrid a palcem ukazovali na Grüningovu lysinu.

„Jsou to američtí klackové, kluci od krav ve smokingu!“ zuřil v duchu Grüning a pozoroval Sigrid. Byla dobře vychovaná, neotáčela se, ale na rtech jí uvízl běloučký, zasněný úsměv.

Sigrid cítila napětí u stolu: „Nepůjdeme si zatančit?“

Toužil vzít ji do náručí a přitom ji podezíral, že ho chce před těmi americkými klacky zesměšnit. Všechno se dálo jako naschvál. Hudba spustila nějakou americkou divočinu a celý parket se začal zmítat. Sigrid mu vyklouzla z rukou, vytvořil se okolo ní kroužek mladíků, tleskajících do taktu. Tančila, tančila svůdně a půvabně, zdvíhala útlé paže nad hlavu a přivírala oči, skvělá reklama pánů Lauer-Bohlendorfa i Schwichtenberga. Přiblížila se ke Grüningovi a pohladila ho po tváři.

„Vysmívá se mi přede všemi?“ Toužil ji zaškrtit, zmáčknout tu vlnící se, vysokou šíji, porostlou něžnými světlými chloupky.

Smích, potlesk, pískání… „jsou dost nevychovaní!“ poznamenal.

Na podium vystoupila žena s platinovými vlasy, vyzývavá a plnoštíhlá. Zpívala altem:

„Pánové, prosím vás, abyste dopili!

Polnice troubí, snad už jsme dožili!

Největší, nejsladší, co nám dal bůh,

je splnit k vlasti posvátný dluh.

Zalezte zbabělci, válka je válka!

Lučte se milenci, válka je válka!

Ike náš milený, na vartě stojí,

uteče z Berlína, ten kdo se bojí!“

Znovu se ozval potlesk, dlouhý bubnový break, zpěvačka učinila několik tanečních kroků, vyzdvihla vysoko sukně a na jejích stehnech bylo vidět dva Ikeovy portréty z profilu. Zpívala dál:

„Pánové, prosím vás, bez každé skromnosti,

ženy jsou tady jen k vaší radosti…

Přistupte, polibte raději, obrázek všech vašich nadějí.

Líbejte s odvahou, válka je válka!

Pochodem vojska jdou,

válka je válka!

Líbeite výš, je to fair’play.

Ať žije Berlín a USA.“

Pánové v černých oblecích se kvapně zvedali od stolů a spěchali k hudbě.

„Má nohy trošku do X!“ zašeptala Sigrid.

„A nebydlí v Berlíně!“ zahučel Grüning bez nálady, neboť vzpomínky přehlušovaly i píseň.

Žena s platinovými vlasy objímala olysalé hlavy líbajících a zanotovala poslední sloku:

„Moři my vládnem a moře, to šumí,

nad mořem v letadlech neseme pumy.

Malá je puma, mocný je atom,

blaženství lidstva závisí na tom.

Svoboda zemí, svoboda moří,

kdo na to nevěří, ať s pumou shoří!

Padne, kdo stojí, zhyne, kdo stál.

Ať je tu pohyb! Vojáčku pal!“

„Nelíbilo se vám to snad?“ plaše se zeptala Sigrid a napila se. Bylo vidět, jak jí pod tenkou kůží v krčním důlku pulsuje krev.

„Naopak, bylo to překrásné! Měla by to jít zpívat do Berlína,“ pravil Griming, „je tu však trochu dusno, že?“

Zdálo se jí, že pochopila: „Ano, půjdeme již domů, prosím.“

Dovezl ji před hotel, políbil ruku a odjel. Ještě dlouho stála na newyorském chodníku. Taková věc se jí stala v životě po prvé; Amerika je země všech možností, opravdu!

V Grüningově hlavě, opřené o polštář vozu, se však konečně spojily zmatené stavy myšlenek: Je to komplex Ideokratu! Dokud nezničí poslední čárku toho plánu vlastníma rukama, nebude mít pokoj. Cítil, jak se v něm zvedá napětí. Chtěl Sigrid, už kolik měsíců se odříkal žen a dnes nechal tu nejkrásnější stát na chodníku před hotelem.

Něco se však zas uvnitř zbortilo, polil ho studený pot. Zavřel oči. Zase je rychle otevřel. Nedívá se na něho zrcátkem řidič? Nemá snad strach, aby toho tlusťocha vzadu netrefil šlak?

PRONÁSLEDOVÁNÍ

SKOK

Poznají, kdo byl u Gerty poslední? Dokáží mu to? Uprchne-li, dokáže svou vinu sám. Půjde-li domu, mohou ho zatknout a usvědčit. Jak už to bývá, neučinil Erich ani jedno, ani druhé. Zavezl vůz do garáže a potloukal se po městě. Klopy u kabátu se mu oblýskaly, stuha klobouku byla propocena. Zas se nijak nelišil od svých starých druhů. Občas, v noci, přišel za Annemarií.

Bylo to podivné, nikdo ho nehledal. Jako kdyby se na něho zapomnělo.

