Karel Fabián

Pozor bomby

1

Když ani Spojené chemické v Ludwigshafenu s tím nechtěly nic mít, pak to byla jistě prachzatracená věc. So eine Schweinerei. Začal-li tenhle prevít jednou hořet – a ono se to dokázalo vznítit i při silnějším poryvu vzduchu anebo také samo od sebe, jako ve Výzkumném ústavu císaře Bedřicha v Berlíně – tak to potom hořelo všechno.

Ocel, hlína, kamení, železobeton.

A lidé samozřejmě.

Když se ale ta kapalina vznítila v uzavřeném prostoru, pak nitroglycerin byl proti tomu hračkou pro kojence.

Němci jsou beze sporu výbornými chemiky. Mají nejdokonalejší barviva, úžasná léčiva, převratné věci ve výbušninách všeho druhu. Jenže i ten nejlepší chemik je v koncích, chybí-li mu surovina, kterou nelze zaměnit náhražkou. Náhodou USA obchodovaly – zrovna tak jako za první světové války – se Švýcarskem, neutrální Švýcarsko tuto surovinu pro svůj hodinkový, sýrový a čokoládový průmysl vůbec nepotřebovalo a s pěkným ziskem ji prodávalo Německu. Nikdo nemíní podceňovat americkou výzvědnou službu. Její informace, předkládané Bílému domu, byly podivuhodně přesné. But business is business.

Kteréhosi dne v roce 1941 vyhrožoval Hitler švýcarskému „štěkajícímu psu v soukolí germánského vozu, že je nutno prásknout ho bičem“. Na Švýcarsko se však neodvážil sáhnout.

Politika a business – to je vlastně totéž.

A tak se výroba tohoto prevítu přenesla do Hartheimu.

Hartheim je bezvýznamné městečko se špatným spojením, nádražíčkem, osvětleným žlutou stodvacítkou. Původně tam stála na kopečku jenom káznice, Zuchthaus, postavená roku 1895 – odtud název města Hartheim, tvrdý domov. Toho roku se totiž takové lidumilné ústavy množily jako bílé myši. A podíváte-li se na ně trochu zblízka po stránce architektonické, ať už to byl Hartheim, Straubing, Waldheim anebo desítky jiných v Německu, anebo i docela naše Pankrác, zdá se, že všechny byly monopolním výtvorem jednoho stavitele, jehož srdce nebylo asi na normálním místě.

Potom vyrostly kolem káznice domky dozorců. Nic jiného totiž v tom ponurém kraji, plném býlí, bodláčí a mlh z počátku nemohlo vyrůst. Peníze se však neohlížejí na baskervillské mlhy, a tak si dole v údolí otevřel obchod kramář a krčmář Herschel Hirt – za nacismu pověšený na skobu pod bradou – a už to bylo původní osazenstvo. Jisté je, že káznice byla od počátku srdečně nenáviděna. Přece jenom z ní občas nějaký ten lump utekl, a aby se dostal k civilním šatům, tu a tam někoho z osady zavraždil.

Z káznice tedy čišel strach.

Po čase si postavili překrásný kostel. Skoro zadarmo. Stavitele, zedníky a ostatní řemeslníky dodal zuchthaus. Akademické malíře a umělce v dřevořezbě také. A lidem, kteří měli na krku roky a roky kázeňské samoty s „magnumsilentium“, bylo jedno, pracuji-li na obraze či oltáři rok nebo pět. Ostatně, čím déle tím lépe. Pak přibyl soud a malá věznice. To přece patří k lidskému společenství.

A nakonec tahle všivá fabrika.

Zdá se, že o její existenci angloameričtí letci nevěděli. Byla dovedně schována uprostřed lesíka, mezi dvěma vápencovými lomy. Také možná, že o ní nechtěli vědět, protože obchod s akciemi je tak rozsáhlý a bezhraniční, že ubohého pilota a vrhače bomb s průměrnou inteligencí a, ó hrůza, vlasteneckým nadšením, nutno dlouho školit, než pochopí, co smí a co ne.

Američané sice shodili na káznici osmnáct bomb a zasáhli její jedno křídlo, ale Hartheim nechali na pokoji. Člověk by si myslel, že chtěli pobít co nejvíce politických a zničit verfluchtes Element, jak říkal inspektor Toth rudým, a že neukládali nijak o život neškodným maloměšťákům.

Továrna z neveliké vzdálenosti vypadá docela vábně s tím svým mladým modřínovým hájem, který byl před ní z maskovacích důvodů vysazen, s pěknými záhony červených aster a bílými, dokvétajícími alpinami. Její dva komíny netrčí tak ohyzdně do výšky jako u jiných továren, ale jsou nízké a široké, opatřeny u ústí elektrickými exhaustory.

Nedaleko je vilka Hanse Böltka, který, nebýt ničemy Zirnauera, byl by se určitě stal hlavním údržbářem. Böltke je ovšem také ničema, jinak by ho v téhle fabričce nemohli potřebovat. Ale nacisté přece jen dělají mezi ničemou a ničemou rozdíl.

Nezasvěcený se do této továrničky nemůže dostat. Pravděpodobně by byl zastřelen, sotvaže by vstoupil do její brány.

Docela i vysocí funkcionáři NSDAP mají se vstupem značné potíže, pokud ovšem nemají potvrzení přímo z Berlína anebo z generálního štábu, oddělení Sd NB. Ale ten, kdo se dostane dovnitř a není-li to zrovna kovaný nacista, nezbaví se dojmu, že stojí mezi zuby obrovské lebky. A že je ta lebka připravena každým okamžikem stisknout svůj chrup.

A přece má tato továrnička po hygienické a bezpečnostní stránce ta nejdokonalejší zařízení. Bílé, úzkostlivě čisté Samotky na stěnách, všude na podlahách vysoká vrstva dobré, měkké gumy – v tomto případě žádná bunová náhražka, a to je v Německu vzácností – a všude je cítit chloroform a desinfekční prostředky. Jenomže člověka musí nezbytně napadnout, že takhle se desinfikují márnice při vražedných morech.

Když jdeme ráno do práce, my, nakomandováni do říše, tak si nás okamizolovaní Němci a dirndlaté Němky zvědavě prohlížejí. Zdá se, že s velikou účastí. Docela si pro nás vymysleli i jméno: Nánu, daß sind die Himmelfahrtleute. Lidé, kteří pojedou rovnýma nohama do nebe. Jenže nevědí, že kdyby to řachlo u nás, letěli by do toho německého nebe i s námi, i s tím svým kostelem, kde jsou nádherné kopie Dürera, s radnicí v norimberském stylu a legračním náměstíčkem.

A tak by se s nějakým tím všivým ausländrem svezl v tom nebeském ohnivém voze i elegantní velitel města hauptmann Krause, i starý, prohnaný ředitel káznice regierungsrath Knopp, i ten mizera inspektor Toth, který už má tolik lidí na svědomí, i ti pánové městští radní, kteří u bavorského ležáku provolávají Sieg und Hitler heil.

My ale o tuhle společnost nestojíme a do nebe se nám také nechce.

Když máme po šichtě, píšeme domů, že se máme obstojně a aby nám poslali bochníček chleba. Píšeme, že práce není těžká a že nám marmeláda ze řepy pořád chutná. A že se určitě sejdeme o vánocích. Proč je máme taky doma strašit? Už takhle jim dost zbělely vlasy.

Anebo sedíme na břehu řeky a díváme se do jejích podzimních vod. Samozřejmě, že politisujeme a dáváme všelijaké věci dohromady. Nikdy jsme se nepovažovali za vojáky armády, která byla přinucena složit zbraně. My jsme prostě vojáci toho času beze zbraní.

„Ale i zbraně budou!“

„O tom moc nežvaňte!“ bručí Klouček. Někdy se nám zdá až příliš opatrný, ale uznáváme, že je to tady na místě. „Stejně nikdo z vás nic o zbraních neví a žvanění přináší nepříjemnosti. Co nevidět se sejdete s Pavlem, čekáme jenom nějaké pořádné bombardování.“

Nevíme, kdo je to Pavel a proč u toho musí být bombardování, ale nehloubáme nad tím. Klouček to ví a to stačí.

Venouš se nám nikdy ani slovem nezmínil, že dostává odněkud informace a instrukce. A přece všichni nejasně tušíme, že není sám, že je za ním nějaká síla, nějaká rozhodující moc. Dosud nikdy, šlo-li o vážnou věc, nerozhodl na místě, ačkoliv si mohl být jist, že bychom každé jeho rozhodnutí respektovali. To vždycky odkládá o několik dní, aby se mohl pravděpodobně s někým poradit. Před třemi nedělemi ho viděli s lidmi ze závodů Herta, to je slévárna, vzdálená od nás necelé čtyři kilometry, a zdá se, že rozhodně nebyl spokojen, když mezi těmi, kdo ho viděli, byl i Zajíček. Samozřejmě, že tam byl také chudák Alba…

Dnes, v tomhle Německu, je nejlepší nic nevědět a nikoho nevidět. Člověk, který se tímhle řídí – když už do toho nechce skočit po hlavě – může si být aspoň jist, že neprozradí nic z neopatrnosti.

Ale země, na které sedíme, na nás nic neřekne a voda teprv ne. Země a voda jsou odjakživa se slušnými lidmi solidární. Vrbám nevěříme, ne snad proto, že už jednou v mythologii prozradily na krále Lávru, že má oslí uši, ale protože by za nimi mohl být nějaký špicl. Tady narazíš na špicly skoro na každém kroku. Obyčejně jsou to lidé, kteří věří neochvějně ve vítězný konec války. Vlastně jim nic jiného nezbývá, protože jsou si vědomi, že s porážkou by je čekala šibenice.

Obyčejný Němec už ve vítězný konec války většinou nevěří.

A dělníci z Herty, s nimiž tenkrát seděl Klouček a Alba Berger, ti už teprv ne.

Řeka se valí a je jí docela lhostejno, kterými hranicemi protéká. Její to docela, ale docela fuk, že si Němci vymysleli, že tam někde dole na jejím dně dříme vojsko urgermánů, samí hrdinští Siegfriedové a že až bude Německu nejhůř, zavolá je Hitler jako tu svou tajnou zbraň a pošle je proti Amerikánům a Rusákům. A co by prostý člověk takovýmhle pohádkám nevěřil, když jiný prostý člověk kleká před oltářem a modlí se k božstvu za vítězství německých zbraní?

Řeka se těmhle povídačkám pošklebuje, pění se smíchem, poslouchá je jedním břehem a druhým je zase pouští do vzduchu, tu a tam si ledovými zuby kus břehu ukousne a lhostejně se valí dál.

Zrovna u mé nohy se od ní odtrhl malý proudek. Proudínek. Je jako nezbedný kluk, který se v tlačenici pustil máminy sukně a vydal se na zvědy.

Pozorujeme ho s dědkem Šintákem.

„Nejlepší by bylo, kdyby to Rusáci vzali šmahem,“ pokyvuje dědek bílou makovičkou. „Šmahem, a kdyby, jak říká paní Hitlerová-Goebbels, to tady ausradírovali. To by bylo charašó!“

„Všechny Němce?“ přimhuřuje oči Klouček.

„Všechny. Dobrý Němec, mrtvý Němec.“

„Počkej, až poznáš Pavla a několik ostatních –“

„Však oni i Američané…“ navazuje učitel Hořejší, to jest, bývalý učitel.

Proudínek se mi motá okolo palce. Máme všichni zuté boty, přestože je citelné chladno, ale chceme si odpočinout od těch pracovních gumových křápů, v nichž se paří nohy. Teď si proudek udělal na plochém břehu slabou čárečku tak, jako si rozšafný geometr nakreslí čáru, kudy povede trasa. Začal si čárečku prohlubovat, prokousává se jí, hrdinně převaluje kamínky a obeplouvá a podrývá ty, které se nechtějí dát. Oh, ten si ví rady! A už tu má pomocníka, proudka z druhé strany!

„Ne, že by mi nebylo jedno, jestli Němcům rozbijou palice Američani nebo Rusové,“ začíná ze široka Pepík Nykles. „Ale tyhle americký čachry nemám rád. Kdyby to byli zmáčkli jako Ivani, tak už jsme byli dávno doma, to vám řeknu!“

„Nechtějí ztratit lidi,“ poučuje Hořejší. „Postupují tak, aby šetřili lidským materiálem.“

„Lidi nejsou žádnej materiál, učitelskej!“ ohražuje se dědek Šinták.

„… kdežto Rusové útočí bez ohledu na ztráty. Není umění vyhrát bitvu a mít při tom mrtvou armádu!“

„Tak to si počkáš, až bude sovětská armáda mrtvá!“ řehtá se Klouček. „To si všichni chytráci, kteří na tohle sázejí, hodně počkají!“

„Tak ať už kušuje!“ zlobí se Žižkovák Nykles. „A co ztráty tady? To je jim fuk, viď? Z cizího halt krev neteče. Za ty dva roky, co už mohli být s Němci hotovi, tady zahynulo moře lidí, kterým do války nic nebylo. A tuhle –“ ukazuje na káznici.

Stísněně se tím směrem podíváme.

„– stavějí teď sekyrárnu. Jako by jich nebylo v celém Německu dost. Vím to od Grubba. Jenomže ji nemůžou pořád dostavět. Měla být hotová k tomu jejich slunovratu 21. června a na ten den bylo určeno dvanáct poprav. To jako aby se smířila Prozřetelnost či nějaké to božstvo. Oni, nacisti, jsou na čísla náramně pověrčiví –“

Máme všelijakou práci – nějaké to roznášení letáků, které přináší Klouček, je maličkostí – a všelijaké styky. Ten Grubbe je na příklad vrchním dozorcem v káznici. Docela si k nám občas přisedne v Rathauskelleru, ale vždycky jenom obchodně. A tak se od něho dost dovíme. Inspektor Toth prý už na příklad poslal dvě party zedníků do Mauthausenu, protože se mu zdál postup stavby sekyrárny záměrně zdržovaný. Ono také ale dnes stačí zahodit jeden svorník nebo šroub, a než se sežene náhradní, uplyne několik měsíců.

Naše přátelství s verwalterem Maxem Grubbem je přátelství psa s kočkou. Jenomže tomu psu kočka vylámala zuby. Grubbe, nafoukaný a domýšlivý Němec, je každým coulem nacista. Ale je v něm ještě mnoho coulů schopného, zlodějského obchodníka. V káznici se totiž pletou ponožky pro vojáky a Grubbe dostal nápad, že by zrovna tak dobře mohly sloužit civilistům. Ba líp, protože o vojáky je přece dobře postaráno. A tak se tu a tam nějaká ta stovka párů zatoulá. Nemůže se ovšem spolehnout na soukmenovce, a tak tyhle věci zprostředkujeme my. Samozřejmě, že nikdy ne zadarmo.

Musíte vědět, že je to hodně těžká věc, dostat se fašistům na kůži. Naše letáky jim tu a tam dovedou pocuchat nervy, to je pravda. Ale my se nemíníme spokojit jen s cucháním nervů.

A tak nezbývá proti téhle mašinerii nic jiného, než použít všech prostředků, které se nám naskytnou. Někdy se až člověku zvedá žaludek a dostane se do rozporu s vlastním svědomím. Ale my nejsme zahraniční vojáci, nemáme – anebo pod trestem smrti nesmíme mít – zbraně, máme jenom holé ruce, mozek a sílu přesvědčení.

Zdá-li se něco kruté – pak je válka krutější.

Jsme-li krutí, pak jenom proto, že tuhle svrchovanou krutost chceme pomoci sprovodit ze světa.

„Takový Grubbe se nám jednou hodí!“ pokyvuje hlavou Klouček.

Jednou, tím je míněna doba, až půjde o káznici.

Prozatím nám Grubbe pomohl v jedné věci. Bylo nutno přemístit na spodní chodbu káznice tři lidi, o kterých dostal Klouček určité informace: Gecha, Maďara a Holanďana. Vězňové ze spodní chodby mají přece jenom jakýs takýs styk se světem. Chodívají na příklad řezat pro kuchyni mangol na pole za zdí. A tohle Grubbe provedl, i když si potom ještě dlouho sahal na krk, má-li na něm dosud hlavu.

„Jenomže nevěřím, že by to těm chudákům moc pomohlo,“ vrtěl hlavou Klouček.

„Byl jsem to obhlídnout, ale jsou přísně hlídáni. Kdyby aspoň tady v tom všivém Hartheimu došlo k pořádnému bombardování!“

Jirka Lukšík se dívá zasněně do vody a mlčí. Je z nás nejmladší, dělnický benjamínek, Frank jim zavřel gymnasium a na pracovním úřadě neměl táta, pošťák, žádnou protekci. V jeho létech jsme ještě zvonili na domovnice, a on už ví, co je to smrt, jak vypadá a jak dovede hryznout. V Dortmundu, kde byl čtrnáct dní, mu vyoperovali střepinu z břicha. V levé polovině plic má infiltrát. Je dnes starší než oba jeho rodiče dohromady. Až bude po válce dělat dodatečnou maturitu, bude on zkoušet své profesory, a nikoliv z Euklidovy věty anebo z Aurea prima šata est aetas, ale z toho, jak se krýt, když sviští bomba, a kde ukrást co k snědku, když se umírá hladem. Bude je zkoušet ze základních životních otázek praprimární biologie, a asi všichni puknou.

Proudínek dostal kuráž a obtočil drn kolem dokola. Teď se už spojil s mateřskou řekou.

Žádná voda se nikdy neodrodí své velké matce.

A odříznutý, podemletý drn se valí po dně, aby konečně uvízl někde pod vrbou a dal základ nové zemi.

Neboť ani hlína se zemi neodrodí.

„A vidíš, je to neživé, a má to taky své existenční problémy,“ šeptá Lukšík.

„Jenom ne žádnou pitomou filosofii. Stůj na zemi pevně, oběma nohama, realisticky!“

„Kluci, byl by dobrej kapr!“ oživuje Nykles. „Povídám, že jsou v týhle řece kapři jako necky!“

Všichni myslíme na vánočního kapra. Maminka ho v kuchyni smaží anebo ho dělá na černo s hrozinkami a mandlemi. Pak ho přinese na stůl, máš té vůně plný nos, sliny za ušima, hltáš ho očima, ale táta povstane, ty musíš taky, sepne ruce, ty musíš taky, a modlí se, a to už ty nemusíš, protože si očima vybíráš ten nejopečenější kousek.

Vždyť už to nebude dlouho trvat a máme vánoce na krku. Jenomže, kolik z nás se asi dostane domů? Možná, že do té doby budem všichni v povětří.

Jiří Lukšík objímá rukama kolena a dívá se na řeku. Myslí na dívku, která se jmenuje Ingeborg. Má světlé vlasy, jako Němky mívají, ale nemá modré oči. Její oči jsou temné, zamyšlené a přece plny života a rozhodnutí.

Její otec je profesorem matematiky na místním gymnasiu, je to zamlklý starý pán, který si zjednodušuje všechny problémy tím, že se stal tichým pozorovatelem. „Ostatně, matematika je exaktní a bezhraniční věda,“ vyjádřil se pohodlně při jakési příležitosti.

Inge Wernerová má ještě bratra Kurta, který teď bojuje kdesi na Odře. Anebo snad ještě blíž.

„Kurt, ano, Kurt je nacista,“ mluvívá o něm zamyšleně. „Takové skvěle vychované a přírodou dobře vybavené zvířátko.“

Obývají starý patricijský dům, na jehož průčelí je relief medvěda. Medvěd stojí na zadních a rozvírá čelisti. Dům stojí na náměstí nedaleko radnice. Mezi těmi dvěma lidmi to začalo vlastně okny, jako to někdy u mladých lidí začíná…

Jirka má pronajatý pokojík na druhé straně náměstí a sledoval často pohledem zamyšleného, o krok vpředu kráčejícího profesora, obtloustlou, domýšlivou profesorku a útlé děvčátko Inge, jak večer co večer vycházejí na takovou solidní, maloměšťáckou procházku ke kostelu, okolo Frickova pomníku a zpátky.

Zprvu se díval na tuhle rodinku bez zájmu, jenom proto, že mladý člověk, žije-li sám v cizí zemi, nedovede dobře pochopit, že ještě existuje něco tak mírumilovně rodinného.

A pak se sešel s Inge a zjistil, že je samostatnější, než v té rodinné skupince vypadá, moudřejší než její matka a půvabnější než na dálku.

Teď myslí na Inge, která má kvůli němu potíže s matkou. Samozřejmě že to není nic pěkného, když se profesorova dcera tahá s nějakým českým dělníkem, třebas to byl i bývalý student. A jak je to hrozné, když děvčeti z čisté německé krve docela nordického pratypu (až na barvu očí) chybí pocit národního příslušenství!

Ale Inge se usmívá, protože nevnímá matčina slova. A Jiří se usmívá, protože myslí na svou rozumnou maminku, která by jenom přivřela oči a podívala se, kolik toho v tom děvčeti vlastně je, a rozhodně by nehleděla na to, je-li bílá, žlutá nebo černá. Táta snad… inu, táta má všelijaké předsudky, ale dovede se jich rychle zbavit.

Jsou nad nimi dosud modrá nebesa, opadávající břízy a opuštěné, vlhkem vanoucí pěšinky, na nichž je tak dobře ve dvou.

„Lidi jsou bestie!“ ulevuje si Hořejší.

„Některý jo,“ přikyvuje dědek Šinták. „V našich jakubčovických lomech byly taky. Ne zrovna mezi náma, co jsme lámali kámen. Ale pan Müller, co mu jeden z těch lomů patřil, pak mistr Bruno z Heřmánek a mistři vůbec. Ono by to z nás odřelo kůži. Při skrývce nám upírali známky. To se s tebou takový chlap do krve hádal, žes už známku dostal a že chceš ošidit pána. Já myslím –“ maličko přimhuřuje oči – „že hlavně ty lidi, co nedělaj rukama.… Ale kdyby to takhle Rusáci vzali šmahem,“ vrací se ke své první myšlence, protože dědek Šinták se vždycky vrací k tomu, o čem se hovořilo před půlhodinou.

Zvedáme se.

Zmizel drn. Zmizel proudek. Je jenom široká, chladná, lhostejná řeka, z níž čiší podzim. Studí nás zadky, jak jsme seděli na vlhké zemi.

„To je moc dobrý na moje hemeroidy!“ zlobí se dědek a pak zvedne oči ke káznici. „Říkáš, že tam stavěj sekyrárnu?“

„Jo. A je tam hrůza Čechů,“ přikyvuje chmurně Klouček. „A jeden z nich se musí dostat ven dřív, než mu srazej hlavu. Ten Holanďan taky.“

„Oho!“ poleká se dědek. – „Co my v tom… co my v tom…“

Trochu tajíme dech. Víme ze zkušenosti, že kdykoliv Klouček takhle začíná, že už má na mysli něco hotového. Ale taky víme, že nám napřed neřekne ani slovíčko.

„Romantika!“ mávne rukou učitel. „Sami jsme v jedné obrovské káznici. Celé Německo je teď káznicí.“

Klouček ho nebere vážně. Ví, že až dojde k činu, postaví se Hořejší i s celou tou svou láskou k Američanům na místo, které mu bude určeno.

Je chmurno a pošmourno. Břízky u cest shazují listí a s holých větviček kane pláč. Slza za slzou, jako by tomu kmínku bylo každého lístečku líto.

Den za dnem, jeden jako druhý. Snad jenom ten chlapec Lukšík si vysnil krásnější život, protože se dokáže usmívat. Mládí si vždycky dovede udělat všechno krásnější, ale to vězí asi v tom, že my starší, vidíme černěji. Je v nás hodně zlých vášní a nedobrých zkušeností.

Mlčky jíme svůj dvousetgramový příděl chleba.

Z boku, od stolku, si nás prohlíží chromajzlík Zirnauer a to je hodně zlé. Včera večer jsme se za hromadou cihel bavili o politice a nikdo z nás si nevšiml, že se k nám připlížil. Zirnauer jezdíval kdysi s cirkusem po světě, a tak pochytil češtinu natolik, aby to některým z nás zlámalo vaz.

A z druhé strany, od várnic, po nás pošilhává ožrala Böltke.

Ještě štěstí, že se Böltke s Zirnauerem nenávidí. Kdyby se ti dva prevíti dohodli a šli společně proti nám, pak by to bylo teprv peklo.

„Jakou já bych mu dal přes hubu!“ ulevuje si Pepík Nykles. Pepík je ze svobodné republiky Žižkova, ten nejžižkovatější Žižkovák z okolí Zámečku a bývalé Bezovky, kde se na facku tak moc nehledí.

Naučili jsme se mluvit mezi sebou tak, že jedna polovina obličeje zůstane nehybná a mluví se koutkem úst v druhé polovině. Dívá-li se na nás z boku nějaký špicl, nemá ani ponětí, že se právě dohovořujeme se sousedem. A že mu třeba právě říkáme: „Pozor, ta svině poslouchá!“

Chleba. Ne, tohle není chleba. Kdepak jsou ty naše české vonící pecny s bílou a tmavou, hodně propečenou kůrkou? Z těch bývala přímo cítit pole, a když ses zakousl, představil sis hned široký, měkký lán žlutého obilí, takovou houpavou kolíbku pro slunce, vroubenou modrými zvonci a červeným mákem.

Ještě teď dostane občas někdo z nás z domova balíček, ale i v něm je domácí chleba jiný, než býval. Je hořký, tvrdý a těžký.

„Jaký život, takový chleba,“ povzdechne učitel.

Podle toho je život našich tam doma sakramentsky těžký.

Jenomže náš je ještě těžší.

Přemíláme pilinovitý chleba v ústech.

„To bys mu toho udělal, kdybys mu nabil hubu,“ míní dědek Šinták, kterému to myslí pomaleji. „Takového mizeru svléknout z kůže. Ne rychle. Pomalu, polehoučku. Já bych…“

„Tak ale dost, dědku!“ mračí se učitel. „Ty ses od nácků naučil pěkným prasečinám!“

Dědek Šinták jen naprázdno polkne a zasvítí očkama. On vlastně má do dědka hodně daleko, ale válka ho zřídila tak, že jeho v křestním listě potvrzených čtyřicet let se proměnilo ve skutečných šedesát. Má malou, bílou makovičku s kraťoučkými vlasy, které už nechtějí růst. A ta stopětadvacítka v Drážďanech, která mu div nevyrazila duši z těla, způsobila, že je zapomnětlivý a že se každou chvíli roztřese jako v zimnici. Do Německa se přihlásil dobrovolně, a proto jsme mu z počátku nedůvěřovali. Aspoň do té doby, než nám vylíčil, jak byl těžký život ve slezských lomech, a než jsme si uvědomili, že takovýhle prosťáček mohl snadno naletět Němcům na jejich sliby vysokých mezd, dobrého bydlení a dostatečného jídla v říši.

Válkou jsme vlastně poznamenáni všichni, i když o tom nevíme anebo nechceme vědět. Nedostatkem vitaminů a pevného jídla se nám viklají zuby, kůže za ušima a mezi prsty praská, mokvá a nechce se hojit, mnozí z nás močí ve spánku, a jak to vypadá uvnitř těla, to je líp nevědět.

Ale to by nebylo nejhorší. Mnohým z nás zlomila válka charakter.

Jsme zvědavi, co nám budou říkat naše mámy, ženy a děti, až se jednou vrátíme. Bude se jim asi těžko zvykat na tyhle nové lidi, kteří se vydrali válce z chřtánu. Vylekáme se při každém cinknutí příboru, budeme dlouho cizinci mezi vlastními.

Vrátíme-li se.

Z hartheimské chemičky, patřící koncernu IG Farben, se totiž vrací málokdo.

A Zirnauer po nás pořád civí a civí. I když se baví s mistrem, bavorským tlučhubou, nespouští z nás oka. Má oči zelené, potměšilé a pod bezbarvým obočím se mu lesknou jako kocourovi.

„Jestli slyšel, jak jsem ti říkal, že ten Čech v káznici se jmenuje Kovář, tak je zle,“ poposedl Klouček a pak najednou zvážněl. „Nu což, je na čase zakroutit mu krkem.“

Víme, že Venouš nemluví nikdy naplano, a tohle vyslovil s konečnou platností. Teď je nám jedno jasné: buď my Zirnauerovi, nebo on nám zakroutí krkem. My jemu za Albu a za nás za všechny, a on nám, protože je nacista a my jsme nižší, rozvratnická, židobolševismem prosáklá rasa.

Když býval u cirkusu, čistil tam koně a poklízel stáje. Vždycky večer mu půjčili parádní štolbovskou uniformu a na deset minut, než předvedl bílé lipicány, se stal pánem.

Hitler mu propůjčil uniformu SS natrvalo a jmenoval ho pánem na tisíc let. A nebýt té kulky, která mu v sovětské zemi zmrzačila nohu, byl by nosil tuhle uniformu dodnes a byl by superpánem.

Teď je hlavním údržbářem. To znamená, že nedělá nic, jenom řve na lidi tak jako dřív řval na dobytek. Kdyby nebylo jeho, byl by se stal hlavním údržbářem vdovec Böltke, majitel té krásné vilky, kterému to dávno na ředitelství slíbili. A proto ta nenávist mezi nimi.

Před týdnem přijelo gestapo pro Albu Bergera. Pro našeho Albu.

A to je to, na co pořád myslíme, když žvýkáme dřevitý německý chleba. Samozřejmě, že jsme počítali vždycky se ztrátami, když už jsme se dali jednou do té války beze zbraní. V Hannoveru nám pověsili Koldu, to bylo tenkrát s tou sabotáží u Bosche. Také umučili Francka Bojínka, rolníka z jižních Čech. A jiné.

Ale že zrovna Albu…

Měl ho kde kdo rád, nejenom my, Češi, které poslali na práci do říše, ale i němečtí dělníci a příslušníci všech národností, kteří tu s námi drželi a tu a tam si do ledačehos omočili. On a Venouš Klouček, ti byli hlavou smělých podniků. I když šlo mnohokrát o krk, ti dva nikdy neztráceli humor a naději.

Albu musel někdo shodit a Klouček ještě teď skřípe zuby, když na to pomyslí.

To na nádvoří továrny předjelo veliké černé auto a z něho vylezli gestapáci. Nám už stačí mrknout a gestapáka poznáme na dálku. Ta sorta „takélidí“ je na jedno kopyto. Kdyby stáli v jedné řadě v těch svých černých uniformách a ty ses postavil z boku a měl nějaké rentgenové oči, pak bys viděl nejen uniformu zevně, ale i v mozcích.

Okolo gestapáků poskakoval Zirnauer, hupkal na té své kratší noze, mnul si ruce a uctivě šoupal nohama.

„Jestli jsem to já, tak to převezmeš!“ pronesl u okna Alba ke Kloučkovi.

„Samozřejmě. Ale proč by…“

„V závodech Herta něco prasklo. Udrž spojení s Pavlem!“

My ostatní jsme nevěděli, oč vlastně jde, a vůbec jsme netušili, že jdou pro našeho Albu.

Alba odskočil od okna a začal čistit diffusér. Pak volal dozadu, aby mu někdo podal klíč dvanáctku, a když se ohlédl, proč mu ten klíč nikdo nepodává, díval se do namířených pistolí.

První ránu pěstí mezi oči dostal dřív, než si uvědomil, že má zvednout ruce.

„Kdo je mezi vámi Pavel?“ zeptala se nás smrt se zkříženými hnáty, která zřejmě velela ostatním smrtím v civilu. Smrt měla civilní jméno Rulpe, zaměstnání: komisař gestapa.

Nikdo z nás Pavel nebyl.

„Ja ja, dieser Berger, daß ist ja der Hauptgauner, Herr Kommissär!“ sípal vedle Zirnauer, a kdyby se byl neostýchal gestapáků, jistě by se byl on, skrček, vrhl pěstmi na bezbranného Albu.

„So. Wieder ein Kommunist!“ pousmál se první Smrtihlav a kopl zezadu do Alby, kterému nasadili pouta.

Podařilo se nám zachytit poslední Albův pohled. Alba byl chlap, rovný, pevný, vyrovnaný chlap, jací se rodí na Kopaninách. I teď byl rovný, hrdý, vzpřímený. A očima nám říkal: Kluci, držte se, ze mne stejně nic nedostanou! A vydržte!

Potom práskly dveře a vzápětí se ze schodiště ozvala rána.

Posluhovačka Marienchen nám s pláčem vyprávěla, že zrovna zametala odkladový prostor pod schodištěm, když tam Albovo tělo dopadlo hlavou napřed. Bylo to sice jenom z prvního poschodí, ale Alba narazil hlavou na ostrý konec železného zábradlí. Ještě teď je tam temné místo, které Marienchen buď nemůže nebo nechce umýt.

A soustružník Schmitz vyprávěl, že gestapáci na dvoře proklínali, obviňovali z nepozornosti jeden druhého a zsinalý komisař Rulpe hrozil jednomu z nich pistolí.

Albu prý hodili do auta pravděpodobně mrtvého.

„Los! Arbeiten! Wieder ein Kommunist kaputt!“ řval Zirnauer a poskakoval okolo nás, svítě zelenýma očima, jako ohavné, ošklivé zvíře, které nebylo tou kulkou zbytečně poznamenáno.

„No, ty si taky co nevidět přijdeš na svý!“ řekl tehdy zamyšleně Klouček a dnes k tomu dodal, že je čas zakroutit mu krkem. „I když nemám rád individuální akce,“ poznamenal.

„Ty, Vendo, a koho myslel Alba tím Pavlem?“ vzpomněl si najednou Hořejší.

„Kušuj!“ utrhl se Klouček a šel k protivovi Böltkovi, maje něco pod kabátem.

Teď se Zirnauer dohovořuje o něčem s mistrem a nám je z toho úzko. Ani jeden z nás nemá totiž ve smyslu německého národního socialismu čisté svědomí.

Konečně se zvedl a odhupkal do skladu.

Všimli jsme si, že se Böltke radostně šklebí a cosi schovává pod lavičku.

„Aha, Venda zase narušuje zdravé německé jádro!“ přikývl učitel Hořejší.

A to je už Klouček zpátky mezi námi. Známe jeho uzavřenou povahu natolik, že se na nic nevyptáváme. Však on nám toVenouš řekne sám, až přijde čas.

„Takový člověk,“ potřásá hlavou učitel Hořejší, „za to vlastně ani nemůže. Věří prostě tomu, co mu k věření předložili. Dali mu do ruky moc rozhodovat nad živými a zprostili ho odpovědnosti ze zabíjení.“

„Ty s tím svým liberalismem!“ usmívá se Klouček.

„No, je přece nesporné, že se Německo proměnilo ve veliký zvěřinec, z Němců se staly šelmy a soudit je bude moci leda tak něj aký krotitel dravé zvěře nebo dobrý veterinář,“ pokračuje učitel.

Klouček se stále ještě usmívá. Kolik planých debat už měl takhle s učitelem, ale toho nelze přesvědčit.

„Támhle Schmitz je přece taky Němec,“ ukazuje na soustružníka, pracujícího u okna. „Ten je tedy podle tebe taky zvíře, i když se modlí, aby už brzo Sověti zakroutili Hitlerovi krkem?“

„Schmitz je samozřejmě výjimka!“ brání se učitel.

„To jsou slovíčka. Pitomé slovíčkaření. A co Hanecke? Böhm z Furthu? Tvoje bytná Wirthová, co jejímu muži usekli hlavu ve čtyřicátém? A co většina těch mechaniků tady? A Zajíček? Co Zajíček? Ten je přece Čech, ale podle tebe taky z toho tvýho cirkusu Krone, ne?“

„Zajíček, bohužel, Zajíček…“ ustupuje učitel.

„No, a vidíš, jaký je to špína chlap! Zbytečně ho neudělali rýsovačem!“ Klouček bouchne pěstí do židličky, na které sedí. „Leze jim do zadku a moc bych zato nedal… tenkrát říkal, že Albu viděl s lidmi z Herty… A neměl ho rád,“ zamyslí se.

„Was ist denn los hier?“ zařve Zirnauer za námi.

Přehlédli jsme ho. To jistě zas vyšel nouzovým východem ze skladu a připlížil se k nám, kryt velikou várnicí. Celý smysl jeho života je patrně v téhle době soustředěn na plížení.

„Aber nichts. Nic, pane Zirnauere,“ mávl rukou otráveně Nykles.

„Nyc! Nyc!“ pošklebuje se Zirnauer a mává nám pěstičkou před očima. „Deutsch sprechen! Nur deutsch! Verstehen?“

„Ale jo, fršťouch!“ bručí dědek Šinták pro sebe. „Na zádech naříznout kůžičku… ne moc, jenom tak, aby…“

„Was hast du, du alter Esel?“ oboří se na něj Zirnauer.

„Nic. Totiž nichž –“

„Nyc, nyc. Immer nyc!“ vzteká se Zirnauer a současně houkne píšťala konec přestávky.

Přišoural se ke mně dědek Šinták. Drbe se za ušima a něco mu zřejmě nevoní.

„Jdi už na své místo, dědku! Je po přestávce a Zirnauer se po tobě kouká!“ varuji.

„No, dyť! No, dyť!… já jen, Frantíku… to víš, nedoslejchám… dyť on mi řekl du alter a to poslední jsem neslyšel. Copak to bylo?“

„Esel –“

„Aha,“ přikývne dědek a spokojeně se šourá po dílně. Najednou vzplane, jako když ho píchne vosa, a běží k Zirnauerovi. „Tak já Esel? Já nichts arbeit! Já zum Direktor! Ale dyk ty mi taky rozumíš česky! Mně se tady nebude nadávat, rozumíš!“ šermuje užaslému Zirnauerovi rukama před očima. „Já přišel do Německa dobrovolně. Freiwillig, abys věděl!“ Popadne dech, ještě jednou se podívá pohněvaně na zkoprnělého Zirnauera a šourá se zpátky. „Tak a je to!“ broukne spokojeně.

„Dummes Vieh!“ uprskne Zirnauer, ale tak tiše, aby to dědek neslyšel.

Jirka Lukšík stojí u regulátoru rychlosti proudění a tlaku. Je to sice ta nejlehčí práce tady, ale zato nesmírně odpovědná. Dívá se jenom na tlakoměr a přitahuje nebo uvolňuje propustě. Při téhle práci lze hodně přemýšlet. V rukou má smrt, ale on myslí na život.

„A kdybychom to tady vyhodili do povětří?“ slyší tlumený Nyklesův hlas.

„To nemůžeme,“ odpovídá mu Klouček. „Vyletěli by všichni i ti…“

Jiří nemyslí na to, vyhodit něco do povětří. Včera seděl s Inge u řeky a prvně ji políbil. Políbil poprvé v životě děvče a ani se to nechce věřit.