První den velké titulky v novinách. Druhý den zprávy o vyšetřování na třetích stranách listů. Potom jen pár zapadlých deníček. Gerta prý se zabývala vyděračstvím. Do věci byla zapletena jména významných mužů. Policie neposkytla další informace.

O skutečném stavu vyšetřování vědělo jen málo lidí, a ti nebyli od policie. Byli to především tři Oxarisovi agenti 276, 32 a 14, dále to bylo několik amerických specialistů. Zabýval se tím osobně Symington a Oxaris. Jeden o druhém nevěděl. O to se zasloužil Grüning, který za prvé nezapomněl ponížení v New Yorku a za druhé se držel zásady, že „Doppelt hält besser.“

Erich jediný věděl, jak se dostat k plánům. Zatknout ho nemělo smysl. Neřekl by ani slovo, takoví lidé dovedou mlčet a facek se nebojí. Nezbývalo, než ho sledovat, aby jim ukázal cestu. Potom ho zatknout a plány mu vzít. Američané měli pro všechny případy přichystán celý nákladní vůz pistolníků převlečených za tuláky, vagabundy a pásky.

Ti měli, bude-li třeba, zasáhnout a ochránit Ericha před náhodnými zákroky německé policie.

Ještě nikdy v životě nebyl Erich v takovém bezpečí. Neustále ho sledovali nejméně čtyři lidé, vybavení moderními samopaly, které se vešly do kapsy, kapesními vysílačkami, kterými informovali nadřízené o Erichově pobytu.

Dále měli s sebou přístroje pro vidění v noci, tak zvanou „Noctovisi“, provazové žebříky, lékárničku první pomoci, periskopy, dalekohledy, nafukovací gumový člun a jiné potřeby.

Byli to skuteční specialisté, mistři v bleskovém převlékání, takže museli mít dohodnuté označení, aby poznali jeden druhého, když se střídali na stráži u Ericha. V kufru vozu měli nejpotřebnější převleky: horolezeckou, lyžařskou, národní kroje z Latinské Ameriky, lehký a těžký potápěčský skafandr, rytířská brnění a námořnické obleky i s umělým tetováním.

Američtí specialisté domysleli a zdokonalili teorii sledování, vypracovanou FBI. Jde-li za vámi v Berlíně po ulici muž, v koženém kabátě a v mysliveckém kloboučku, je to svou nenápadností nápadné. Kráčí-li za vámi po Berlíně potapěč, je to svou nápadností nenápadné a nic špatného vás nenapadne.

Spal-li Erich v hotelu, tu mu ráno agenti převlečení za sklepníky přinášeli snídani do postele. V noci odborně ošetřili brzdy Erichova Mercedesu, aby nedošlo k havárii.

Bylo to k zoufání. Erich byl jako pod skleněným poklopem. Nikdo ho nepronásledoval, nikdo si ho nevstal, nikdo o něho neměl zájem. Dokonce, když se mu podařilo vyvolat v krčmě rvačku s jistým zrzavým příživníkem, při prvních úderech přiletěla sklenice od piva, vržená nefalšovaným námořníkem od barového pultu a roztříštila protivníkovi hlavu.

Cítil se nespravedlivě ošizen. Nikde se o jeho činu nepsalo, nenaháněl hrůzu. A přece to byla velká a záhadná věc. A vlastně je to stále a stále jen Erich, který má poslední trumf v rukou.

Toulal se, popíjel a čekal. Pocit vlastní důležitosti se stal nesnesitelný. Musil se kousat do rtů, aby o tom někde u výčepního pultu neprohodil pár slov. Potom však bylo překryto všechno ostatní děsem z neznámého nebezpečí. Byl to podobný pocit jako tenkrát za dveřmi, když zazvonili Grüningovi lidé: Byl napjat jako tětiva, připraven k boji a nikdo s mm nechtěl bojovat. Neznámí se mu vysmívají a jsou připraveni ho zas srazit zezadu. Už nevydržel dlouho na jednom místě. Lomcovala jím horečka. Rozhodl se: Vzal Annemarii klíče od bytu, sedí do bezvadně udržovaného Mercedesu a hnal se do demokratického Berlína. Vezme plány, odpluje do Latinské Ameriky a odtud začne dobývat svět. Jsou to velkolepé země. Po válce tam uprchlo tisíce lidí: Caracas, Buenos Aires, La Plata, Rio de Janeiro. Ta jména mu od mládí voněla dobrodružstvím…

Směr Erichova vozu vyvolal poplach v německé i americké služebně.

Padesát vagabundů, tuláků a pásků bylo vyloženo u hranic demokratického Berlína a kapitán Davis, alias Krautendorf, se osobně ujal velení. O příjezdu černé Mercedesky byli vyrozuměni dr. Singer a Wannemann. Vstoupili do kavárničky proti domu, kde kdysi žil inženýr Rosse. Bylo časné ráno. Číšník teprve sundal židle se stolů. Uvolnil jim stůl u okna. Jinak v kavárně nikdo nebyl. Teprve za chvíli přišel další návštěvník, elegantní mladý muž. Sedl k oknu o několik stolů dále a objednal si kávu.

Erich nechal stát vůz za rohem, pomalu se loudal ulicí a rozhlížel se. Na ulici bylo ještě málo lidí. Paní Millerová běžela v papírových natáčkách pro mléko. Výtah v domě nejezdil. Šel po schodech a občas se naklonil přes zábradlí. Všude byl rozespalý klid. Prošel kolem řady bílých dveří. Někdo za dveřmi hlasitě zazíval. Bylo to až urážlivé. Našel dveře se zažloutlou vizitkou „Ing. Rosse“. Jméno muže, který způsobil tolik vzrušení, bylo sotva možno přečíst. Erich se na tu vizitku zašklebil. Přišel o ženu, o život a teď přijde o plán.

Vsunul klíč do patentního zámku, vstoupil do předsíně a zase za sebou zavřel. Nebylo to uvnitř příjemné, nevyvětráno. Erich měl však svou práci a neměl fantazii. Našel dílničku vedle kuchyně. Bylo tam jen malé zastřené okénko. Šmátral rukou po zdi, aby nalezl elektrický vypínač. Několikrát se zapletl rukou do svazků drátů, zavěšených na stěně. Potom se dotkl nějaké pilky. Zacinkala. Zlostně ji shodil na zem.

Náhle ucítil v týlu, že „To“ je zde. „To“, čeho se děsil, „To“, co se ho zdánlivě celou dobu nevšímalo. Podíval se na dveře. V jejich světlém obdélníku se rýsoval stín. Ranní slunce oblilo ten stín zářivou aureolou. Erich viděl droboučká zrníčka prachu, jak víří v paprscích.

„Hände hoch!“ pravil stín, „Los, los, Mensch“.

Erichovi se zachvělo chřípí, naklonil hlavu a s býčí zuřivostí se rozběhl proti stínu. Za stínem musí být konečně člověk. Byl! Agent číslo 14 byl trochu překvapen, když mu Erichova hlava s žuchnutím udeřila do žaludku. Přesto však stačil útočníkovi roztříštit pažbou ramenní kloub levé ruky. Agent číslo 342 mu podrazil nohy a zároveň ho zasáhl gumovým obuškem do temene. Pádem vyrazil Erich výplň kuchyňských dveří. Vztyčil se, zatřepal zkrvavenou hlavou a rozběhl se do předsíně. Nebožka Gerta znala své lidi. Erich měl opravdu býčí náturu. V předsíni čekal Agent č. 276. Byl to obrovitý Sas, který za války, jako vyšetřující orgán gestapa, vynikal tím, že jedinou ranou dovedl prorazit lebeční kost. Možná, že se mu to podařilo i tentokrát, ale Erich se dral dál, prchal po chodbě, zanechávaje na bílých dlaždicích krvavé šlápoty. Tři agenti spěchali za ním. Ten tvrdohlavě prchající „Muselmann“ urážel jejich odborné cítění.

Agent číslo 342 mu znovu podrazil nohu. Erich padl na zábradlí. Chvilku hledal rovnováhu nad výtahovou šachtou. Slunce mu zasvítilo do polooslepených očí. Tam dole se opaluje Gerta, leží tam jak ji Pánbůh stvořil, jen na krku, na široké fialové stuze má tu zářící slzu, ve které jako kdyby se usadilo celé hejno slunečních paprsků. Slza svítila víc a víc, až ho oslepila. Chtěl si zakrýt oči dlaněmi a v tu chvíli dopadl na zaprášenou střechu porouchaného výtahu.

Nebyla to velká, ani hlasitá rána. Docela úměrná životu. I když musíme připustit, že se bouchají celé salvy generálům, kteří jsou nemenšími břídily než Erich.

Dr. Singer a Wannemann pozorovali z okna restaurace, jak vstoupil do domovních dveří Erich, potom tři muži. Za malou chvíli se začala kolem celého bloku potulovat podezřelá individua. Dr. Singer bez dohledu Evy kouřil cigaretu za cigaretou a přemýšlel. Najednou se dotkl Wannemann jeho rukávu a palcem ukázal na elegantního mladíka. Vypadalo to, jako by trpěl samomluvou.

„Dingo, Dingo,“ hovořil polohlasem, „kontrolujte vchod do domu číslo 14, přepínám!“

Singer a Wannemann se přišourali k tomu podivínovi a uviděli, že vedle šálku kávy má položenou radiovou aparaturu.

„To je pozoruhodný přístroj,“ zajímal se dr. Singer, „jestli dovolíte, já bych si to taky zkusil!“

Kapitán Davies alias Krautendorf, alias Freddy, alias Bimbo byl v nepohodlné pozici; přesto se pokusil zvednout a sáhnout do kapsy. Wannemann mu přidržel jednu, potom druhou ruku a obě spojil řetízkem.