„Neměls to dělat,“ řekla Inge po chvíli. „Člověk s tebou chodil jen tak a bylo mu dobře.“

„A teď?“

„Bude nám oběma hůř,“ odpověděla, dívajíc se zamyšleně na řeku. „Nesmíš zapomínat, v čem žijeme. Nakonec to nejde žít bez lidí, i když jsou to takovíhle lidé. Jsme přece každý z jiného národa…“

Potom se zvedla a prudce se k němu přitiskla. „Ale já myslím, že máme oba stejná srdce a stejnou červenou krev…“

Jirka má ruce na regulátoru a může klidně přemýšlet. Ta jeho podzimní láska je něco neskutečného. Je to přece jen jiné než episoda, kterou prožívá Francouz Mondieu s Afrou. Afra je také Němka, sentimentální, hloupé stvoření, a Mondieu ví, že to podzimem začalo a zimou skončí.

Inge je chytrá. Inge přemýšlí a často přemýšlí za oba.

Jenomže lidé všechno zkomplikovali. Ingina matka je v mnohém podobna Afře Siegerové. Má pro všechny lidi nějaké podivné škatulky. Řadí je na doktory – oh, Mondieu je prý tam u nich doma zubním technikem, ale tady se k tomu nepřiznal –, inženýry, ředitele, důstojníky a vysoké úředníky. To dělá Afra také, ale té je aspoň jedno, z které země ta či ona škatulka pochází. Ingina matka škatulkuje jenom Němce. Pro cizince přihrádek není a pro nějakého Čecha tak leda košík na odpadky. Ingina matka patří do nějaké světové třídy, na které by měl už dávno vyrůst mech, třídy kožených vlastenců s naškrobenými límečky, kteří v Německu oběma rukama hlasovali pro Hitlera. Snad do téže třídy patří i zamlklý profesor Werner, ale ten je aspoň natolik estétem, že s tím veřejně nesouhlasí.

„Kdy bys jenom jednou pronesl nějaký proslov,“ bouřívala doma jeho žena a Inge se těm výbuchům srdečně smála, „mohli jsme být dnes už v Berlíně. Ty na vysoké škole a já…“

„… v kavárně na Unter den Linden.“

„Nemyslíš na rodinu!“

Profesor myslí na rodinu, ale pro jistotu pouze pozoruje a klasifikuje. Kdykoliv došlo v minulosti k hlasování, vždycky se rozhlédl, na čí straně bylo víc zvednutých paží. A k té se přidal.

Jenže Inge je mladý člověk. Krásný, mladý člověk, který sice nedošel tak daleko, aby bojoval proti – tato vrstva k tomu nemá důvodů, protože se jí vede obstojně – ale došel aspoň tak daleko, že přestal souhlasit. Inge nebude nikdy nenávidět Čechy, i když má denně na rodinném stole Völkischer Beobachter.

Jednou si ji vezmu k nám domů, usmívá se Jiří a drží v ruce smrt. A ona půjde. A tohle ví už dnes naprosto určitě.

Ten prevít, který tady teče v tom bíle natřeném potrubí, který se tu převařuje, mísí se sírou a všelijakými jinými chemikáliemi, je totiž náramně choulostivá věc. Musí protékat zvolna, polehoučku a za stále stejné teploty a tlaku. Kdyby Jirka otevřel propusť a ručička vylezla nad červeně nakreslenou devítku, rozsvítilo by se okamžitě rudé elektrické oko a začalo by varovat. V potrubí by totiž třením vznikala statická elektřina, a k tomu, abychom se pak doopravdy stali Himmelfahrtleute, by stačila jediná jiskérka.

„Ono je to ovšem pro kočku,“ zasvětil nás jednou Sepp Ulrych z laboratoře. „Někdy to chytne, když na to svítí slunce, jindy to chytne třeba v mrazu a také to chytá rádo samo od sebe.“

Ale Jirka stejně s pocitem veliké odpovědnosti prohlíží kontroléry a jeho ruka nesjede ani na okamžik s vodících kol. A Jirka dostal tuhle „ulejvku“ dík svému infiltrátu na levé straně plic a díky doktoru Traubovi z nemocnice, který telefonoval sem na vedení, buď prý poslat domů, nebo k lehké práci.

A my jsme rádi, že aspoň ten nejmladší z nás se nemusí vláčet s pytli se sírou, dřevěným uhlím, se skleněnými demižony, u nichž stačí neopatrnější postavení na zem…

I u centrálního bubnu musí být přesnost. Výškoměr označuje jeho obsah, a kdyby se zvýšil jen o několik kubických centimetrů, hned by nastal nežádoucí tlak a pak – pámbu s námi. Jsou tady ovšem automatická pojistná zařízení, ale čert jim věř.

Nad várnami a centrálním bubnem má dozor inženýr Hanke, nacista. Obsluhuje je Hanz Böltke. Na Hanze je spolehnutí, pokud není napilý. Pak musí zaskakovat často některý z nás, ale neděláme to proto, abychom Hanse kryli, ale pro vlastní bezpečnost. A on to také tak chápe. Mezí námi a jím je skoro stejné nepřátelství jako mezi námi a Zirnauerem.

V Hankovi se nevyznáme. Jeho vysoká, neskladná postava, vražená až po kolena do černých holínek, se co chvíli objeví za zády některého z nás, zastaví se a pak se po chvíli zasmušile odklátí. Je cosi pohřebního v celém jeho zjevu, jenže pohřby jsou slavnostní, kdežto na něm nic slavnostního není. Víme, že jsme pro něj vzduch. Po čase jsme přišli na to, že i my ho můžeme považovat za vzduch. Zdá se to být neškodný suchý patron, a bavíme-li se při práci, což je zakázáno – anebo, přesněji řečeno, což Zirnauer nevidí rád – pak můžeme klidně pokračovat v hovoru, i když je inženýr za námi. Jeho vyschlý, protáhlý obličej nemůže vzrušit nic, co je živé. Stáhne se a rozehraje se do všech barev jenom tehdy, když manometry a ostatní měřící přístroje ukazují nějakou nesrovnalost.

Není ještě ani půl jedenácté a už náš Jirka Lukšík zapíná výstrahu pro Böltka. Na Böltkově stole je zelená deska, ta se zespoda osvětluje a tím je Hans upozorněn, že je třeba snížit tlak.

Tak tohle začíná divně, protože ten prevít začal proudit teprve patnáct minut po desáté.

Emminger, který tady už jeden výbuch prodělal rok předtím, než jsme přišli my – tenkrát praskl jenom skleněný demižon za zády řidiče a z toho zbyla kostra – znervosněle pohlíží ke dveřím.

„Schweinerei!“ nadává Böltke a hrozí pěstí směrem ke stropu.

Tam nahoře, nad námi, v druhém poschodí pracují totiž u mísiček Francouzi a těm je to všechno srdečně jedno. Teď zas asi pustili dolů nežádoucí množství směsi a tlustý Böltke aby si uběhal nohy po železných schůdkách.

Ja, mein lieber Freund, kde jsou ty doby, když býval pivovarským sládkem! Tam se dalo po celou dobu dřímat v parném teplu várnic, nic člověka nevzrušovalo, všechno šlo svou cestou, cestou pořádku. Na pivo se nesmí pospíchat, má-li být jako křen. A hlavně, pivo nemůže vybuchnout. A tenkrát mu téměř denně hlásila Trude, kolik marek už mají uspořeno a na čem se jí zase dneska podařilo uškudlit několik feniků. Celý smysl Trudina života byl ve spoření. Měla před očima vidinu nějaké malé vilky s plochou střechou a zahrádkou jako dlaň. A když to došlo tak daleko, že už tu vilku měli – je to ta vilka nedaleko továrny – tak Trude umřela na rakovinu. A Hilda, jeho dcera, význačná funkcionářka BDM, je někde nasazena na západním valu… počkat, teď už není západní val…

Ja, mein leiber Freund, kde jsou ty doby, kdy kolem tebe pracovali jenom soukmenovci, samá poctivá německá krev, ja Volksgenossen, na vás bylo možno se spolehnout! Němec, to není jen tak obyčejný člověk, to je nejdokonalejší švýcarský hodinkový stroj! A teď jsou tady auslendři, těm není co věřit. Je jim přímo vidět na očích, že by to tady nejraději podpálili. A je tady ten Luksik, který mu dává signály!

„Schweinerei!“ nadává a cpe svůj hektarový pupek do úzké prostory mezi železným zábradlím a bubnem, aby srazil tlak.

Jenomže tlak stoupá.

Böltke začíná projevovat zvýšenou činnost. Natřásá břichem, zrudlý v obličeji, funí a přitahuje škrtící klapky. Kleje jako turek a jeho klení přiláká Zirnauera.

„Ty jsi zase ožralý, Hans!“ říká Zirnauer věcně.

Böltke se uraženě ohražuje. Doopravdy má do opilosti ještě daleko, oho! Je sice pravda, že mu před půlhodinou jeden z těch auslendrů podstrčil láhev domoviny, taková neškodná, smradlavá vodička asi ze zkvašené řepy, či z čeho to ti chlapi dělají, ale to přece nemusí Zirnauer vědět. Böltke nejen že Zirnauera nenávidí, ale taky má z něho strach, ač si to nerad přiznává. A když už si to přizná, pak ho proto tím víc nenávidí. Ne, Zirnauer, ten by se nenapil, sušina jedna! Ten by neudělal ani krůček proti předpisům.

„Abys věděl, Erichu,“ huláká zbytečně hlasitě, „tak ani kapku!“

„Jsi ožralý a je to na tobě vidět!“ podupává Zirnauer chromou nožkou, „A já na tebe udělám hlášení!“

Böltkův pupek se znatelně zachvěje nevolí. S takovou věcí přece Němec Němci v tomhle nebezpečném čase nevyhrožuje! A ještě ke všemu oba mají významná postavení v NSDAP. Böltke je docela navržen jako zástupce velitele volkssturmu. Každý dnes přece ví, že hlášení postačí k tomu, aby byl člověk poslán na východní frontu. A z toho mají teď soukmenovci ne strach, ale přímo hrůzu.

„A moc neřvi!“ nabádá ho Zirnauer ke klidu. „Ta prasata nás poslouchají!“

Těmi prasaty jsme míněni my, češi, Francouzi, Holanďané, Poláci a Jihoslované. A musíme Zirnauerovi přiznat, že má pravdu, když nabádá Böltka, aby byl ticho, protože my máme obrovskou radost z toho, když se volksgenossové hádají.

Jenomže tlak stále stoupá.

Jirka Lukšík se po nás rozčileně podívá a my krčíme rameny.

„Taky jste mi, kluci, mohli něco říct předtim,“ sykne.

Takováhle věc se tady stala zrovna před dvěma měsíci. Tenkrát se ucpala v koleně potrubí filtrová mříž. Zirnauer tam vlezl jednak proto, že je mrňous, a jednak proto, že se snad chtěl před inženýrem vytáhnout: jako vedoucí údržby je na svém místě. A když se tenkrát před dvěma měsíci vysoukal zpátky, třímal v rukou chuchvalec hadrů a přistrkoval ho Hankovi pod nos. A sotvaže mu odšroubovali skafandrovou přílbu, začal povykovat cosi o sabotáži.

Jenže Hanke asi význam toho slova nepochopil, anebo nestál o to, aby mu začalo gestapo rozšťourávat jeho hospodářství. Civěl tázavě na hadr a na Zirnauera. Jemu šlo o to, aby nebyl rušen provoz. Závada byla odstraněna a co vlastně ten skrček s tím hadrem ještě chce? Nakonec to mohlo provést i to prase Böltke, které se ožírá i v práci. Ale co s gestapem? Zavře deset dvacet lidí, to přece není žádný kumšt. Ale kdo je nahradí? Ono to přece jenom není tak jednoduché, jak slibovával Adolf: za jednoho Němce sto otroků!

„Třeba se to stalo při čištění,“ řekl chladně a odbyl dotěrného Zirnauera mávnutím dlouhé, štíhlé ruky, na jejíž kůži byly ohavné žluté a bílé skvrny od dýmavých žíravin.

„Kluci, jestli tam zas nějaký trulant hodil hadr, tak máme dnes gestapo docela určitě na krku!“ znepokojní učitel Hořejší.

„Leda tak Francouz. Těm je to fuk.“

„Myslíš, že by nás zavřeli všechny? Je nás tu v tomhle patře přes padesát.“ Klouček posměšně přimhuřuje oči.

Nevíme. Fřemýšlíme o tom, dokázalo-li by gestapo zavřít osazenstvo celé dílny. Konečně, proč by nedokázalo? Ale co? Ani gestapo není ještě konec světa a konec života. Někdo z nás by to sice odnesl, ale stejně by se nic nedozvěděli. Ten, kdo to udělal – udělal-li to vůbec někdo z nás a nespadl-li hadr do kotle přímo Böltkovi, když byl podnapilý – to udělal náramně šikovně. U kotlů je přece Hanz Böltke a to je obrnacista. V první řadě by museli vyšetřovat jeho, protože on se nesmí ze svého místa vzdálit. A nebylo by škoda, kdyby mu jednou rozmlátili ten jeho hnusný zadek.

„Ale nezavřeli, žádný strach!“ směje se Nykles. „To by přece museli zastavit provoz. A to neudělají zrovna teď, když Hitler potřebuje jako sůl nějakou tu tajnou zbraň, která by mu vyhrála válku. Jenom nemalujte hned čerty na zeď!“

Až dosud jsme měli stále čas na úvahy. To tady byla jenom domněnka, lechtivá svým nebezpečím, že snad do potrubí někdo něco hodil.

Ale teď to víme jistě.

Výškoměr ukázal kritickou devítku a elektrické oko nad Jirkovou hlavou začíná varovně mrkat. Ozývá se tiché bzučení chladících motorů, které se automaticky zapjaly.

Böltkovi se ta domovina pořád nemůže vykouřit z hlavy. I když si uvědomuje nebezpečí, i když je tady ta Zirnauerova pohrůžka a ten mizera je schopen ji splnit. „Kanálie jedna!“ hučí zlostně a otevírá kohouty odpadového potrubí, kterým poteče přebytečná kapalina do reservního bubnu. Kdo to kdy slyšel, aby Němec udával Němce? To se dřív, ještě před Hitlerem, nestávalo. Když chtěl skoupat ty všiváky auslendry tenkrát s tím hadrem, no, prosím. Ale tohle ti, mein lieber Freund, přijde draho!

Dává signál nahoru do druhého poschodí, aby zavřeli šoupě.

To všechno, kdyby měl provoz normální průběh, se mělo stát až ve dvanáct hodin. Vždycky po dvou hodinách se totiž vypouštějí z bezpečnostních důvodů kotle a vyprazdňuje se potrubí. Teď, když nastala ta porucha, všechen pořádek se zpřehází, bude se plnit nepravidelně a směnu čeká o dobré dvě hodiny delší práce.

V koutě bzučí telefon a mistr přivolává kývnutím hlavy nervosního inženýra. Ten zvedne sluchátko, zavrčí své ja a nein a pak vyjde spěšně ze dveří.

To mají asi zase na ředitelství poradu, lépe řečeno, budou chemikům mýt hlavy.

Ten malý Němec, co opravuje telefony, vyprávěl před týdnem, že tam někde nablízku opravoval vedení a část té porady vyslechl. Jenže tu by byl vyslechl každý, i kdyby byly dveře dvakrát tak dobře vytapetovány, protože hauptmann Krause, který je v Hartheimu velitelem a současně pověřencem pro kontrolu výroby, prý řval jako blázen. Co prý je armádě platno, že je to stokrát výbušnější než nitroglycerin a že to široko daleko všechno spaluje, když se s tím nedá naplnit ani obyčejný granát! Vyletí to při sebemenším otřesu! Třináctého to roztrhlo hlaveň pokusného protitankového děla a ze sedmi mužů obsluhy zbyl pak popel asi tak do jedné urny. A den nato shořelo hned po startu letadlo ještě při rolování, protože bomba, naplněná tímhle prevítem, nesnesla otřesy letadla.

Aspoň takhle to malý Müller vypravoval.

Při sebemenším otřesu.

Proto tady nosíme boty s podrážkou ze speciální tlusté měkké gumy. Proto nesmí nikdo třísknout kladívkem, když ho popadne vztek, proto tu nenajdeš kovový klíč, protože bys neopatrným křísnutím o matku mohl vyrazit jiskru – všechny klíče jsou vyrobeny ze zvlášť tvrzené dřevité směsi – proto tady jdou všechny stroje nehlučně a všude vidíš gumové nárazníky a chrániče.

Teď bzučí čerpadla a pomalu se naplňují odlehčovací nádrže.

Zirnauer stojí nahoře, opřen o zábradlí, a dívá se na nás jako bůh pomsty. Jen počkejte, milánkové, teď vám to spočítám! Teď už se nebudu ptát Hanka, mám-li volat gestapo, nebo ne! Je obrácen zády k Böltkovi a ten toho hned využívá. Ještě je tam půl té láhve, pod tou lavičkou. Musí to zmizet, protože ten mizera to zřejmě bude hlásit, a pak je možno čekat okamžitou prohlídku. Also gut, mein lieber Freund, ta půlka zmizí jedním douškem v Böltkově chřtánu. Láhev se postaví mezi láhve s petrolejem a je to.

My teď, když se přečerpává, nemáme žádnou práci, ale protože taky není přestávka, musíme civět na svých pracovištích a mlčky čekat, až se to zase rozjede. A protože si nás Zirnauer prohlíží, tak děláme, jako že něco děláme, přemisťujeme bezúčelně nářadí, leštíme kleštičky, utahujeme matky na závitech, otvíráme motory a nezasvěcený by se domníval, že máme práce až po uši. Němci mají totiž zaklínaci heslo: Bewegung! Nur Bewegung! Kdo stojí, ten sabotuje.

„Jestli je tohle zase sabotáž,“ slyšíme syčet Zirnauera, obráceného nyní na půl těla k Böltkovi, „jestli tam zase bude nějaká pucwol! No, já vám to všem spočítám!“

„Aber, mein lieber Freund!“ Böltke mávne chlácholivě rukou, hlasitě říhne a praští se do kloubu o zábradlí.

„A ty se povezeš na gestapo s nimi, to ti povídám!“ zuří Zirnauer a pohupuje se před Böltkem na špičkách. Jako mraveneček před slonem. Neobyčejně důležitý mraveneček, protože mu v téhle chvíli leží na bedrech celá tíha osudu Německa.

Kdybych tě pláč, myslí si Böltke. Kdybych tě jenom tak maličko připlácnul k zábradlí, ja, mein lieber Freund, seškrabovali by tě pilníčkem na nehty. Jenže já jsem na mou duši ožralý a asi bych se do tebe nestrefil. Vypukne v halasný, bekotavý smích, protože myšlenka, že by se do Zirnauera nestrefil, se mu zdá být náramně veselá.

Zirnauer se podívá po werkschutzákovi a chvíli uvažuje, neměl-li by dát Böltka hned odvést. Možná, že by mu za to dali rok kriminálu anebo by ho poslali na frontu. Kdyby se to odbylo kriminálem, bylo by to pro Zirnauera nejjednodušší, protože na tu vilku poblíž fabriky má už dávno spadeno. To by pak nedalo mnoho práce mu ji vyvlastnit. Takové známosti on už má. Kdyby ho ale poslali na frontu, tak by celá ta akce měla jen tu cenu, že by se ho zbavil. A o to Zirnauer nestojí.

Pumpa několikrát pípla naprázdno a výškoměr ukazuje nulu.

My tajíme dech. Jestli je tam opravdu hadr… jestli je tam…

Kohopak asi pošle vyčistit tu mříž? Kdyby poslal někoho z nás, kteréhokoliv z cizinců, tak by se dalo ještě něco dělat. Ucpávka by se jednoduše rozcupovala a prostrkala mříží na druhou stranu. Ať mají zas nějakou legraci ti dole u plničů.

Ale Zirnauer, jako by četl naše myšlenky, podívá se po nás pekelně jedovatým pohledem, sáhne do Böltkovy skříně, vytáhne skafandr a kyslíkový přístroj.

Pes jeden.

Lézt tam dolů, do té jedovatiny, to je beze sporu hrdinský výkon. Dřív dostával dělník, který čistil potrubí, den dovolené. Vždyť stačí nedotažená rukavice nebo natržený chránič, a otřete-li se tam dole o vlhkou stěnu, máte hned smrtelné popáleniny. A pracovat ve skafandru v rouře, která se zužuje tak, že u kolena dosáhnete mříž sotva rukou, s kyslíkovou bombou na zádech, s kterou nesmíte nikde škrtnout o stěnu, to není tak jednoduché.

Víme, že Zirnauer by tam nevlezl ani za nic na světě, nebýt toho, že nás a Böltka chce zkoupat.

„Měl bys, Erichu,“ říká váhavě Böltke a zamyšleně potřásá hlavou.

A Zirnauer – to už má přílbu v rukou – se na něj utrhne. „Jenom na mne moc nemluv, ty ožralé prase!“

Böltke uraženě zmlkne a odšroubuje poklop. Opatrně se nakloní nad otvor, kterým zmizel Zirnauer, a pak se zadívá na nás.

My Böltka taky nemáme rádi, jen co je pravda. Uhajloval by se, opovrhuje námi, jako bychom byli obtížné štěnice, a už několik z nás dostalo od něho nafackováno. Vůbec nedělá rozdílů mezi ruskými zajatci, kteří dole otrocky tahají pytle se sírou, nebo vyšetřovanci z věznice, kteří sem bývají občas nakomandováni, a námi.

Dole se ozvaly klaksony nákladních aut a my ulehčeně vydechneme. Trousíme se jeden po druhém na dvůr skládat pytle. Teď je všude líp, než tam nahoře. Vždycky, když je zastavena práce, ať už proto, že se přečerpává, anebo pro nějakou větší poruchu, při jejíž opravě nejsme nic platni, chodíme takhle skládat anebo plnit pytle. Je to dobrá příležitost pohovořit si s ruskými zajatci, podstrčit jim tu a tam kus chleba a noviny. Samozřejmě, že jsou na to přísné tresty. Ale je-li na všecko tolik přísných trestů, tak si už člověk z toho nic nedělá.

Ale teď jsme doopravdy šťastni, že nemusíme být nahoře.

Možná, že je Zirnauer ještě v tom potrubí. Vždyť jsme sotva minutu pryč.

Najednou docela určitě víme, že je tam hadr, nikdo to sice nikomu neřekl, nikdo se s tím nesvěřil, ale my to víme jistě, tak jistě, jako že ho tam v nestřeženém okamžiku hodil buď Pepík Nykles nebo Klouček. Počkat, Venda byl v deset u Böltka a něco mu podstrčil! Nu, lepší je zatřást hlavou a rychle ty domněnky vysypat z palice. Kdyby ses na gestapu potom uřekl, mohl bys mít na svědomí kamaráda.

A teď ještě ke všemu přišel inženýr! Ať byla porada jakákoliv, nic z jeho tváře nelze vyčíst. Je studený jako ryba a stejně tak bezvýrazný. Tázavě se podívá na zastavené stroje – možná, že už zapomněl na to, co se stalo, než odešel – a pak na Böltka.

„Fertig?“ ptá se inženýr na půl úst.

Böltke se škrabe silněji za krkem.

„Also was?“ vyštěkne inženýr.

„Jja… fertig!“ přikývne najednou Böltke.

Možná, že je Zirnauer ještě v tom potrubí. Vždyť jsme sotva minutu pryč…

„Los! Weitermachen!“ poroučí inženýr.

Do sádelnatého Böltka vjel život. Ještě nikdy jsme ho neviděli tak rychle pracovat. Přiskočí k poklopu, jedním trhnutím jej zavře, levou rukou utahuje šroub a pravou spouští současně propustě.

Teď se tam dolů valí z pěti stran potrubím o světlosti třiceti centimetrů žíravina.

Böltke dává zakázaný spád, nad Jirkou bliká červená žárovečka a osvětluje se zelený kontrolní stůl.

Slyšeli jsme snad nějaké bouchání? Tady v tom ohybu potrubí? Zrovna tady, co u něho stojíme, bledí, s vytřeštěnýma očima? Neklepal tam někdo uvnitř anebo neškrabal snad něčím, jako pes drápy na zamčené dveře? Možná, že to dělají jenom nervy.

Jirka Lukšík si stírá pot s čela a ukazuje inženýrovi na výškoměr. Zase ta kritická devítka.

„Donnerwetter noch einmal!“ zakleje Hanke. „Zastavit, vyčistit!“

To už jsme zase dávno zpátky z dvora. Nepotřebovali nás, protože vzali dnes dvakrát tolik zajatců. Tak jsme se sem přiloudali zpátky.

Je tady jenom Böltke a inženýr.

Nechceme myslet na to, kde je asi Zirnauer.

Ja, mein lieber Freund, cení zuby Böltke, když odšroubuje víko, ty už máš dožalováno. Chtěls mě poslat do kriminálu anebo na východ. Takhle sis to asi nepředstavoval, nakloní se nad buben, vtáhne nosem vzduch a podezřele jej nakrčí.

„Kde je Zirnauer? Kde je ten údržbář?“ rozpomene se inženýr. „Najděte ho a řekněte mu, ať jde dolů! Kde je vlastně?“

„Jo, to nevím,“ krčí rameny Böltke. „Ještě před chvílí tady byl…“ vysvětluje netrpělivému inženýrovi. „Když jsme to po prvé čistili. Já šel na záchod a on mě zastupoval. A když jsem se vrátil, už tu nebyl, a to jste přišel vy.“

Rozumíme Böltkově hře. Je to dobrá hra. S námi, kteří si věc domýšlíme, přece nemusí počítat. Ví, jak jsme měli Zirnauera plné zuby. Ostatně, my nemusíme o ničem vědět, my jsme zrovna byli na dvoře pro pytle. A sem k bubnu není odjinud vidět, než právě od nás. Ostatní pracují v zadním traktu.

Soustružník Schmitz udělá několik kroků směrem k nám, pohybem hlavy odhodí s čela světlou kštici a s milým úsměvem pronese: „Gute Arbeit, was?“

„Tak co je s tím Zirnauerem?“ ptá se Hanke netrpělivě. Pak rozhodne jinak. „Zavolejte toho Francouze, co mu říkáte Mondieu! Ten je maličký, tak ať se tam podívá!“

Za chvíli je tady Léon, zvaný Mondieu. „Keskesla, Mondieu?“ vyhrkne.

„Lez dovnitř a drž hubu!“ poučuje ho Klouček. „A nepo… se štráchy!“

Léon se pepicky nadhoupne v kolenou a ptá se inženýra s výrazem pařížského gamina. „Jeden den Freitag?“

„Dvojitá porce jídla!“ odbude ho Hanke.

Je tady zas nová nesnáz. Böltke na oko sakruje, že nemá ve skříni ani kyslíkový přístroj ani skafandr. Ty věci tam pochopitelně být nemohou. Hanke, netrpělivý pro ztracené pracovní hodiny, poroučí přinést obě věci ze sousední provozovny.

Za chvíli je Léon ve skafandru, který mu je příliš veliký a plandá se na něm jako na nepodařeném cirkusovém šaškovi. Zahvízdá si ještě uličnicky Pod střechami Paříže a nasadí si přílbu. Pak popadne svítilnu a pomalu mizí v tmavé díře.

Tentokrát to netrvá ani minutu a už vystrčí hlavu z bubnu. Mává rukama a dělá násilné pohyby, jako by naznačoval, aby mu rychle sňali přílbu. Pak zalapá po dechu. Do hvízdání mu zřejmě není. Opře se o železné zábradlí a vrhne přes přírubu bubnu na drážky.

„Schwein!“ pokrčí inženýr znechuceně nos.

Léon nikomu nic nevysvětluje a chce, abychom mu podali gumovaný kabel.

„Na, wass ist doch drin?“ doráží na něj inženýr.

„Uvidíte. Budete blít taky!“ směje se už zase pobledlý Léon a zmizí opět v díře.

Böltkovi je taky zle. Tentokrát se mu ta domovina už z hlavy vykouřila, je bledý a zpocený. Opírá se zády o várnu a vystrkuje břicho nad zábradlí. Jsem opravdu prase, uvažuje, dívaje se na nás úzkostlivýma prasečíma očkama. Kdybych byl býval střízlivý, tak bych takovou volovinu neudělal. Jenomže mi nic jiného nezbývalo, protože by mě jinak udal. Ale šlo to zařídit jinak, třebas kuličkou do hlavy při zatemnění. Ne, to bych nedokázal. Na to nemám dost odvahy. Takhle to bylo pohodlnější a docela čisté. Jenomže jsem se támhletěm třem chlapům vydal do rukou.

„My jsme tady taky nebyli, pane Böltke,“ řekne nahlas Klouček a podívá se po nás.

Samozřejmě, že jsme tu nebyli.

Ulehčeně povzdechne a pokouší se o úsměv.

Nad okrajem příruby se objevila Léonova ruka a vystrkuje konec kabelu.

Böltke se k tomu nemá a tak inženýr popadne vztekle gumovou rukavici a zatáhne za kabel.

To už je Mondieu venku a lapá po vzduchu.

„Co je to, sakra, uvnitř?“ zlobí se inženýr, nechápaje odpor, který nemůže zmoci.

„Uvidíte, pane inženýre,“ odpovídá mdle Léon a už zase zvrací.

Teď je tu Hanecke, Böhm a taky werkschutzák. Všichni tři táhnou.

Pak se všichni s úžasem dívají na tu hroznou, namokvalou placku živého masa, zahnědlého a nasáklého žíravinou. Sklouzla přes přírubu a plácla na zem. Z toho všeho vyklouzla jenom ruka, vytržená z kloubu, s vytetovanou krevní skupinou nedaleko podramenní jamky.

Inženýrovi se zježí vlasy.

„Byl docela přilepenej na mříž,“ ukazuje oběma rukama Léon. „Ono toho tam z něj ještě trochu zůstalo…“

Není s tím velké vyšetřování. Komisaři Rulpovi se zřejmě nehodilo do krámu dělat z věci velkou aféru. Je tady svědectví inženýra, všecko nasvědčuje tomu, že šlo opravdu o nešťastnou náhodu.

Loupne po nás zlýma očima a my se usmíváme jako neviňátka. Kdepak my, pane komisaři, my skládali pytle…

Böltkova výpověď je sice zmatená, ale vysvítá z ní, že v tom také nemá prsty. Rulpe si skládá sice několik domněnek dohromady, ale v duchu oceňuje, kdo z těch dvou je dnes pro říši důležitější. Vychází mu, že je Böltke právě teď nepostradatelný. A pak – věc má čas…

2

V káznici se staví opravdu sekyrárna.

Jsou to vlastně čtyři stěny, rozdělené dvěma přepážkami. Ta první místnost je určena pro ceremoniel. Tady bude sedět prokurátor, zástupce soudu a SS. Když přivedou delikventa, přečte mu prokurátor znovu rozsudek, symbolicky zlomí černou hůlku a odevzdá ho katovi. Druhá místnost je pravou katovnou, kde je nutno umístit přepažující traversu a popravčí stroj. Nůž už je tady a váží pětačtyřicet kilogramů. Je šikmý a ostrý jako břitva. Má dva závěsné otvory a bude se pohybovat v drážkách. Jednoduchý mechanismus, ale nejsou ani drážky ani šrouby.

V třetí místnosti mají být složeny rakve, totiž obyčejné bedny s posuvným spodním prknem.

Zatím stojí jenom čtyři stěny.

Obyvatelé Hartheimu o káznici nemluví. Je vředem na jejich životě, takovým vředem, který se nedá za těchto okolností vyoperovat. Cítí, že odpovědnost padá také na ně, cítí to tím spíš, když se doslechnou o té sekyrárně. Mnozí muži se v noci vzdychavě obracejí na svých postelích a přemýšlejí, co bude.

Tu a tam zaslechnou Hartheimští, co se děje uvnitř, ale nechtějí slyšet nic. Copak je to možné, aby ten krasavec inspektor Toth, tak jemný, zdvořilý a vtipný ve společnosti, anebo ten elegantní hauptmann Krause strpěli, aby se tam děly takové věci?

Ne, my o tom nechcem nic slyšet, dejte nám s tím pokoj. Máme své starosti. Je pravda, dosud nás sice nebombardovali, ale může to tu být každým okamžikem. Už ani nejsme sami ve svých bytech. Nastrkali nám do nich vybombardované z celého západního a severního Německa. Člověk se nemůže ani ve vlastním bytě otočit, aby neslyšel nářek a všelijaké pohádky o vzdušných torpédech, která prý letí ulicí tak, že se domy po obou stranách sesypou jako z karet, o bombách, při jejichž dopadu prasknou plíce, o hladu… o hladu… a zase o hladu… Nu, dobrá, jsou to soukmenovci, ale copak je může naše městečko uživit? Sami jíme mangol, jako ti v té káznici nahoře. A s tou káznicí nám dejte doopravdy pokoj. Beztak ty hnusné zvěsti rozšiřují jenom auslendři a zajatci! A dejte nám pokoj s gestapáky Rulpem a Wiltschekem!

A přece hartheimská káznice tu je, drze se rozložila na kopečku nad městem, jako by mu chtěla vévodit. Pomalu se zapomnělo na to, že tu byla dřív než město. A tak je nutno vzít její existenci na vědomí, alespoň existenci té vysoké zdi a ponurých budov.

Je stavěna do půdorysu pravoslavného kříže, od něhož se liší jenom tím, že jsou obě její příčná ramena stejně dlouhá. Kolem ústřední budovy jsou kanceláře a dílny, punčochárna, krejčovna, o kus dál pracují zámečníci a v tom nejšpinavějším dřevěném baráku je párárna. Tady se párají vojenské uniformy, které byly svlečeny s těžce raněných a padlých. (Mein Gott, to už je ani nepohřbívají v uniformách?) Také se tu párají civilní šaty těch, kteří byli odevzdání katovi. Některé balíčky šatů se ovšem odešlou na adresátovu adresu, tak zní aspoň předpis. Ale jenom některé.

Projdeš-li kolmou chodbou, mineš-li kříž, kde jako pavouk v síti sedí nějaký ten hauptwachmeister – nejčastěji Žabák – a vyjdeš-li zadním východem z budov, dostaneš se do rozsáhlého zahradnictví, uprostřed něhož je kázeňská nemocnice. Jenže ty tam nepůjdeš, nenosíš-li černou uniformu se žlutými pruhy a dřeváky. A nosíš-li ji, nesmíš vybočit z řady, nemůžeš si vybrat dveře, do kterých bys rád vstoupil, ty jdeš jen tím směrem, kterým jdou všichni a vejdeš jen do těch dveří, které před tebou německý dozorce otevřel a za tebou zase zamkl.

Je to tichý, mlčenlivý svět, v němž jenom ráno, v poledne a večer se ozývá klapot těžkých dřeváků. Jde-li ta nekonečná řada mlčících lidí špatně osvětlenými chodbami, pak připomíná čímsi průvod duchů. Jenže tito duchové kašlají, chrchlají, potácejí se hladem a přitahují černé kabátky úžeji k tělu, aby jim vítr neprofoukl žebry. Zní jenom dřeváky, kromě toho kašle. Občas zaduní okované holínky, ale ti, kteří je nosí, nepatří k lidem.

A tento tichý svět, v němž se tak strašně těžce žije jako se nesmírně lehce umírá, tento naprosto tichý svět, v němž i umírající se bojí vykřiknout bolestí, je obehnán nesmyslně vysokou, důkladnou zdí.

A Rudolf Kovář věděl, že nemá naprosto žádnou naději se přes tu zeď dostat.

Stavba sekyrárny připravuje všechny o poslední rozvahu. Ta všivá stavba už má své oběti a ještě ani nezačala fungovat. Dvě směny zedníků-vězňů byly za trest poslány do hartheimské filiálky – Mauthausenu.

Zdůvodnit nutnost existence sekyrárny by bylo jistě velice těžké, protože až dosud ji Mauthausen plně zastupoval. Stačilo přece v pátek odeslat třeba šestnáct „kusů“ a už v úterý došlo nazpět šestnáct kázeňských obleků a šestnáct párů dřeváků. Obleky šly většinou hned do párárny, protože byly samá krev.

Tohle je ten nejsmutnější svět, plný nepředstavitelné ukrutnosti a systematického, hryzavého hladu. Sem nebyl nikdy ze žádné země a z žádného domova odeslán balíček. A tak tu žijí lidé roky a roky a ani jednou se jim za celou tu dobu nepoštěstilo najíst se do sytosti.

Rudolf Kovář nemyslí na hlad. Není to přesně tak doslova. Na hlad, na den co den stejný, vytrvalý hlad nemůžeš nemyslet. Ale Kovář o něm nikdy nemluví.

Vždycky musí být někdo silnější, než ti druzí, pomáhat a zvedat hlavy. Kovář ví, že je odsouzen na smrt, i když jeho právoplatný rozsudek zní na patnáct let káznice. Kriminální asistent Fischer mu to řekl rovnou, ihned, jakmile berlínský první senát volksgerichtu vynesl rozsudek: „Kdybyste si to náhodou odpykal, tak vás pošleme do vernichtungslágru!“ Ale nemyslí na smrt a utěšuje druhé, že co nevidět budou všichni doma.

Káznicí vládne černý duch, policejní inspektor Toth.

Příroda prý si poznamenává lidi, před kterými je nutno mít se na pozoru. Docela i frenolog Lambroso o tom má svou teorii. Jenomže to není tak docela pravda. Toth je urostlý, vysoký, krevnatý, velmi hezký člověk. Má v očích skla, která poněkud tlumí stálé šelmí jiskření bělma.

Ve skutečnosti tu má vládnout regierungsrath Knopp, ale to už je starý člověk, který ponechává Tothovi volnou ruku. Knopp přečkal ve zdraví a v poměrném pohodlí mnoho režimů, mnohá bouře blýskla nad jeho hlavou, ale uhodilo vždycky mimo něj. On stával stranou, ochotně služebničil a laskavě zavíral střídavě účastniky toho či onoho puče. Bylo-li třeba násilnějšího činu než obyčejného zavření, dával pokyny jiným anebo pouštěl šelmy ze řetězu. A Totha považoval za šelmu.

Nyní má už tolik zkušeností, že si nemíní nikoho rozhněvat. Ani své nadřízené ani své vězně. Neví totiž, kdy jedni vystřídají druhé. Ví jen – a to ví určitě – že k směně dojde.

Regierungsrathem se stal už v roce 1925, právě v den, kdy byl Hindenburg zvolen říšským presidentem. Uctivě sloužil kabinetu Lutherově a o dvě léta později Marxově. Ve výmarské koalici si poněkud zakoketoval se stranou kancléře Brüninga, ale to už měl v druhé kapse legitimaci harzburgské fronty NSDAP.