Dr. Singer stiskl přepínač: „Dingo, Dingo, všichni vstupte do domu číslo čtrnáct, shromážděte se u výtahu a vyčkejte další relace…“

„Pojďte, mladý muži, potřebuji si zatelefonovat, nebudeme tady pana doktora rušit, on si strašně rád hraje s takovými věcmi.“

Wannemann postrčil svého zajatce k východu.

Šatnářka byla přívětivá dáma. Dříve, než mu vydala telefonní známku, vysvětlila mu, jak ji trápí revmatismus. Je to z toho stálého průvanu tady v šatně. Na kolena je prý nejlepší tvaroh…

Je třeba přiznat, že Wannemann byl bezcitným posluchačem. Nakonec dostal známku a vyřídil si svůj telefonický rozhovor.

Potom, drže elegána stále za rameno, se vrátil do lokálu.

Asi za půl minuty přijela dvě velká skříňová nákladní auta, vyskočilo z nich několik mladých mužů. Otevřeli vozy a postavili se těsně ke dveřím domu číslo 14. Dr. Singer zas zamanipuloval s páčkami na radiovém přístroji: „Tak Dingo, poslyšte: teď vycházejte z domu, ale zcela nenápadně, po jednom, vy zůstaňte jako poslední, až bude vzduch zcela čistý, rozuměl jste? Přepínám!“

Muž, kterého držel Wannemann za rameno, se zachvěl, když uviděl, jak první z jeho padesáti pásků, vagabundů a tuláků je uchopen za ruce a za nohy a uložen do skříňového vozu. Muži před dveřmi se činili, jednu chvíli málem nestačili dodávce. Dr. Singer přísným hlasem rozkázal Dingovi zpomalit tempo, že je to příliš nápadné. Pak už šla práce lépe od ruky a sám {Dingo vlétl do skříňového vozu i se svou drobnou radiovou aparaturou. Dr. Singer ho ujistil, že se tak děje z cvičných důvodů. Dingo, který sloužil dlouhá léta jako seržant u „US Marines“, měl pro to porozumění.

Agenti číslo 14 a 342 byli zatčeni na schodech. Agent číslo 276 se zastřelil. Považoval to za lepší, než oprátku. Byl hledán vládami několika států jako válečný zločinec.

Zbylí dva agenti a kapitán Davies, alias Krautendorf, alias Freddy, alias Bimbo byli sice překvapeni, ale úslužní. Sami spojili na svých přístrojích dr. Singera s pány Symingtonem a Grüningem.

Dr. Singer se však spokojil s tím, že propojil obě vysílačky.

Přístroje na stole na sebe ošklivě pokřikovaly jako dva rozzuření papoušci a Symington a Grüning, sedící na pár desítek metrů od sebe vzdáleni, v Západním Berlíně, se spolu hádali v Berlíně východním.

Naslouchající dr. Singer pravil, že technika skutečně postupuje mílovými kroky.

PRÁZDNÝ BYT

ZVONÍ TELEFON

PŠT!

V cizím bytě, v cizí posteli, která nevlídně snášela její tělo, přepadávala Annemarii tesknota. Měla mnoho času a přestala přemýšlet o současnosti, která byla neutěšená a začala uvažovat o budoucnosti.

Co bude dál? Netušila, co provedl Erich, myslela, že je pronásledován za Ideokrat a že se musí skrývat. Pak přišel a vzal si klíče od Rossova bytu. Říkal něco o tom, že někam daleko, daleko odjedou. Annemarie netoužila po dobrodružství. Naopak, chtěla klid a nějakou jistotu, které by se zachytila.

Když odešel a zabouchl dveře, měla pocit, že i on ji opouští. Pak se uklidnila. V praktických věcech života se rychle orientovala. Proč by opouštěl tak krásný byt?

Sedla si na okraj postele a kývala bosýma nohama. Většinu času trávila v posteli. Duchna je teplá, měkká jako náruč a člověk se necítí tak holý na světě. Ostatně kam spěchat? Nikdo a nic na ni nečekalo, byla jako vagón, odsunutý na slepou kolej.

Spustila nohy na kyprý koberec a brouzdala se v něm chvilku jako v trávě. Vzpomněla si na vidinu, kterou měla při prvním setkání s Ideokratem. Leží v trávě na bělidle a ostříhaná dívka ji odhání: „Jdeš pryč, ty Kudlanko!“ Jak jí bylo dobře v té trávě! Proč ji stále vyhánějí?

Na stěně viselo velké zrcadlo. Viděla se v něm od hlavy až k patě. Nikdy neměla doma takové, aby se v něm viděla celá. Před zrcadly v pasážích se nelze nadlouho zastavit, jen tak mrknout, zda jsou v pořádku švy na punčochách.

Přiblížila k zrcadlu tvář. Na tvářích a na čele měla drobné červené skvrny. Rozhlédla se po pudru. Byl to pánský pokoj. Přinesla si tedy kabelku a labutěnkou si potírala obličej.