Stejně tak jako Rudolf Kovář, ví i regierungsrath, co přijde. Nedělá si ilusí. Nejhorší ovšem, co by ho mohlo potkat, by byla invase Sovětů až sem na západ, ale na to on raději nemyslí. Budou-li zde jednou Američané, pak ho budou také potřebovat. Je přece vyloučeno, aby byl zničen všechen administrativní aparát, aby byli odhozeni do propadliště všichni vynikající organisátoři, soudci, právníci, inženýři, lékaři, národohospodáři, všechna inteligence jenom proto, že měla určité pořadové číslo v archivu NSDAP. Takhle bezohledně a nepromyšleně by postupovali bolševici, ale nikdy ne Američané.

Tak jako je jasno regierungsrathovi, je temno inspektoru Tothovi a hauptmannu Krausovi, který je zde vojenským zmocněncem.

Ti dva slepě věří vůdcově genialitě. Je pohodlnější věřit na další spokojený život než na žalář a šibenice.

A před jedním z nich, právě před tím nejhorším, stojí dnes v deset hodin dopoledne sedm vězňů.

Stojí v jedné vyrovnané řadě se vzpřímenými hlavami a prsty přitisknutými na žlutém švu kalhot. Zdá se, že se jeden od druhého neliší, nahodilý pozorovatel by také sotva jejich tváře rozeznal. Všichni jsou stejně vychrtlí, stejně bledi onou nezdravou bělostí, která pokryje obličej po několikaletém vězněni, a všichni teď myslí na jedinou věc: posílá nás do Mauthausenu. To je konec.

Inspektor Toth ví, že si to tihle lidé myslí. Dlouho mlčí a pozoruje je. Už dávno sice zvykl tomu nádhernému pocitu, když může někomu nahánět smrtelnou hrůzu, ale vždycky znovu cítí vnitřní uspokojení. Nemohou přece myslet na nic jiného než na Mauthausen. Zná dopodrobna vězeňskou psychosu a její kombinace. Oni přece vědí, že všechny skupiny, které kdy odeslal do Mauthausenu, stávaly takto před ním. Pozoruje je rysíma očima.

Ten první na příklad je Polák Radowski. Je tu teprve dva roky, ale třetí už sotva vydrží, to je vidět na jeho odulém obličeji s vodnatými kruhy pod očima. Až dosud na něj nebylo ze stran dozorců stížností. Tichý, mírný, pobožný.

Druhý je Rakušan Gruber, dvojnásobný vrah. Pak Němec Hasenfield, sadistický zločinec. Ti dva se do této skupiny výborně hodí. Inspektor i dozorci si spíš rozumí s kriminálníky než s politickými. Zkušení zločinci ze řemesla vědí, že v žalářích nepomůže nic jiného než donášení. To jim vynese dostatek jídla a naději na předčasné propuštění.

Čtvrtý je –

„Sie heissen Kowarsch?“ nahlédne letmo do spisů.

„Bitte. Nummer 17625/40 meldet sich an!“ odpovídá podle předpisu vězeň.

Kowarsch. Tschechisch Kovář. Důvod zatčení: Vorbereitung zur Hochverrat… Losreissung Protektorat Böhmen u. Mähren… šíření říši nepřátelských letáků… organisace… Samozřejmě komunista.

Ano, jmenoval jsem se Kovář. Teď jsem jen číslo Soundso, určené k likvidaci. Jenomže mně se umírat nechce a teď se smrt přiblížila na dosah. Kolikrát se už vlastně o mne otřela? My – z našich řad – jsme jí stále na dosah. Inu, jeden padne, ale druzí jdou stále kupředu. To nezastavíte, Herr Inspektor!

Tohoto vězně inspektor nenávidí. Pravda, mohl ho už dávno dát odvézt do Mauthausenu, ostatně na zelené kartě gestapa je poznámka: Keine Schonung, ale tenhle vězeň, to je trochu jiný případ než tamti jednodušší, obyčejní lumpíkové.

Inspektor tuší proti sobě tvrdý, necitelný kámen. A to ho dráždí.

Dvakrát ho poslal na čtyři týdny do temnice. Jednou docela s pouty na rukou a na nohou. Tady není těžké najít nějakou příležitost. Ta pouta už po třech týdnech nebylo možno odemknout, jak byly údy toho člověka opuchlé, a bylo nutno zavolat zámečníka, aby je přepiloval.

Ale on přece po čtyřech týdnech z temnice vyšel. Nevylezl po čtyřech, jako ti, kteří tam byli před ním.

Teď tenhle čtvrtý v řadě, Rudolf Kovář, stojí v přísném pozoru a dívá se mu do očí. Všechno na něm inspektora popuzuje. Cítí proti sobě sílu, kterou je sice možno zničit, ale kterou si nelze podrobit.

„Vy máte ještě jednu příležitost, Kowarsch,“ usmívá se a poklepává prsty po spisech. „Ještě jedinou. Potom půjdete do Mauthausenu. Jak dlouho jste už tady?“

„Čtyři roky, pane inspektore.“

„Docela čtyři. Slušný vězeň by za tu dobu už umřel sám od sebe. Budu nad tím uvažovat, Kowarsch. Stavíme popravčí budovu!“ Obrací se ke všem. „Vy jste byli vybráni, abyste tu stavbu dokončili. Ti, kteří ji stavěli před vámi, jsou tady,“ ukáže prstem na hromadu hadrů v rohu kanceláře. „To je všechno, co se z nich vrátilo zpátky. Do čtrnácti dnů může být vaše prádlo zrovna v tomhle koutě. Tak žádný pokus o sabotáž, pamatujte si to, Rudolf Kowarsch!“

Kovář ví, co ho čeká. Přestal si dělat iluse tím dnem, když byl zatčen gestapem. Domníval se ovšem, že bude za výslechů ubit, ale odnesl to jenom zlomeninami několika žeber. Už tenkrát se rozhodl bojovat o svůj život do posledního okamžiku. Není romantikem, aby snil o útěku, jako tady sní většina vězňů. Dívá se na věc docela realisticky a ví, že se z těchto zdí utéci nedá. Stejně tak se nedalo utéci z pražské Pečkárny, nebo z oddělení gestapa na Pankráci… Kdyby byl vybrán na vnější komando, pak by se snad dalo něco dělat. Jenomže trestanci, odsouzení na pět let, za bránu nesmějí.

A přece se v posledním týdnu stalo něco, co mu prudčeji rozbušilo srdce. Byl přemístěn z třetího poschodí do přízemku. Přemisťoval je sám Verwalter Grubbe, který má na starosti zásobování. Ale tenhle mizera Grubbe je přece stejný nacista jako všichni ostatní. Kovář nevěří v náhodu, tady přece není nic ponecháno náhodám, v tom svém přemístění a v přemístění maďarského soudruha Balogha cítí nějakou spojitost se soudruhy, kteří jsou dosud venku za zdí.

Cítí, že i když se už smrt rozpřáhla k seku svou kosou, přece jen v posledním okamžiku uhnul hlavou. Zatím žije propůjčeným životem. A inspektor mu ho propůjčuje každým dnem. Kovář také ví, proč to inspektor dělá. Stačí jen jediný nával slabosti, něco, nač Toth tak dlouho a marně u něho čeká, a pak přijde smrt. Toth chce vidět, jak se před ním třese. Toho se ovšem nedočká.

Nejdřív nevěděl, jakou smrt mu vyberou, ale bylo jasné, že to bude smrt konečná, definitivní, i když ji tady předkládají v tisíci podobách. Ale vědomí, že nezná podobu té své, bylo to nejhorší. Ještě v minulém roce, když tu byli jako dozorci ti mladí zabijáci, stačil jediný inspektorův pokyn a oni by se už o něj postarali. Teď je to i pro inspektora těžší. Všechno, co má zdravé ruce a nohy, je na východní frontě a do dozoreckých uniforem oblékli staré dědky nebo invalidy. Ani jedněm ani druhým se už do zabíjení nechce. Také proto, že se hranice tisícileté říše podstatně zúžily. Zatím není zabit ani on ani Imre Balogh. Ale je to jen otázka času a inspektorovy nálady.

Té noci začaly padat bomby.

Radowski se modlil jednotvárným, unaveným stařeckým hlasem. V jeho modlitbě nebylo žádné důvěry v možný zázrak, ale přece jenom se hlasitě modlil, protože ho k tomu vedli od dětství. Inspektor se poněkud zmýlil, když se domníval, že je to velice zbožný člověk. Možná, že už ani nevěřil v toho svého boha ani v čenstochovskou panenku. Ale modlitba mu byla návykovým opiátem.

A protože bomby padaly skoro každou noc – nikdy ovšem ne na Hartheim – znali už všichni obyvatelé této světnice jeho modlitby nazpamět a samozřejmě, že jim šly na nervy.

Gruber a Hasenfield seskočili už při dunění leteckého svazu z hořejších paland a z přebytečných slamníků si udělali psí boudu.

Kovář ví, že to i ono je nesmysl. Bomba, která jednou letí z takových čtyř tisíc metrů, projede všemi třemi poschodími káznice jako nůž máslem. A roztrhne se dva tři metry pod betonovou podlahou přízemních cel v onom pověstném tunelu, který vede pod celou káznicí a který prý jednou, bude-li nutno vyhodit káznici do povětří, bude naplněn třaskavinami.

„Bombardují zase Mnichov,“ říká, dívaje se do tmavé noci, chvějící se nárazovým hukotem.

Teď bombardují Mnichov skoro denně a právě v tuto hodinu. Až sem je slyšet to odporné, žaludek svírající dunění země, které kdosi výstižně nazval sypáním brambor.

Ovšem od té doby, co na káznici spadlo osmnáct bomb, nelze ani Radowského ani ty dva uklidnit.

Na okamžik je ticho, jenom vlny hučení letadel se přibližují. Ani na tom není nic znepokojivého, protože každé noci se americké letecké svazy vracejí touto cestou přes Hartheim na jih, na italské základny. A dosud se nestalo – s výjimkou těch osmnácti bomb – aby tady něco shodily.

Najednou se v modrém temnu oblohy rozsvítí zelený stromeček.

Nejdřív je slyšet slabé pištění. Takové, o němž nevíte, z jaké výšky a dálky přichází, ale které vám přece jenom rozehraje všechny nervy. Bomba už nepiští, začala ječet, řvát a člověk všemi smysly, celým tělem, celou pokožkou cítil, že mu letí přímo na hlavu.

Radowski se přestal modlit a ztrnule hledí do zamřížovaného okénka.

Oba zelení se krčí v psí boudě a kňučí hrůzou.

A teď roztrhl neklidnou noc strašlivý výbuch, při němž se mohutné zdi káznice roztřásly, jako by byly z papíru.

„To bylo dole ve městě,“ říká tiše Kovář. „Tohle nebyla ta naše bomba.“

Druzí si oddechli, ale Kovář ví, že to je jenom začátek. Možná, že ta naše bomba teprve přijde. Tu uslyšíme jenom výt a řvát. Neuvidíme ji a ani nebudeme nic vědět o tom, že se roztrhla. V tom bude ta naše bomba milosrdnější než ty druhé.

Kovář je tak klidný, jak jenom může zůstat klidný člověk, který si už dávno přestal dělat iluse. Konečně, taková bomba je přijatelnější než pozvolné ubíjení anebo roztrhání mauthausenskými vlčáky. A je ještě lepší – pokud se dá u hnusné, odporné smrti uvažovat o nějaké její lepší formě – než mechanická sekyra, která má být za čtrnáct dní v provozu.

„Třeba už padat nebudou,“ sípá v tom okamžiku Gruber.

Kovář ví, že budou. Srdce se mu také chvěje obavami, ale druzí nemusí nic vědět o jeho strachu. Tím nelze nikomu pomoci.

Ani ti dva zločinci v díře ani Radowski s hlavou v pokrývkách nemohou vidět ty čtyři zelené stromky a bílý magnesiový den, který se snáší nad městem.

Teď to bude otázka jen několika vteřin, kdy to doopravdy začne. Těžko však určit, visí-li stromky nad městem. To jenom tak v té výšce vypadá. Možná, že jsou přímo nad káznicí.

Ještě poslední vteřina a v ní náhlý nápad. Bude-li to káznice, nemusí být přece všichni zabiti. Může být pobořena ta vysoká zeď, rozervány stěny a člověk by mohl prchnout do otevřené noci. Na chodbách není stráž. Všichni dozorci jsou teď v tom tunelu, o kterém mluvívají vězňové se zatajeným dechem.

A pak…

Takový řev, že Kovář odskočil od okna a instinktivně si zakryl rukama hlavu.

To letí hromadná smrt. Káznice se potácí ze strany na stranu, stěna, oddělující jejich společnou celu od samotky, pukla a rozšklebila se na dlaň širokou trhlinou.

Kovář leží na zemi. Jenom se moci zavrtat do toho betonu, zarýt se někam až do středu země, neslyšet, neslyšet to řvoucí peklo… A ještě to není ta naše bomba… a stále ještě není ani jediná z nich tou naší…

„Bože, smiluj se… Kriste, slituj se…“ sténá Radowski.

Nové zavytí, nový náraz. Prasklina ve zdi se rozšířila a sype se z ní omítka. Zeď, ta silná zeď do svobody se jen chvěje, kymácí, ale nepraská. Člověka by to mělo okamžitě zabít. Tak. Rána a konec. Bylo by strašné umírat někde bez pomoci v hromadě sutin se zpřeráženými údy a otevřenými vnitřnostmi.

Ani jedna nebyla ta jejich.

Letadla přestala hučet, venku je opět neklidná noc, jenom obloha už není tak temně modrá. Nad vysokou zdí, jejíž hřeben je odsud z přízemí cely stěží vidět, vyskočila načervenalá záře a počala se rozrůstat do sírově žluté, která přechází v modře rudou.

„Tentokrát to dostal Hartheim. A naplno!“ šeptá Kovář.

Teď je slyšet klaksony a sirény požárních vozů. A také na chodbě se probouzí život. Dupou vysoké holínky, chřestí klíče, třískají dveře cel, z nichž některé nelze odemknout, protože se otřásáním budovy zkřížil zámek. A jsou vyvolávána jména.

„Alles raus!“ zařve do jejich cely starý, vyjevený dozorce a už zase chvatně odemyká další.

Nikdo neví, co se vlastně děje. Skoro celé oddělení stojí teď na chodbě, všichni narychlo oblečeni, rozechvělí očekáváním. Přepočítávání. Ale tentokrát proti všem zvyklostem, zavedeným v káznicích, věznicích a koncentrácích. Vězňové jsou přepočteni jenom jednou.

„Siebenundzwanzig Stück!“ hlásí dozorce inspektoru Tothovi, který právě vstoupil na chodbu. A za Tothem vchází hauptmann Krause a jakýsi vysoký, bledý poddůstojník.

„Genügt?“ obrací se Toth tázavě na poddůstojníka.

Ten mlčky přikývne.

„Vězňové!“ Toth si nemíní dát ujít příležitost, aby si nezařečnil, ale Krause ho netrpělivě odstrčí. „Jdete na záchranné práce. Nikdo z vás se nesmí dotknout cizího majetku! Budete pod velením scharführera Knospa,“ ukáže na hubeného, lhostejně naslouchajícího poddůstojníka. „Jdou s vámi samozřejmě stráže. Kdo by se pokusil o útěk, bude zastřelen. Odchod!“

„Moment noch,“ poddůstojník Knospe, jak se zdá, není s řečí představeného spokojen. Postoupí o několik kroků kupředu klátivým, nevojenským, lajdáckým krokem. Je nachýlen, jako by po celý život nevyšel ze starostí. Vypadá na všechno jiné, jenom ne na vojáka. Má ošklivý obličej a v něm lhostejné oči bez zájmu. „Abyste věděli, je to Scheissarbeit. Hodně nebezpečí. K té práci měli být vybráni dobrovolníci.“ Obrací se tázavě na inspektora.

„Ale na to přece není čas, Paul!“ pokročí netrpělivý hauptmann.

„Na smrt je vždycky dost času!“ odsekne mu neuctivě scharführer. „Každý totiž nemá tak dobré nervy!“ To je už zase obrácen k vězňům a pokouší se o úsměv. „Já taky nemohu pracovat s lidmi, kteří třebas najednou dostanou strach.“

„To jsou dobrovolníci!“ říká klidně inspektor Toth, dívaje se na skupinu vězňů.

Inspektor si je jist svou věcí. Kdyby náhodou poddůstojníka napadlo přeptat se některého z vězňů, všichni by bez rozmýšlení přikývli. Je tady přes tři tisíce vězňů, umírajících všelijak, hlavně hladem. Kdyby se inspektor přeptal všech tří tisíc, kdo z nich chce dobrovolně jít do bombenkomanda, přihlásili by se všichni.

Když nastupuje Knospe zezadu do nákladního auta, přikrytého plachtou, procedí skrz zuby: „Jenom mi neblbněte s utíkáním. Okolo vás bude v kruhu volkssturm. Ti poserové hned střílejí. Tady jsou cigarety!“

„Es ist doch verboten!“ namítne starý wachmeister Hildebrand.

„Aber kwatsch, Adolf!“ mávne rukou poddůstojník.

3

Sedíme v Rathauskelleru a klábosíme. Je tady aspoň teplo. Pijeme ten jejich pivolín a před chvílí nám poslal Böltke první láhev kyselého zeleného Rýnského. Pošilháváme k sousednímu stolu.

To je panský stůl a my jsme se k němu tak nějak přifařili. Náš stolek je menší, není pokryt bílým ubrusem tak jako tamten, ale je mu ze všech nejblíž. Pozval nás totiž Hanz Böltke, který dnes oslavuje oficiální jmenování zástupcem velitele volkssturmu. Je to dnes vůbec slavnostní večer. Krause slaví narozeniny, je tady i se ženou, tlustou, žravou, hloupou ženskou s odbarvenými vlasy a povadlou tváří a s osmnáctiletou dcerou Kätchen, které se dvoří komisař gestapa Rulpe.

A před hodinou mluvil do rozhlasu Hitler.

Vyslechli jsme jeho řeč se stejně slavnostními obličeji jako ti u panského stolu. Marně nás Rulpe pozoroval, neobjeví-li nějakou nepřístojnost. My ve svých srdcích cítíme s velikým Německem. Každý Němec, stařec i dítě, každá německá dívka i žena se musí zatvrdit vůči svým nepřátelům. Totalkrieg. Heil.

„Heil!“ zařval panský stůl a ruce vyletěly do vzduchu.

„Heil!“ vykřikl jediný z nás a teprve tehdy, když už všechno mlčelo; byl to dědek Šinták a Nykles ho kopl do kotníku. Ale dědek se tváří naprosto vážně a ve stoje dopíjí svou sklenku rýnského.

Böltke funí a září. Teď by tady měla být jeho ubohá Trude, aby viděla, jak se zase vyšvihl do vysoké společnosti. Neboť hlavní údržbář a k tomu ještě zástupce velitele, to už je někdo. A taky by tady měla být Hilde, ale kdopak ví, kde té je konec. Nejdřív se po nás díval nedůvěřivě, protože pozval vlastně jenom Seppa Ulrycha z laboratoří a Schmitze. Aby se neřeklo, tak i Zajíčka a Jirku Lukšíka. Nemohl tušit, že se k nim přidá celá ta naše banda. Na nepatrně zdvižené Rulpovo obočí odpověděl, že… my, Němci, jsme laskaví ke všem, kteří pro nás pracují…

Byli bychom nešli, ale Klouček tvrdil, že tady dnes musíme být, a on to byl, který vybral právě tenhle stolek.

Toho vysokého, otráveného německého poddůstojníka, který si hned za počátku vyměnil s Kloučkem rychlý pohled, neznáme. Je to sice jenom scharführer, ale sedí si u panského stolu tak nenuceně, jako by nebyl hodnostmi o nic pozadu než takový hauptmann Krause.

„Alles scheisse!“ slyšíme ho až k našemu stolu.

Zřejmě mu nemají tyto sprostoty za zlé. Krause se bouřlivě směje a vysvětluje dámám, že tenhle podařený poddůstojník prodělal východní frontu a že tedy není divu, když si osvojil silácké výrazy.

Hned vedle poddůstojníka sedí komisař místního gestapa Rulpe. Čistokrevný vlčák. Tihle lidé, kteří byli postaveni na gestapácké špice, museli být vybíráni podle nějakých loveckých zákonů. Dovedou větřit a číhat.

Rulpe tedy větří a číhá.

A Böltke žvaní. Má už zase dost a je až po svůj prochlastaný chřtán naplněn silou a neporazitelnou odvahou. V tom se naprosto shoduje s hauptmannem Krausem, který by dokázal zastavit válku přímo tady v Hartheimu a obrátit Američany na útěk.

Rulpe číhá, i když nenápadně hladí ruku zardívající se Kätchen.

Krausovi na Rulpovi nesmírně záleží. Je si vědom toho, že může jít třeba zítra na frontu, jestliže Rulpe pošle určitá hlášení na určitá místa. Ale Rulpe to neudělá, protože je tady Kätchen. Je dobře mít takhle zajištěna záda.

Rulpe si myslí o Böltkovi i o Krausovi, že jsou oba ťulpasové. A ani ho nezajímá poddůstojník Knospe, kterého sem poslali před pěti měsíci s průvodními spisy. A ty byly velmi zajímavé. Ale Knospe je mu zatím lhostejný, ačkoliv, kdyby konal přesně svou povinnost, musel by toho chlapa už jednou chytit za límec a zpracovat mu trochu hřbet ve své přepychové a při tom ponuré úřadovně.

Knospe je totiž u šnapsu, pije lhostejně, ale takové množství, že by to už každého jiného dávno složilo na podlahu. Ale poddůstojník sedí pevně, jenom je ještě bledší a škaredější.

„Na zdraví hrdiny… hr-hrdiny, který na východní fron-frontě…“ obrací se k němu s plnou sklenicí Böltke.

„Scheisse!“ odpovídá stereotypně Knospe, ale přece jen si přiťukává.

Rulpe mlčí a číhá. Docela se zdá, že se mu lehce zachvívají špičky uší jako dobrému vlčákovi.

Ve spisech se mluví o Knospovi jako o neukázněném vojáku, který se vyjádřil hanlivě o vůdci. Byl nositelem vysokého vyznamenání, ve spisech není nic o tom, že by mu je vojenský soud odňal, ale na Knospově hrudi kromě vybledlé slepice není nic. V celém tom tažení až pod Moskvu se skvěl jeho osobní list celou řadou hrdinských činů. Byl by býval už dávno důstojníkem, nebýt tenkrát toho špicla, který donesl za tepla plukovníkovi jeho výrok. Velké štěstí, že ho nezastřelili, dík jeho zásluhám a dík tomu, že je specialistou.

„Jste vůl, scharführere!“ vytýká mu hauptmann Krause.

„Jsem,“ připouští Knospe lhostejně. „Ale všichni volové mají na světě své místo.“

Jeho místo tady na světě je teď u bomb. Z trestu. Vytahuje blindgängery a časované bomby. Jedna větší prasečina než druhá. K téhle práci nelze dnes tak lehko sehnat takového odborníka, jako je on.

Je tady v Hartheimu už pět měsíců. Hartheim, to je jeho základna. Výchozí stanice. Tady má autopark – vyřazený nákladní vůz, který je ještě jakž takž schopen odvážet bomby, zbavené zapalovačů, a staré osobní auto, které ho denně odváží do ohrožených okolních míst.

Jeho kamarád Derfinger byl za trest poslán aspoň do Mnichova. Tam se dá ještě žít, i když je tam víc práce. Jenže Derfinger neurazil vůdce, ale má za sebou nějaké zprznění rasy s Francouzkou, ošklivý případ, který se nějak nepodařilo ututlat.

Knospe kašle na všechny a na všechno. Kromě šnapsu. V první řadě na život. Když se ho před pěti měsíci pokoušel vyslýchat komisař Rulpe, dal se mu do smíchu, plácl ho do ramene a pozval ho do Rathauskelleru. „Na tohle,“ cvrnkl tenkrát prstem do spisu, „kamaráde, se vykašli. Až vám tady začnou padat bomby do kvartýrů, tak mě budete potřebovat živého.“

Nu dobrá. Rulpe ho vzal na vědomí. I takové lidi musí dnes Německo potřebovat.

Zato Böltke je spletitější případ.

Rulpe ví, že kdyby začal čenichat okolo té věci s Zirnauerem, že by mohlo vyjít na světlo všelicos zajímavého. Má své informace, ledacos se dověděl i od támhletoho trudovitého mladíka Zajíčka, ale zatím není třeba s tím něco dělat. Rulpe je schopenhauerovec a drží se zásady cui prodest. Zirnauer byl neschopný invalida, chcípák, a nikomu nemohl být prospěšný, protože byl pitomec. Böltke není sice o nic chytřejší, ale je aspoň zdráv jako řípa a jako zástupce velitele volkssturmu může být hodně platný.

„Celá Evropa bude teď na-naše!“ jásá Böltke.

„Ovšem,“ připouští Knospe. „Asie a Afrika taky. Rommel se tam vrátí. Později i Amerika.“

Rulpe má tolik inteligence, že rozezná lehce sarkasmus. Knospe ho dráždí, vydražďuje v něm úředníka německé tajné policie, ale současně mu imponuje. Neboť proti těmhle houžvičkám – Knospe je chlap.

My mlčíme a popíjíme. Jirka Lukšík si čmárá do zápisníku nějaké dívčí hlavičky a zívá. Také bychom šli nejraději spát, ale čekáme, až se zvedne Klouček. Dědek Šinták se pokouší vypravovat, jak lámal na Heřmánkách kámen, ale je to povídání nesouvislé a plné smutku.

U sousedního stolu se chichotá Krausova Kätchen a odstrkuje dotěrnou Rulpovu ruku. Krausova žena jí už třetí porci opékaných brambor a otírá si velká ústa hřbetem ruky.

„My, Němci, se nebojíme nikoho – ani Boha!“ Böltke trochu překroutil okřídlené Hindenburgovo rčení.

Vlčák Rulpe nám poslal také láhev rýnského. I hauptmann Krause. Hodili bychom jim je nejraději na hlavu, ale v očích Kloučka a Schmitze je něco, co nás zaráží. Díváme se na Zajíčka, který plynně hovoří německy s Krausovou ženou. Kolik může tomu klukovi vlastně být? Šestadvacet-osmadvacet. Je z nás nejlépe oblečen a má nejlepší místo. Ale my o něj nestojíme a on teď o nás taky ne.

„Stejně prevít!“ mumlá dědek Šinták a usrkuje kyselé rýnské.

A pak si vzpomene: „Říkáš,“ obrátí se na Pepíka, „že tam budou kapři?“

Nykles zamrká a snaží se soustředit. Až dosud byl napjat stejně jako Klouček. Tady jde o nějakou hru. Je to svrchovaně nebezpečná hra a jsou v sázce lidské životy. Pravděpodobně čekáme na to, až bude Zajíček na mol a až půjde sám domů. „Budou tam kapři. Jako necky!“ přikývne a vzpamatuje se. „Budou tam docela určitě kapři!“

„Copak nějaké to bombardování!“ mává odmítavě a pohrdavě rukou Böltke.

„Vy jste totiž ještě bombardováni nebyli,“ pronese lhostejně poddůstojník Knospe.

„A i kdybychom byli! Ty si myslíš, že ně-německého ducha, že…“ Böltke se potácí ve stoje a rozlévá víno. „My všechno pro vůdce. Dovedeme bojovat… dovedeme umí-umírat –“

„Hlavně umírat,“ šklebí se poddůstojník.

A v tom okamžiku zhaslo světlo.

„Nacht und Nebel,“ zní do nastalého ticha chladný, výsměšný hlas scharführera Knospa. „Und Bomben…“

Vystřízlivěli jsme hodně rychle. Hned po té první dvěstědvacítce, která dopadla doprostřed náměstí. Stalo se to v okamžiku, když pohotoví číšníci rozsvítili svíčky. Zalezli jsme pod stoly, přikrčili jsme se k poplivaným parketám a čekali jsme další výbuch.

Jenom jedna jediná svíčka jakýmsi zázrakem nezhasla.

Jediný, kdo zůstal sedět, pohlížeje přes skleničku šnapsu na dveře, vyvrácené tlakem vzduchu, byl poddůstojník Knospe.

„Začíná řemeslo,“ povzdechl.

A teď jsme v krytu, v hlubokém, bezpečném krytu pod radnicí. Klepeme se zimou, protože je tu vlhko a chladno. Jsme tu všichni tak, jak jsme seděli v Rathauskelleru, až na onoho poddůstojníka, který vyšel pomalým, lhostejným krokem z vyvrácených dveří.

„Dost možná, že dneska…“ řekl lakonicky do vzduchu, když šel okolo nás. Pro nás ta věta neměla žádný smysl. Pro Kloučka a Schmitze ano.

Jenomže teď jsme v tom krytu, namačkáni jeden na druhého, a stále sem přibývá lidí.

Hartheimští ještě nebyli bombardováni, a proto první, kteří sem vběhli, jsou jejich spolubydlící, kteří takový blázinec už prodělali. Kdepak se tu vzalo těch deset jeptišek? Ah, to jsou asi ty z SS-lazaretu. A kde se tu vzali lidé, kteří bydlí na opačném konci města?

„Kdyby bylo na mně, zůstal bych u piva,“ vrtí Nykles pochybovačně hlavou, dívaje se do stropu. „Viděl jsem už hodně krytů, byly lepší, než je tenhle, a po náletu vypadaly jako rozříznuté konservy. I ty sardinky byly uvnitř…“

„Hlavní věc, že dostávají na palici. A to zas dostávají!“ trandá dědek Šinták a spokojeně si balí nohy do kusu plachty, který v tom zmatku někde šlohl.

Nad hlavami nám svítí slabá žárovka, visící jenom na drátě. Dokud ta svítí, tak je všechno v pořádku.

„Klaus tvrdil, že sem musíme bezpodmínečně jít,“ zní z kouta nervosní hlas profesorky Wernerové. Je nenalíčená, rozcuchaná a v tomto bledém světle vypadá nějak rozčepýřeně. „Jako by nestačil náš sklep! Klause ovšem rozčilí každá věc.“

„Ale, paní, tady je větší jistota,“ domlouvá jí někdo.

„Tady se tísnit,“ slyšíme ji a vidíme, jak se štítivě odtahuje od ostatních.

Inge je opřena o zeď, má oči zavřené a nepřítomný úsměv v obličeji. Jiří stojí vedle ní. Snad jsou to jediní dva mladí lidé v krytu. Profesorka se už konečně usadila a teď s něčím doráží na zasmušilého, zamlklého profesora. Najednou zjistila, že tu Inge není.

„Inge, hned sem pojď!“ volá rozčileně. „Zase už je s tím… s tím… a ty tomu nic neříkáš!“ vytýká svému muži. „Inge! Inge! Klausi, řekni jí, aby sem hned šla!“

„Zacpěte už jednou té ženské hubu!“ ozve se sytý mužský bas. Známe ho. To je předák Zimmer od Mauriů. Dobrý chlap. „Kdáká jako slepice a kdo to má tady poslouchati“

Zase slyšíme rozčilenou profesorku a najednou začne dunět země. Zprvu jen tak slabě, jako by se v jejích útrobách obrátilo nějaké zlé zvíře.

„Kdybychom umřeli, tak spolu,“ šeptá Inge s přivřenýma očima.

„Líp je žít spolu…“ tiskne jí Jiří ruku.

„Nemůžeme spolu žít. A ty to víš,“ šeptá se zavřenýma očima. „A bez tebe by byl těžký život. Takhle je to všechno beznadějné.“

„Beznadějné je jenom to, co člověk nechce.“ Jiří za ta léta utrpení v myšlenkách zestárl. „Ale my chceme, my musíme –“

„Zeptá se bomba?“

Země duní.

S námi se tisknou do jednoho rohu Němci, kterým věříme. Schmitz, Hanecke, Böhm a Sepp Ulrych. Jsou zasmušilí, a zamlklí. Nu dobrá, když je někdo otrokem, je docela pochopitelné, že posílá pána ke všem čertům. Ale být Němcem – a všichni tři jsou dobrými, poctivými Němci – a prožívat konec svého národa, to musí být krušné. Jenže Hanecke mluví o novém Německu, které jednou z popela tohoto Německa povstane. Mluví o mírumilovném Německu a dědek Šinták pochybovačně pomlaskává.

„Dávej pozor, kam šlapeš!“ bručí někdo v rohu.

Plati to Schmitzovi, který se prodírá k východu. Slyšíme ještě službu před krytem, jak se s ním hádá a jak ho nechce pustit ven. Ale Schmitz není z těch, kteří by se lekli uniformy.

„Okouknout situaci,“ vysvětluje Klouček „Však on se ještě vrátí!“

Taky Hans Böltke je tu. Teď už je s jeho hrdinskými řečmi konec. Je celý vyjevený, roztřesený a chrání si kulatou hlavu před drobnými kamínky, opadávajícími ze stropu. Vtiskl se až do rohu, jediný z celé té panské společnosti. Počkat, ne jediný, je tady ještě Zajíček a ten se tiskne k němu. Rulpe asi odjel vozem do gestapáckých krytů a vzal s sebou celou Krausovu rodinu. Mezi tou první bombou a dalšími byla krátká přestávka a té využili. Böltke se dostal mezi ty modlící se, klečící jeptišky.

Netrvá to dlouho a hlídka od dveří vyvolává jeho jméno. Nechce se mu od jeptišek, ale nedá se nic dělat. Volkssturm má pohotovost a čekají na něj. V duchu posílá tu svou novou hodnost ke všem čertům.

„To je kvůli těm zuchthausníkům. Hrom aby je vzal!“ nadává, když klopýtá okolo nás.

„Snad se jim v tom frmolu nerozutekla káznice?“ ptáme se udiveně.

„To ne.“ Klouček už má zase nějaké informace. „Ale tam nahoře,“ ukáže bradou směrem, kterým káznice leží, „sestavili bombenkomando. My budem mít, hoši, taky práci.“

„Copak je nám do toho?“

„Vono taky,“ dědek Šinták mhouří očička, „když na ně spadne taková fosforová bombička a začne je smažit pěkně od nohou… vono je to nakonec lepší než ta naříznutá kůžička na zádech.“

„Ty, dědku!“ vrčí varovně učitel a s obavami se dívá na strop, z něhož opadává beton a sypou se celé hrsti písku. „A už nežvaň! Tomuhle krytu já moc nevěřím. Dá se čekat, že to Američané shodí na radnici, a pak jsme v tom až po uši!“

To už jsou tady dobré dvě stovky Němců, které bomby vyhnaly z postelí. Krčí se u stěn a bojácně se dívají ke stropu. Ještě včera by mnozí z nich nedali bez odznaku ani ránu, ještě včera při sebemenší zmínce o Hitlerovi okamžitě zahajlovali, ale teď jsou jako mokré slepice.

Je tu také Holanďan Verstraaten a Francouz Mondieu. Ten si pohvizduje, jako by se ho to všechno ani netýkalo.

V protějším rohu jsou matky s malými dětmi. Je zvláštní, kolik se teď v tomhle zbídačelém, hořícím Německu rodí malých dětí. Jako by sama moudrá příroda připravovala, až všechno staré a zlé zmizí z povrchu země, nahradit to novým, slušným a pořádným. Byla-li z těch vyděšených matek snad dřív některá nacistka, zapomněla na to jistě v tom okamžiku, kdy se začal třást strop nad nervosním spánkem jejího mrněte. Ty matky mají plno svých starostí, a pohlédnou-li občas na nás široce rozevřenýma očima, podbarvenýma černými kruhy od nevyspání, pak víme, že nás ani nevnímají. To je jen pohled do prázdna, zoufalé hledání očima někoho, kdo by tomuhle peklu dovedl udělat konec, kdo by zařídil, aby jejich děti už jednou, mein Gott, mohly prospat celou noc.

„Teď už nemůžeme sehnat ani brambory,“ slyšíme zlostný, starý hlas, který však patří ještě mladé ženě.

„Gretchen ztratila mléko krátce po porodu. Samozřejmě z podvýživy. A mléko pro kojence taky neseženeš. A tak je její Bubi už po smrti.“

„Kdyby jen brambory a mléko!“ mávne kterási unaveně rukou. „Mangol! Žereme mangolové listí jako dobytek. A to nám Adolf sliboval…“

„Pst, Klarchen.“

„Aber, scheisse!“

Nastává doba, kdy se ženy přestávají bát. Nejprve ty ženy, jejichž děti hladoví. Muži mají vždycky o něco víc strachu než ženy, protože v tomhle hitlerovském Německu podléhají dosud mylnému atavistickému dojmu, že mohou spíš přijít o krk.

„A možná, že už nebombardují?“

Strašlivá detonace s námi hodila na stěnu krytu. Současně přestala svítit ta jediná žárovka, visící na obyčejném isolovaném drátě. Děti se daly do pláče a některé začaly křičet. Jeptišky se teď modlí nahlas a ženy se k jejich modlitbě přidávají.

Polykáme prach z omítky a máme na jazyku pocit, jako bychom si lízli salmiaku.

„Hartheim to dostává!“ chichotá se dědek.

Pořád ještě máme dojem, že Klouček s Nyklesem na něco čekají.

A teď se zepředu, od východu, ozvala jejich jména. To volá Schmitz, který se vrátil.

„Je to šílenství jít do toho ven!“ slyšíme kresliče Zajíčka, který se ve tmě odtrhl od jeptišek a přilepil se k nám.

„Tebe taky nikdo nevolal!“ odsekne mu drsně Nykles. „Ty se drž těch svých Němčourů!“

„Ale vždyť já… vždyť já s nimi nikdy nic…“ naříká plačtivě Zajíček. Chytne prosebně Nyklese za kabát, ale Pepík kopne zlostně dozadu nohou a v botě cítí, že zasáhl správně břicho. „To. víš, ty smrade, že si na tebe posvítíme!“ syčí dozadu pln zlosti. „My se od tebe ještě dovíme…“

„Nech toho teď!“ křikne zepředu Klouček.

Také Böhm, Hanecke a Ulrych se derou spletí těl dopředu.

„Ty jdeš také?“ šeptá Inge k Jiřímu.

„Jdu. Musím.“

„Inge? Proč tu není Inge?“ kdáká profesorka. „Inge, jdeme domů. Už je přece konec náletu. Proč ji nezavoláš, Klausi?“

„Utište, k sakru, někdo tu ženskou!“ bručí rozezleně hlas vzadu.