„Mám na sobě tolik pudru, jako Marie Antoinette,“ napadlo ji, „ta nosila bílou paruku a hrála si na pastýřku.“

Poprášila si pudrem vlasy a nakroutila loknu do čela. Potom se dvorně uklonila do zrcadla. Ňadra se jí vtiskla do výstřihu košile a uprostřed se vytvořila zřetelná tmavá rýha. Hm, zrcadlo nemá pro takové věci smysl, odráží jen skutečnost.

Jednou za války jí vykládala cikánka, která se nějak dostala do Berlína až z Polska, že ta hluboká rýha na ruce znamená velkou a plodnou lásku. Pod průhlednou košilí se rýsoval život, šířící se a napjatý, který dodával tělu oblého obrysu.

Někde slyšela, že Marie Antoinette rodila za přítomnosti celé královské rodiny, knížat, vévodů, markýzů, hrabat, kteří se přicházeli přesvědčit, že děcko je pravé. Je to hloupý zvyk; děcko je vždycky pravé a má jen jednu matku. Ale osud té matky a toho dítěte může být falešný.

Někdy matka přežije dítě, jindy dítě matku. Marie Antoinette rodila následníky trůnu, kteří měli nad hlavou korunu a nad krkem guillotinu. Annemarii však netouží nikdo vidět, nerodí děti ani pro korunu, ani pro guillotinu. To dítě ani nebude její, neboť mu nemá co dát, než sladké kapky mléka. Možná, že dítě se bude smát svému neštěstí.

To nedovedla Marie Antoinette a nedovede ani Annemarie. Je to strastiplné být sám v miliónovém velkoměstě. Mělo by se stydět město, ale stydí se ona.

Ochabla. Sklesla a svinula se do klubíčka na koberci. To velké krásné zrcadlo bylo zbytečné, neboť z něho zabírala jen docela malinký růžek.

Čekala, čekala dlouho a trpělivě, neboť neměla co jiného na práci. Jala se uklízet, dodávalo to smysl jejímu času a pomyšlení, že je tu účelná a že je vlastně hospodyní, která pro někoho chystá dům. Snad by měla jít nakoupit. Horečně se oblekla a pročísla si znovu před zrcadlem dlouhé, splihlé vlasy a zbavila se pudru. Hledala nákupní brašnu. Nenašla ji, protože Erichovi nosila nákupy bytná. Uvědomila si, že vlastně ani nemá hlad a nemá pro koho vařit. Sedla si na stoličku v kuchyni a složila ruce do klína.

V předsíni zazvonil zvonek. Annemarie běžela otevřít. Stálo tam několik mužů, z nichž jeden položil botu mezi práh a dveře. Druhý odstrčil Annemarii a vtrhl do bytu. Třetí se na ni zkoumavě podíval a přitiskl ji ke stěně.

Vykřikla.

Obrátili byt naruby s profesionální zručností a potom s sebou odvezli Annemarii. Vyslýchali ji dlouho a zbytečně. Nezapůsobilo na ni ani to, že Erich zabil Gertu a že sám zahynul. Schoulila se do sebe se zoufalou touhou nějak přežít, touhou tvrdošíjnou a skromnou, jako plamének svíčičky, který odolává vichru. Seděla v ostrém světle před vyšetřujícím komisařem a měla pocit, že je na jevišti nějakého odporného divadélka, kde ji chtějí svlékat přede všemi. Křečovitě držela rukama knoflíky šatů na prsou a přesvědčovala se, že dokud drží knoflíky, všechno vydrží.

Nakonec ji propustili. Strčili ji do žeber tak silně, že se pohybovala setrvačností až k domovním dveřím v Koperníkově ulici. Vyšplhala se až do čtvrtého patra a vstoupila do bytu, na jehož zažloutlé a zkroucené vizitce bylo sotva ku čtení: „Inženýr O. Rosse“.

Kolik lidí znalo toto jméno a kolik člověka? Historikové bádají nad životem vynálezců. V čítankách se dovídají děti o jejich píli a vytrvalosti. Jsou vynálezy, které hnou dějinami lidstva a jiné jsou schopny obrátit civilizaci v ssutiny. Vynálezce má být trpělivý a geniální. Co je to geniální? Je to světlice, která nápadem ozáří šedé krajiny mozku, nebo je to výsledek tisíce tisíců mozkových kombinací?

Nejdřív musí být cíl. Je-li cíl, může přijít i nápad. Jaký cíl měl inženýr Rosse? Kolik let mu věnoval, než sestrojil svůj přístroj? Perpetuum mobile by bylo užitečné, ale je neuskutečnitelné. Ideokrat je uskutečnitelný, ale užitečný? Kdo nám řekne, jaký cíl Rosse sledoval, jistě to nebyl ten, který byl prvním výsledkem jeho činnosti. Rosse byl uzavřený člověk a Annemarie, co nám řekne Annemarie?

Je stará pověst o staviteli, který postavil smělou klenbu chrámovou. Tak smělou, že šla hrůza z toho, odstranit lešení. I zapálil stavitel lešení a očekávaje, že se všechno zhroutí, v zoufalství se vrhl do vody. Lešení shořelo a hrdá klenba zůstala stát. I klenba světa je pevná, jen staré lešení uhnívá. Mýlí se, kdo věří, že se klenba zhroutí. Lešení, lež, lež, lešení. Lešení lži, ano, hoří, jen nedůvěřivci se vrhají do vln, klenba stojí.