„Vrať se k matce a pomoz jí.“

„Je zvláštní, že my mladí teď musíme podpírat staré. Ty, kteří si tohle zavinili. A…“ šeptá Inge mezi dvěma polibky, „nezapomeň, ať jsi kdekoliv, že tě mám ráda…“

Motáme se po neosvětlených točitých schodech hlubokého krytu, pak se ti, kteří jsou už skoro nahoře, zastaví a varují nás dozadu: „Dejte pozor, tady je zával a je tu nějaký zabitý!“

„Překročte ho!“ dáváme dál.

Ono to není tak lehké překročit mrtvého, který jako by si usmyslel, že nepustí nikoho z krytu ven. Až tudy budou vystupovat matky s dětmi, to zas bude křiku, nářku a hrůzy! Hartheimští nejsou totiž zvyklí na své mrtvé.

Dost možná, že ten mrtvý není ještě tak docela mrtev, jak se nám zdá. Byla to pravděpodobně ta hlídka u vchodu a spadlo na ni několik kubíků rozvaleného železobetonu. Spadlo mu to na nohy. A teď musíme přes tu hromadu lézt potmě, protože nikoho z nás nenapadlo, aby vzal s sebou svítilnu. A protože je to jediná možná cesta – úzký prostor mezi závalem a druhou stěnou, v němž napříč leží trup mrtvého – lezeme tedy, opírajíce se o jeho hruď a hlavu.

Čím blíž k východu, tím je jasněji a tím ostřeji je cítit kouř a spáleninu. Tam nahoře to musí asi hezky vypadat!

Á konečně jsme venku.

Tady kdysi bývalo náměstí. Tahle náměstíčka malých měst měla vždycky v sobě sice zatuchlou, ale jinak dost pěknou lyriku. Po levé straně, zrovna před Fischelovým hotelem a řeznictvím, se každou neděli dopoledne korsovalo. Ale v kterémpak krematoriu je konec bohatého žida Fischela? A jeho hotel a řeznictví právě dnes následují svého pána.

Teď je náměstí smetištěm, krvavě ozářeným hořícími domy. Je rozerváno bombami a chodník, po kterém se kdysi korsovalo, je samá jáma a trychtýř.

Jiří jediným pohledem zjistil, že dům Wernerových dosud stojí. Patří do skupiny domů u radnice a tam nespadla ani jedna bomba.

Někde bylo asi přerváno vodovodní potrubí a jámy se zvolna zaplňují spodní vodou. Ještě před půlhodinou byl uprostřed parčík, v němž se vypínal omšelý bronzový Fricek. V parčíku bývaly lavičky a tam sedávali zamilovaní mladí lidé – pokud mladíky nepobral žravý moloch války – a myslili na všechno jiné, než na prolévání krve.

Teď tu není ani park, ani Fricek ani lavičky. Jáma vedle jámy, všude cihly a celé kusy zdiva, napříč náměstím se položila průčelní stěna hotelu a zlomila tři staré akáty. V koruně přeraženého dubu odpočívá rozestlaná postel. To bomby všelijak přeskupují nejen věci, ale i osudy.

Odevšad zaznívá tlumené sténání. První desítku raněných odvezlo nákladní auto do SS-lazaretu. Nedovezlo je, protože pod ním vybuchla časovaná bomba. A stejně by je tam bylo ani nesložilo, protože lazaret je rozštípnut v půli, jako by tam nějaký obr velikým rozmachem vysekl obrovské V. Pak už nebylo raněné kam umístit. Možná, že přijedou nákladní auta z Mnichova, ale to je velmi nepravděpodobné, protože Mnichov má sám dost starostí se svými mrtvými a raněnými. A tak lidé krvácejí bez pomoci.

Tu a tam posedávají po zemi temné postavy. Jiné pobíhají okolo hořících domů, pošetile se snaží vtrhnout dovnitř a zachránit ještě nějakou tu maličkost, ale jsou zaháněny rozvztekanými, syčícími plameny.

Jenomže nás to nevzrušuje, nám jsou zrovna tak lhostejní plačící lidé jako hořící domy. Není to nic hezkého mít takhle okoralá srdce, ale my už tohle všechno náme mnohokrát za sebou a viděli jsme horší věci. Nezdržujeme se s člověkem, který nás chytá za boty a křičí, abychom ho odnesli. Má přece v kyčli vytrženou nohu a všechno bude u něho odbyto za několik minut. A kam bychom se s ním také vláčeli?

Nu, chtěli jste válku…

Víme, že se naší fabrice nestalo nic. Tam na té straně, kde stojí, je tma a ticho. Také kdyby tam něco spadlo, nebyl by už z celého Hartheimu nikdo na živu.

„Pro Hartheim začíná válka!“ praví chmurně Pepík Nykles.

Je to hrozné, ale my se celému tomuto neštěstí, veškeré té lidské bídě usmíváme. Tady je ten váš totalkrieg, kameraden. Víme, že většina těch malých lidí za nic celkem nemůže. Za sebemenší pokus o odpor se přece popravuje. Ale za to, že všichni trpně a bázlivě mlčeli, že odevzdávali hlasovací lístky s velikým Ja, za to jim teď hoří domovy, jsou zabíjeni oni a jejich příbuzní, je ničeno celé Německo.

Neměli bychom se tedy usmívat nad touhle zkázou, ale co chcete, člověk je nakonec jenom člověkem a my s Němci máme těžká účtování. Účtuje-li už dnes někdo jiný, tím lépe.

Klouček se Schmitzem nás vedou kupředu a nezdržují se vysvětlováním. Jdeme tím směrem, odkud se právě vyvalilo čelo proudu rozčilených, nešťastných lidí. Jdeme proti nim, necitliví k jejich neštěstí, vyhýbáme se dětským kočárkům, na kterých jsou kromě dětí ještě kufry a rance, a nemíníme pomoci stařeně, která upadla a asi se už nechce zvednout.

Teď víme, proč tolik pospíchají. Stále ještě podléhají rozkazům. Nedokáží se vzepřít ani teď, když jim vlastně už nemusí na ničem záležet. Za nimi jde v řetěze skupina volkssturmáků a SA-manů a pobízí je ke spěchu. A ti s nimi mají ještě méně slitování než my. Jeden SA-man otočil špičkou boty ležící stařenu a pak nad ní mávl rukou.

Teď jsme narazili na řetěz.

„Kam?“ ptá se ostře surovec s povytaženým revolverem.

„Támhle –“ ukazuje lhostejně Klouček.

„Nemožno. Jděte zpátky! Vy tam bydlíte?“ štěká úsečně velitel útvaru.

„Nebydlíme. Patříme k záchranné četě.“

Velitel útvaru neví nic o nějakých záchranných četách. Chvíli je bezradný.

Z příčné ulice… jakpak se jmenovala tahle ulice, pokud byla ještě ulicí? Aha, Wolfgang Amadeus Mozartgasse… tedy odtamtud se vynořilo několik nádražáků. Přistoupili k nám a ptají se Kloučka německy, co chce ten blbec v uniformě.

Velitel útvaru se po nich vztekle podíval a už už otvírá ústa, aby se zeptal, který drzoun… ale rozezná uniformu nádražáků a nechá toho. Zná tyhle chlapíky a ví, jak jsou ostří. A kromě toho je mezi nimi švakr Friedrich.

„Jsou tam přece časované bomby!“ varuje nás.

To také známe. Američané shodili nejdřív trhací, potom fosforové, a když se to všechno dole pěkně rozhořelo, tak do toho nasypali časované bomby. A jejich časované jsou takového druhu, že se některá roztrhne za půl hodiny – jako pod tím náklaďákem, který mířil s raněnými do SS-lazaretu – jiná za půl dne a jiná zase až za dva dny. V takovém případě se vyklidí široký okruh kolem zasaženého místa, mrtví se ponechají osudu a ranění, pokud se z toho nemohou dostat sami, zahynou bez pomoci. Nikdo do takového kruhu nejde ani hasit ani zachraňovat, nikdo se sem neodváží vstoupit, protože neví, kdy se pod ním se strašným rachotem roztrhne země. A přece někdo…

„Už tam pracují vězňové z bombenkomanda!“ říká velitel Albert Lehm, a nejistě činí krok stranou, protože nádražáci se nemíní nechat zdržovat.

„Nanu, Albert,“ osloví ho jeho švakr. „Neměl bys žvanit a vytahovat se tady v uniformě. Měl bys jít s námi a tadyhle s těmi,“ ukáže na nás, „pomáhat!“

Volksturmák krčí rameny. „Risiko je moc veliké. My máme jiné úkoly, ale když vy chcete…“

Teď se probral kupředu náš pupkáč. Skutečně je to Hanz Böltke. Možná, že ještě padaly bomby, a on si už běžel domů obléci uniformu. Když už umřít, tak v celé parádě. Teď funí a má oči navrch hlavy. „Měli byste poslechnout!“ domlouvá nám.

„Zas jeden blbec s metálama,“ ulevuje si první nádražák a jednoduše ho odstrčí.

Jdeme za nimi. Dobří, ostří hoši. Klouček a Nykles se s tím prvním znají.

Stále ještě táhnou ulicí ponuré stíny. SA štěkají, dupou botami, pobíhají dům od domu a vyhánějí opozdilce. Staré lidi musí vyhánět většinou násilím. Těm už je to jedno, jak zemrou, a nebezpečí časovaných bomb je pro ně pomyslné. Mladší jdou dobrovolně, buď ze strachu anebo z respektu před rozkazem a uniformou.

A tak se už vlekou po zemi anebo podle domů, přidržujíce se zdí, jenom ranění.

Patrně teď všichni proklínají válku i Hitlera. Možná, že ji proklínají i volkssturmáci, ale ti to mají stále ještě pohodlné. Je rozhodně lepší hnát jiné než být sám hnán.

A teď jsme prorazili poslední řetěz volkssturmu.

Tohle je strašidelná krajina. Někde vpředu, asi to bude na Brunnenplatz, hoří všechny domy. Požár je tak silný, že je vidět jako ve dne. Na chodnících leží ztracené a pohozené věci. Nikdo se pro ně neshýbne, ne snad z vrozené poctivosti, ale nikdo nemůže vědět, nedívá-li se naň odněkud SS nebo gestapák, který čeká jen na to, až se shýbnete. Za zvednutí takové věci v době nouze je trest smrti. A tak tu bude ležet ta ztracená dámská kabelka, kožený pásek, brašna, papuče a mlýnek na kávu tak dlouho, dokud je nezvednou jejich majitelé.

Ulice i domy jsou prázdné, nikde ani stopy po někom živém.

4

Sedíme na převrácené bedně, opřeni o nákladní vůz. Je v nás všech značné napětí. I v poddůstojníkovi Knospovi, ačkoliv nedává nic najevo. Auto je vrchovatě naloženo čerstvě nařezaným vrbovým a březovým proutím. Prý podle nějaké papírové teorie může proutí zachytit prudkost výbuchu, když se rozloží nad jámou s časovanou bombou.

„Jenomže ono to ten náraz neutlumí.“ Knospův ošklivý obličej se ještě víc sešklebí. „Já už viděl hodně lidí na cucky i s tím proutím.“

Není tady ani jeden dozorce. Ti jsou zalezlí kdo ví kde a s časovanými bombami nechtějí nic mít. Jejich úkolem ostatně bylo dovézt vězně až sem a stáhnout se s volkssturmáky za obvod strážního řetězu. Knospe je ujistil, že pod jeho velením žádné nebezpečí útěku nehrozí, jemu že z komand dosud nikdo neutekl, protože… před zraky vězňů a dozorců lehce vytrhl pistoli a bez míření, ve špatném červeném osvětlení z plamenů vypálil třikrát do útlé břízky, vzdálené asi třicet metrů.

Pak tam poslal dozorce i vězně. „To je lepší škola než půlhodinová přednáška!“ šklebil se.

Vrátili se užaslí. Všechny tři střely seděly jedna pod druhou.

„To je ten Paul?“ šeptá dědek Šinták.

„To je ten Paul,“ přikývne Klouček spokojeně.

„Tys jim o mně vyprávěl?“ Knospe se dívá do plamenů a šlehá březovým prutem do zablácené holínky.

„Ne… Proč taky?“ zvedl Klouček obočí.

„Jsou támhle,“ kývne Knospe bradou k hořícímu dvouposchoďovému činžáku, který zřejmě patřil mezi nejmodernější domy. „Poradil jsem jim, aby se dřív poohlédli po špižírnách, než se dáme do práce. On by je potom stejně nikdo neudržel.“

„A ti – naši?“ ptá se Klouček váhavě.

„Ja, to nevím,“ krčí Knospe rameny. „Přebral jsem »siebenundzwanzig Stück« a nemohl jsem si vybírat. Ale ten Kovář a ten Holanďan mezi nimi jsou. Mluvil jsem už s nimi, než jste přišli. S Holanďanem bude hodně práce, je to nemocný člověk. Čech je v pořádku. Jenom svítil očima, když jsem mu to řekl. A řekl mi, soudruhu. Mně – soudruhu!“ chechtá se Knospe.

„Proč ne?“ ptá se tiše, ale ostře Nykles.

„Nebudou k ničemu, tuhle noc,“ mluví zamyšleně Knospe, jako by přeslechl položenou otázku. „Tohle já znám. Už pět měsíců pracuju s komandy z věznic a koncentráků. Snědí všechno, nač přijdou, a pak budou posedávat v závětří.“ Pak si najednou vzpomene. „A ti železničáři?“

„Postarají se o Holanďana,“ odpoví Klouček.

„To znamená – taky komunisti…“ přemýšlivě přitakává poddůstojník. „No, mne do toho netahejte, já politiku nedělám.“ Najednou se dá do smíchu. „A ti pitomci z gestapa si myslí… oni si myslí, že všechny komunisty vyhubili! Jste vy ale veš v německém kožichu!“

Domy teď hoří jasným, klidným plamenem. Jako nějaké slavnostní svíce. A čerstvě nalámané březové větve voní.

Nykles a naši němečtí přátelé se vydali za trestanci.

„Jenom pozor na řeči!“ varuje je Knospe. „Jsou mezi nimi dva vrazi a jeden zloděj. To jsou špiclové!“

Teď jsme na té bedně osaměli. Dědek Šinták se dívá s uspokojením do plamenů a cosi pobrukuje. On také neváhá jít se podívat zblízka na mrtvé. My ne, my toho už máme dost.

„Víš, kdyby to začalo bouchat už teď, tak by se dalo něco dělat,“ uvažuje Knospe a myslí tím na časované bomby. „Já totiž taky nechci přijít tak nepromyšleně o krk. Dalo by se říct, že ti dva, o které ti jde, byli docela regulérně zabiti. Roztrháni. Ať si je pak někdo slepuje a zjišťuje jejich identitu. Jenže on by se na to stejně každý vykašlal. Anebo kdyby tamti znovu přiletěli,“ zadívá se k temnému nebi, na kterém je klid.

„Proč ti nemáme říkat soudruhu?“ ptá se umíněně Klouček.

Knospe zamyšleně otlouká zablácenou holínku a zase se tázavě podívá na oblohu. „Oni ještě dnes přiletí. K ránu. Já to znám. Jedni budou fotografovat, jak to tady zřídili – dělají to pomocí nějakých infračervených paprsků, takže jim tma nevadí – a druzí sem zase naházejí bomby. No, tak my máme do té doby dost času. Stejně se dřív nedá nic dělat. Já… a soudruh!“ dá se najednou do hlasitého skřípavého smíchu. „Poslyš, Wenzel!“ zvážní a přitáhne Kloučka za klopy kabátu. „Musíš říct tomu vašemu Nyklesovi, aby nedělal tak hloupé vtipy. Já a soudruh! Na to toho mám až moc na svědomí!“

„Nás zajímá budoucnost, Knospe.“

„A mě minulost. Ta se u lidí mého druhu nedá odčinit.“

„Ale teď nám pomáháš!“

„Kdo ví proč,“ usmívá se Knospe. „Třeba vím, že je Hitler v hajzlu. No, vím to. Třeba si dělám alibi,“ lišácky přivírá oči.

„To ty ne,“ vrtí hlavou Klouček.

„To máš pravdu!“ odpoví Knospe tvrdě a zlostně pohodí hlavou nazad. „Já na nějaké alibi kašlu. Já mám totiž téhle prasečiny až po krk a chci nějak pomoci všem, kdo to chtějí skoncovat.

Ve varšavském ghettu jsem postřílel asi dvacet židů. V pořádku. To byli židé. V jednom ruském městě… čert si má to jméno pamatovat – bylo to ale hned z kraje tažení…“ sklonil hlavu do rukou a Klouček musí napínat uši, aby mu rozuměl, „…jsme pověsili partyzánku. Taková mladá, srdnatá holka. Já ji pomáhal věšet. A kouřil jsem při tom cigarety. Tenkrát mi to bylo všechno samozřejmé. Potom jsem tu partyzánku začal vidět všude, kam jsem přišel. A potom za mnou chodili ti židé, které jsem oddělal. To jsme pořád ještě vítězili, ale já už přestával věřit, že tohle vítězství k něčemu povede, člověk nesmí beztrestně prolévat krev…“

„Myslíš, že jsi sám?“ ptá se tiše Klouček.

„Ba ne, je nás mnoho. Někteří ztratili nervy, jiní pijí a třetí se zastřelili. Země nás nechce nosit a já to vím. Pálí mě podrážky pod nohama. Galimatyáš v hlavě. Ničemu nerozumím, ale nechci brečet a nechci, aby mi někdo pomáhal –“

Vrací se Nykles. Chvátá a klopýtne o doutnající trám.

Odněkud z polorozpadlého domu se ozývá dlouhý, kvílivý tón. Už hezkou dobu tam někdo takhle naříká. Mrazí nás. Jirka Lukšík se konečně zvedne.

„Jen seď!“ vyzve ho Knospe. „Copak jsi ještě neviděl umírající lidi?“

„Třeba potřebuje pomoci,“ namítá nejistě Jirka.

„K čemu?“ Knospe se nepříjemně zasměje. „Mají pojít tady v těch dírách anebo nám u nohou? Kdyby mělo moje komando vytahovat každého, kdo zařve, tak bychom se nikam nedostali.“

„Ti dva jsou tam –“ vystrkuje bradu Nykles.

„Tak mu to řekni,“ ukazuje výsměšně Knospe na Nyklese. „Já bych se, Wenzel…“ pokračuje, jako by už zase zapomněl na Nyklesův příchod. „Já bych se musel postavit sám před nějaký ten soud, který jednou musí být.“ Zase už poťukává do své holínky. „A kdybych jim tam pověděl, co mám všechno na svědomí, tak by mi asi nepomohlo, že jsem za pět minut dvanáct sháněl z hořících baráků zbraně pro komunisty. Anebo že jsem umožnil dvěma útěk.“

„A ty si myslíš,“ Klouček přivírá oči, „že jsi sám vinen?“

„Sám!“ tvrdě přikývne Knospe. „Neschovávám se za systém, jako se budou jednou schovávat ti druzí.“

„A přece je tím největším zločinem právě ten systém. Fašismus.“

„To je jenom název pro určitou společnost lidí, smýšlejících zrůdným způsobem, a…“

„A lidí,“ přerušuje ho Klouček, „kterým nezbývá, než aby přijali způsob jejich přemýšlení, protože mají na vybranou: buď to, anebo kata. Nemůžeš chtít na všech, aby byli hrdiny!“

„Tak toho nechme,“ ušklíbne se Knospe. „Vždyť já se taky před žádný soud nedostanu, protože už do té doby budu na cucky – při tomhle řemesle!“ studeně se zasměje. „Zpackaný život, chápeš? Zmrvené svědomí a s tím se nedá žít. Ta tempírovaná bomba, která mi jednou praskne pod mým kladívkem, ta bude ta pravá utěšitelka. Ale –“ vstane a divoce zahrozí do noci. „Kdybys věděl, jak já je nenávidím! Jak je všechny ty malé i velké Hitlery proklínám a se mnou všichni, kteří byli takhle sprostě podvedeni!“

Gruber našel první bombu.

Jdeme se na to podívat.

Obyčejná díra do země před hořícím domem. Není na ní nic zvláštního. Stojíme nad ní a víme, že může vybuchnout za vteřinu, zítra anebo taky vůbec ne. Možná, že právě teď v ní dochází k chemické reakci a že ty své myšlenky ani nedomyslíme.

Knospe má s sebou dlouhou dřevěnou tyč a pomalu ji zasunuje do díry. Jde tam lehce a pak na něco narazí. To je ta bomba.

V rukou je cítit tvrdý kovový dotek. Člověk nesmí myslet na to, že může právě teď vybuchnout. Anebo mu to musí být jedno.

„Je tam,“ přisvědčuje Knospe.

A hned potom je nalezeno dalších pět podezřelých děr. Jedna z nich je úplně stranou, z dohledu ostatních.

Vězňové vytáhli z nákladního auta lopaty a krumpáče a dávají se do práce. Je nutno vykopat okolo bomby – může to být zrovna tak časovaná jako blindgänger – trychtýř, obnažit bombu do půli těla a pak ji provazem vytáhnout. Potom od ní odmontovat zápalku. A to je vlastně ta nejnebezpečnější práce.

Vězňové mlčky kopou. Jsou najedeni, našli někde salám, chleba a umělý tuk a bylo toho pro všechny dost. Tady v těch domech přece bydleli zazobanci a vysocí funckionáři strany. Kopou a na nebezpečí nemyslí. Jenom Radowski se bzukavě modlí, ale to už jen tak ze zvyku.

V té odlehlé díře kope Holanďan s Čechem Kovářem. Holanďan ví také, oč jde, ale je ke všemu naprosto apatický. Kope a jenom občas vzhlédne k Verstraatenovi, který mu ztišeným hlasem vysvětluje plán. Stroome potřásá hlavou a nic neříká. Kope. Možná, že si myslí, že je to léčka. Od té doby, co padl gestapu do rukou, nevěří ničemu a nikomu.

Zato Kovář, zrudlý námahou, je pln života.

„Máme pro tebe papíry a pro první čas odejdeš pracovat do závodů Herta,“ začíná Klouček.

„Jenže já zůstanu tady!“ usmívá se Kovář. Jeho krumpáč se mechanicky zvedá a dopadá. Občas trhne hlavou a ohlédne se, nejsou-li pozorováni. To je zvyk z káznice.

„Kde tady?“ žasne Klouček polekán, že snad vězeň ztratil rozum.

„Nu, tady,“ ukáže Kovář neurčitě rukou okolo sebe. „Když už mi pomůžete ven, tak mi pomůžete k tomu, abych se tady někde schoval.“

„Nesmysl! Tady, kde tě každý zná?“ žasne Klouček.

„Ano. Tady, kde mě každý zná!“ přitaká tvrdě Kovář a najednou se mile usměje. „Soudruzi budou mít se mnou o kousek práce víc. Nu, to nic. Ale jde o káznici. Jenom já znám její plán a lidi, kteří tam jsou.“

„Totiž,“ Klouček se zarazí. „Mysleli jsme si to, abych ti řekl pravdu. Ale pak to padlo, protože je to ztřeštěný nápad.“

„Žádný nápad není ztřeštěný, když zabrání zničit tři tisíce životů. Oni chtějí káznici vyhodit do vzduchu!“

„Ale…“ Klouček povstal.

„Ostatně, ještě nejsem venku,“ uvažuje Kovář střízlivě.

„Zítra jich bude polovina umírat!“ podotýká Knospe zasmušile, když se zastaví u této jámy. „Nejsou na to zvyklí. Zesláblí hladem a najednou maso a spousta umělého tuku. To zabíjí. Taky nemá cenu jim říkat, aby toho tolik nejedli. Jednoduše by neuposlechli.“ Pak se podívá na Kováře. „To je on?“ zeptá se Kloučka.

„Ano.“

„Vezmu ho autem s sebou.“

„To je nebezpečné,“ namítá Klouček, „Narazíš na řetěz volkssturmu…“

„… a ten se hned rozuteče, jakmile uvidí, že mám vůz naložený bombami,“ směje se Knospe.

Podle plánu přejdou s Holanďanem naši Němci s nádražáky. Ullrych je hartheimský rodák, zná tady každý kout a ví, kudy přes dvory prorazit. Železničáři provedou záležitost až do konce. Nemá cenu, aby Stroome zůstal v Německu, když je duševně zhroucený. Nebyl by tu nic platný. Ostatně, švýcarská hranice není odsud tak daleko.

Kdesi v dálce zablýsklo a zaduněl hromový rachot. Otřesem země se rozsypal hořící dům, v němž ještě před nedávnem prohledávali vězňové špižírny.

„Škoda, že to není tady,“ praví Knospe zklamaně. „Potřebovali bychom to tady a pak by bylo všechno v pořádku. Anebo,“ mávne rukou, „uděláme to tak jako tak. Po druhé se nepodaří je vyvést.“

„A tebe pověsí!“ řekne Klouček zasmušile.

„Scheisse!“

„Ne,“ vmísí se do hovoru Kovář. „Ta věc se dá provést jenom tehdy, bude-li mít tenhle… Genosse… krytá záda. Jinak ne!“ A řekne to tak ostře, že oba vědí, že by bylo zbytečno ho přemlouvat.

„Dummkopf!“ bručí Knospe ajde odsud dlouhými kroky.

Kolem první bomby je už vykopán trychtýř. Má v průměru asi dva metry a hloubku půl druhého. A uprostřed měkké země trčí ocelové tělo bomby jako železný, zlověstný kůl.

„Dobrá parta!“ přikyvuje uznale Knospe. Jeho ošklivý obličej jako by nějak zlidštěl. „Taky jsem dělal s lidmi, kteří se při spatření tohohle ďábla,“ kopne špičkou boty do těla bomby, „rozbrečeli. Ono asi bylo v téhle káznici takové peklo, že vám na životě tak moc nezáleží?“

Neodpovídají mu. Civí na něj s ústy pootevřenými. Po dlouhých a dlouhých letech je to vlastně první člověk, který k nim mluví lidsky. A je to tím neuvěřitelnější, že má na sobě německou uniformu.

Knospe seskočí do vykopané jámy a klidně, lhostejně omotává kolem těla bomby provazy. Pak vyžene všechny z trychtýře.

Teď začíná být práce ještě nebezpečnější. Nejdřív je nutno bombu v uvolněné zemi vyviklat a pak ji zcela vytáhnout, aby se mohlo k zapalování. A Knospe ví, že mnohým z těch, které nevybuchly ani tím strašným nárazem při dopadu z výšky několika tisíc metrů, stačí mnohdy malé pohnutí.

„Tohle je časovaná, to je v pořádku,“ prohlíží si bombu, vězící dosud půlí těla v pískové podloží. „U slepáků je nejhorší to, že bouchají při naťuknutí.“ Hodí konce provazů vězňům a poroučí táhnout vleže. Je tu nepatrná naděje, že kdyby se přece jenom bomba roztrhla, letělo by to všechno vzhůru kuželovité. A že tedy by se snad mnoho nestalo lidem, ležícím na vysoké proutěné vrstvě.

Nejdříve zatáhne za provaz jedna strana, pak druhá.

Pozorujeme bombu. Pohnula se. Teď se pohnula ještě víc a pomalu se její tělo zvrátilo do písku.

„Tohle vymyslili lidé!“ šeptá Jirka Lukšík a utírá si zpocené čelo.

„Tohle a SS a koncentráky,“ usmívá se Knospe.

Vězňové se přemístili na druhou stranu a teď táhnou všichni spojenými silami. Jde to těžce, bomba má přes metrák a musí se s ní opatrně.

Konečně je celá venku.

Knospe nechce, aby byl někdo nablízku při odjišťování. To je právě ta nejchoulostivější věc a on o tom ví víc než kdo jiný. Proto také tuhle práci ještě nikdy nikomu nesvěřil. Má malé kladívko na dlouhém topůrku, rozkročí se s ním nad bombou a dlouho, dlouho pozoruje závitnici, kterou pečlivě otřel od hlíny. Pak se rozpřáhne a prudce udeří. Tajímedech. Nerozumíme tomu, ale domníváme se, že by stačila malá úchylka, zlomek centimetru špatně vyměřený úder – do klíče, nasazeného na závlačku.

„Když sletěla z tolika tisíc metrů a neroztrhla se, tak už ji tahle maličká ranka nerozdráždí!“ směje se Knopse a vytahuje z těla bomby zapalovací mechanismus. „Totiž – někdy se podráždí, když na ni jenom zaťukáte kotníkem.“

Teď je tedy zneškodněna. Je možno ji povalit na zem, smýkat jí a naložit na nákladní auto. V tom už risiko není.

„Tak, to by byla první,“ usmívá se Knopse a dělá si záznam do formuláře. „Stačí, když vytáhneme tři. Zítra je taky noc a vy se zas budete chtít pořádně najíst. Dají-li mi zase vás. Myslím, že se dnes ještě vrátí…“ Zadívá se k tmavé obloze.

Vrátili se ke druhé hodině ranní. Právě v okamžiku, kdy dědek Šinták vytáhl ty své omšelé velké cibule, zazíval a prohlásil, že si aspoň na chvíli zdřímne.

Veliké plameny požárů se zmenšily a jenom tu a tam probleskávají ohnivé jazyky. To, jak plamen nalezl sytější potravu. Vězňové už před chvílí přestali kopat, protože Knopse prohlásil, že čtyři bomby za jednu noc docela postačí. Derfinger prý vytáhl za noc jenom dvě a to bylo v Mnichově! Nesmí se moc kazit norma. Rozdal cigarety a doporučil všem, aby zůstali v těch svých vykopaných jámách, protože nějakého pitomce z volkssturmu nebo nějakého jejich horlivého dozorce může napadnout jít se sem podívat, co vlastně komando dělá.

A tak polehávají na syrové, mokré, žárem z ohňů zapařené zemi, pokuřují a šeptem si vyprávějí. Nemohou se zbavit káznických zvyklostí. Zima jim není a hlad nemají. Mnohé už začíná bolet břicho.

Také ten kvílivý, naříkavý hlas, zaznívající od zavalených sklepů, zmlkl. Ne však docela. Ozývá se teď jenom chvílemi a je to, jako by naříkalo děcko. Ale my víme už od samého počátku, že to musí být starší člověk. O ty zavalené lidi tady se nemůžeme starat. Není to úkolem komanda a ani s vězni dohromady bychom toho v té spoušti moc nesvedli. Nehledě k tomu, že vězňům stačilo pár ran krumpáčem a už jsou k smrti znaveni.

Také požáry dole ve městě se už vyzuřily. Z požářišť žhne jen slabá, narudlá záře a tu a tam vyprsknou k nebi jiskry.

„Našly se tam,“ ukazuje Knospe ke zbořeným domům palcem „celkem čtyři pistole. Viděl jsem tam ty vaše nádražáky, jak se v tom přehrabují. Já dnes nemám do hledání moc chuti, dokud nebudeme hotovi s tou naší věcí. Zítra, totiž už dneska,“ pohlédne na zápěstní hodinky, „bude žeň bohatší. Až toho tady necháme, tak půjdem pomáhat vojákům k SS-lazaretu. Tam musel být pěkný masakr!“

Začalo to z čista jasna.

Myší pískot, ječení sirény, řev, náraz a výbuch. A nový výbuch. Zase zřejmě náměstí. Buď přiletěli s vysazenými motory anebo jsme je v tom praskání dohořívajících krovů neslyšeli.

Až teď slyšíme ty nárazové vlny leteckých svazů.

„Do jam!“ křičí Knospe a my už letíme také.

Jsme v trychtýři, který si vykopal Holanďan s Čechem Kovářem. A Knospe je s námi.

Nahoře to bzučí, jako by se sletěly rozzuřené vosy z celého kraje. Výška tři-čtyři tisíce metrů. A zase padají bomby. A zase mačkáme obličeje k matce hlíně, která je mokrá, třese se a obrací se na ruby.

Teď to padá tady. Máme obličeje přitisknuty do hlíny, ale i tou hlínou vidíme magnesiově bílé záblesky.

Někdo mne rve za rameno. To je Pepík Nykles. Knospe už je taky venku z trychtýře a s něčím se vleče. Vyskakuji, ale hned zas padám na zem. Všichni jsme na zemi. Bouchlo to nedaleko nás a dědek Šinták udělal pořádný kotrmelec. Slyšíme ho i v tom pekelném hluku hezky sprostě nadávat. A nadává-li tímto způsobem, pak se mu nic nestalo.

Vlečeme z nejbližší rozvaliny dvě těla. To jsou ta, která připravil Nykles se Seppem hned po prvním náletu. Jedno je bez hlavy a druhé má sice hlavu, ale ta zas nemá obličej.

„Pepíku, na tebe není žádné spolehnutí. To není to, co jsem chtěl!“ bručí rozmrzele Klouček.

„Ber, co máš!“ odpovídá Nykles.

Je to hnusná práce, ale my jsme zvyklí na ještě hnusnější. Hnus uprostřed války je pojem velmi relativní. Bomba, která s námi zamotala a převrátila nás hlavou dolů, přitiskla Kloučkův obličej do té hlavy mrtvého bez obličeje.

„Jen houšť. Jen houšť a větší kapky!“ směje se dědek Šinták.

„Kluci, já stál na hlavě. Já stál při tom svým reuma a těch hemeroidech na palici. Ale jen když to oni dostávají!“

„Ty dědku, ještě nemáš dost?“ vrčí učitel Hořejší.

„Všichni v pořádku?“ ptá se Knospe.

Přikyvujeme. Jsme v pořádku. Jenom nám zvoní a hučí v uších.

„Já se běžím podívat, jestli to nevzalo někoho z komanda. Dva mrtví v hlášení musí postačit.“ Vyrazí z trychtýře a spěchá dlouhými kroky odsud.

Jedna stíhačka se snesla až nad nás a začala do toho všeho pražit z kulometu.

„Tak moc neblbni!“ zlobí se dědek. „Tady jsme my, Češi, spojenci!“

„To von ti akorát na tvým zadku vidí!“ směje se Nykles.

Stíhačka se otočila a už zase řeže. Možná, že si pilot povšiml pospíchajícího dlouhána. Okolo Knospa létají fontány písku a bláta, přikrčí se, padne, zatají se nám dech, ale on už zase stojí a už zas letí dál.

„Sakra, ten chlap má odvahu!“ pronese uznale dědek Šinták. „A střílej po něm jako po zajíci!“

My myslíme, že to není odvaha. Takhle se může chovat jenom člověk, kterému už vůbec nezáleží na životě. A musí to být smutné, nesmírně smutné, dostat se až tak daleko.

My máme tentokrát doopravdy „scheissarbeit“. Svlékáme to tělo bez hlavy a pak je zas oblékáme do vězeňských šatů. Je na něm kabát bez rukávu. Ten byl utržen i s rukou.

„To je provisorní,“ říká Klouček a hází Kovářovi kabát. „Dostaneš později lepší. Teď jde o to, abys v tomhle prorazil.“

„Všecko je dobré,“ přikyvuje Kovář s rozjařeným obličejem. Celý límec kabátu je jedna slitina krve, ale jemu to rozhodně nevadí. Taková maličkost! V káznici si schovávali tři dny mrtvého, aby na něj mohli fasovat žrádlo. A to bylo ještě v létě, v těch velkých parnech! A spali s ním na slamnících!

Teď jde ještě o Holanďana. Chápeme, proč se Klouček na Nyklese zlobil. Strooma musíme svléknout a obléknout. Nepomůže nám ani prstem. Stále si ještě myslí, že je to pustý švindl. Ale je mu všechno jedno. Má smůlu, ten Holanďan. Jeho mrtvý bez obličeje byl zřejmě malé postavy a Stroome, jako většina Holanďanů, je pořádná souška.

„Já neměl na vybranou,“ bručí Nykles. „Copak jsem měl s sebou metr? A oni leží tak, že těžko odhadneš, jak jsou velcí.“

„Jenže mně se to nelíbí,“ namítá Klouček. „Není to zrovna ta nejčistší práce. Kdyby to začali vyšetřovat a srovnali velikost…“

„Houby budou vyšetřovat,“ mávne rukou Nykles. „Neznáš je. Teď už je konec s tou jejich precisností. Jsou důslední jenom tehdy, neděje-li se nic okolo nich. V tomhle mají hlavu v kalupu. Nakonec bude inspektor rád, že se těch dvou tímhle způsobem zbavil. Sekyra ovšem,“ nepříjemně se zasměje, „přijde o dva zaručené slavnostní zákazníky.“

Konečně je Knospe zpátky. Přehlédne jediným pohledem situaci a pochvalně zavrčí. „Budu hlásit ztrátu ‚zwei stück‘. Nikomu jiném se nic nestalo. Jednomu to přeskočilo a vyzpěvuje nějaké žalmy.“

„To je Radowski,“ přikývne Kovář. „Ale toho to už drží hezky dlouho.“

Ze tmy se vynořila zamlklá skupina nádražáků. Asi byli také na zbraních a jistě měli úspěch, zatím co my jsme se tady váleli. Ten první, který se zná s Kloučkem, cvrnkne prstem do služební čepice a významně si zaťuká na naditou kapsu. Ujmou se Strooma a Sepp Ulrych se k nim přidává. Povede je přes ty dvorky.

Pomalu nám mizí ve tmě. Holanďan klopýtá, teď už nemá dřeváky, ale dobré, solidní boty. Jsou mu ovšem malé. Museli jsme je vzadu rozpárat, aby je vůbec mohl obout. Je sehnutý a stále ještě nevěří na svobodu. Najednou se zastaví a něco začne pomalu, rozvláčně vysvětlovat.

Vrací se.

Chvíli stojí mlčky nad naším trychtýřem a pak váhavě jako bojácné dítě, a přece se vší obřadnosti podává ruku každému z nás. Když sáhne po Kovářově ruce, začne rychle mluvit tou svou cinkavou řečí a nakonec prudce Kováře obejme.

„Heleďme se, vrátil se mu rozum!“ pokývá dědek Šinták hlavou.

„Říká, že i u nich v tom královském Holandsku bude mít dělník také jednou svobodu,“ překládá Klouček. „Jenomže to prý bude u nich trvat rozhodně déle než v našem Československu, říká. Že prý my jsme mnohem chytřejší a víme, kam jdeme.“

„Ámen,“ dodá k tomu dědek vážně.

5

Byl to vlastně strach o majetek, který vyhnal profesorku Wernerovou z krytu.

Profesor tam dole zůstal. Měl nejasný pocit, že jeho místo je teď tady u těch nešťastných, zbídačelých soukmenovců. Začínal cítit nějakou neznámou, přesněji nevyhraničenou spoluvinu na tomhle všem, spoluodpovědnost, i když tu byla polehčující myšlenka, že se nikdy k žádnému řečnění nepropůjčil, že nikdy neudělal to, co chtěla jeho žena, a že právě proto zůstal neznámým profesůrkem v tom mrňavém, bezvýznamném Hartheimu. Ale měl odznak pod klopou kabátu? Měl. Nosil ho jen tehdy, když přijela nějaká inspekce. Jinak ne. Uvědomil si, že role pozorovatele je v takovémhle případě stejně zločinná jako role funkcionáře. Ba ani ti slušnější, bezpartijní Němci na tom nemohou být se svým svědomím líp. Být bezpartijním znamená v tomto případě nebýt proti Hitlerovi. A i v tom je provinění.

„Jdi s matkou!“ řekl klidně k Inge a pohladil ji po těžkých, zlatých vlasech. „Jdi s ní. Potřebuje tě!“

„A vy, tati?“

„Možná, že tihle,“ jenom ve tmě vycítila, jak ukázal kolem sebe, „potřebují zase mne.“

„Nemá to smysl, tati,“ šeptla Inge.

„Nic už nemá smysl, děvče.“

„Je to dočista blázen!“ rozhorlila se Wernerová, když už se dostaly obě z krytu. „Byl vždycky blázen a tohle ho dorazilo. Já…“ nedořekla, co chtěla říci, protože s uspokojením zjistila, že jejich dům stojí. To bylo jediné, co ji zajímalo. Ta hrůza kolem s ní nijak nezatřásla.

Je tady jejich dům, jejich majetek, jejich věci, všechno jejich. Neměla nic, když se vdávala, a pak se s Klausem zmohli na takovýhle barák. Jak nenáviděla ty letce, kteří to všechno jejich ohrožovali! Jak by je postřílela, kdyby se některý z nich snesl padákem! Ale teď honem dovnitř. Nebyla příliš přesvědčena o německé poctivosti, byla zvyklá na služky, které kradly, když nic jiného, tak taková potvora ukradla aspoň kus chleba, na kuchařky, na obchodníky, kteří ji šidili, a jakpak teprve teď, když je puštěna ze řetězu ta spřež, ta čeládka, které nikdy nemohla přijít na jméno! Cožpak, kdyby nějakého toho pobudu a vandráka napadlo podívat se na její stříbrné příbory a nové cíchy a to všechno, co taková dlouhá léta střádala? Stejně je to tady teď samý bolševik.

Dům je opuštěný, mlčenlivý, a není v něm živé duše.

„Greti! Na, wo ist denn Greti?“ rozhořčuje se, volajíc na kuchařku.

„Ale, mamá! V krytu,“ připomíná jí Inge, jejíž myšlenky jsou však docela jinde.

„V krytu! V krytu!“ bručí nespokojeně Wernerová a napadlo jí, co taková ženská má co dělat v krytu. Co ta může ztratit?

Inge otočila vypínačem, cvaklo to, ale světlo se nerozsvítilo. „To asi zasáhli widowskou elektrárnu,“ slyší matčin hlas ze sousedního pokoje.

Je tu pološero. Tlak vzduchu vyrazil okna a strhl zatemnění. Na zbylých střepinách se zachycuje červená zář požárů, přeskakuje na příborník, zažhne a zase mizí. Věci vypadají neskutečně. Na příborníku si pohrávají světla s tmou. Proč je shozen ze stěny otcův olejový obraz?

„No, kde je ta Greti?“ hubuje matka. „A co ty tu stojíš jako bez ducha? My dvě si spolu ještě promluvíme, ty si myslíš, že jsem neviděla, jak jsi se muchlala s tím auslendrem? Celé město to vidělo, ty… ty… mrcho jedna!“ Jde k Inge se zaťatou pěstí, ale neodvažuje se ji uhodit. Teď ještě ne, teď na to není čas, ale přijde Klaus, však on taky dostane svůj díl… Pak ji spráská bičíkem na psa.

Inge stojí a neuhýbá před kuličkovitou matčinou pěstí. Má v očích něco, co rozzuřenou ženu nutí k ústupu. „Sežeň někde svíčky a sprav to zatemnění!“ poroučí mručivě.

Inge jde k příborníku, vrazí do židle a převrhne ji. Vždyť to všechno není pravda, myslí si. Proč jsem matce neřekla… proč? Otec zůstal v krytu. Proč? Je tady mnohé proč a žádná správná odpověď. Měla jít na příklad s Georgem. Proč bloudí tady v opuštěném, prázdném bytě a proč poslouchá potřeštěnou matku, která si myslí, že se zítra zavolá sklenář, že zítra otec půjde normálně přednášet do školy, že zítra zas bude všední den, kdy se bude hádat s kuchařkou a s Inge, že je život nevyvratitelný, klidný jako řeka.

Měla jít s Georgem. Protože teď už… po onom večeru na břehu řeky… patří nerozlučně jeden k druhému. Kdo říkal, že u toho musí být nějaký kněz, věneček, závoj, svíčky a varhany? Jak je to všechno k smíchu. Svatba, to je břeh řeky, nasáklý indiánským létem, ševelící rákosí, pták mezi větvemi a dva mladí lidé. Vítr hraje na varhany. Místo žehnajícího kněze je vysoké nebe a závojem je babí léto.

Co na tom, že jí bylo právě osmnáct let? Osmnáct, to je doba, kdy je člověk podle názoru rodičů ještě dítě, které ničemu nerozumí, a nutno je střežit před úklady tohoto světa. Osmnáct, to je začarovaný kout v lidském životě, rozsvícená zahrada slavností, v níž kvetou nejnádhernější květy, ale jen tenkrát, je-li hluboký mír.

Ovšem osmnáct při bombardování, požárech a smrti… to už není osmnáct. To je tak nějak prostředek života, kdy se chce žít rychleji, aby se dostihlo všechno dřív, než se umře.

Měla jsem jít s Georgem. Myslím, že budu matkou. Cítí zvláštní uspokojení.

V příborníku svíčky nejsou. Bylo by dobře, kdyby se konečně vrátila Greti, ta ví o všem, kde co leží.

Někdo velmi nesměle klepe na domovní vrata.

„Ať tě nenapadne otevříti“ rozčiluje se matka. „Kdyby to byla Greti nebo otec, ti mají oba klíče a nepotřebovali by klepat!“

Nové klepání. Tentokrát silnější a delší.

Matka konečně někde vyštrachala svíčku. Inge opravila a pověsila zatemnění, je to sice provisorní, ale co se dá dělat. Dnes v noci snad na ně nikdo nebude hulákat, že jim svítí okna. Teď zaplavilo pokoj žluté, plápolavé světlo. Věci nabyly určitějších tvarů, ale pořád tu není ještě nic stálého, jistého. Nemůžeš se chytit žádného obrysu. Slabý vánek a už ti uhýbá pod rukama. Stíny se prodlužují, zkracují, třepotají jako motýlí křídla.

„Co ten starý blázen nešel s námi!“ vrčí matka a připaluje druhou svíčku od první. Prochází vedlejším pokojem a je ji slyšet, jak přemisťuje věci.

Klepání se proměnilo v naléhavé bušení.

„Musíte nás pustit, paní Wernerová!“ volá tam někdo dole na ulici.

„To tak!“ rozčiluje se. „Ulágrují se mi tu a nikdo už je odsud nevyžene. To tak!“

„Třeba nemají kde spát,“ řekne tiše Inge.

„A co je mi do toho?“ Wernerová opře ruce v bok a vyzývavě se rozkročí. „Je to snad můj dům, který vyhořel? Můj stojí, Gott sei Dank! A nikdo mi sem nesmí ani páchnout!“

„Frau Werner! Gnädige Frau Werner!“ naléhá hlas.

Oh, to je něco jiného. To je přece starosta města Zucker, kdo tam dole křičí.

„Ja, sofort!“ volá medově ze schodiště, přilízne si rozcuchané vlasy a už běží se schodů. Na vteřinu jí napadne, že se mohlo stát něco tam v tom hrozném krytu jejímu muži. Klaus byl přece tak slabý na srdce! Ale, co tam zůstával, blázen jeden, utrhne se sama na sebe.

Ve dveřích ji čeká překvapení. Je to opravdu starosta Zucker, ale dnes nevypadá tak uhlazeně jako jindy. A také se nemá k tomu, aby jí políbil ruku. Je rozčilen a ukazuje za sebe.

Tam na chodníku je asi sedm lidí. Sedí v blátě, na okraji, na rancích, a nehýbají se. Couvla o krok zpátky. Co s nimi starosta má? Ale ten mluví a mluví. To jsou ti z ohrožených míst. Časované bomby, spálená obydlí. Něco z jeho řeči přece jenom chápe. Prý nějaká vzájemná, nacionální solidarita… povinnost každého soukmenovce…

A starosta hovoří a hovoří, nervosně ukazuje rukou na ty ubohé postavy, kterým je snad už všechno jedno.

A už je tu Inge, která neposlouchá starostu, ale zvedá se země jeden ranec – wie schmutziges Zeug! – podpírá nějakou ženskou a jde s ní do dveří.

„Kam, Inge?“ postaví se jí matka do cesty.

Zase jedno nezodpověděné proč. Inge klidně odstrčí matku, která se pokouší vysvětlit starostovi, že profesor musí mít přece naprostý klid, že připravuje veliké vědecké dílo, které proslaví německou matematiku…

„A von se vám každej dneska na tu vaši matematiku vysere!“ prohlásí najednou jedna z těch sedících postav.

To je hrůza. Einfach unglaublich!

A Inge už pomáhá druhé ženě. Ta má ještě ke všemu děcko u prsu! U nestydatého, obnaženého, pytlíkovitého prsu! Ta Inge se dočista zbláznila! Myslí ona na nervy své matky? Kdyby tady byl aspoň syn, ten by je svými vyleštěnými holínkami vykopal, všechnu tu lůzu! Postřílel by je!

Starosta stále ještě hovoří. Prý je to jenom na přechodnou dobu. Až dosud prý šetřilo město pana profesora, a proto u nich nebyl ubytován žádný národní host. Nyní je ale situace taková, že musí veškeré ohledy na vědeckou práci a přísné soukromí stranou. Všichni vybombardovaní – „asgebombt“, řekl – budou ubytováni v dřevěných barácích za městem, ty už jsou postaveny, ale nejsou ještě vybaveny kamny a slamníky. Nejvýš tedy čtrnáct dní, milostivá paní.

Děcko v domě! Jeho pláč, všude zápach plínek, vlhko, nečistota!

Ta bomba, která sletěla z čista jasna, udělala konec všem debatám. Temné postavy, až dosud lhostejné, vtrhly do domu, a zaplnily jej vytím, hledajíce sklep.

Ne, nebylo dost času dostat se do sklepa.

Dům se zatřásl, nazvedl se a těžce dosedl. Se stropu schodiště spadl široký trám, rozkřísl veliké zrcadlo u vchodu domu a jeho konec vyrazil starostovi dech.

Nové zablýsknutí a vzápětí magnesiově bílé osvětlení.

Inge ví, že tam někde v rohu, kde se to tak prudce rozhořelo, stála matka. Díky bohu, nic se jí nestalo. Stojí jako solný sloup, snad oněměla úlekem, bez pohybu, a její sukně začíná hořet. Inge ji vleče ke sklepu – och, ta hloupá Greti zavěsila na sklep zámek!

A dům hoří. Nad jejich hlavami zuří požár, od kterého je takové světlo, že bys nalezl na zemi špendlík.

„Proč nerozsvítíš aspoň tu svíčku, Inge?“ ptá se matka.

„Ale, mamá…“

Nový výbuch, nové otřesy. Tohle je kobercové bombardování.

A pak náhlé, neskutečné, duchovité ticho. Jenom požár hučí jako komín, který má výborný tah.

„Nemá to cenu bloudit v takové tmě,“ říká matka nepřítomně.

Všichni se k ní obracejí. I ten hrubý mladík, který si před chvílí na ni tak vyjel, i ta dívka s pytlíkovitými prsy.

A Inge otáčí matku tak, aby jí záře ze schodiště padala do obličeje.

Její oči jsou široce otevřeny. Jejich víčka se však nepohnou, nemžiknou, ačkoliv právě proti nim vybuchl snopek žhavých jisker.

„Nemá to cenu v takové tmě…“ opakuje dutě.

Viděli jsme už hodně věcí v tomhle Německu. Možná, že se nikdy nikde na světě nenakupilo tolik neštěstí, jako v tomto hlubokém podzimu tady. Pravděpodobně na to žádný Němec až do konce svého života nezapomene, a když mu přijdou opět – jako že jednou přijdou – s myšlenkou na válčení, tak je všechny pobije. Není snad německé rodiny, která by někoho neželela. A jsou celé rodiny, po nichž zbyl jenom štítek na dveřích. Pokud ty dveře neshořely.

„Jenomže zůstane průmysl a zůstanou bývalí důstojníci. Jedni neumějí dělat nic jiného než peníze a druzí nic jiného než válku…“ uvažuje zachmuřeně Hanecke. „A jedni bez druhých nemohou žít…“

„A ti ostatní?“ ptá se Klouček.

„Na ty se sepíší paragrafy.“

Ten největší, hlavní kryt pod radnicí, v němž bylo nejmíň dvě stě lidí, má zavalený vchod. Radnice nad ním hoří, jako by ji vycpali sírou. Hoří ještě v osm ráno, ale to už se můžeme k požáru přiblížit.

„Nikdo nevyšel,“ slyšíme z hloučku přihlížejících Němců.

„…jako sardinky ve škatulce…“ mumlá dědek Šinták, ale už ne tak vesele jako v noci. Je zasmušilý, unavený tím vším, syt své pomstychtivosti. Tak a teď už dost, hoši – chtělo by se mu zavolat vzhůru do kalného rána. Jenže nahoře už nikdo není, kdo by ho slyšel. Apokalyptičtí jezdci přiletěli v noci a noc je odvála.

Vchod do krytu byl tady někde v těch místech. Pod tou hromadou sutin, cihel a skrouceného, rozpáleného železa.

Víme, že nezůstal nikdo z nich naživu, ani ty jeptišky, ani ta žena, které zemřel Bubi, protože neměla mléko, ani ta, která marně sháněla brambory, prostě nikdo… nikdo.

A přece kopeme. Zběsile odhazujeme cihly a rukama, omotanýma mokrými hadry, odstraňujeme železné, rozpálené dráty.

A to nejhorší, co jsme tady kdy viděli, je za těmi posledními balvany horkého železobetonu.

Všichni byli namačkáni u zavaleného vchodu. Většina z nich ještě stojí.

Ale to je už odpoledne a z hněvivých mračen vyhlíží potměšilé slunce.

Pořád ještě do toho pekla stříkají proudy vod. Snad tam přece bude aspoň někdo, kdo se v tom žáru neupekl.

Třeba Inge.

Teď vynáší Lukšík cosi malého, hnědého. To je jedna z těch klečících jeptišek, která se scvrkla jako dětská panna. Všichni tady jsou malí, hnědí, vysušení jako mumie, jako nějaké přeludy z Gulliverových cest, jenže tady jsou ještě ke všemu hrozní. Je to nesmysl chtít v těch černých obličejích rozeznat bílou Inginu tvář.

Běží sem Schmitz.

„Jsou… jsou… u nás,“ říká zadýchaně. „Inge i její matka. Ta je ale slepá.“

A Jiří odhodí krumpáč a běží se Schmitzem zpátky.

6

Hans Böltke vytáhl pistoli – nikdo z nás si vlastně nevšiml, že ji má u sebe, tak jsme si byli svou věcí jisti – a začal na nás řvát.

„Vy jste banda velezrádců! Co jste si mysleli, že jste přišli ke mně? Všechny vás tady postřílím a ani pes po vás neštěkne!“

„Všechny ne,“ říká měkce Klouček. „Na příklad takový Schmitz tu s námi není.“

„Kdo? Co?“ Böltke přímo bobtná vztekem. „Ale ani se nehněte! Vy mně budete v mém bytě vyhrožovat!“ Nespouští z nás své krví podlité oči a po paměti sahá po telefonu, který má na stole.

Tak udělá přece Klouček něco? Přece nemůže dopustit, aby ten rozběsněný chlap na nás zavolal gestapáky!

Böltke vytočil první číslo a pořád na nás míří svou pistolí.

Klouček si klidně přitáhl nohou židli a posadil se na ni obkročmo. Pozoruje Böltka, jako pozorujeme někoho, kdo provádí velmi zajímavé věci. A směje se mu do obličeje.

To ho poněkud zmátlo.

„Asi jste se všichni zbláznili,“ koktá a jeho prst v otvoru telefonního kotouče se zastaví na nule. Ještě jedno číslo a bude mít na drátu buď přímo šéfa doktora Wiltschka anebo Rulpa. „Přece vás znám. Možná, že jste chtěli udělat nějaký vtip – – –“

„Máte to tu hezké, Böltke,“ kývá hlavou uznale Klouček.

Stojíme u dveří, připraveni okamžitě zakročit, kdyby se Böltkův prst chtěl vypořádat s tím posledním číslem.

„Moc hezké!“ pochvaluje si Klouček. „My jsme vybírali hodně dlouho, než jsme si vybrali zrovna vás!“

„Tak vy s tím nedáte pokoj!“ mručí opět Böltke hrozivě.

„Nedáme,“ odpovídá laskavě Klouček. „Máte plnou špižírnu, protože vás známe jako starého křečka. Píšete lidem hodiny, které si neodpracovali, a oni vám za to vozí žrádlo.“

„To je drzost!“ vybuchne Böltke, ale poněkud zkrotne. „To mi nikdo nemůžete dokázati“

„Taky by nikoho takováhle blbovina nezajímala,“ přisvědčí Klouček. „To já jen kvůli té špižírně. Jste tady na samotě, nikoho vám sem nedali, protože jste vysoký funkcionář a u nácků jste tak dobře zapsán, že by nikoho nenapadlo hledat našeho člověka zrovna u vás.“

Böltke se znovu rozzuří. Něco tak sprostého se mu ještě nestalo. Co si myslí ti špinaví auslendři? Stouplo snad jejich sebevědomí proto, že máme na frontě dočasné neúspěchy? Domnívají se snad, blázni, že už je Německo na kolenou? Přijdou si k němu teď, uprostřed noci – myslel si, že se v továrně něco přihodilo a že jdou pro něj – a klidně mu řeknou, že tady musí schovat nějakého jejich člověka.

Ale on drží v ruce pistoli a oni přišli s holýma rukama. Böltke však nejasně tuší, že lidé, kteří jdou proti pistoli s holýma rukama, musí mít v zásobě něco, před čím ta pistole uhne. Jako zlověstný červíček mu zaťuká do boku jedna věc. Proč, k čertu, nevolám gestapo – ptá se sám sebe. Nu, nevolá. Ten klid, ten úžasný klid v obličeji toho člověka, sedícího drze obkročmo na jeho židli, ho zaráží. Červíček v boku se pootočil a zase hryzl.

Böltkův zrak se zastaví na skříni. Visí na ní jeho parádní uniforma důstojníka SA.

„Víte, kdo já jsem?“ zvedne ještě jednou prudce hlavu.

„Víme,“ odpoví klidně Klouček. „Zirnauerův vrah!“

Böltkovi se zatmí před očima. Tak, tohle je ta věc. Tušil to, i když uhýbal od té myšlenky, jak jen mohl.

„Já… přece…“

„Nebudeme si hrát na schovávanou, Böltke,“ slyší jako by z dálky ten klidný, trochu vysměvačný hlas. „Vy víte své a my taky. Proto jsme tady. Proto víme, že ani nevystřelíte ani nebudete telefonovat. Musíme vám ale říct, že ten pes Rulpe okolo té věci pořád čmuchá. Posledně se vyptával Lukšíka, jak to vlastně bylo.“

„Rulpe nemůže nic vědět,“ říká Böltke stísněně.

„Dokud budeme držet hubu my, tak si může Rulpe čmuchat, jak chce,“ přitakává Klouček.

„A vy?“

„Samozřejmě, že ji budeme držet. Dnes v poledne jsem řekl Rulpovi, že jste u toho vůbec nebyl, že jsem s vámi zrovna tenkrát mluvil v půl jedenácté na záchodě. To máte to nejkrásnější alibi, Böltke.“

Hanz Böltke je splasklý jako rybí měchýř. Už dávno opustil jeho prst telefonní kotouč a pistole klesla na stůl. Ale stále ještě hledá v mozku nějaký úhyb, únik, nějaké východisko.

„Byl by za to provaz, Böltke, a to musíte vědět. Ona vražda je vražda a tahle byla spáchána ještě ke všemu za velmi přitěžujících okolností. Všichni přece vědí, že jste se chtěl dostat na místo vedoucího údržby a že vám Zirnauer vyhrožoval…“

„Tak už přece mlčte!“ vybuchne zoufale Böltke.

„No, já jen, aby vám to bylo naprosto jasné,“ pokračuje Klouček trpělivě. „Já jen proto, že si třeba myslíte: jen ať mi sem toho chlapa přivedou. Já ho sice schovám, ale pěkně za tepla poběžím k Rulpovi nebo Wiltschkovi a hezky jim to vypovídám. Třeba si to takhle myslíte, Böltke. Domníváte se, že vy jim vydáte našeho člověka a oni vám za to ponechají hlavu na krku. I to by bylo možné v tomhle vašem spravedlivém Německu,“ přikyvuje Klouček. „A buďte ujištěn, že jsme s takovouhle možností počítali. Jenže tohle si ani Rulpe, natož dokonce jeho šéf Wiltschke nemohou dovolit. Je tady přece Zirnauerova vdova a ta má železný kříž, protože její tři synové – ostatně ani jednoho neměla s tím pajdou Zirnauerem, ale na tom nezáleží – padli na východní frontě. Znáte ji přece, tu histerku? Mívala v novinách oznámení: S hrdostí oznamuji, že můj syn Willi položil život za vůdce a vlast. Ta ženská přece dělá pořád plno křiku okolo manželovy smrti. Docela se vyjádřila, že kdyby měla nějaké podezření, že se mu to nestalo přirozenou cestou, že se rozjede až do Berlína. A víte, Böltke, že ženská s železným křížem se k Adolfovi dostane. A Rulpe a doktor Wiltschke to vědí také. Já jen, aby nám bylo docela jasno, Böltke.“

Böltke už dávno přestal myslet na nějaký únik. Je to, bohužel, všechno tak, jak to ten strašný člověk tady povídá. To je smyčka a tuhle smyčku udělali z pořádné namydleného provazu.

Ale, oč vlastně jde? Chtějí, abych tu někoho schoval. Samozřejmě…

„To je komunista?“ ptá se sklesle.

„Po tom vám už vůbec nic není, kdo je to,“ usmívá se Klouček. „Lepší pro vás, když o něm nebudete nic vědět. Slušný člověk. Stačí? Dáte mu nějaké starší, obnošené šaty, ubytujete ho v přízemí, v tom pokoji, který má jedno okno na dvůr a druhé k lesu. To pro všechny případy. Nemějte strach, nebude vycházet. A když, tedy jen v noci. Vy ho budete jenom krmit a to ještě jen v tom případě, že bychom sami nemohli dost zorganizovat.“

Bubák není tak strašný, jak se zprvu zdál. Je tady ovšem ještě Böltkovo nacionální svědomí, ale to se dá v případě potřeby obrátit jako rukavička.

„Měl bych se zastřelit,“ blekotá nelogicky.

„Jenže vy to neuděláte,“ směje se Klouček. „Nejste na tom tak zle, abyste si musel brát život. Takovému Rulpovi a těm druhým nebude asi nic jiného zbývat, až se Německo položí.“

„Vy myslíte,“ Böltke zafuní a po prvé mu přichází na mysl svatokrádežný nápad, „že Německo… že naše Německo…“

„A vy to ještě nevíte?“ udivuje se Klouček.

„A co tajná zbraň? A co tajné dohody s Američany?“ chrlí ze sebe Böltke dychtivě. Je to vůbec prvně, co o téhle věci hovoří s druhou stranou. Až dosud o tom mluvili jen mezi svými a to se debatovalo vždycky jednostranně. Nikdy nepadla žádná pochybnost. Také ani nemohla padnout, protože by se to hned doneslo gestapu a Rulpe by si už na pochybovače posvítil. Pochybovat o konečném vítězství Německa, na to je, meine Herren, káznice. U prostých příslušníků SA. Provaz u důstojníků. Hochverrat, meine Herren.

My usedáme jeden po druhém. Není tady dost židlí, a tak se Nykles s učitelem Hořejším posadí na podlahu. Jenom Jirka Lukšík zůstal stát u dveří. S jistou dávkou údivu se díváme na kovaného nacistu, jak se mu rychle mění kožich. Ne, to jejich skálopevné přesvědčení je přece jenom přetvářka. Všechno se v Německu drží násilím. I přesvědčení. A uvolní-li někdo ventil, vyfukuje to z nich jako vzduch z píchnutých pneumatik.

„Pak by snad,“ Böltke vrtí hlavou a je dosud nejistý, „pak by tedy bylo všechno v pořádku. Myslím… že tentokráte máte pravdu vy. Já už jsem…“ těžce polyká, „o tom taky někdy pochyboval.“

„Vidíte, Böltke, a získáte si ostruhy!“ směje se Klouček.

„Tak, to bychom…“ Böltke vstane a zapotácí se. Jde ke skříni. Tam má láhve.

Dědek Šinták zasvítí očima.

„Jo, i na tohle jsme mysleli,“ usměje se Klouček a přijme sklenku ostrého šnapsu. „Pijete, Böltke, a to nemůžeme potřebovat. Vy dnešním dnem přestanete pít. Aspoň venku. Doma si dělejte, co chcete, ožerte se třeba do němoty. To je nám jedno. Ale venku ani kapku!“

„Ale to…“ poleká se Böltke.

„Já vím,“ Klouček myslí na všechno. „Rathauskeller a jeho kumpáni. Jenže Rathauskeller už není a tak budete asi všichni chodit k Hroznu. Mohlo by to ty vaše soukmenovce udivit a mohli by mít nějaké podezření. Sveďte to tedy na nějakou ledvinovou nebo venerickou chorobu. Spíš venerickou. Jste sám, vdovec, a nikdo vám to nebude mít za zlé.“

Teď je nám všem pohodlněji. Celá věc je vyjasněna, ve vile je teplo a šnaps hřeje uvnitř taky pěkně. Böltke přestal být nešťastný. Zdá se, že mu přece jenom nedalo mnoho práce změnit své nacistické přesvědčení.

„A jak dlouho,“ ptá se dychtivě, „může ještě ten cirkus trvat?“

„Máme listopad,“ uvažuje Klouček. „Tak ještě nejvýš dva tři měsíce.“

„A potom je Německo…“

„Kaputt!“

„Prosit!“ zvedá Böltke s uspokojením kalíšek šnapsu.

To jsou celí oni. Nacisti.

Ta věc je tedy vyřízena, ale zbývá ještě jedna maličkost.

„Teď, když jste náš, Böltke, tak bychom ještě rádi věděli jednu věc. Jak je to se Zajíčkem?“

Böltke se znovu poleká, ale hned se uklidňuje. Ne, se Zajíčkem, s tím sebevědomým, trudovitým mladíkem, nikdy nic společného neměl. Pravda, ví o tom něco, ale…

„Pamatujete se na Albu Bergera?“

Samozřejmě, že se pamatuje. Tenkrát to bylo… Böltke zvedne kalíšek proti světlu a úsilovně přemýšlí. Stál přece u toho, když ten Zajíček mluvil s Zirnauerem o Bergerovi. A Zirnauer hned nato telefonoval Rulpovi. A Rulpa viděl se Zajíčkem taky.

„Bylo to u nás v důvěrné poradě SA… to bylo tenkrát to velké zatýkání komunistů v závodech Herta,“ vzpomíná si. „Ti lidé asi neznali toho vašeho Zajíčka a byli moc důvěřiví. On tam do Kronesdorfu jezdil Zajíček na kole za nějakou ženskou –“

Nykles dlouze hvízdl. Jasní se nám. Stará záležitost, ale jako by se stala dnes.

„… a buď mu ta holka něco prozradila, ale asi ano, protože ji potom sebrali taky, anebo někdo z tamních dělníků. Kdopak mohl tušit, že když je to Čech, bude držet s nacisty? A on také udal, že tam viděl Albu Bergera a ty ostatní.“

Klouček vrtí hlavou. Všechno to klape, až na jednu maličkost. Všechny jeho domněnky a podezření se potvrzují, až právě na jednu jedinou věc. Proč neudal Zajíček, že tam byl také on, Klouček?

„No, to je přece jasný,“ kývá hlavou dědek Šinták. „Dyť by se před námi vodhalil. Von moh jenom tak nejvejš jednoho, aby to nebylo tak nápadný.“

„Snad,“ připouští Klouček a pak se znova obrací na Böltka. „A řeknete tohle Zajíčkovi všechno do očí?“

„Proč já?“ zachvěje se Böltke. „Co chcete? Proč mě do toho motat?“

„U nás totiž,“ Klouček zvážní, „neodpravujeme. My nejdřív soudíme a pak teprve…“ skrčí prst pravé ruky. „Jednou, až bude na to víc času, pozvete si Zajíčka do vaší vily. Sem, Böltke. Máte tu přece ústřední topení. A dobré, a asi velké rošty…“

7

Rulpe otočil knoflíkem služební šestilampovky a vyladil si Vídeň. Tichá, uklidňující hudba. Červotočové tikání, starodávné bicí hodiny. Pravděpodobně Mozart. Ne, určitě Mozart.

Ještě před chvílí tady u něho seděl doktor Wiltschke a nechal mu tady směsici různých drsných pachů. Wiltschke, i když je jeho přímým šéfem, není kulturní člověk, a kdo ví, jak přišel k tomu svému doktorátu. Nu, Rulpe není z těch, kteří by si lámali hlavu zbytečnostmi, na nichž se nedá nic měnit. Jednou je doktor šéfem hartheimského gestapa a je nutno tedy vyjít s ním po dobrém.

Wiltschke ale něco má. Rulpe uvažuje a tlumí ještě víc hlas přijímače. Patrně nové instrukce z Berlína. Dnes byl studený a uzavřený jako ústřice.

„Mnohé neúspěchy na frontě jsou zaviněny nespolehlivým, opotřebovaným kádrem důstojnictva,“ pronesl a poklepával si při tom na koleno svých špatně vyžehlených, pytlovitých kalhot.

Bože, ten člověk se ani neumí pořádně obléknout a ve společnosti se pohybuje jako medvěd.

„Snad se nedá mluvit přímo o neúspěších tam, kde se jedná o taktické využití situace?“ usmál se Rulpe a pocítil radost z toho, že se jeho šéfovi vehnala krev do buldočího obličeje.

„Chcete tvrdit,“ zvedl se Wiltschke, „že snad i naše neúspěchy tady jsou tím… tím… jak říkáte, taktickým… taktickou volovinou?“

„My tady máme neúspěchy?“ upřímně se udivil Rulpe.

„My tady máme úspěchy?“ vrátil mu Wiltschke a ještě ve dveřích jizlivě dodal: „To byste tedy měl o tom sám napsat do Berlína!“

Na dlouhém, přepychově vybaveném stole leží dnes jenom jedno hlášení. Rulpe má rád kolem sebe přepych, ovšem neurážející a nevtíravý. Kombinace zlatého držadla s onyxovou černí není na příklad tak špatná. Jeho voňavka nikdy nevoní, jenom zanechává jakýsi příjemný pach. Je denně dobře oholen, mrzutéje jen to, že se mu na ternem hlavy objevuje pleš. V šestatřiceti letech je to přece jen trochu brzo. Vzorek jeho šatů není na čtyři kroky k rozeznání a šije mu výborný berlínský krejčí.

Řekněme, že by se oženil. Konkrétněji: vzal by si Kätchen Krausovou. Smyslná husička. Žádný anebo minimální vkus. Co z toho? Ale nemůže se od ní jen tak lehce odpoutat a ani by to nebylo pro nejbližší dobu žádoucí. Tady v Hartheimu by za ni těžko nalezl náhradu a on se nemíní vystavovat nepříjemným fysickým potížím. S hauptmannem je to všelijaké. Může být zrovna tak dobře jmenován generálem tady, v zázemí, jako ho mohou poslat na východní frontu. Ta věc by musela být rozhodnuta dřív, než by požádal o ruku Kätchen. Mít generála za tchána, nu, to by nebylo špatné.

Počkat – proč mluvil Wiltschke o nespolehlivém, opotřebovaném velení na frontě? Rulpe se naučil za tu dlouhou dobu spolupráce se svým šéfem rozumět každému jeho pokynu. Rulpe je dobrý, čistokrevný vlčák, který slyší, co neslyší lidé. A hned vzápětí se zmínil o jakýchsi neúspěších zde. Spojíme-li to dohromady – Rulpe si pohodlně přehodil nohu přes nohu – vypadá to asi takhle: ty jsi, Rulpe, spolehlivý a neopotřebovaný. Budeš mít jistě úspěchy na frontě, když jsi je neměl tady.

Takhle je to.

Rulpe se ovšem nemíní připravovat na frontu. Jsou-li zde vůbec nějaké neúspěchy, pak jsou zaviněny Wiltschkem. Že by se o tom mělo podat hlášení do Berlína, řekl Wiltschke. Nu, mělo. V jiném smyslu ovšem. Wiltschke je divoch, nevěří žádným protokolům, které sepsali jiní. Snad byl někdy dříve v životě spražen. Pročte si vždycky velmi pečlivě předložený protokol až do konce, a místo aby ho podepsal, ujme se vyšetřování sám. Na tak malé dienststelle, jako je Hartheim, to ještě jde. Ale je z toho vidět, že není nijak velkorysý, že je to titěrný nimrá, který nemá žádné zvláštní velké cíle. Kriminální asistenti jako Wolke a Schusztek už s tím počítají a ani se nesnaží své protokoly propracovávat.

Jenom pozor, doktore Wiltschke! Jste přece jenom tím málo nebezpečným buldokem, protože na vás vždycky každý pozná, kdy chcete rafnout. A jste – Rulpe se spokojeně usměje – jistě spolehlivější než já, protože vám svěřili zodpovědnější postavení.

Jenže… kde tady v tom hnízdě najít něco, čím by na sebe upoutal pozornost berlínské ústředny? Máme tu onu chemičku – proto je tady vlastně ta služebna gestapa – ale v té se od smrti toho Bergera nic neděje. I ten Berger jim vyklouzl z rukou a jistě by se byl dal z něho vytřískat kapitál. Šéf je ovšem neobratný a neohrabaný.

Teď hrají něco od Brahmse a Rulpe přivírá spokojeně oči. Jen tak, v zamyšlení a hlubokém uspokojení sám se sebou, přitáhne blíž hlášení, které mu ráno položili na stůl.

Nic zvláštního. Dva vězňové, použití při záchranných pracích, zabiti při včerejším bombardování. Podepsán inspektor Toth.

Poslat tam asistenta Wolka? Někdo tam přece musí jít, ne vyšetřovat, jen tak, napsat o věci několik řádek a podepsat protokol.

Venku je nádherný den a Rulpe si myslí, že by mu projížďka autem a malá procházka po káznici nemohla škodit. Bude to rozhodně lepší než sedět tady a vystavovat se náladám šéfa. Pohovoří si s inspektorem Tothem… načpak on si to tam hraje s tou sekyrárnou? Nu, jen ponechme Tothovi tuhle malou radost.

Zavolal dolů, aby mu přistavili vůz.

Jede přes náměstí a jeho řidič se obratně vyhýbá rozvalinám. Ještě stále je tam hasičská stříkačka, která chrlí proudy vod do toho nešťastného krytu. Maličko ho zamrazí. Mohl pod tím zůstat také, kdyby nebyl tak důsledný. Jak prozřetelně se řídil včera rozkazem, podle něhož členové státní policie musí vyhledávat vlastní kryty!

„Zastavit?“ ptá se dozadu řidič, jemuž nebyl udán cíl cesty.

Ne, Rulpe to nechce vidět. Je estétem a nemá rád pohled na mrtvé, pokud nebyli zabiti jeho rukou nebo z jeho rozkazu. „Zuchthaus!“ řekne dopředu.

Těší ho pohled na rychle uskakující lidi. Ví, že se nikdo neodváží zanadávat si, jako by nadávali jinému vozu, protože všichni Hartheimští tenhle vůz znají. Objeví-li se, pospíchá mnoho lidí domů. Anebo se vtlačí do nejbližšího průjezdu.

Mít moc nad životem a smrtí, to člověka opájí. Pravděpodobně proto prosadil inspektor stavbu té sekyrárny. Dali mu v některých případech volnou ruku, ale Toth ví, že i kdyby sáhl na jiné případy, kde není poznámka: Keine Schonung, že by se mu stejně nic nestalo. I Toth chce vraždit. Ne už tak, jako se vraždívalo v prvních letech převzetí moci, chce na to jít legálně, ve stínu prokurátora, soudce a zástupců SS.

„Celkem lapálie,“ usmívá se mu Toth v ústrety. „Ze sedmadvaceti vězňů se mi jich včera vrátilo jenom pětadvacet. Dva zabiti.“

„A mrtvoly?“ ptá se Rulpe jen tak mimochodem, svlékaje kožené rukavice.

„Zůstaly na místě. Je to ohrožené místo.“

„Ach tak.“

Jsou v Tothově pracovně a zde se Rulpe necítí dobře. Kancelář se nemohla zbavit příslušenství ke káznici. Neútulná, chladná, plná spisů, typická kancelář kázeňského úředníka.

Rulpe vyplňuje formulář, vepíše jména, rok narození, výši trestu a –

„Tohle je trochu divné,“ zarazí se. „Jeden z nich byl odsouzen na patnáct let a druhý na dvacet?“

To je bolavé místo inspektora Totha. Věděl už napřed, že se nad tím gestapo pozastaví. Nemohoucně roztáhne ruce. „Musíte to pochopit, pane komisaři. Káznice je stavěna pro osmnáct set lidí a vlivem určitých událostí jich tu mám přes tři tisíce…“ Rulpe ví, jaké jsou to události, ví, že sem bylo staženo z ohrožených a vyprázdněných káznic západního Německa mnoho heftlingů, ale stále ještě mu uniká souvislost.

„… a samozřejmě, že jsem na takové množství sám už nestačil.“

„Pochopitelně,“ přikývne Rulpe.

„Něco za mne udělal také verwalter Grubbe,“ pokračuje s úlevou inspektor, protože už z výrazu komisařova obličeje soudí, že se s tím nebude hlouběji zabývat. „Grubbe ale není tak zasvěcen do administrativy a do určitých zvyklostí tady a přemístil před časem jisté případy sem do přízemí. Nevěděl pochopitelně, že z přízemí bereme lidi na nutné venkovské práce, jako na opravy budov, polní práce a tak.“

„Hm,“ přikyvuje Rulpe neurčitě. „To je ale od toho Grubba neopatrné. Proč vlastně přemisťoval tyhle lidi?“

„Proč…“ teď se zarazil i Toth. Vida, to je otázka, která ho ještě nenapadla.