Annemarie měla pocit zkázy, jako kdyby vstupovala do vybombardovaného bytu, kde za dveřmi bude jen propast čtyř pater. Musela však otevřít a odemkla tedy klíčem, který nalezli v koženém pouzdře u mrtvého.

Byt byl jako dávná vzpomínka, chladný a šerý. Prádlo rozházené v ložnici, jak je tam zanechal před útěkem, bylo průzračné a neskutečné. Zato poduška byla zmačkána, jako by ji někdo ještě před chvílí tiskl zoufale k tváři. Bojácně se jí dotkla. Rýhy se vyrovnaly a ve vzduchu se zachvěl zatuchlý pach.

Už se nerozhlížela a zamířila do dílničky. V kuchyni se však zarazila. Police spadlá se stěny, všechno, co bylo na stole, smeteno, převržená židle s ulomenou nohou a v třískách zachycen kus látky. Skoro s jistotou vzala ten útržek do ruky. Ano, bylo to z Erichova obleku. Bylo nepochopitelné, co se zde stalo, ale mělo to vzápětí smrt.

Rozsvítila v dílničce. Tam byl dokonalý pořádek. Po stěnách visely svazky drátů a po regálech v zaprášené vyrovnanosti stály krabice, lesklé cívky, kousky kovu a skla. Na psacím stolku s hrubou deskou ležel svitek papírů. Sfoukla prach a papíry rozvinula. Uviděla spleť různých barev, čísla, písmena a nad tím vším bylo úhledným Rossovým písmem narýsováno „Annemarie“.

Rozplakala se; oči jsou nevyčerpatelné studánky. Slzy skanuly na výkres a na jednom místě se barevné čáry rozplynuly v duhový rybníček.

V předsíni zazvonil telefon. Dlouho poslouchala, než tomu uvěřila; znovu jí přišlo na mysl bombardování; v rozbitém bytě, zejícím do ulice, zoufale vyzvání telefon a lidé dole na ulici s údivem a tísní se dívají vzhůru, jako by čekali, kdo zvedne sluchátko. I ona čekala, jako kdyby zvonek nevolal ji. Měla pocit, že se někde otevřou dveře a někdo k telefonu přiběhne. Každé zazvonění vyvolávalo přímo viditelné chvění v prázdném bytě a bolest v útrobách: „Crrr… Crrr!“

„I kuš!“ najednou se rozlítila a zvedla sluchátko. Tento obvyklý pohyb jí náhle vrátil rovnováhu: „Ano, Rossová.“

Ozval se Wannemann. Měl docela příjemný hlas. Bylo to teď všechno docela rozumné, bez záhad. Jako když po chůzi studeným a temným lesem uvidíte okno lidského příbytku, nažloutlé, zářící teplem a pokojností.

Domluvila, vrátila se do dílničky, pečlivě kapesníkem osušila vlhkost na výkresech, papíry několikrát přeložila, vsunula do kabelky a odešla.

Singer seděl u psacího stolu, na kterém stála vázička se svěžími květy, Wannemann se pohupoval na okraji pohovky a opatrně, aby netrousil popel, držel cigaretu nad popelníčkem.

Annemarie vstoupila a došla až blízko k profesorovu stolu.

„Mám plány!“ pravila skoro vesele, otevřela kabelku, vyňala několikrát překládaný papír a položila jej před profesora. Neznala tohoto muže, ale patřil svou tváří do té pohody mysli, která se jí po prvé, po tolika letech zmocnila. Má takové oči, jako okénka svítící do tmy a místo tajících rampouchů na římsách má huňaté bílé obočí.

Singer, jako člověk zvyklý zacházet se vzácnými rukopisy, starostlivě uhladil výkres dlaní.

„Já jsem byl na rýsování vždycky slabý,“ pravil, „ale mám rád tu symboliku čar a znaků. Je to nepravidelné a krásné jako hvězdné nebe a stejně těžké je tomu rozumět. Je to ovšem trochu zastaralé jako křivule a baňky alchymistů. Slušně vychovaný elektronický mozek vypočítá dráhu družice za chviličku a ve volném čase vychrlí několik variant cesty na Mars. Nadto na něho nepůsobí ten strojek vašeho pana manžela. Nikdy však nesloží báseň a nezačne sám od sebe psát zamilované dopisy slečně, která jej obsluhuje. Tím pádem nenahradí člověka, ale zato elektronky dovede spravit odborník a do lidského mozku nikdo nevidí. Encefalograf ukazuje sice tajemné hlubiny, ale jen to, že jsou opravdu tajemné!“ povzdechl Singer.