„Snad nám to nejlíp vysvětlí on sám.“ Zazvonil a zavolal službu.

„Verwalter Grubbe?“ služba vrtí hlavou. „Byl tady. Samozřejmě, že tady byl. Vždyť má dneska službu na kříži.“

„Ale,“ Rulpe mávne rukou a zadívá se k oknu. „Nechte toho, inspektore, je to přece jen lapálie. Hlavní věc, že jsou oba ti mizerové mrtvi. Co bychom se v tom šťourali?“

Jenže inspektor Toth myslí teď služebním mozkem. Grubbe má přece dnes službu. Co se ten wachmeister tak pitomě tváří? A jak to vlastně odpověděl na otázku?

„Neptám se vás, byl-li tady!“ zařve na ohromenou službu. „Ptám se, kde je teď?“

„On tady není,“ wachmeister zvedne ramena a zase je sklesle spustí. „Byl na dvoře zrovna, když sem vjelo to auto gestapa. A hned potom vyšel z vrátnice…“

Rulpe je dobrý, čistokrevný vlčák. Zavětří.

„Když spatřil můj vůz?“

„Když spatřil…“

„Šel pomalu anebo spěchal?“

„Moc spěchal. Měl ve vrátnici kolo a…“

„Neslýchaně!“ křičí inspektor. Na, tohle se tu ještě nestalo! Verwalter, který má službu na kříži, ji opustí a jede si na kole do města! „Na, takovou věc jsem tu ještě nezažil! Musíte odpustit, pane komisaři, tenhle nedostatek discipliny. Já si to s ním vyřídím. To bude příkladný trest!“

Rulpe větří stále silněji. Zdá se, že se mu docela pohybují špičky uší. Vytáhne pomalu, obřadně kožené pouzdro s dobrými doutníky a nabídne inspektorovi. Pohybem ruky pošle službu pryč.

„Snad je to jenom kombinace,“ uvažuje nahlas. „Ale možná, že se zalekl, když spatřil vůz gestapa? My sem přece nejezdíváme často.“

Inspektor Toth vrtí nedůvěřivě hlavou. Tenhle Grubbe je ale všeho schopen. Před časem se inspektorovi doneslo cosi o jeho šmejdění a šmelinaření, ale nepřikládal tomu váhy. Zná řevnivost a žárlivost mezi dozorci, z nichž každý se chce nějak dostat o stupínek výš a vstrčil by na druhého psí hlavu. Takové ničím nepodložené pomluvy nutno brát s reservou.

Slunce se rozzářilo a z mlžnatého rána se vyklubalo překrásné dopoledne. Tady je zatuchlo, ticho, jenom z dálky je sem slyšet vrčení pletacích strojů vězňů.

„Víte co, inspektore?“ zvedne se Rulpe a zamyšleně zhasí doutník. „Pojedeme se na ty mrtvé podívat. Vemte s sebou jejich osobní akta.“

Leží tam na okraji trychtýře tak, jak tam zůstali ležet včera v noci. Není na nich nic k vidění a jsou zohavení k nepoznání. Jeden bez hlavy. „To by mohl být ten Čech.“

„Asi…“ A druhý sice s hlavou, ale bez obličeje.

Rulpe se k nim ani nesklonil. Vidí inspektorovu nervositu a ví, z čeho pochází. Má radost sám ze svého klidu a nebojácnosti. Právě před necelou hodinou totiž tady vybuchly dvě časované bomby. A zatím co si oni dva kráčejí, vystaveni posledním teplým paprskům slunce, může někde nehluboko v zemi končit nějaká chemická reakce a mohou všichni, i s vozem, letět k čertu.

Prohlíží si ostatní mrtvé. Celkem bez zájmu. Stále ještě tady není nic, co by upoutalo jeho skutečnou pozornost. To jenom podvědomí, jeho šestý psí smysl mu říká, že to přece jenom v takovém pořádku není.

„Zvláštní,“ řekne zamyšleně, když dojdou zpátky k těm dvěma mrtvým. „Ani jednoho z těch ostatních jsem neviděl bez hlavy nebo bez obličeje.“

„Ale je to docela pravděpodobné,“ přerušuje ho inspektor, který by už tohle měl rád za sebou. „Bomba vybuchla tady. Asi leželi na zemi, jinak by je byla roztrhala na kusy. Vidíte přece, že leží na okraji kráteru?“

„Bohužel, je to jen pravděpodobné,“ přikývne a klekne si na jedno koleno. Mlčí a dlouho cosi pozoruje.

Inspektor už je velmi neklidný a těkavým pohledem se rozhlíží kolem dokola. S časovanými bombami přece není žádná hračka!

Když se konečně Rulpe zvedne, je ve výrazu jeho obličeje cosi zvláštního. To vlčák nalezl stopu. Větření nebylo tedy bezúčelné.

„Víte co, inspektore?“ usmívá se. Potřebuje se toho chlapíka zbavit, protože nechce, aby se něco z toho dozvěděl doktor Wiltschek dřív, než mu to s podpisem dodá sám. Kdopak má věřit Wiltschkovi? Mohl by to hlásit tak, aby to vypadalo, že tu věc objevil sám. Taková liška on už je… „Tak víte co? Nechte mi tu osobní popisy těch dvou…“

„Budou vám asi málo platné v tomhle stavu,“ nutí se inspektor do klidu. „Snad ještě tak otisky prstů, ale zas tady nemám razítko a válečky.“

„To ani nebude třeba.“

„Snad nepochybujete o tom, že to jsou ti dva?“ udivil se inspektor.

„Ani dost málo ne. Můj řidič vás doveze zpátky do káznice. Já si to tu ještě prohlédnu.“

Toth se spěšně loučí. Také řidič je jistě rád, že vyrazil z ohroženého prostoru.

Rulpe je tu teď sám a znovu poklekne na koleno. Je mu při tom lhostejno, že si zamaže blátem kalhoty. Zvedne ruku zabitého heftlinga a pozorně ji prohlíží.

Druhý mrtvý má jen jednu ruku.

Ale vězeňský kabát má dva rukávy…

A ten první mrtvý… nikdy si žádný vězeň nepěstil nehty…

8

Verwaltera Grubba zachvátil strach. Sedl mu do týla hned časně ráno, když se při rozkazu inspektor Toth jen tak mimochodem zmínil, že je nutno škrtnout dva muže ze stavu, Holanďana Strooma a Čecha Kováře. Vězeňská čísla 17213/40 a 17625/40. Nejprve ho napadlo, že oba uprchli, ale pak si srovnal v hlavě, že by se s útěkem nadělalo mnohem víc poplachu a neodbylo by se to obyčejným hlášením.

„Zabilo je to,“ pokrčil rameny dozorce Hanuske, který byl už po ránu na první chodbě a přinesl odtud zprávy. „To víš, Fritz, ona s bombama není žádná legrace!“

A za chvíli se tu objevil i starý Hildebrand, který měl v noci právě s tímhle nešťastným komandem službu, a potvrdil, že jsou ti dva mrtví. Ne, on u toho nebyl. Nikdo na něm nemůže chtít, aby se pohyboval na ohroženém místě. Jenom mu to hlásil scharführer Knospe. „A ten Knospe,“ Hildebrand ztišil hlas a rozhlédl se, zda ho nikdo neposlouchá, „byl s nima jedna ruka. Dal jim i cigarety. Co myslíš, Fritz, mám to hlásit?“

„Zavři zobák, Adolf!“ říká mu chromý Linke z třetího a rychle se šourá pryč.

„Zabilo. Tak…“ Grubbe si zhluboka oddechl. Tíseň, která mu seděla už tak dlouho někde v břišní krajině a dnes ráno se mu při rozkazu dostala až do zátylku, na okamžik zmizela. Trochu se vypjal.

Uvažuje. Tohle je tedy nejlepší řešení. Přece se mohlo každým dnem stát, třebaže už i tady začíná zmatek, že si nevypočitatelný inspektor vyšetří hodinku času a prohlédne si zas jednou stavy a rozmístění. A pak by přišla nevyhnutelná otázka: „A proč jste, Herr Verwalter, přemisťoval z třetího do prvního lidi, kteří nesmějí za bránu?“

A ono je to najednou zabije! Vyfoukl zhluboka vzduch.

A teď je tu u něho na kříži starý wachmeister Linke. Pohybuje se v těch svých plstěných bačkorách po chodbách jako duch a člověka pořádně vyleká. Linke je jeden z těch starých, kteří začali sloužit dávno před Hitlerem a kteří neměli nikdy nejmenší naději na povýšení. Je to takový podivný chlapík, o kterém se říká, že je duchařem a hluboce věřícím člověkem a na jehož obličeji je přímo vidět, jak je pro tohle svoje povolání nešťasten. Jenže teď je taková doba, že se dozorecká uniforma nedá svléknout, když k tomu nedá souhlas lékař nebo regierungsrath. A od těch dvou nemůžeš nic dobrého čekat.

„Máš službu, Fritz?“ zeptá se jen tak, aby mohl navázat hovor.

„Jak vidíš,“ odpoví neochotně Grubbe. Nerad se s Línkem ve službě baví. Něco jiného je to večer v jejich hospůdce, kde stěny nemají uši, a něco jiného je to zas tady, kde už několikrát byl Linke přistižen při rozhovoru s vězni.

A pak. Stále na tu věc myslí. Konečně, ono se to takhle vyřešilo samo od sebe.

„Já jen…“ Linke si přitáhne stoličku a unaveně se na ni posadí. „Něco mi vrtá v hlavě, Fritz, a tak jsem přišel…“

Co tobě má co vrtat v hlavě, hlupáku jeden? Grubbe má vztek. Zas mi budeš naříkat nad svým malým služným a já mám plnou hlavu jiných starostí. Možná, že tě ta tvá Klára trápí, že jsou už všichni tvoji kamarádi nejmíň vrchními dozorci a ty že pořád nic. Ty se neumíš zkrátka v tomhle světě točit, milý Linke.

Oba sedí v místnosti na kříži, kde je teplo, protože to je jediné místo ze všech služeben, kde mohou být zapjata elektrická kamínka. Všude jinde, stejně tak na celách, je jenom jedna tlustá roura ústředního topení, do které se vžene trochu páry ráno a pak až zas večer. Totiž – po onom prvním bombardování káznice se už netopí vůbec.

Vězňové jsou v zaměstnání a těch několik marodů, co smělo zůstat na celách, dá jistě celé dopoledne pokoj. Ti jsou šťastni, že se na ně nejde nikdo podívat. Ani jedno ze sto sedmdesáti šesti číslovaných políček na černé skleněné desce se nerozsvítí, nikdo nic nechce, nikdo nikoho nevolá.

„Já jen…“ heká Linke. „Mně vlastně do toho nic není, Fritz…“ okolkuje.

„Co máš vlastně?“

„Tak tohle.“ Linke se podívá z kříže dolů a do všech čtyř chodeb, kam je odsud zasklenými okny dobře vidět. Nikdo není v dohledu, i hausarbeitři jsou dnes zalezlí. „Ty jsi mladší než já, Fritz, a myslíš si, že v tom třeba umíš líp chodit. Ono se ale nakonec ukáže, kdo v tom líp chodil.“

„Žvaníš.“

„Nežvaním. Ale my jsme kamarádi a taky mi jde o klid tvé duše, Fricku. Před časem jsi mi vzal ze stavu z třetího tři lidi…“

Zase ten zlověstný pocit v žaludeční krajině. Co s tím ale má co dělat zrovna tenhle chromý Linke? Co jen s tím na něj leze?

„No a?“

„Jeden byl Holanďan, druhý Čech a třetí Maďar. Já jsem ty vězně znal, Fritz,“ říká sotva slyšitelně. „Byli to sice všichni tři komunisti, ale jinak to byli moc hodní lidé.“

Tlak na žaludek se proměnil v bolest. A zas už stoupá k šíji.

„Podívej se, Linke,“ verwalter se nutí do klidného tónu, ale cítí, jak má vyschlo v ústech. „Sám říkáš, že jsi starší a že v tom umíš líp chodit. A přece to vždycky prohráváš tím, že se bavíš s lidma. To přece není naše věc, jací jsou anebo jací byli. Jednou nám je sem poslali pod číslem a to přece musí stačit!“

„No jo,“ přitakává Linke schlíple. „Já v nich totiž ta čísla nikdy neviděl. Ale ty jsi halt verwalter…“ řekne zasmušile, otevře dveře do kanceláře a chystá se k odchodu. „Je mi tě jenom líto, Fritz,“ zašeptá.

„Ty, Linke!“ zastaví ho Grubbe. „Sedni si ještě. Co máš vlastně?“

„Já jenom, jestli jsi víc verwalter než kamarád,“ mhouří Linke krátkozraké oči.

„Tak si, hrome, sedni a vysyp to!“

„Tak tohle,“ starý dozorce zase tiše usedá. „Co dělá Toth, to si Toth zodpoví. Jeden ten vězeň mi jednou řekl, že ona není jenom spravedlnost horizontální, ale taky vertikální. A vysvětlil mi to tak, že co není tady na zemi, je nahoře nad náma. Moc dobře si to pamatuju, jo. Tak to by byla Tothova věc, viď. Ale,“ zaváhá a zadívá se pozorněji do Grubbova obličeje, „mně jde jenom o to, jestli ti Toth nenařídil, nebo jestli jsi mu v tomhle případě nešel jenom nějak na ruku… víš, aby byli přeřazeni do poschodí, kde jsou ausenkomanda?“

„Zbláznil ses?“

„Ono celkem… mně je divný jenom to, že zemřeli zrovna ti, kteří byli určeni pro sekyru.“

„Podívej se, Linke, já se přece o takovéhle věci nestarám.“ Grubbe se snaží být trpělivý, ale každý nerv mu hraje v těle. Co ví vlastně tenhle podivín?

„A já myslel, že se staráš. A proto mě to tak trápí kvůli tobě,“ mhouří zase starý oči. „Tys je poslal na první gang a tobě přece mužou ti dva děkovat, že přišli dneska v noci o život?“

„To vím. Byli by přišli za týden stejně o život a měli by to s celou hrůzou a pěknou parádou. A co?“

„Třeba je to náhoda,“ přemýšlí Linke. „Taky třeba se jich chtěl Toth touhle cestou zbavit…“

Teď se Grubbe musí dát do smíchu, i když by nejraději klel. „Tohle je ale bláznivá kombinace! Toth má přece tisíc možností! Mohl je poslat do Mauthausenu a bylo to vyřízeno. Mohl je poslat pod sekyru a nikdo by se byl ani nezeptal proč.“

„A taky třeba nemohl,“ vrtí starý strážmistr hlavou. „Já jsem taďy už fůru let a zažil jsem hodně případů, které musely zmizet bez nejmenšího povyku. Tak – jednoduše zmizet. Fuč. Ona je teď taky trochu jiná doba, Fritz, abys tomu rozuměl. Někteří lidi seshora dostávají strach, a proto už hned tak nepodpisují, co jim někdo navrhne. A pak zas někteří lidi podepisují víc, než mají, jenom proto, aby jich co nejvíc zabili… než půjdou sami…“

„Jak to myslíš, Linke?“ chmuří se Grubbe.

„Můžeš mě udat, Fritz. Já ti to jen vykládám jako kamarádovi. Třeba dostal Toth pokyn, aby se jich zbavil takhle bez hluku. Jak znám toho vojáka, Knospa, tak ten je schopen všeho. Jestli mu Toth řekl, aby ty dva… tak se to nehodilo nikde jinde líp, než právě při tom bombardování a na takovém místě, kde se mrtvoly musely nechat. Ani při tom nemuselo být hlášení, že byli zastřeleni na útěku… A Hildebrand, ten vrták, ten už přišel k hotovému.“

„Co mi to tu vykládáš, Linke?“ zvedne Grubbe obočí.

„Já se jen chtěl zeptat, Fricku, kvůli pokoji tvé duše,“ Linke se už zase zvedl a otevřel dveře, „jestli jsi v tomhle případě nepomohl Tothovi?“

„Ty jsi doopravdy blázen, Linke!“

Ale Linke se už zase šourá v těch svých plstěných papučích na třetí chodbu. Celé dopoledne musí takhle prochodit a to bude mít dost času na přemýšlení. Ne, tenhle případ se mu nezdá. Tím spíš se mu nezdá, když se zastaví před celami, kde ti dva byli předtím ubytováni.

Grubbe přemýšlí. Ta úleva, která se dostavila hned po rozkazu, je pryč. Linke je hlupák, to je jasné, uhodil na hřebík z docela obrácené strany, ale že na něj vůbec uhodil, to je pozoruhodné. Zrovna takhle na ten hřebík může dřív či později uhodit víc lidí.

A teď – po prvé – napadla Grubba fantastická myšlenka.

A což když ti dva uprchli? Což když to všechno bylo předem sehráno, Knospe podal nesprávné hlášení… ten Knospe, který se tak důvěrně choval k vězňům, jak říkal Hildebrand… což když… Klouček… Schmitz… Až se otřese hrůzou. Proč na něj ti dva tak naléhali, aby toho Holanďana s Čechem a Maďarem přemístil na chodbu ausenarbeitrů? Samozřejmě, už tenkrát to byly přípravy k útěku, a ten se teď podařil.

A copak tys o tom, Fricku, nevěděl? Někde uvnitř se mu posmívá slabounký, pištivý hlásek.

Věděl, nevěděl. Myslel jsem si, že jim chtějí třebas venku tu a tam podstrčit něco k jídlu.

To je hloupost, Fricku. Zase jiný hlásek. Ty přece víš, že se k nim nikdo nesmí přiblížit ani na deset kroků. Tys nad tím nechtěl přemýšlet, Fricku, tak je to!

Zachvátí ho nová vlna strachu. Ostražitě vyjde z kanceláře a chce se jít zeptat dolů služby, co je vlastně v té věci nového. Dýchá nestejnoměrně a cítí bušení srdce. Postaví se k oknu, které vede k bráně káznice. Čert mu byl tohle všechno dlužen. Nejdřív to vypadalo tak jednoduše, ovšem, začalo to černým obchodem, pak úsluha za úsluhu, tenkrát se vyhýbal každé myšlence na to, co ti dva s tím přemístěním sledují.

Krátké houknutí před branou káznice upoutalo jeho pozornost. To je – vůz gestapa.

Grubbovi vyrazil na čele studený pot. Běží zpátky ke kříži.

„Ty, Linke!“ zasyčí nahoru.

„Copak je?“

„Teď ti nemohu nic vysvětlovat. Dole je gestapák Rulpe a já nevím, jestli to není kvůli těm dvěma, co jsme o nich mluvili.“

„A co ty s tím máš?“ diví se Linke.

„Možná, že jedou pro mne. Jenže mě živýho do rukou nedostanou. Já přece vím, co dovedou na gestapu…“

Starý Linke najednou chápe. „Tak ty… a já hlupák myslel, že jste to upekli s Tothem… A tak ono obráceně…“ najednou je z něho docela čilý človíček. Jeho obličej září nadšením. „A rychle pryč! K nám! Řekni Kláře… anebo, počkej, nic jí nevykládej, já už to nějak… Já zatím tady zjistím, co a jak.“

Grubbe už běží jako lasička se schodů, otočí se kolem služby, proběhne dvorkem, ve vrátnici si vyzvedne kolo a prudce šlápne do pedálů. Na okamžik ho napadne myšlenka, že by měl varovat ty Čechy, Kloučka a Nyklese. Ale nejdřív musí vědět, co se doopravdy děje. Třeba jsem jenom panikář…

Ale strach, který mu sedí v týlu a v břišní krajině, mu říká, že tohle není žádná panika. Dopomoci vězňům k útěku… do týdne by visel. Sondergericht.

Jako blesk sjede s kopce a zahne do Wagnerovy ulice. A tak se stalo, že doslova vjel dědkovi Šintákovi na záda…

Rulpe nespěchá. Až dosud vyřizoval všechny své případy klidně a rozvážně. Snad se stalo, že mu tu a tam někdo uklouzl, protože mu k tomu dopřál čas. Shora mu to také často vytýkali a snad tohle je důvod, proč je přehlížen. A nic se neohlíželi na to, že to nebylo nikdy uklouznutí trvalé, protože chce-li gestapo někoho najít, tak má vždycky… skoro vždycky… tolik možností, že ho najde.

Rulpe ví, že jiné devisy platily před půl rokem a jiné platí dneska. Gestapo má ztíženější práci. Užší prostory, desorganisace, spousty utečenců z východních i západních oblastí, ale přece jen podléhá starému návyku jít na věc zvolna, popřát si trochu času.

Už zase sedí u svého psacího stolu a pohrává s tím vkusným onyxovým těžítkem se zlatou rukojetí. Skoro procovské, inu, Kätchen!

Je mu jasné, že ti dva uprchli. A ono se nejedná jen tak o ledajaké lidi. Jeden je bývalý redaktor a samozřejmě komunista, druhý byl sekretářem komunistické strany v Amsterodamu. Rulpe zas tady naráží na tu temnou podzemní sílu, která pramení ze všech stran a člověk vlastně neví odkud, která se objevuje jako jiskérky v továrnách, teď už docela tu a tam vyšlehne plamenovitě do výšky a okamžitě zhasne, jakmile se po ní jde. To je to jediné, čeho se bojí. Dobrá, i kdyby se stalo, že by Američané… ale to je nesmysl, protože vůdce řekl… ale do té doby by mohla tahle prasíla vyrazit ze všech stran a zardousit ho. Proto je nutno ji zničit, až do kořene vypálit, jako pálíme býlí na polích.

Teď by měl podat hlášení doktoru Wiltschkovi. Měl by dát rozmnožit jejich fotografie, popisy, poslat okružní zprávu po všech okolních služebnách, zalarmovat celý aparát.

Z Berlína je sem vidět mikroskopem. Taková věc stačí, aby tam někdo praskl vztekem a rozházel to tady, že to nikdo neviděl. Nikdo se nebude ptát, mohou-li za to nebo ne. Doba je taková, že člověk musí dávat pozor. A kdo vlastně o tom útěku ví? Jenom já. Tak. Rulpe.

Wiltschke je blázen. Říci mu něco, skočí po tom tak rychle, jak mu to jeho tloušťka dovolí. Podle jeho mínění – a Rulpe dovede myslet mozkem svého šéfa – ho právě tohle zachrání před frontou. A Rulpa to dostane do uniformy. Tak. Wiltschke umí všechno možné, ale nikdy nemá na rukou rukavičky. A právě teď je nutno si vzít glacé.

Také je vyloučeno od té věci utéci. Bude se muset jít mimoslužebním postupem, bez Wiltschka. Rulpe se trochu samolibě usměje; pátrání na vlastní pěst. Dobrá. Tenhle postup je ale přísně zakázán. Když se něco provalí, bývají na to ty nejhorší tresty. Když to ale dobře dopadne, jsou-li zde úspěchy, pak jde ten, který si tohle dovolil, rovnou na nejteplejší místo do ústředí v Berlíně.

Pomalu zvedne telefon a volá na velitelství SA. Kdo měl dnes v noci velení nad vyklizovací trupou ve 3. okrsku? Ne, nestalo se nic, jenom hlášení. Albert Lehm? Děkuji. Je-li po ruce, ať se u mne hned zastaví. Tady komisař Rulpe –

Dědek dostal nejdřív ránu do zad a pak se praštil do hlavy o hranu chodníku, na který upadl. Stalo se mu to v okamžiku, kdy přecházel křižovatku u Wágnerovy ulice a právě přemýšlel, co všechno bude muset nabulíkovat doktorovi, aby ho uznal neschopným práce.

Dědek se postavil na nohy… sakra, ta levačka ale v kotníku bolí! Ještě neví, co to vlastně na něj najelo, a začne pomalu, ale jadrně nadávat po našem. Současně ho napadne, že tím je vlastně celý ten problém marodění vyřešen, došlápne na levou a bolestně zkroutí obličej.

To už je u místa srážky plno lidí a dva z nich energicky zadrží Grubba, který chce naskočit na kolo a ujet.

Teprve potom se dědek obrátí a uvědomí si, že je za ním verwalter Grubbe. Právě ten Grubbe, který –

„No no,“ řekne vyčítavě. „Když potkám známýho, tak mu podám ruku a neskáču mu hned samou radostí po hřbetě!“

Teď je už u toho i dopravní strážník a nějaký mladík v civilu, s kloboučkem, na kterém jsou stočeny dvě šňůrky, zakončené dvěma žaludy. Tyhle kloboučky dědek Šinták zná a mladíka pod tím taky. Ví, že je to asistent gestapa, který se objevuje občas u nich ve fabrice.

Jenom dva lidé se nesmějí – ten mladík a pak verwalter Grubbe.

„Honem pryč!“ šeptne Grubbe rychle dědkovi a vleče ho za roh. Zde se zastaví a na oko se zabývá pokřivenými řidítky. Začne mluvit tak rychle, že dědek Šinták zprvu vůbec neví, co na něm chce. Vidí jen, že má Grubbe z něčeho veliký strach.

„Třeba praskly ty punčochy?“ zeptá se nejistě.

„To ne,“ vrtí Grubbe hlavou. „Řekněte Kloučkovi… ti dva… on ví už, o koho jde… asi utekli!“

„Dyž já vůbec nevím, o čem je řeč,“ vrtí dědek zoufale hlavou. Pak se nakloní nad kolo. „Máte z něj krásnou osmičku. Dejte pozor, ten gestapák je blízko nás!“

Grubbe mu vrazí kolo do ruky a dlouhými kroky se vzdaluje. Dědek chvíli neví, co s kolem. Prohlíží si je velmi znalecky, protože ten žaludový klouček očumuje. A teď se musí pospíchat! Vleče kolo a začne napadat na levou nohu. A s tou nohou se poběží k panu doktorovi!

Ti dva nemohou být daleko. Rulpe uvažuje. Holanďan prý se sotva vlekl. Dost možná, že jsou ještě oba tady ve městě.

„…a vyšli proti nám,“ pokračuje Albert Lehm, sedící v pohodlném koženém křesle. „Stalo se snad něco, Willi?“

„Nestalo se celkem nic, Alberte,“ mávne rukou Rulpe. „Kdo vlastně vyšel proti vám?“

„To záchranné mužstvo. Já jsem potom u Knospa nebyl, takže nevím, co se tam vlastně mohlo přihodit.“

Ta věc musela být dlouho připravována. Dobře zorganisována. Na místě je převlékli do civilních šatů, ale to jen aby je provedli řetězem. Jeden z těch civilních kabátů musel mít přece utržený rukáv, čekalo se jen na bomby. Grubbe je přemístil už před měsícem. Willi, dávej veliký pozor, tohle je tvoje příležitost. Mají proti tobě výhodu. Jsou tady, v podzemí, vědí o tobě a ty nevíš o nikom z nich.

„Jaké záchranné mužstvo?“ ptá se roztržitě.

S tím Albertem je to plané maření času. Nic neví. Jednám ukvapeně a Albert je starý žvanil. Jak ho pustím, začne všude vyprávět, že jdu po něčem velikém. To je chyba.

„Tak jaké záchranné mužstvo, Alberte?“

Malý mužíček, zabořený do koženého křesla, je pln dychtivosti jako pokojový pinčlík. Celý jeho život velkoobchodníka s papírem mu až dosud nepřinesl žádné dobrodružství. Udělali ho velitelem oddílu SA, protože nikdy neváhal sáhnout do kapsy a podpořit velikou věc. Ale ani tam není žádné vzrušení. Může komandovat a to je všechno. Po čem to Willi vlastně jde? „Já nevím, jaké to bylo mužstvo, to opravdu nevím,“ lítostivě potřásá hlavou. „A kdo to má vědět líp, když to nevíte vy na gestapu?“ osměluje se k výtce. Je přece velitelem oddílu! „Ukradli snad něco, Willi?“

Dost dobrý nápad. Můžeme to svést na nějakou krádež. „Hm, totiž –“ Rulpe se nakloní dopředu a řekne přísně: „Abys rozuměl, Alberte, tohle je služební tajemství. Nechci, aby se o tom někde hovořilo. Můžeme snad být přáteli v Rathauskelleru…“

„Rathauskeller už není,“ přeruší ho smutně Lehm.

„… tak kdekoliv jinde. Můžeme být přáteli i tady, ale když uslyším, žes pustil z pusy něco, cos neměl, tak tě seberu a to už se ti pak nebude sedět takhle pohodlně. Ty mě přece znáš!“

„Jsem…“ Albert Lehm zvedne uraženě hlavu.

„Já vím!“ zamračí se Rulpe. „Ale nad tím my se tady nepozastavujeme. Když je zapotřebí sebrat třeba generála, tak sebereme generála. Bylo cosi ukradeno, Alberte, a musíme to dostat zpátky.“

Albert Lehm je už zase pln horlivosti. Okolnost, že v noci při bombardování skočil nějakým mizerům na pohádku o záchranném mužstvu, ho rozzuřuje. V duchu si přísahá, že ze švakra Friedricha sedře za živa kůži! Rulpe ani nemusí povídat, že se o tom musí mlčet. Vždyť by byl zesměšněn přede všemi, před celým mužstvem. A on jim ještě ke všemu radil, jak… Ale to se mohlo stát jen proto, že před tím popili v Rathauskelleru víc, než měli… V Rathauskelleru… V Rat…

„Poslouchej, Willi,“ zvedne najednou radostně oči. „Pamatuješ se na toho auslendra, který seděl u vedlejšího stolu?“

„Kterého? Kde?“ vraští Rulpe čelo.

„Právě v Rathauskelleru před náletem. Toho starého. Toho, jak zavolal po řeči vůdcově heil, když už jsme všichni seděli. Ještě sis ho prohlížel.“

Co s tím? Dalo se čekat, že Albert bude jenom zdržovat. Ano, pamatuje se na toho dědka, jak by se na něj nepamatoval.

„Tak ten, Willi, ten tam byl v tom záchranném mužstvu. To vím jistě!“ Albert Lehm se radostně udeří do kolena.

Rulpe přestane ťukat do stolu. Auslendři. To by souhlasilo. Naši Němci už přece dají pokoj. Co to bylo za lidi? Počkat – Zajíček! Ten se s nimi přece zná!

„A ještě…“

„No?“

Albert Lehm má teď znovu celý výjev před očima. Napravo rozbořená Mozartova ulice, z ní vychází skupina nádražáků. „Nanu, Albert, neměl bys žvanit a vytahovat se tady v uniformě! Měl bys jít s námi a tadyhle s těmi pomáhat!“ Tohle řekl Friedrich. Teď by mu za to mohl nasolit.

„To už ne,“ odpovídá těžce a setře si pot s čela.

Rulpe za ta dlouhá léta praxe zná lidi. Ví, že teď, právě teď chtěl říci Lehm nějaké jméno, ale že se toho sám zhrozil.

„Jaký ty jsi hlupák, Alberte!“ praví klidně, vstane a postaví se před něj. Albert Lehm je teď v koženém křesle ještě menší. „Tys tam poznal ještě někoho a nechceš o tom mluvit, viď?“

„Už nikoho!“ odpoví zamračený Lehm.

„Proč neřekneš pravdu, Alberte?“ Rulpe je laskavý, uhlazený a přátelský. „Uvaž přece, co se stalo. Krádež při náletu. Ne taková obyčejná krádež, o to bychom se přece tady nezajímali. To je věcí Krippo. Ale takový lidský sup, který krade, když padají bomby, je ten hoden tvé důvěry? Srovnáš to nějak se svou důstojnickou ctí?“

Jenže Lehm se právě teď stahuje zpátky. Teď je mu jasno, že ta krádež, kterou mu chce Rulpe pověsit na nos, vůbec žádnou krádeží nebyla. Friedrich, švakr, je sice jenom nádražák, za jeho spolehlivost by určitě ruku do ohně nedal, také se spolu přestali o politice vůbec bavit, protože to vedlo jenom k hádkám, ale krást – ne, Friedrich by nikdy nic neukradl. Mají s Elisou dvě děti a je to to nejšťastnější manželství, i když je v něm víc bramboračky než vepřového. Lehma nikdy nenapadlo, že by se dostal do takovéhle situace, kde stačí jenom slovíčko a hezký život jeho sestry se rozsype jako domek z karet. Ví, co Rulpe dovede a co se skrývá pod tou vytříbenosti a uhlazeností. Friedrich by měl sice už jednou dostat po nose za to nadávání na Hitlera, ale sem… sem ne!

„Už nikdo!“ řekl pevně.

„No, jak chceš, Albert,“ pokrčí Rulpe lhostejně rameny. „Jenom ti řeknu, že my tu bandu dostaneme do posledního maníka. S tím musíš teď počítat. A jestli tě z nich někdo pozná a bude pak v protokolu vypovídat, že jste se tam spolu oné noci viděli, nebo že jste spolu dokonce…“ Rulpe zaváhá a neujde mu zsinalost Lehmova obličeje – „mluvili, pak bych ti těžko mohl pomoci.“

„Mluvil s nimi taky Böltke,“ řekne nakonec Lehm. „Ten jistě někoho z nich poznal.“

„Vida, přece někdo!“ luskne Rulpe prsty.

Na mnoho lidí padá strach. Albert Lehm se vřadil tím okamžikem mezi ně.

Teď stojí před Rulpem asistent Schuzstek. Úhledný, snaživý mladík, který koná svou práci pořádně, ale bez fantasie a bez vznětu. Snad má smůlu v tom, že se tu dohromady nic neděje a že právě jemu vyklouzl tenkrát ten bolševik Alba Berger z rukou. Rulpe ví, že osud tohoto referenta tady je zpečetěn, že ho Wiltschke uvádí na prvním místě na frontové listině. A nepochybuje ani na chvíli, že o tom ví Schuzstek také, protože na gestapu není tajemství, které by se subalterní úředníci nedozvěděli.

Tím přijatelnější je pro jeho plány.

„Dejte si pohov,“ řekne laskavě a nabídne mu doutník.

Asistent kouří jenom cigarety a zapálí si.

„Tak si už přece sedněte,“ říká strýčkovským hlasem Rulpe. Je dobrým hercem a už mnohokrát na to nachytal lidi.

„Potřeboval bych, kolego, dostat jednoho člověka…“ zase už poklepává na stůl a dívá se při tom z okna. I když je tenhle Schuzstek zaručeně proti šéfovi, přece jen to nejde vyklopit mu všechno. Ne, tu věc si ponechá Rulpe sám pro sebe.

Venku za okny začínají první prosincové dny a ve vzduchu poletují vločky sněhu. Z pracovny je vidět až k severním svahům Alp, ne ovšem dnes, kdy je obloha zatažena, ale za jasných slunečních dnů. Když se mi podaří tuhle záležitost úspěšně vyřídit, dají mi nejmíň měsíc dovolenou. To je jisté. Vezmu Kätchen a pojedeme spolu do Alp. Kdo ví ale, jestli ta maloměstská husička dovede vůbec lyžovat?

„…jednoho člověka,“ procítá ze zamyšlení, „a snad vám nebude zatěžko ho dostat.“

Také referent Shuzstek pozoruje oknem první vločky sněhu a jeho myšlenky jsou velmi neutěšené. Pochopitelně, že ví o tom, že bude za čtrnáct dní oblékat vojenský kabát. A tam, kam ho pošlou, už nebudou žádné kavárničky s dobrým rýnským, veselá děvčata, s nimiž musí být člověk v úředním a může být v neúředním styku, tam bude jenom tenhle mokrý sníh a rychlá smrt.

„Potřebujeme si v jedné věci vyslechnout verwaltera Grubba z zuchthausu.“

Asistent Schuzstek by byl v tom okamžiku přímo vyskočil radostí, ale ví, že Rulpe má rád klidné pohyby, klidná řešení a žádné ukvapenosti. Mlčky přikývne.

„Možná, že jste slyšel něco o těch jeho šmelinkách,“ usmívá se Rulpe a referent ví hned, že to není ta věc, po které Rulpe jde. „Teď naposled měl něco s tím hliněným mýdlem, které měli dostat trestanci, ale nedostali je. Nu, on toho bude mít na svědomí víc. Možná, že také nějaké vojenské ponožky. Z nouze čert i mouchy lapá, milý Schuzstku.“

Schuzstek maličko nakrčí čelo. Dnes ráno hovořil s Arnoldem, řidičem Rulpova vozu. A ten byl pořádně rozezlen a vyprávěl, že se dnes komisař určitě zbláznil, protože ho musel zavézt na ohrožené místo, kde si dlouho prohlížel nějaké dvě mrtvoly.

S tou frontou to nebude tak definitivní. Zase mu svítá trochu naděje.

„Kdybyste dovolil, pane komisaři,“ začne nesměle a postoupí o krok. „Grubba vám přivedu. Ale…“

Rulpe tázavě zvedne oči.

„Slyšel jsem něco.“ Asistent se ošije. V takové věci se dá přece Rulpovi málo důvěřovat. Ví-li o tom on něco, pak to neřekne jemu. Tady je hnízdo žraloků. Možná, že právě teď se míní Rulpe zakousnout do jeho masa. Jeden požírá druhého.

„Na, heraus damit!“ směje se Rulpe.

„Mám snad odejít odsud. Fronta…“

„Fronta.“ Rulpe zvážní. „Víte, kolego, bylo by přímo naší svatou povinností, abychom se tam hlásili dobrovolně. Jsme mladí, neopotřebovaní, rození velitelé, na které je možno se spolehnout,“ nakrčí rty a Schuzstek neví, vysmívá-li se, či zda to míní vážně. „Ale fronta je i tady. Musíme dokázat, že nás je na téhle frontě mnohem víc zapotřebí. Já vám informace nemohu dát,“ nemohoucně rozpřáhne ruce. „Znáte přece doktora Wiltschka. Přiveďte nejdřív toho Grubba a pak několik lidí, kteří přijdou na řadu. Čím to uděláte tiššeji, tím lépe pro vás. Žádné jídlo se nejí tak horké, jak se uvaří, milý Schuzstku!“

„Grubba jsem viděl sotva před hodinou. Jel na kole a na rohu Wágnerovy ulice vrazil do nějakého chodce. Myslím, že to byl Čech, přestože mluvil plynně německy. Začal totiž česky nadávat.“

„Ale?“ Rulpe projevil zájem.

„Byl jsem zrovna u toho, když ho porazil. Vypadal na dělníka a zřejmě se znali, takže z toho nic nebylo.“

„A odjel pak na kole?“

„To mě právě zarazilo. Nechal kolo tomu svému známému a sám pospíchal odtamtud.“

„Vida, jak by vás bylo na jiném místě škoda!“ směje se Rulpe a Schuzstek radostí rudne. „A ten dělník?“

„Starší člověk. Vyměnili spolu jenom několik rychlých slov. Byl zřejmě poraněn na noze a kulhal. Pravděpodobně bude nucen vyhledat doktora.“

„Stimmt!“ Rulpe je spokojen. „Toho zraněného tady chci mít také. Vyrozumějte všechny lékaře a ošetřovny. Trochu to spěchá, milý kolego!“

A když se za ním zavřely dveře, poslal vůz do chemičky, aby přivezli Zajíčka.