Annemarie nesledovala složitý proud profesorovy řeči. Byla soustředěna na svůj cíl: „Podívejte se, já vám ty všechny plány dám, mám z nich hrůzu. Takovou, že bych je z té hrůzy mohla zahodit. Ale je v nich živý Otto, jeho život… Něco z nich musíte udělat, že to bude velká věc, určitě velká věc? On to nazval „Annemarie“, já nechci, aby se to tak jmenovalo. Prosím pěkně, bude to plán Rosse, ano? Tak se bude jmenovat jeho dítě. Chci, aby to dítě bylo šťastné… tak… Za všechny.“

Když už to bylo venku, ztratila rovnováhu a sedla si do křesla. Jako když nezkušený nosič shodí břemeno a zapotácí se.

Oba muži zrozpačitěli. Singer byl překvapen úvahou, že přístroj, schopný rozvrátit státy, by mohl poskytnout štěstí batoleti. Wannemann byl zas překvapen představou, že by bezmocné dítě něčím mohlo trpět. Na předválečné časy si příliš nepamatoval a jako muži, znalému zákonů, některé podivuhodné věci se mu zdály samozřejmé…

„No, prosím vás, to je přece přirozené, že dítě musí být šťastné, bude mít všechno, co potřebuje, to vás nenapadlo?“

Nerozuměli si. Annemarie soustřeďovala do budoucnosti všechno dobré, co v ní bylo a co se v ní tvořilo: „Ale já vám to chci dát, já vám to musím dát a vy z toho něco uděláte, přece taková veliká věc nemůže nosit jenom neštěstí…“ Měla vlhké rty, vlasy barvy suché slámy se jí rozpustily po ramenou a ve tvářích zrůžověla. Byla hezká při tom zápasu, protože chtěla přesvědčit.

Profesor Singer vstal od stolu a na svých čápích nohou se začal procházet po pokoji s rukama za zády. Snažil se vstupovat jen do žlutých čtverců na koberci. Protože měl dlouhé nohy, dařilo se mu to. Přitom se vyhýbal parketám, neboť i v nejhlubších úvahách nezapomínal na Evu.

Nakonec se zastavil nad Annemarií, položil jí ruce na ramena a začal slavnostně: „Podívejte se, drahá paní, co já tomu rozumím, tak se tu pracuje na věcech, které potřebujeme. A co vlastně nabízíte? Nabízíte strojek, který by odhaloval tajné lidské myšlenky, tedy takové myšlenky, které vlastně nemají být. S roentgenem se díváme do lidského těla, abychom poznali nemoc. Ovšem, ty tajné lidské myšlenky nepocházejí z chorobnosti těla. Dostaly se tam zvenčí a nedostaneme je pryč, dokud se nezmění podmínky, ve kterých ti lidé žijí, jako neodstraníme malarii, dokud nevysušíme močály. Myslím, že vaše dítě nebude ten strojek potřebovat, aby poznalo štěstí a pravdu. Bude možno k němu hovořit od srdce. My bychom rádi, aby bylo to, co na srdci, to na jazyku. K tomu ovšem ten strojek nepomůže a tak myslím, že nemá cenu, jako nemá cenu se dívat klíčovou dírkou do cizího pokoje. Váš pan manžel objevil Ideokrat a obětoval mu život, ačkoliv nepřinesl užitku. Je to škoda pro lidstvo a tragédie člověka.

Annemarie setřásla profesorovu ruku s ramene a vstala: „Víte to určitě?“

Profesor pokrčil úzkými rameny: „Určitě? To je příliš veliké slovo. Obyčejně jím chceme zaměnit vlastní názor za všeobecnou pravdu. Řeknu spíš, že jsem o tom přesvědčen!“

Netušil, jak jeho snaha po přesném vyjádření zapůsobí. Zase se začal procházet po pokoji a znovu vážil všechny argumenty. Ani si nepovšiml, že Annemarii poklesla kolena, lesk očí se pokryl oparem. Byla jako šermíř, který ochabne ve střehu, když zjistí, že bodá stín.

Kdyby byl řekl určitě, možná, že by sbalila výkresy a šla hledat dál. Profesorova snaha po puntičkářské upřímnosti, se kterou se Annemarie po prvé v životě setkala, ji zbavila sil.

Byla zas těžká a neohrabaná. Sklonila hlavu na prsa starodávným pohybem, který znamená odevzdání a zoufalství. Soustředěně pozorovala své ušlapané, zablácené střevíce a čekala. Bylo ticho. Oba muži byli zapleteni do složitých myšlenek, jako dvě mouchy do pavoučí sítě.

Odešla tedy, žalostně se kolébajíc na útlých kotnících a zavřela za sebou dveře.

Oba zírali jako fascinovaní na stopy drobných podešví na světlých parketách.

Dr. Singer povzdechl: „Tohle je zlá věc, Rudolfe. A takovéhle rány postihují badatele, kteří se zabývají živočišnou elektřinou od začátku. Vzpomeňte si na Galvaniho pokusy se žabími stehýnky. Dneska víme, že se žabí stehýnka nestahovala vlivem živočišné elektřiny, nýbrž čistě z fysikálních příčin. Měděný háček, za který byla žába pověšena, kovová mříž balkónu a tělesná tekutina žáby utvořily prostě galvanický článek. Tedy omyl…

Ovšem animální elektřina přece jen existovala a existuje, jak to skvěle dokázal Ideokrat. Vidíme, že z tragického omylu může někdy vzejít pravda, dokonce se vytvoří celé nové vědní odvětví.“

Wannemann odhodil nedopalek cigarety do popelníku a začal též přecházet po pokoji: „Já nedovedu pochopit, že by tak moudrý muž jako Rosse se vlastně celý život zabýval jen nebezpečnou hračkou a neodhadl důsledky svého vynálezu… To přece není logické, není to možné.“

Dr. Singer znovu povzdechl: „Bohužel, to se někdy stává, zvláště těm, kdo horují pro čistou teorii, straní se lidí a praktických zkušeností, znají málo život. V třicátých létech postavil Sovětský svaz nádherný výzkumný ústav v Koltuši jako dík a uznání I. P. Pavlovovi. Na průčelí budovy je v mramoru vytesáno Pavlovovo heslo:

„POZOROVAT, POZOROVAT A JEŠTĚ JEDNOU POZOROVAT.“

Wannemann vzrušeně ukázal na stůl, kde zůstaly ležet plány: „Ale on právě znai Pavlova! Já jsem byl v jeho bytě, přiznám se, že jsem tam šel nerad… Ale co ten člověk znai… Chtěl jsem tomu porozumět, tak jsem si některé ty tituly knih opsal a hrabal jsem se v tom doma, ale je to velmi složité. Málem se ze mne stal doktor a samozřejmě hypochondr, protože teď, jak mě něco bolí, hned to přičítám hypofyse nebo epifyse. Ale to nic… Ovšem Rosseho zajímala podle těch knih nejvíc mozková kůra, která reguluje tělesné funkce. To znamená, že když mozková kůra nepracuje dokonale, vznikají chorobné stavy, že? To je také podle Pavlova

„Tak, ano!“ pokýval hlavou Singer a oba se sklonili znovu nad stolem s výkresy.

„Možná, že i my jsme málo pozorovali a ještě jednou pozorovali“, staral se Wannemann. „Poslyšte, profesore, co může znamenat obraz tohoto křesla v plánech? Vypadá to jako u zubaře, nebo spíš jako elektrické křeslo, neboť od toho vede milión a jeden drát. To přece nemohlo patřit k Ideokratu?“

Profesor namířil svůj zvídavý nos na výkresy a dlouho vraštil huňaté obočí, potom v nich listoval, zase zvedl hlavu, přimhouřil oči a potom se ozval, jako kdyby mluvil ze sna: „Člověče, Rudolfe, možná, že máš pravdu. Ten Ideokrat byl asi jenom tříska, která Rosseovi odlétla, když se prosekával do hloubi pralesa poznání, kam se ještě nikdo nedostal. Já nejsem v tomhle odborník, ale ten člověk zřejmě spojil dvě geniální myšlenky: Za prvé, že mozek je dirigentem celého těla a za druhé, že je fantastickou radiostanicí vysílající na nejkratších vlnách kódované zprávy o své činnosti, jako sputnik hlásí, jak pracují přístroje na palubě. Poznáme-li normální průběh vysílání všech mozkových center a umíme-li je rozšifrovat, poznáme i nenormální stavy, můžeme poznat nemoc, udělat diagnózu dříve, než se projeví klinicky. Víš, co to znamená, Rudolfe!“ Singer vyskočil a sedmimílovým skokem vyrazil z pokoje. Wannemann netušil, kam profesor běží, ale rozhostil se v něm pocit radosti, který dávno nezažil. Rázem z něho opadla ta zuřivá touha po pomstě proti neznámému. Tak… ano. Ideokrat byl jen třískou, strašnou třískou, která odskočila od břitké čepele lidského umu, ale cesta je otevřena. Kolik obětí stál každý krok, ale jde se dál, dál… Náhle mu vytanula věta, kterou před chvílí vyslovila Annemarie. „Chci, aby to dítě bylo šťastné, za všechny.“

Teď i Wannemann vyskočil a vyběhl z pokoje. Tam stál profesor a držel se za hlavu. I on ztratil vyrovnanost filosofa, když v takové chvíli narazil na prostou technickou obtíž. „Kam šla Annemarie?“ vykřikl a rozběhl se do kuchyně. Uklouzl na blýskavém xylolitu, zamotal se dlouhýma nohama do koberečku a vpadl nedůstojně do dveří.

Paní Eva zvedla hlavu od plynového vařiče a stručně pravila:

„Nekřič!“

„Co bych nekřičel, tady jsou plány, že obrátí život na ruby a Annemarie si odejde… Kde je? Co?“

„Pšt!“ položila Eva již trochu ohnutý prst na ústa a rozhněvaně se podívala na manžela, za jehož zády se krčil Wannemann.

„Povídám, nekřič, vedle spí Annemarie a ženská, když se čeká, muší mít klid, rozumíš!“