9

„Hrom aby toho chlapa vzal!“ nadává Klouček docela upřímně.

„Copak je zasejc?“ zneklidní dědek Šinták. „Jestli nadáváš na toho doktora, co mě neuznal, tak to…“

Klouček si dědka nevšímá a jde si přisednout k Nyklesovi. Dědek Šinták se šourá za ním a pořád nad něčím přemýšlí.

Je deset hodin a všechno dnes běží jako na drátkách. Žádná závada ve strojích a od rána se už dnes třikrát plnilo. Když to půjde takhle až do konce směny, uděláme docela rekord. Inženýr Hanke se spokojeně usmívá. Ani s tím Böltkem není žádné trápení.

Šedíme v přestávce pod mísícím kolem, je tu teplo a útulno. Od té doby, co není Zirnauer mezi živými, cítíme se tu naprosto bezpečni. Ale přece jen sedí Jirka Lukšík až na konci lavičky a rozhlíží se po dílně. On má z tohoto konce nejlepší přehled.

„Totiž,“ začíná Klouček. „Chlap se z toho sotva vylízal. Ještě ani neví, jak to tu chodí, čtyři roky neviděl svobodu, nemá ponětí o tom, co dokáže gestapo, a už se zajímá o chemičku.“

„Vo kom je vlastně řeč?“ omočí si dědek.

„Mlč už!“ přeruší ho netrpělivě Nykles a nespokojeně vrtí hlavou. „Tohle všechno je proti každé konspiraci. Řekneš mu, aby seděl jako krtek v díře a aby se ani nehýbal. Nejdřív musíme promluvit o jeho případu s Dörflem.“

„Dörfla včera večer zatkli,“ pronese zasmušile Schmitz.

„Hm!“

Jsme příliš zvyklí na tohle zatýkání a ani to s námi mnoho neotřese. Zas jeden kamarád z našich řad.

„… a poradit se s našimi německými přáteli. To zařídí Schmitz. Možná, že budou proti tomu, že ho skrýváme tady!“

Klouček protahuje skepticky obličej. Fakt, že zatkli Dörfla z Herty, zase zkomplikoval celou situaci. Jenom přes Dörfla se mohlo výš. Budou teď zas muset čekat, až si vedení najde nějakou jinou spojku.

„Budeme si asi prozatím muset poradit sami,“ říká váhavě.

„Plkáte, plkáte a jeden se ani nic nedoví,“ rozhořčuje se dědek. „Vždycky něco nakousnete, jako s těma kaprama, a pak z toho nic není.“

Nevšímáme si ho. Víme, že mu to všechno dojde až za nějaký čas a nemá cenu se teď zdržovat s nějakým vysvětlováním.

„Co chce s chemičkou?“ ptá se temně Nykles.

„Nějak se dověděl – a jak to mohl za těch několik hodin dokázat, když z baráku ani patu nevytáhne, to bych sám rád věděl – že se ten prevít,“ ukáže na mísičku, „převáží odsud v porézní umělé hmotě. Asi o tom hovořil v noci se Seppem, prostě o tom ví určitě víc než my. Taky mi hned vytkl, že se o tohle málo staráme.“

„V čem se to převáží?“ naklonil se k němu dědek Šinták, přikládaje ruku k uchu, aby líp slyšel.

To souhlasí. Nejprve se zkoušelo převážet tu věc v obyčejných skleněných demižonech, ale to jsme tady ještě nebyli. To tu byl tenkrát Emminger a ten se třese hrůzou, když si na to vzpomene. Nákladní auto s tím totiž nedojelo ani k vrátnici. Tenkrát prý bylo ještě veliké štěstí, že nenastala řetězová reakce a že to nevyletělo všechno. Pak se zhotovovaly zvláštní nádrže, které se vystýlaly pálenou a louhovanou křemičitou kostrou přesliček. Tak se prý dosud převáží nitroglycerin. Čtyři nákladní vlaky s tím dojely správně do Ludwigshafenu, kde se věc zpracovává dál, a pátý vlak měl konečnou stanici někde v mléčné dráze.

Až teď přišli němečtí chemici s čímsi novým. Těžká, porézní vata ze syntetického kaučuku. Pružná při otřesu, ale zas jen tak, že netiskne a nedovolí přetlak na jednom místě. A až dosud se nestalo žádné neštěstí.

„… a co prý s tím míníme dělat? Jestli prý se chceme koukat s rukama založenýma, jak se to pěkně a bez risika odváží!“ rozhořčuje se Klouček. „Říkám mu, pracuj na plánku káznice. To je tvůj úkol. Vzpomeň si na spolehlivé soudruhy, kteří jsou uvnitř, a přemýšlej, jak s nimi navázat spojení. Nepleť se do věcí, které zařizují jiní! Jenže s ním je marná řeč. Dal se mi do smíchu. Kdyby prý někdo něco tady zařizoval, tak prý by byla poslední zásilka do Ludwigshafenu nedojela. A v tom má pravdu.“

Nykles se dívá zaraženě do země. Dědek vrtí hlavou, protože mu stále ještě není jasné, oč jde. A pak taky proto, že má něco na jazyku a oni ho nechtějí pustit k slovu. „A ten psí doktor mě neuznal!“ rozčiluje se a najednou se uhodí do čela. „Já jsem pořád věděl, že vám mám něco vyřídit.“

„Dej přece pokoj, dědku!“ osopí se na něj Nykles. „Tak on, jak vidím, by chtěl, abychom poslali příští vlak k andělíčkům?“

„… od Grubba,“ říká pomalu dědek.

Klouček přestane mluvit a tázavě se na něj zadívá. Grubbe, to znamená přece tu věc.

„Vjel mi na hřbet i s kolem,“ pokračuje klidně dědek Šinták.

„A povídá. Já mu hned nerozuměl, kdepak, na mě se nesmí rychle. Já na zemi, z kola osmička, tadyhle koleno…“

„Co řekl Grubbe?“ ptá se ostře Klouček.

„… že ti vzkazuje, že jako ti dva – ty už prý asi budeš vědět, o koho jde – že asi jako uprchli.“

Mlčíme.

Co ví Grubbe? Grubbe je káznice. Káznice má vědět jen jedno: dva vězňové byli zabiti při výbuchu.

„Já jsem ti povídal, že to byla mizerná práce!“ obrátí se Klouček vyčítavě na Nyklesa.

Mlčíme a přemýšlíme. Jak se tohle mohl Grubbe dozvědět? A narazil-li s kolem na dědka, to nebyla náhoda. Grubbe jezdí přece denně na kole.

To znamená, že ztratil hlavu a jel jako blázen.

„Dejte pozor!“ šeptá Jirka. „Jde sem Böltke!“

Böltke se pomalu, netečně kolíbá přes dílnu. Dojde až k našemu mísícímu kotli a řekne přes jeho okraj tak, že to všichni zřetelně slyšíme. „Teď poslali z gestapa pro Zajíčka.“

„Tak, to je zas tvoje chyba,“ podívá se Nykles na Kloučka. „Já bych byl vyřídil toho lumpa hned!“

Než si můžeme všechno promyslet, je tu gestapácké auto znova. Nevystupuje však z něho Rulpe se svými smrtihlavy, jenom ten zelený mladíček, a to je dobré znamení. Kdyby se tu objevil Rulpe, znamenalo by to zátah.

Schuzstek mizí ve dveřích správní budovy, ale v několika minutách se objevuje v dílně. A werkschutzák Diederich je najednou pln horlivosti, čekáme.

Schuzstek se rozhlíží, zamračený jako kakabus, a zvedá vysoko palici. To odkoukal od Rulpa.

„Sintak!“ vykřikne najednou do nastalého ticha.

Nic. Otáčíme hlavy a necháváme práce. I kdybychom chtěli něco podniknout – a nikdo teď na to ještě ani nepomyslil – nešlo by to, protože má v ruce pistoli a významně si s ní pohrává. Vidíme mu na očích, že by střílel. On může, on je pán. „Kdybych ho tak měl po ruce!“ cedí mezi zuby Nykles.

„Teď klid!“ syčí varovně Klouček.

„Na also, Sintak!“ štěká opět gestapák a Diederich vykročí nerozhodně vpřed. Musí jít okolo nás a vyhýbá se našim pohledům. Ví, že s námi není žádná legrace, a až dosud tu neměl nepříjemnosti. Ale za ním stojí mládeneček v ošňůrkovaném kloboučku a v ruce drží pistoli.

„No tak, Šinták!“ zatahá dědka za kabát.

„To jsem já?“ udivuje se dědek a nechápavě se dívá na gestapáka. Poznává ho, to je přece ten, co dneska ráno… „Aha, to je jako kvůli tomu kolu?“ zazubí se.

„Sie heissen Sintak?“ ptá se gestapogehilfe Schuzstek a stáhne obličej do přísné grimasy. Najednou se spokojeně zatváří. Tomu se přece říká dvě mouchy jednou ranou! To je ten auslendr, kterého jmenoval Zajíček, a také je to ten dědek, kterého má vypátrat u lékařů. Rulpe bude spokojen.

„Jmenuju se Šinták,“ vrčí dědek.

„Komm mit!“

Musíme si to srovnat v hlavě. Je to ta naše věc, nebo je to jenom náhoda, která měla počátek dnes ráno na rohu Wagnerovy ulice? Díváme se z okna, dědek něco vykládá a rozhazuje při tom oběma rukama. Gestapák je zamračený a ukazuje mu, aby vstoupil do auta. Dědek je zas pln výkladů, zubí se a spokojeně zalézá do vozu.

„Shodil ho ten váš Zajíček,“ říká Schmitz zasmušile.

„Also los, weitermachen!“ pobízí nás inženýr. Co jemu záleží na tom, že právě teď odvedli nějakého Čecha? Stejně ten chlap nebyl dohromady k ničemu, jen tak něco pohlídat, něco podržet.

Klouček se o čemsi dohaduje se Schmitzem. Schmitz jde k Hankovi a Böhmovi, ukazuje jim kus opracované hřídelky, ale my víme, že je to jen na oko, že s nimi vyjednává. Böltke, který nás tady má hlídat, raději zavírá oči a tváří se, že klímá. Stále ještě se nevzpamatoval z toho nočního přepadení. Může být, že ta verbež tady má pravdu. Pak udělal dobře. Taky může mít pravdu veliký Adolf, který ještě včera mluvil o odpoutávání od nepřítele, únikových pohybech, nordické lsti, o vylákání Sovětů z jejich bažin a o jejich připravovaném rozdrcení tady, na německé půdě. A ještě ke všemu se něco děje na gestapu. Tak zle i tak zle. Nebylo by dobře poštvat si gestapo na krk! Mein lieber Freund, to by pak bylo lepší, kdyby byl skončil v tom bubnu místo Zirnauera.

Hanke zašel do své zasklené kanceláře, odkud má pěkný přehled po celé dílně, a začal něco vypočítávat. Dnes bude asi rekordní plnění. Ti nahoře ho pochválí. Ještě měsíc a pojede zas trávit svou zimní dovolenou k švýcarským jezerům. Ti nahoře naopak jeho výlety do Švýcarska podporují. Pak ho vyruší nesmělé zaklepání na dveře a zvedne oči od svých propočtů.

„Wass haben sie?“ zeptá se nevrle.

Je tady Klouček, Nykles, Lukšík – ten mládenec má být přece u kontroly, to znamená, že přerušili práci! – Hořejší, samí auslendři. Francouz Mondieu, Verstraaten. A co tu s nimi dělá soukmenovce Schmitz? Co ten má s tou bandou společného?

„Přišli jsme vás požádat, pane inženýre,“ začíná slušně Klouček.

Inženýr se podívá na náramkové hodinky. Budou-li ti chlapi dlouho žvanit, tak se asi dnes ten rekord v plnění neudělá.

„… před chvílí nám totiž zatkli Šintáka. Našeho kamaráda, víte?“

„Na. Stimmt. Und?“

„Vy přece byste mohl zatelefonovat na gestapo.“ Jak se mu ten lump Klouček dívá při tom drze do očí! To přece není prosba, to je nějaké vyjednávání! To už je hrozné, co si to ti chlapi dovolují! „Říci jim, že toho Šintáka potřebujete tady ve výrobě. Jsme přece válečně důležitý podnik, že?“

„To bych mohl,“ přikývne inženýr zdvořile. Není na něm znát nic jiného, než suchá zdvořilost. „A což, když to neudělám?“ usměje se.

„Proč byste to neudělal, pane inženýre?“ Klouček se také usmívá. „Nikdy jste s námi nic neměl. Nikdy jste tady neměl žádné nepříjemnosti a jistě i vám záleží na tom, aby tady byl klid až do konce.“

„Do jakého konce?“ Inženýr se stále usmívá.

„Samozřejmě do vítězného,“ dodává kysele Klouček.

„Aha,“ inženýr se krátce a suše zasměje. „Ale jak vás tak občas slýchám, řekl bych, že máte vy všichni na mysli docela jiný konec. Na,“ mlaskne a sáhne po sluchátku.

Napjatě mlčíme. Možná, že inženýrova přímluva bude stačit, jestli se ovšem neprovalila ta věc s našimi uprchlíky. Ale aspoň budeme mít jistotu.

„Ja, hier inženýr Hanke.“ Mluví do telefonu a je tady teď takové ticho, že slyšíme šelestění odpovědi na druhém konci drátu. „Mám tu delegaci. Ja…, lauter Ausländer…“ inženýr si nás prohlíží jednoho po druhém. Cítíme, že celá věc jde nějak nakřivo. „Naja, jsou to naši známí… sehr gut, lieber Rulpe, lauter Bekannten… Klouček, Luksik… genau dieser Luksik… ja, weiter Nykles… Horejschi, ein Franzose und… ja. Naprosto nejsem proti tomu, milý Rulpe. Musíte se mi ale zavázat, že budou do zítřka nahrazeni jinými lidmi. Sehr gut, auf Wiedersehen!“

Stojíme jako opařeni. Inženýr Hanke položí telefon a vítězoslavně se rozhlédne. Člověk nemůže ani věřit, že tohle je ten Hanke, který nám dal až do dneška pokoj, který se zajímal jenom o práci, který jistě vyslechl všelijaké naše rozhovory a stále je ponechával bez povšimnutí.

„Heraus!“ vykřikne najednou.

Stojíme. Zezadu se prodírá Schmitz. „Mne jste zapomněl jmenovat, pane inženýre!“ říká tvrdě.

„Vás? Němce?“ Hanke se ušklíbne a sáhne znovu po telefonu. „Může se stát, chcete-li se svézt s těmi… těmi…“

„Ještě okamžik, pane inženýre!“ řekne Schmitz a prudce vyběhne z kanceláře.

Vidíme ho zaskleným oknem, jak mluví s Böhmem. Böhm vztyčuje ruku a najednou se sem začínají trousit Němci. Teď je tu Böhm, Hanecke, Sepp Ulrych – ti samozřejmě, to jsou komunisté. Ale proč přišel Klammert? Ten podmračený, nasupený chlap, který o politice nechce nikdy nic slyšet? Proč Brant, Pressnitz – o tom jsme si přece mysleli, že je to nacista! Rummler? Proč sem jde skoro celá naše dílna?

V kanceláři už není hnutí a stále přicházejí noví a noví. Ti, kteří se nevešli dovnitř, se tlačí u dveří. Všichni mlčí, jsou zamračeni a vyzývavě se dívají inženýrovi do pobledlého obličeje.

„Tak bychom tu byli všichni, pane inženýre!“ říká studeně Schmitz. „Totiž, skoro všichni. Do druhého jsme nikoho neposlali, tam jsou Francouzi, a ty byste tady měl taky všechny. A do sousedního bloku by stačil jen vzkaz. Můžete tady tu boudu zavřít, pane inženýre!“

Hanke lapá po dechu. Jeho hubený, kyselinami popálený obličej se stahuje, takže se zdá, že na nás cení žluté zuby. Je na něm vidět strach.

„Co ode mne chcete?“ Snaží se, aby jeho hlas zůstal klidný, ale nedaří se mu to.

„Abyste zavolal znova na gestapo. Abyste jim tam řekl, že už nedáme ani jednoho kamaráda. Že je jednoduše nepustíme do vrátnice!“ mluví Schmitz ostře.

„Ale to je… to je… vzpoura!“ vybuchne inženýr.

„Třeba,“ pokrčí Schmitz rameny. „Jenže my tady děláme a nenecháme se od nikoho komandovat a zavírat. Tady stačí špatný krok a jsme všichni v luftu. A tak…“

Inženýr hmatá roztřesenými prsty po sluchátku. Teď tam na druhém konci drátu není Rulpe, ale sám doktor Wiltschke. Inženýr vysvětluje, omlouvá se a prosí, aby se nedělalo nic, co by vedlo k dalšímu zneklidnění osazenstva. Upozorňuje na válečnou důležitost podniku.

Zdá se, že šéf gestapa neví, oč vlastně jde. Křičí do sluchátka, že v něm přímo praská. Inženýr tedy znovu trpělivě vysvětluje, že právě před půl hodinou odvezli dělníka Šintáka… ano, z rozkazu pana komisaře Rulpa… velmi ho potřebujeme… loyální, dobrý dělník… ano. Snad opravdu přehmat pana komisaře… jawohl. Danke, Herr Doktor. Pak položí sluchátko a setře si pot s čela. Teď ví jenom on, proč se takhle před tou bandou ponížil. Ne, teď by tady opravdu nemohl potřebovat nějakou revoluci. Má docela jiné plány, pan inženýr Hanke, a ty nesmí nikdo pokazit. Obrací se k nám a už se zase usmívá. „Zufrieden?“

„Ještě toho Šintáka,“ přikývne Schmitz.

„Zítra tady bude!“

Napjaté obličeje povolily. Rozcházíme se po své práci, jenom Klouček si bere volno a odchází z továrny.

Víme, že jde ke Knospovi.

10

Teď je tma už po čtvrté hodině odpolední. Venku se sype sníh ve velikých chundelatých vločkách, a kdo nemusí, tak do toho marastu nevyleze.

Knospe si zatopil v malých bubínkových kamnech a teď u nich sedí a ohřívá si ruce. Kdyby byla v Hartheimu kasárna, bydlel by tam. Takhle se musí spokojit s touhle špinavou, zatuchlou dírou. Kamínka za chvíli vyhasnou a on už nemá žádnou zásobu uhlí. Konečně, vojáci, kteří jsou ještě někde na východě, by dali půl života, aby mohli aspoň chvíli sedět takhle u dohasínajících kamen. Je tu smutno, v tom pokojíku se čtyřmi holými zdmi, vojenským kavalcem, rozviklaným stolem a dvěma židlemi. Zítra už stejně nebude žádné uhlí potřebovat.

Na stole svítí obyčejná petrolejka. On by ji byl ani nerozsvítil, dal by přednost tomu pomalému soumraku, v němž přicházejí Hlasy. Přicházívají už dlouho, dříve se jich děsil, zaryl hlavu do vojenské houně, ale Hlasy bylo slyšet stále. I teď přicházejí téměř s vojenskou přesností hned s počínajícím soumrakem. Jenže už nejsou tak zlé, jako bývaly. Knospe se na ně docela těší, mnoho mu osvětlují, radí mu a povedou ho až do konce.

Dnes však musel rozsvítit, protože tady byl už po druhé Klouček a tomu se nelze svěřovat s nějakým duševním tajemstvím. Nepochopil by.

Ale teď už je Klouček pryč a on je tu sám. Dohodli se na tom, že této noci nebude nikdo z ohrožených spát na své adrese.

Ani on, Knospe, nebude tu této noci spát.

Ale ještě je dost času. Starý budík odtikává pátou hodinu a on si stanovil hranici v šest. Možná také, že sem komisař Rulpe přijde dřív. Anebo pošle ty své nohsledy, což je pravděpodobnější. Tím by se ale záležitost nemile zkomplikovala, protože Knospe se nemíní nikomu jinému vydat do rukou než právě Rulpovi. Je nesmysl něco si nalhávat, Rulpe toho ví právě tolik, aby to zlámalo všem krky. Je tady jenom otázka, jak rychle a v jaké šířce bude postupovat. Ten buldok Wiltschke by okamžitě udělal zátah. Už by v tom byli všichni. Rulpe se chytil nejslabšího článku řetězu – starého Šintáka.

Knospe však už teď na příklad ví, že Rulpe neudělal Wiltschkovi hlášení. To by byl na gestapu docela jiný poplach. Wiltschke věří asistentu Wolkovi a Wolk zase – nu, stalo se jednou při bombardování, že z jednoho bytu, kde měl Wolk co dělat, zmizela kaseta se zlatými předměty. Wolk tedy má mnoho důvodů, proč Knospa varovat.

Rulpe tedy hraje vlastní hru a to je Knospovi jasné.

„Ba ne, my dva jsme Němci.“ Zavrtěl hlavou, když mu Klouček předložil plán, jak Rulpa oddělají. „To vlastně ani není vaše věc. To si musím vyřídit s Rulpem já sám.“

„Jak?“

„Má starost!“ odpověděl se svým chladným, lhostejným úsměvem.

„A ty sám?“

„Taky má starost!“ ostře řekl.

Bubínek dohořívá a začíná být chladno. Knospe si klidně obléká svůj dlouhý černý voskovaný plášť a vycpe jeho levou kapsu rozbuškami. Jsou dobré tyhle policejní pláště. Samá kapsa zevnitř. Do každé z těch kapes zasune podlouhlé šedé předměty, připomínající tvarem doutníky. Ty věci vypadají docela nevinně, ale stačilo by upadnout nebo do nich nějak nedopatřením uhodit. Takových výbušnin se v jeho bytě povaluje plno, to se dá přece u vojenského pyrotechnika očekávat.

Ale ještě je dost času.

Nemá to cenu, nechávat čadit petrolejku. Hlasy při světle obvykle nepřicházejí. Zhasne ji a zase se posadí k bubínku. Z jeho pootevřených dvířek vychází slabá, narudlá záře a kreslí všelijaké stíny na vlhké protější stěně.

Já vím, to je ta šibenice. Knospe vrazí ruce do kapes a čeká.

Ještě před rokem bych byl všechny ty chlapy, toho Nyklese, Kloučka, Böhma, ty všechny jednoduše postřílel. Ani vteřinu bych se nerozmýšlel. Dnes bych zas postřílel ty druhé. Ganz falsch, Paul. Alles geht schief. Na příklad jsem zabil Wohlmanna, když už nemyslím na ty židy. Zabil jsem ho ve vzteku, že se při útoku choval zbaběle, a za jeho smrt mi připnuli vyznamenání. Zabil jsem toho Lucienna z Bordeaux, tenkrát v Polsku. Co měl co dělat nějaký Francouz v Polsku? Jenže já jsem mu zpřerážel žebra a on mi zdechl pod nohama.

To všechno jsem Kloučkovi nevyprávěl. Nikomu. O tom si vyprávíme jenom při zhasnuté petrolejce. Jsem jenom moc zvědav, jak to budou dělat ti druzí, co zabíjeli zrovna tak, a možná víc než já. Ale to je zase jejich starost.

Nad bubínkem, na stěně ozářené dohasínajícím řeřavým uhlím se cosi pohupuje. Je to nejasné, rozmazané, a Knospe se dlouho, upřeně dívá. Pak spokojeně přikývne. Abys tak nepřišla ty, má malá partyzánko. Kouřil jsem cigaretu, když tě věšeli. Tak to přijdou za chvíli židé.

Knospe je dnes se vším hotov. Kdyby to bylo všechno tak jednoduché, jak si to představují ti idealisti! Ale ono to nejde-lidské svědomí, to nejsou hodinky, které lze rozbít, spravit a zase natáhnout.

Ubozí, ubozí Němci.

V tom velikém krytu včera pod Rathauskellerem byly děti. Stále je má před očima. Zbylo toho z nich málo, ale i to žalostné k němu začalo promlouvat. Možná, že si Lehm, který včera velel při odklizovacích pracích, myslel, že to tak sviští vítr. Oh ne, jak tak spolu seděli na tom začernalém betonovém kvádru, to byly také Hlasy. Zase ale jiné Hlasy.

„Ich heisse Trude,“ zaševelilo to od jedné hromádky, kde byl popel a cosi malého, hnědého. „Mein Vati ist schon gefallen. Meine Mutti ist irgendwo hier. Und das ist meine Puppe. Die schonste Puppe, die ich je… A kdepak mám svou panenku? Co říkáš, vojáku, že shořela? Ty jsi směšný, proč by podpalovali dětské panenky? A tady vedle mne leží Rudi, ten kluk, co ševci Kettnerovi vyrazil okno kamenem. Vypadá… jenom se na něj podívej… teď vypadá jako hrouda země. A asi taky není o nic větší. Mutti, Mutti, wo bist du?“

„Vy jste u nás také zabíjeli malé děti,“ říká smutný, houpající se stín na stěně.

„Děti jsem nezabíjel nikdy,“ vrtí Knospe hlavou.

„Když ne ty, tak tedy jiní. Nakonec, mně bylo sedmnáct let, když jste mi to udělali. Taky jsem byla ještě dítě. První, kdo mne políbil, byla smrt.“

„Je mi tě nesmírně líto, partyzánko.“

„Já vím. Teď…“

„… jsem tady, meine kleine liebste. Nevolej svou maminku, ona ti nemůže odpovídat. To ševelí jenom popel. To máte s dětmi kříž, milý vojáku. Zrovna jsem šla pro příděl mléka, když to začalo. Myslím, ten první nálet odpoledne. Stejně bych ale to mléko nebyla dostala, však jsem slyšela ty ženské, jak naříkaly v krytu, dokud byly ještě živé. Té jedné přece zemřel Bubi. Děti, pane vojáku, mají mít mléko, a ne bomby. Co je dětem do bomb? To s námi, dospělými ženskými, je to přece jen jiné. My vždycky naříkáme až potom, když nám to zabije syna nebo muže. Ale před tím jsme hrdé na jeho stejnokroj a parádemarš. A je-li vyznamenán, běháme s tím po sousedkách, místo abychom se daly do pláče, že zabil děti v jiných zemích. Ale když my se dáváme do pláče až teprve tenkrát, když začneme přepočítávat své mrtvé…“

Stín na zdi se pohybuje. A přece je tu naprosto klidný vzduch. Ta partyzánka do rána zmrzla na kost a vichřice s ní houpala ze strany na stranu.

„Hlavu vzhůru, vojáku,“ ševelil popel. „Byl bych jí to udělal zrovna tak. Jmenuji se Rudi Rotter a podal mi ruku sám Baldur von Schirach. To je veliká čest. Jsem vůdce oddílu Hitlerjugend stejně tak, jako ty jsi kdysi býval. Kdybych byl tady neshořel ve svých čtrnácti letech, byl bych věšel partyzánky tak jako ty. Trrr, trrr, slyšíš bubeníka, vojáku? Rozbijeme celý svět. My věříme v našeho vůdce. I když jsme snad dnes poslední z celého Německa, my mu věříme. Vidíš, říkal jsem vždycky té hloupé žlutovlasé Trudě, aby si nehrála s panenkami. Panenka, to není hračka pro německé děvče. V BDM dostávají čestné dýky. Německá dívka musí umět bodnout nepřítele, když ne přímo do srdce, tedy mu aspoň přetnout krční žílu. Ale kdepak já mám svou dýku, vojáku? Neviděl jste mou dýku? Snad můj dědeček, tadyhle leží…“

„Je to ale kluk, vojáku, co? Takový malý zabiják. Chtěli z něho mít zabijáka, a mají ho zabitého. Copakjá, starý dědek, na mně už nezáleží. A nakonec jsem měl ještě štěstí, že mě ta bomba zatento. Kdybych to byl přežil, dostal bych se na stará kolena támhle do té studené káznice. Když to totiž začalo, ten veliký kolotoč smrti, splašili se na Passauerstraße koně a zpřetrhali postraňky. A já, dědek stará, se shýbnu pro ten kousek řemenu, co ležel uprostřed ulice. Takový kousek řemenu je dnes v Německu vzácnost, vojáku. Tadyhle Rudimu bych byl z něj udělal podrážky. Ale vidí mě Schuppo a taky si mě hned zapsal. Prý – krádež za náletu. Na to je takových pět let. Jenže Schuppo byl potom v tom krytu, já byl v tom krytu, malá Trude, tenhle zabiják, pak matka Krobová a plno jiných. Však víte. A všichni jsme se tlačili ke dveřím, když to začalo pálit…“

Bože, co to všechno přinesl ten vánek ze spálené hromady?

Oheň v bubínku vyhasl a Hlasy zmlkly. Knospa přestalo mrazit.

Je šest hodin a to je lhůta, kterou si sám určil.

Jde dlouhými, topornými kroky zasněženou ulicí, zaškareděný, zamračený. Vyhýbá se lidem a našlapuje opatrně, aby neuklouzl, protože… stačí přece docela slabý náraz. Zastaví se před budovou gestapa a zaváhá.

Za zaskleným oknem má stráž SS-man a dívá se do ulice. Aha, to je Hans Puffler.

Jestli už Rulpe vydal příkaz, pak bude Hanz Puffler první, kdo se pokusí vložit na něj ruku. Jenže, kdopak se odváží zatřást s lahví, naplněnou až po hrdlo nitroglycerinem?

SS-man se na něj zubí zasklenými dveřmi jako na starého známého. Mnohou číši jsme spolu vypili, viď, Hansi?

„Zas ke starému, Paul?“ ptá se a vyplňuje návštěvní lístek. „Budeš tady muset počkat, až přijde Stahl, já tu nemám nikoho, kdo by tě vzal nahoru.“

„Taky nikoho nepotřebuju!“ vrčí Knospe. „Ty myslíš, že tady u vás zabloudím?“

„To ne,“ směje se Hans. „Ale to víš, nařízení. Ačkoliv – u tebe – jsi tu stejně každou chvíli…“ nejistě zaváhá.

Ale to už vystupuje Knospe nahoru po schodech.

„Máš něco s nohama, viď?“ volá za ním Hans ještě starostlivě.

Knospe je teď v prvním poschodí. Na konci téhle chodby má kancelář doktor Wiltschke a teď mu asi Hans telefonuje, že jde k němu návštěva. Wiltschke má ve zvyku nechávat návštěvníky půl hodiny na chodbě, než je milostivě pozve dovnitř.

Wiltschke je ovšem jenom záminka. Kdyby byl Knospe řekl, že jde k Rulpovi, dověděl by se komisař telefonicky o nebezpečí, které mu hrozí.

A komisařova kancelář je označena číslem dvacet tři.

Tady v té kanceláři byl Knospe před půl rokem prvně vyslechnut a tady taky chladnokrevně poklepal komisaři na rameno. „Nechte toho,“ cvrnkl tenkrát pohrdavě do spisu. „Vy mne tu potřebujete živého!“

Knospe ještě jednou zaváhá, ne snad proto, že by se zalekl toho, co míní udělat, ale kontroluje, je-li všechno v pořádku. Opatrně přejede rukama po nepromokavém plášti a rozepne jeho knoflíky. Pistoli má už dávno v pravé kapse.

A pak pomalu, klidně a soustředěně otevře dveře.

Komisař Rulpe si pohrává s onyxovým těžítkem. Výslech toho dědka Šintáka mu nic nepřinesl, ale to neznamená mnoho, protože dědka ještě jak se patří nezmáčkl. Zatím po předběžném výslechu si ho dal k ledu dolů do klece ve sklepě.

Teď musím poslat pro Knospa. Schuzstka, nebo tam mám jít sám? Bude přece lepší jen, zajdu-li tam sám. A pak teprv vybereme to hnízdo v chemičce…

Ten vrták Wiltschke se mu chce stavět do cesty! Blbec. Nemá ani potuchy, o jak obrovskou věc tadyjde, a dává mu příkazy jako malému klukovi. Prý mu telefonoval Hanke. Asi se tam něco stalo, když Hanke telefonoval podruhé a přímo šéfu gestapa. Prý žádné další zneklidňování. To tak. Necháme nepřátele říše pěkně spát a ještě jim vysteleme pelíšek, aby je to netlačilo. A ode dneška si vyžádáte souhlas ke každé akci, kterou podniknete! Wiltschke se rozčiloval. Jenže k této akci, milý šéfe, si souhlas nevyžádám.

Rulpe nechápavě zvedne oči.

Ve dveřích stojí Knospe. Usmívá se. Vlastně je to jen žalostný pokus o úsměv, který u tohoto člověka dopadne vždycky tak šeredně.

„Musel jsem se na vás přece přijít podívat, komisaři!“ říká Knospe a očima hledá židli.

„Poslechněte –“ Rulpe se rozčileně nadzvedl. „Jak to, že mi chodíte tady po gestapu jako v kavárně? Kdo vás sem…“ rychle uvažuje, nemá-li kolenem stisknout tlačítko poplašného zvonku, který je umístěn pod stolem pro všechny případy.

Ale Knospe tahle signální zařízení zná. Zbytečně přece neodevzdává šéfu gestapa hlášení o škodách, blindgängrech a časovaných bombách.

„Nedělejte nic, milý Rulpe, co by náš rozhovor mohlo zkrátit,“ říká tiše a věcně. „Prodlužte poněkud mně i sobě život na téhle zeměkouli!“

Ten člověk se zbláznil! Nebylo by na tom nic divného. U takového povolání může vydržet skutečně jenom blázen. Mnichovského Derfingera prý to chytá taky, ale ten zase pije jako duha. Ale ta neodpovědnost služby, že ho sem pustila bez doprovodu!

Rulpe není bázlivý člověk a tady ostatně dosud nevidí nějaké nebezpečí. Bleskurychle všechno promýšlí. Knospe patrně nic neví. Pravděpodobně nemá nejmenší tušení, že měl být v několika hodinách zatčen. Grubbe uprchl a dosud se Schuzstkovi nepodařilo ho vypátrat. Je tady sice možnost, že se mohl nějak s Knospem domluvit, ale i pak se může Knospe jen domýšlet. Šinták je pod zámkem a v továrně se domnívají, že byl odvezen v souvislosti s tou srážkou.

Böltke mu také nic nemohl povědět, když už bychom museli vzít v úvahu i Böltkovu spolehlivost. Pravda, byl u něho dnes odpoledne, zajel si k němu do té jeho osamělé vilky, ale ta návštěva mu nic nevynesla. Böltke byl už zase opilý, ale ne tak bujaře opilý, jako bývá. V jeho vyboulených očích byl dneska strach.

Rulpovi se zdálo, když dnes vilu opouštěl, že zahlédl dole v přízemí pohyb záclony. Koho to tam Böltke má? Snad se mu nevrátila dcera Hilde? Příležitostně se ho musím přeptat…

Knospe usedá do křesla, kde dnes dopoledne seděl ten ustrašený, jako zvolna zavíraný nůž.

„Třeba teď na mě míříte, komisaři,“ usmívá se poddůstojník, „a myslíte si při tom, jak lehce jste mě vlastně dostal. Já bych byl pro to, abyste neudělal nic ukvapeného.“

Už sedí a obě ruce má zabořeny do černého, voskovaného pláště, jehož límec má ohrnutý až ke krku.

„Vy jste se skutečně zbláznil, Knospe!“

„Dávno,“ přikývne Knospe posmutněle. „Už tenkrát, když jsem po prvé zařval: Heil Hitler. Jenže já se už z toho bláznění dostal a vy v tom jste až po uši.“

„Poslyšte!“ Rulpe rudne vztekem.

„Jen seďte klidně, komisaři. Každý otřes, každé prudší pohnutí může mít netušené následky. Roztrhání se nebojíte, to já vím. Váš řidič vyprávěl, jak jste se pohyboval v ohroženém prostoru nad časovanými bombami. Vidíte, kdybyste se tam byl zdržel o několik minut déle, ušetřil byste nám plno starostí a mně svinskou práci. Ale vy jste odešel dřív, než to vyletělo.“

Ten chlap to ví, proletělo Rulpovi hlavou jako blesk.

„… jenže někteří lidé se nebojí jen z neznalosti. Nemyslí jim to tak rychle a do takových důsledků, aby si vůbec nebezpečí ujasnili. To je zrovna váš případ, komisaři!“

„A vy?“ ušklíbl se Rulpe pobaveně. Co se konečně může stát? Ten chlap nemůže udělat jediný pohyb, aniž by to neodnesl. Rulpe na něj sice nemíří, ale má otevřenou zásuvku a pistoli na dosah. A je dobrým, léta cvičeným střelcem. Anebo stačí stisknout kolenem knoflík, a hned sem vletí Schuzstek, který píše vedle hlášení. Pravda, poplašný zvonek by se rozezvonil všude. Vletěl by sem Wolk, SS-mani a možná že i Wiltschke. Počkáme.

„Já?“ zase ten křivý, ošklivý úsměv. „Já jsem sebevrah, Rulpe. A sebevrazi se obávají obyčejně jenom jedné věci, totiž, že se jim jejich úmysl nezdaří.“

„Připouštím, že jste sebevrah,“ přikývne Rulpe pobaveně. „Jít sem k nám, víte, Knospe, ve vašem postavení –“

Knospe se mu dívá upřeně do obličeje. „Někdo přece musí ty lidi zachránit. Někdo to musí udělat!“

„Co udělat?“ ptá se Rulpe a dotkne se pistole.

„I tu vidím, máte ji ve stole,“ zašlebí se poddůstojník. „Nechte toho, komisaři. Nechte toho aspoň do té doby, než si popovídáme. Vy jste už mohl být dnes jednou mrtev a já jsem vaši smrt trochu oddálil.“

„Jak tohle myslíte!“ ptá se Rulpe nedůvěřivě.

„Měli vás na mušce, když jste byl u Böltka. Ale vysvětlil jsem jim, že by se tím nevyřešilo docela nic a že by na ně byl uspořádán hon jako na zajíce. Mě už nikdo potom honit nebude a zůstane to všechno mezi námi. My dva jsme Němci, komisaři, a bude lepší, když se to odehraje tady mezi námi.“

Rulpovi se vžene krev do hlavy. Ten blázen tady, ten ubohý sebevrah, mu právě potvrdil, že jeho pátrání bylo vedeno správným směrem.

„Vy jste jim, Knospe, dopomohl k útěku?“ zeptá se najednou ostře.

„Já,“ přikývne Knospe lhostejně. „Teď už to smíte vědět. Jste schopný úředník a nečekali jsme, že na to přijdete tak rychle. Mysleli jsme si, že na to nepřijdete vůbec. Počkejte, nechte tam přece tu pistoli!“

Rulpe drží zbraň, ale Knospe se ani nepokouší zvednout ruce. Ani sval se mu nezachvěje v obličeji. Stále tak sedí, podivně vražen do křesla, s rukama v kapsách pláště.

„Ať vás, probůh, člověče, ani nenapadne vystřelit!“ vysmívá se mu přímo do obličeje.

Teď už Rulpe nepochybuje o tom, že se Knospe doopravdy zbláznil.

„Nejdřív si to musíte vyslechnout do konce. Víte, já jsem pyrotechnik a považují mě za jednoho z nejlepších znalců třaskavin. Dostanu se při těch bombách k všelijakým sakramentským prevítům, jimiž Angličané a Američané ty své bomby vycpávají. Hlavně ty zapalovače. Mám toho tady po kapsách,“ jemně přejede levou rukou kabát, „plno. Živá tříštivá bomba, komisaři. Stačí do mne ťuknout a všichni tady letíme k nebesům…“

Rulpe cítí, jak se začíná potit. To je přece ďábelské, s čím ten Knospe přišel. Proto jeho ledový, vysměvačný klid! Ale s čím počítá?

Kolenem stiskne poplašný knoflík.

A v tom okamžiku Knospe, držící v pravé kapse pláště zbraň, stiskne spoušť.

Schuzstek stojí ve dveřích a v prvním okamžiku po výstřelu nechápe, co se tu vlastně stalo. Komisař Rulpe má hlavu na stole a oběma rukama si tiskne břicho. Ten voják sedí v křesle a klidně profukuje pistoli. Schuzstek má v ruce zbraň, ale rozhoduje se příliš pomalu. Jako vlk se sem vřítí Wolk a skočí mu zezadu na krk. Oba padají k zemi.

Strašlivý výbuch vyrazil s váhavým Schuzstkem dveře a mrštil jím na koberec v druhém pokoji.

11

Den za dnem a noc za nocí. A není téměř jediné noci, v níž by nepadaly bomby. Dědek Šinták, kterého hned druhý den ráno vykopl šéf gestapa Wiltschke před opancéřovaná vrata jejich pevnosti, už neříká jen houšť a větší kapky, ale nanejvýš zavrčí: „Tak už by toho mohlo být pro pána krále dost, ne?“

V celém Hartheimu není ani jedno zasklené okno. Místo skel dávají lidé do rámů slamníky a pokrývky, pokud nějaké ještě mají. Vidět být nemusí, jen když je aspoň trochu tepla.

Není čím topit, není co jíst.

Pomocné vlaky uvízly v obrovských sněhových závějích, nebo byly jejich lokomotivy rozstříleny hloubkaři. V jedné takové lednové noci zavolali na pomoc vězně z káznice. Musela být uvolněna cesta lazaretnímu vlaku. A vězňové oné noci zapomněli na svou bezmeznou bídu, když uviděli ty strašlivé omrzliny a černé, zhnisané, nehojící se a nevyhojitelné rány hrdinných příslušníků wehrmachtu, vracejících se odkudsi z fronty.

Verwalter Grubbe se už dávno vrátil a ani si neodseděl vyměřený trest čtrnáctidenního domácího vězení, který mu se spoustou nadávek vyměřil inspektor Toth. Lékař mu napsal vysvědčení, že se nervově zhroutil. Mnoho lidí – a nemuseli to být ani dozorci typu Grubba – se v poslední době nervově hroutí.

Ani v káznici nejsou zasklená okna. Už dávno se přestalo topit v ústředním topení, jen občas se rozdělá oheň v zmlklých dílnách, v nichž není do čeho píchnout. A oheň se dělá z těch nádherných kaštanů…

Obloha je mrazem neúprosně modrá jako sukýnka děvčátka, jdoucího do prvních tanečních. Sklovitě modrá. Vězňům, kteří se dívají ven rozbitými okny, se zdá, že ten zmrzlý svět vypadá docela mírumilovně. A přece ne. Támhle, po obou stranách té silnice, stály ještě před týdnem věkovité kaštany. Mívaly nádherné koruny a takový Sepp Harteisen, který je zavřen už od roku 1933, říká, že už viděl jedenáctkrát týhle kaštany kvést a po každé byly jejich květy větší a bohatší. Květy kaštanů, to je to jediné, co spojuje Seppa s vnějším světem. Dávno zapomněl, jakou barvu má kvetoucí bez, z podvědomí loví vůni jasmínu a na načepýřenou pampelišku se dívá s rozšířenýma očima. Nikdy se nesměl pro ni sehnout, tady v té káznici nemají starší vězňové žádné takovéhle výsady, které se jim dávají v ostatních káznicích, ale ty květy kaštanů, na ty se těšivá po celý rok. Uvidíš, Rudi, že zas budou letos větší a krásnější. To by bylo, lehnout si takhle do jejich stínu.

Je to sice neuvěřitelné, ale v tom zmrzlém světě venku jsou lidé, kteří si budou moci na jaře lehnout do trávy, utrhnout stéblo a kousat je svými zuby, nemusí stále mlčet a mlčet, nosit dřeváky na okrvavělých nohou…

Ruhe, Sepp. Das alles kommt wieder zurück.

Blödsinn.

Teď se s těmi kaštany topí v dílnách. Už letos na jaře nepokvetou. Není míru ani pro stromy, pod nimiž se možná procházel básník a ministr Johann Wolfgang Goethe. Jsou v půli přeřezány a jejich koruny odvlečeny. To proto, aby dělostřelectvu, jehož záchytný bod je stanoven na malé výšince, nad městem, nevadily při rozhledu. Člověk, který válčí, zabíjí lidi, zvířata, stromy. Jako by přeřízli v půli člověka a jeho nohy a spodek trupu se zakořenil nějakým zázrakem do zasněžené země.

Sepp se dívá z okna a po jeho tvářích kanou slzy. Za ta dlouhá léta věznění už přestal věřit, že může přijít jednou den, kdy se mu otevrou vrata káznice. A ti blázni mu tvrdí, že už letos… letos… za několik měsíců, možná týdnů. Vždycky, když kvetly ty kaštany, přestal být kázeňským mechanismem. Poslední představu svobody a přírodní nádhery mu zavraždili. Nikdy ho neviděli plakat a to mu před rokem zemřela matka a před dvěma měsíci žena. Byl nezměnitelný. Už ne člověk, skutečné číslo, mlčenlivé, poslušné, vyrábějící číslo.

Číslo bez citu, bez bolesti, bez vlastní úvahy, bez rozumu. Zmechanisovaný počet buněk a krvinek, přesně jako ti jeho strážcové.

V káznici se topí těmi kaštany.

Ale v celách trhá mráz hliněné džbánky na poličkách a lidé se v noci tisknou svými vychrtlými těly ještě víc k sobě, aby jeden druhému uzmul aspoň trochu jeho tepla. Také se už nepletou ponožky, ani zámečníci nepracují na součástkách k V2. Není materiál. Není kyslík. Nic není.

Nic není.

Ale pořád ještě je nenávistná zloba inspektora Totha, který nemůže jinak než věřit do posledního dechu a který kudy chodí tudy přemýšlí, jak to udělat, aby v tom nejkritičtějším případě se vězňové nedostali živí do rukou nepřítele. I administrativní budova je zničena, spálena, a byly v ní přece ty krásné kartotéky se žlutými, zelenými, růžovými a bílými lístky, z nichž každý znamenal nejen člověka, ale i jeho osud a jeho konec. Jména a čísla z káznice vyvanula. Je jen počet. A i ten se neustále zvyšuje, přestože řádí tyf a lidé umírají houfně slabostí z hladu.

Tím víc zuří inspektor Toth. Se správní budovou byla zbořena i sekyrárna, která už byla pomalu pod střechou. A také není možno posílat vězně do Mauthausenu, protože vlaky, pokud ještě vůbec jezdí, jsou určeny pro jiné, důležitější náklady.

Stejně tak zuřivý je velitel volkssturmu Albert Lehm, velitel města hauptmann Krause, šéf gestapa doktor Wiltschke a jeho nově jmenovaný komisař Schuzstek, který má po onom ničivém výbuchu tenkrát zkřivenou pravou ruku. Naučil se však levou nejen psát, ale i mlátit. Je ještě mnoho zuřivců v tomhle městě, kteří se budou bránit do poslední kapky krve.

Chemička vyrábí a skladuje. Výrobky nelze odeslat, něco se taky děje v Ludwigshafenu, protože tam už zřejmě o tenhle prevít nemají zájem. Skladuje se tedy v obrovských, nově postavených bunkrech daleko za městem, uprostřed rozlehlého akátového háje.

A jednoho dne není na tom místě ani háj, ani bunkry, ba ani hlína. Kdesi v hloubce se jenom šklebí obnažená skála. A Kovář, který se té noci vrátil s chlapci z pochůzky, se usmívá.

Už se nepracuje ani v závodech Herta. A když, tak nejnutnější věci, ale i pak je všechno pokažené a výrobků se nedá použít.

Doktor Wiltschke tříská do stolu oběma rukama a od úst mu přímo stříká pěna. Je to tu teď samý bolševik! Leták za letákem, buňka za buňkou, stávka za stávkou a gestapo je proti tomu bezmocné. Nelze ani dost dobře zasáhnout. Gestapáci jezdí po okresu jako šílení, ale do velkých továren nezajedou. Tam by je také nemuseli dělníci pustit, jako se to už stalo v závodech Herta. A z Berlína, místo rozkazu, aby šla gestapu na pomoc wehrmacht, přišel slabomyslný rozkaz: Vyčkat. Nedráždit! Tak tedy i tam se to už začíná rozkládat!

Také lidé se vracejí.

Tak na dveře malého bytu zámečníka Schmitze bylo jednoho únorového večera nesměle zaklepáno.

Schmitz pohlédl přes petrolejku na svou ženu Luisu a ta se podívala na hodiny. V deset hodin večer nikdo nechodí na návštěvy. Inge to nemůže být, ta je někde s Jiřím a vrátí se nejdřív k půlnoci. Všichni znají ten nesmírný problém malé, štíhlé Inge, která už je v třetím měsíci a kterou vlastní matka proklela. Ona vychází z domu ráno dřív, než matka otevře oči – ne, ona je neotvírá ani nezavírá má je prostě jen tak ztrnule upřeny na jedno místo – a vrací se, až když má jistotu, že matka usnula. Ale kdopak má jistotu, že ta předčasně zestárlá, slepá paní vedle v pokoji doopravdy spí?

Návštěvník zaklepe ještě jednou. Naléhavěji.

Soustružník Schmitz dolomí kus chleba, který drží v ruce, a řekne klidně své ženě: „Tak už přece jdi, Luiso!“

Gestapo to nemůže být, to neklepe nesměle a se strachem.

Příchozí je vysoký, pohublý člověk s obličejem, v němž se nedá vyčíst stáří. Snad je mu pětadvacet, ale také mu může být padesát. Má šikmo přes čelo ošklivý šrám, který začíná někde v prošedivělých vlasech na levém spánku a končí u kořene nosu. Nos je tím vlastně přeťat na dvě nestejné poloviny a to propůjčuje jeho obličeji výraz krutosti. Je oblečen v dlouhý černý roztrhaný plášť, má na nohou kdysi žluté, odřené boty, které mu jsou zřejmě velké a v nichž jsou místo tkaniček papírové provázky. Dívá se od dveří bázlivě, jakoby připraven uskočit, žabou: hnout za sebou a zmizet v té husté, větrem vyjící tmě tam venku.

„Možná, že jsem se zmýlil,“ říká šeptem a plaše. „Ale říkali mi, že u Schmitzů –“

„To je u nás!“ přisvědčí napjatě zámečník.

„Totiž… moje matka… Já jsem Kurt Werner,“ prohlašuje příchozí a nepouští kliku.

„Ah tak!“ Schmitzův obličej se vyjasní a zámečník udělá krok směrem k němu.

O stejnou vzdálenost příchozí uskočí zpátky.

„Nás se nemusíte bát!“ zasměje se Schmitz. „Vaše matka je tady.“

„Tak přece –“

„Spí. Vaše sestra přijde co nevidět. Ne, nás se nemusíte bát, pane Werner. Shoďte se sebe ten kabát. Luiso!“ Schmitz mluví a mluví. Přímo cítí, jak s jeho slovy opadáva strach z tohoto podivného příchozího. Vezme ho za ramena a vtiskne ho do židle. A už před něj staví Luisa kouřící polévku, kterou chtěla dát původně zítra muži do šichty.

Luisa pátrá v očích svého muže. Cítí každý odstín jeho hlasu, však už jsou taky spolu šestnáct let a za tu dobu ho poznala a ví, že se jenom tak nutí do veselého, bezstarostného tónu.

„Já vím,“ přerušuje ho mladý Werner. „Jenom mě napadlo, že tady může být víc Schmitzů. A ten nepravý by mě mohl udat. S kýmsi jsem mluvil ve městě… nikdo mě nepoznal, nemusíte mít strach,“ uhne očima. „A slyšel jsem, že to otce… a že je matka slepá…“

„No,“ Schmitz se mu podívá ostře do obličeje. „Vy jste byl přece ve válce a dovedete dost snést. Tak už to přes sebe nějak přenesete, hlavní, že ona a Inge zůstaly na živu. Ale,“ zarazí se „proč říkáte, že nemusíme mít strach, že vás nikdo nepoznal?“

Mladý Werner odstrčí talíř polévky stranou a zase tak divně zatéká očima. „Já vám nebudu dělat těžkosti,“ řekne. „Jenom se na ni podívám,“ ukáže bradou k vedlejšímu pokoji, „a pak zas půjdu. Já jsem totiž zběh.“

Luisa ustoupila do stínu, aby nebylo vidět leknutí v jejím obličeji.

„Nu a?“ ptá se klidně Schmitz.

„Zběh,“ opakuje důrazněji Werner. „Cožpak to nestačí?“

„Celkem to nestačí, aby se našinec vylekal,“ usměje se Schmitz. „Měl jste s tím praštit už dávno. Jen si snězte klidně svou polévku. Luiso, snad tam ještě někde vyštracháš trochu šípkového a rumu. Sem s tím!“

Luisiny oči jsou naplněny starostí. Šestiletý synek Johann, kluk jako buk, spí v dětské postýlce, kterou mu táta stloukl. Ukrývat zběha, na to je trest smrti. Ale na co na všechno není dnes trest smrti! Kdyby se měla bát o sebe a o dítě při každé příležitosti, když její muž něco podniká, nevyšla by ze strachu.

„Teď ji nechte spát,“ míní Schmitz, dívaje se na dveře sousedního pokoje. „Povíte si to s ní až ráno!“

„Ale… kde budu ráno?“ namítne Werner.

„Kde byste byl? Tady u nás!“

„Ne, ne. Musím ještě této noci odsud. Přes Rýn. Dostat se k Američanům.“

Schmitzovy oči poněkud ztvrdly. „Před čím prcháte?“

„Před…“ Werner se zarazil. „Mám z nich… strach,“ říká tiše. „Vy to ovšem těžko pochopíte, protože jste je neviděl v boji. Strach z nich mám. Ne, nesmíte si myslet, že jsem nějaký vrah. Byl jsem ovšem důstojník…“

„Strach z nich mohou mít jen příslušníci jednotek eses. A ne z nich, ale z jejich spravedlnosti,“ podotýká Schmitz tvrdě.

„Nebyl jsem u eses. Jen wehrmacht. Ale i tak. Všichni máme strach. Kdybyste viděl ty ostatní. Někteří zešíleli…“ přikryje si rukama oči. „Vy si neumíte představit… ne, to si nikdo neumí představit.“

„Poslechněte, milý Wernere,“ říká Schmitz zamyšleně. „A vy jste si to neuměli představit na začátku války?“

„Ne. To přece… říkali nám, že je to kolos na hliněných nohách.“

„Tak to nemyslím. Vy jste si neuměli představit, že uvrhnete do nesmírného neštěstí miliony jiných lidí? Že třeba nějaká ruská matka oslepne, že vaše bomby zabijí otce nějaké Inge jiné národnosti, že budou spáleny domy jiných…“

„Hans!“ řekne ostře Luisa.

Kurt Werner sedí a dívá se do prázdna. Ví, kde je. To jsou přece komunisté. Jaká hrozná náhoda, že on, kdysi zapřisáhlý nepřítel právě takovýchhle lidí, nachází nyní u nich útočiště jako zběh.

„Mne se nemusíte bát,“ říká ostře.

„Nebáli jsme se nikoho z hitlerovců. Byli jsme jen opatrní,“ řekne důstojně Schmitz.

Nyní počínají Wernerovi stékat z očí slzy. „Říká se tomu Stalinovy varhany,“ šeptá nepřítomně a čelo se mu orosí potem. „Kdybyste to prožil, pak byste věděl, proč máme všichni strach. Není metru, není centimetru země, která by nevybuchovala. Není, kam se skrýt. A když přestanou hrát, tyhle varhany, tak vstaneš, rozhlédneš se a vidíš, žes vstal sám, protože všichni ostatní zůstali ležet. Jenom tys nějakým zázrakem zůstal na živu. Potom přijedou tanky. Jejich tanky. Ty tanky, o kterých už před dvěma roky prohlásil Hitler a von Paulus, že už dávno neexistují. Moře tanků. Nedají se zastavit a nikdo se o to ani nepokouší. Není pravda, že jsme se bránili v nějakých záchytných pásmech. To jsme jen odpočívali tak dlouho, dokud se oni nerozhodli pro další útok. O obraně nemůže být ani řeči. Nad hlavami jejich Iljušiny. Právě ty, jimž se vysmívalo to prase Goering. Nikdo se ani neopováží po nich vystřelit. Střelíš a odhalíš svou přítomnost. Vrhnou se na tebe jako dravci a zbude kolem tebe jenom spálená země. Byli jsme v zemi, stále zavrtáni do země jako krtci, jenže krtek má vždycky dost času se zavrtat. Nám ten čas nedali. Sotva jsme vyházeli několik lopatek zmrzlé země, už nás hnali dál. šílený strach nás olupoval o rozum. Začali jsme se nenávidět sami mezi sebou, a přece jsme byli odkázáni jeden na druhého. Nemohl jsi sám udělat ani krok vedle do tmy. Mimo zákop. Odevšad vyskakovali. Když ne oni, rudoarmějci, tak partyzáni. A jak nás nenávidí, bože, jak oni nás nenávidí!“

„Divíte se tomu?“ ptá se klidně Schmitz.

„Ne.“ Werner zavrtí hlavou. „Ne po tom, co jsme jim dělali my. Tak… snad chápete, mám strach. Utíkám před nimi, musím odsud. Bylo by líp dostat se gestapu do rukou, než se proti nim postavit se zbraní v ruce. Přijdou. Já vím, že tu budou co nejdřív. Mám prostě strach…“

Nikdo si nevšiml, že jsou dveře sousední místnosti otevřeny a že v nich stojí jako sloup zestárlá, slepá žena.

„Synáčku!“

Jde pomalu a tiše k matce. Zdá se, že je stejně tak sláb jako ona, a když si ti dva padnou do náruče, podpírá jeden druhého.

„Vrátil ses…“ šeptá stará paní. „Konečně ses vrátil. Co ti to udělali: Poslouchala jsem. Najednou… najednou mi něco řeklo, že ses vrátil. Neslyšela jsem tě. Tos byl možná teprve na cestě sem k nám. A já už věděla, že jdeš. Co ti… co ti to udělali?“ třesoucími prsty mu jemně přejíždí po obličeji. Nahmatá šrám a hladí jej.

Je to zvláštní, že stará paní promluvila. Od té doby, co se to stalo s jejím manželem a co proklela Inge – obě v jednom dni – zdálo se, že ztratila řeč. Vždycky ráno jí Luisa přistavila houpací židli k oknu a tam ji usadila. Její nevidomé oči byly upřeny k ulici. Nevěděla o té ulici, zda je deštivá, rozsluněná či zasněžená. A vždycky večer ji, mlčící, ukládala Luisa k spánku, o němž nikdo nemohl spolehlivě říci, že je opravdu spánkem. Její oči se nikdy nezavřely.

„To není to… nejhorší, Mutti,“ šeptá Werner.

Luisa sedí v nejtemnějším rohu kuchyňky, kam už nedopadá světlo z petrolejky. Aspoň nikdo nevidí, že pláče.

Stará paní mluví chvatně a plna strachu, aby jí už nikdo nevzal syna. Hladí ho oběma rukama, jeho vlasy, o nichž neví, že jsou skoro bílé, jeho obličej, na němž cítí sta vrásek. Hovoří, její rty jako by se jenom chvěly, ale přece se z nich linou teplá mateřská slova.

„A brzo se vrátí Inge?“ ozve se opět Kurt.

Schmitz přestane lámat chleba a dívá se na Luisu. Také jsme ho mohli upozornit, aby o ní nehovořil.

Prsty staré paní ještě přejíždějí synův obličej, ale její obličej pomalu kamení.

„Inge se nevrátí, Kurte. Inge to zasypalo…“

Werner se udiveně obrací na Schmitze. Přece říkal…

„Tak si přece sedněte, vy dva,“ Schmitzovi zaharaší v prsou, vstane a vezme starou paní za ruku. Její obličej vypadá teď opravdu jako starý, omšelý kámen.

„Abyste tomu rozuměl, milý Wernere,“ mluví chraptivě Schmitz, který jde vždycky rád přímo. „Inge se vrátí. Inge neudělala nic nečestného.“

„Ne!“ stará paní zvedne hrozebné ruku.

„Neudělala!“ opakuje pevněji Schmitz. „Vezme si českého studenta, který je tady v říši na práci!“

„Ne!“ vyrazila opět ze sebe stará paní.

„Vezme!“ říká už klidněji Schmitz. „Vaše matka to pořád nemůže pochopit. Válka má jiná měřítka, to jste přece poznal sám na sobě!“

„Válka nemá žádná měřítka,“ přeruší ho Kurt dutě.

„Správně. Skutečnost je sice nezvyklá, ale za to nemůže ani Inge, ani ten hoch. Dnes se vdávat nemůže, třebaže je v jiném stavu. Poslali by ji do káznice a řekli by tomu zprznění německé rasy. Snad teď vidíte, jaké hovadiny se tady dělaly a jaké hovadiny jsme museli mlčky trpět. Ale Inge se vdá. Do dvou do tří měsíců je po válce a po všech těch slabomyslných zákonech. A pak se Inge vdá.“

Stará paní Wernerová přestala hladit synovu tvář. Křečovitě vstala a její hlas je nesmírně zlý. „Nevdá se za něj! Nikdy se nevdá za nepřítele –“

„Ale, Mutti,“ udiveně se zvedne Kurt.

„Nevdá!“

„Nerad ti dělám bolest, Mutti,“ Kurt Werner se otřese jako v zimnici. „Ale přece jen budu muset této noci odejít. Zradila-li Inge německou krev, pak já jsem zradil celé Německo. Jsem zběh, Mutti!“

„Bylo zradou na Německu vstoupit vůbec do jeho armády. Zběhnutí je ctí!“ řekne zámečník Schmitz naprosto klidně.

„Ale já,“ stará paní se zapotácí.

„My jsme, Mutti, oslepli všichni. Ale mnozí z nás už prohlédli. Ale tys oslepla, docela oslepla až teď. Na konci války…“

Pak ji jemně podepře a odvádí do malého pokojíku.

12

Také Hilde Böltková se vrátila.

Böltke sedí a pije. Má nepřítomně vyboulené oči, zakalené, hrozné. Zasáhli ho na nejcitlivějším místě. Stále věřil, že Hilde jednou přijde a bude okolo ní plno slávy, bude mít nějakou vysokou hodnost… Stále si pro sebe mumlá a nikdo mu nerozumí. Hilde ta krásná, pyšná Hilde, které to tak skvěle slušelo v uniformě BDM, ta nezkrotná divoká Hilde, která jednoho dne s naprostou samozřejmostí prohlásila, že její místo je na západním valu, ta se tedy vrátila.

Ne sama. S děckem. A ne krásná.

Přišla potrhaná, jako by ji štvali zlí psi. Zbídačelá, s vlasy do očí a špína z ní kapala. Děcko bylo zabaleno do hadrů. Oči jí plály horečkou a mstivým vztekem.

„Čestné mateřství!“ pokřikovala. „Cožpak jsi neposlouchal Hitlera?“ A hned se osopila na dítě: „Ty pij, harante!“

Hilde mívala ráda podléšky. Vázala z nich věnečky a pouštívala je po vzdutých jarních vodách. Nevěděla nic o drsnosti tohoto světa a vyrůstala v bezmezné lásce rodičů jako květina ve skleníku.

Má Hilde snila. Měla své prince a víly. Potom se začínalo v radiu mluvit o tom, že pravá německá dívka nemá naslouchat hloupým pohádkám, ale má se spíš zajímat o lidská plemena. Od plemen je blízko k plemenění. Nikdy neznala hrubost. Tahle, která se teď vrátila, není má Hilde. Ta by nikdy nevyřkla takové slovo jako harant. Má Hilde hovořívala jemným, tichým hlasem, v němž bylo pino dívčích snů.

A přece je to má Hilde. To z ní udělali oni.

Totiž… to jsme z ní udělali my.

Böltke sedí a jenom poulí oči.

„Čestné mateřství s hrdinou z východu, který přijíždí na dovolenou!“ štěká Hilde. „Německá říše se postará o děti, které patří celému národu! Hoho, velké huby!“ Hilda má chlapský, vypitý hlas a nenávistně si prohlíží otce.

„Hilde!“ rozkřikne se na ni Böltke.

„Ty na mě neřvi!“ vybuchne a postaví se proti němu jako saň. „Řvát jste měli tenkrát! Teď už je pozdě, rozumíš!“

Tohle není má Hilde. Ta moje se dívala pokornýma očima a prosívala za odpuštění. Bývaly vždycky nějaké dětské hříšky. První schůzka s Bergnerem – tenkrát nám zalhala, že má hodinu klavíru… Kdepak je konec toho mladého Bergnera? Samozřejmě že jsem jim na to psaníčko přišel. Do krvava tenkrát zardělá, studem hořící… Nu, meine Hilde…

Tahle ví, co jsou to mužské ruce a postele. Příliš dlouho poslouchaly ty naše Lorelei všivou ideologii. Konečně, i já jsem to poslouchával, vniklo mi to do krve a do celého těla. Mužské tělo to nemůže zruinovat, srdce a mozek ano. Ale dívčí tělo je křehká věc. Rozbije se surovostmi, stane se z něho předmět, ležící na smetišti. Moje Hilde, moje jediné, milované dítě, přišla z jednoho velikého smetiště…

„Ano. Je pozdě, Hilde,“ pláče Böltke.

A teď pije čím dál tím víc. Už nedodržuje slib, že bude pít jenom doma. Potácí se v dílně, občas se nepřítomně zasměje, jako by ho napadlo, že jde na procházku s vnoučetem. Pak zase zakleje, zaleze na své železné schůdky a vyboulí oči.

Ale my už nemáme strach, že bude mluvit o člověku, který se ukrývá v jeho vile. Víme, že má v hlavě docela jiné věci. Ba ani Hilďina přítomnost nezkomplikovala situaci. I ta se stará jen o své věci. Vzala prostě cizince na vědomí a ani se nezeptala otce, kdo to s nimi vlastně spí pod jednou střechou. Je to dnes přece běžná věc, že jsou všude národní hosté.

Jenom jedna věc se musela udělat jinak.

Zajíček si může uběhat nohy za Klárou Feiertagovou. Klára je dobré děvče a už mnohokrát nám pomohla ve svízelných situacích. Nikdo by nevěřil, že ta malá, černooká balička dovede tak obratně rozšiřovat letáky a ilegální tiskoviny. A Klára myslí na jiné děvče, které také chodilo s tímhle konfidentem a které to zaplatilo životem, na Markétku Neuholdovou z Kronesdorfu.

Zajíček už vlastně vsadil všechno na jedinou kartu. Stal se placeným konfidentem a slídí víc, než sám komisař Schuzstek. Ani ten Schuzstek se hned tak už do ničeho nehrne, kdežto Zajíček se neštítí žádné práce. Už nepracuje v chemičce a ani se v ní neobjeví. To je jediné místo, z kterého má dnes strach.

Nás se bojí, a proto máme od něho pokoj. Víme však, že číhá, jak by nás všechny dostal. A my máme zrovna teď té hry na číhanou dost.

Klára s naším návrhem souhlasí.

A takjde Zajíčekjednoho krásného nedělního odpoledne k hájku za městem, kde na něj má Klára čekat. Byl by si mohl vypůjčit Wiltschkovo auto, šéf ho má rád a tuhle laskavost by mu udělal bez řečí, ale Klára je nevypočitatelná a slíbila přijít jen pod podmínkou, že se spolu jen projdou. O voze nechtěla ani slyšet.

Vidí Kláru už z dálky a zrychlí kroky. Ztloustl trochu za poslední dobu a ani mu tak neslouží dech. Na gestapu je přece jen stále všeho plno. Klára je tu, opřena o strom, a usmívá se mu v ústrety.

Musí přejít okolo hustého křoví, aby se k ní dostal. A právě, když toto křoví míjí, rozhrnou se za ním větve a kdosi mu zezadu sevře ramena.

„Hilfe! Hil…“ zařve, ale jeho výkřik nedozní, protože mu současně kdosi jiný položí ruku na ústa.

„Pes jeden! Ani o pomoc nevolá česky!“ nadává Nykles.

Pod konfidentem se podlamují kolena. Dostali ho. Ale přece jen není ještě snad všechno ztraceno, je tu přece Klára, ta se teď určitě rozeběhne do města, poběží na gestapo přivolat pomoc!

Ale Klára stojí, opřena stále o strom, lhostejna k tomu, co se děje.

„Jdi!“ poroučí mu tvrdý hlas.

To je přece Pepík Nykles! Ten Nykles, který ho už tenkrát v krytu kopl do břicha.

„Jak to… se mnou… Proč…“ vyráží ze sebe Zajíček, sotvaže mu ruka uvolní ústa.

Už nekřičí o pomoc. Má strach. Strašný strach.

„Jdi dopředu a nezdržuj se!“

Cosi tvrdého ho tlačí do žeber a pobízí ke spěchu.

Jde, klopýtá, přibližuje se k hájku. Cítí, že jakmile jednou vstoupí do toho záludného zeleného přítmí, že bude ztracen, že mu nikdo nepomůže, protože tohle místo je tak odlehlé, že sem nikdo nezabloudí.

Padá na zem do bláta a objímá Nyklesovi nohy. „Pusťte mě,“ naříká. „Přece mi nechcete ublížit… Prosím vás… já jsem nikomu nic neudělal… já…“

Nyklesova bota ho zasáhne do obličeje. Svíjí se v blátě a cítí v zubech krev a písek.

Ten druhý… Zajíčkovi tuhne leknutím krev v žilách – to je přece Klouček!

„Nevadí. Tak – tady!“ řekne Klouček.

Nykles namíří těžkou armádní pistoli.

„Ne… ne…“ kňučí konfident a plazí se po kolenou dopředu.

„Tak jdi. Budem tě soudit. Možná, že se z toho dostaneš!“ pobídne ho Nykles tvrdě pistolí.

Zajíček sebere všechny své síly a klopýtá dopředu. Teď už je v tom hájku, kde je takové ticho, takové úděsné ticho, že se v něm dá cítit smrt. Klopýtá o haluze a zapadá do sněhu, který místy ještě neslezl.

Je slavnostní ticho v hájku v tomto nedělním odpoledni.

A všichni, kteří stojí na mýtině, mlčí.

Konfident je poznává a zase se už vrhá na kolena a spíná k nim ruce.

„Jakýpak soud!“ mávne rukou Böhm.

„Nikoho… nikoho jsem neudal! Já… já jsem přece Čech… já přece…“ kňučí Zajíček.

„Čech už dávno nejsi!“ řekne tvrdě člověk s temnýma, planoucíma očima, kterého Zajíček nikdy neviděl. „Udal jsi Albu Bergera!“

„Já… nikdy…“

„Udal jsi soudruhy ze závodů Herta!“

„Neznám. Nikdy jsem tam nebyl!“ mluví pevněji. Možná, že nic nevědí, že ho jen tak zkoušejí. Jiskra naděje mu zasvítí v hlavě. Vždyť mu přece Nykles řekl, že se z toho snad dostane.

„Svědek!“ říká tvrdě muž s temnýma očima.

Vystupuje Klára Feiertagová. Předstupuje před něj a pevně se mu dívá do očí. „A Margaretu Neuholdovou jsi znal?“

Teď cítí, jak mu z obličeje vyprchává krev. „Mar…“

„Znal!“ řekne tvrdě Klára. „Jezdil jsi za ní do Kronesdorfu. I tu jsi poslal na smrt, darebáku!“

Klouček mu jediným rázným trhnutím rozevře kožený kabát a vysype obsah kapes na zem.

Teď teprve Zajíček ví, že je opravdu konec. Legitimace gestapa leží zrovna nahoře na tisícimarkových bankovkách. Vytrhne se Nyklesovi a vrhne se stranou. Už neuvažuje. Stal se zvířetem, které chce zachránit život. Někdo mu nastavil nohu. Klopýtne a padá.

Řve. Přece tu musí být někdo, v tomhle prokletém háji, kdo by mu přispěchal na pomoc.

Najednou utichne. Do široka rozšklebené rty mu slepí plastická náplast.

„Tak to přece na gestapu děláte!“ říká mu ponuře Klouček.

A současně mu svazují vzadu ruce.

„Návrhy, soudruzi!“ říká Kovář pevným, jasným hlasem.

„My, Němci, nic,“ odpovídá Schmitz. „Je to váš člověk a je to tedy jenom vaše záležitost.“

„Zrádce není ničí člověk, zrádce nemá národnost!“ namítne Kovář klidně. „Musí být souzen lidmi všech národností!“

„Já bych k tomu teda jako…“ dědek Šinták přešlápne a rozpačitě se zatváří. „Ono, podle mýho soudu, už bylo tý krve dost. Ne, že bych se ho zastával, darebáka, vyrazili mně kvůli němu všechny přední zuby, ale přece jenom… já bych…“

„Jsi proti návrhu trestu smrti, soudruhu Šintáku?“ Kovář přivře oči.

„Ani tak… no, tak teda… to jsem proti.“

„Další!“

Učitel Hořejší mluví ze svého místa. Hovoří obšírně a rozvláčně. „Jsme národ humanistů. Od dob Komenského… už i Masaryk… postavíme ho jednou před soud národa a pak…“

„Je před soudem lidu!“ namítne suše Kovář.

„Ale, kdo nás určil… někým přece musí být takový soud jmenován…“

„Lid si jmenuje své soudce sám!“

„Snad by tady měl být prokurátor…“ namítne Hořejší nejistě.

„Jsme prokurátory i soudci. Návrh na trest smrti byl dán už dávno. Už tehdy, když padl Alba Berger. Nevím, proč hovořit znovu o tom, co jsme všichni prožili na vlastní kůži, o bolesti, kterou jsme všichni cítili. Prosím, aby se hlasovalo o návrhu na trest smrti!“

Zrádce třeští oči. Zvedají se ruce. Jedna… tři… pět… teď i ten dědek Šinták… všichni Němci… i ten Holanďan… i Francouz… Jenom učitel Hořejší se zdržuje hlasování.

„Jdi!“ Nykles zvedne jednou rukou konfidenta se země a mlčky ukáže na strom.

Teď teprve vidí udavač něco, co předtím přehlédl. Smyčku.

Už se nepokouší o útěk. Už ví, že tohle je konec. Jde tupě jako beran. Cítí, jak ho zvedají silné ruce. Na krku cítí tu… tu…

Našli ho za tři dny. Přivolali gestapo.

„So ein Lauskerl!“ řekl štítivě doktor Wiltschke a dotkl se toho odříznutého těla jenom špičkou boty.

Komisař Schuzstek si sáhl k hrdlu a zamrazilo ho.

13

Hřmění se den co den přibližuje. Začínají nádherné předjarní dny s vysokým nebem jemně na jihu vroubkovaným dosud bílými alpskými útesy. Kvetou už pampelišky a na mokřisku za hájkem se objevil blatouch. Hartheimem vane pach modřínových lesů. Ale také střelného prachu a mrtvých. Zvláště navečer a časně z rána jsou tyto pachy velmi silné.

Regierungsrath Knopp sedí na skládací stoličce na vstupním dvoře, uprostřed vkusně upravených záhonů. Má ruce složeny v klín a na nose prasklý skřipec, pečlivě omotaný bavlnkou, aby netlačil. Všechno je na něm civilní, docela se usmívá na vězně, kteří tady pracují.

Inspektor Toth je ve městě na poradách. Všichni mají teď plno porad a jsou v nich naprosto jednotni: město bude hájeno do poslední kapky krve.

„Co s těmi mizery, které mám v káznici!“ inspektor se kouše do rtů.

Druzí krčí rameny. Vyčkávají.

„Káznice je pevnost,“ rozvíjí inspektor myšlenku. „Kdyby se v ní soustředila obrana, kolem rozestavěla děla… to by ovšem museli vězňové zmizet!“

„Anebo ne,“ usmívá se hauptmann Krause. „Není dost pravděpodobno, že by Američané napadli po druhé káznici. Ta myšlenka s pevností není špatná, ovšem – vězňové zůstanou uvnitř. Budou nám krýt záda!“

„Chtějí udělat z káznice pevnost!“ řekla Kätchen Krausová své přítelkyni Marii von Lauernest.

„Z káznice bude pevnost!“ prohlásila pyšně Marie von Lauernest na kterémsi čajovém večírku.

„Budete muset, Georg, pomoci káznici,“ zašeptala jednoho večera Inge Jiřímu. „Řekni… ty víš komu… že z ní chtějí udělat pevnost.“

Zpráva šla ke Kloučkovi a Kovářovi, odtud do nádražních dílen, kde nebyl nikdo překvapen, protože se to už dověděli z jiné strany. I soudruzi v Kronesdorfu byli informování.

Kolem káznice se roztáhly neviditelné nitky. Zasahují i dovnitř. Starý wachmeister Linke chodí o poznání čileji, stále je slyšet jeho huhlavě hubování, ale není slyšet jeho šepot. Druzí wachmeistři jsou stále schlíplejší a Hellebrand už ani s nikým nemluví.

Je teplo a vězňové na prvním dvoře se přehrabují v záhonkách. Poslali je sem, aby svázali sedm kytic. Je to směšné, ty kytice dnes, ale vězňové vědí, že mají Němci všelijaké nápady. Možná, že se někdo tam dole v tom rozbořeném městě vdává. Bude to pravděpodobně někdo z mocnějších, protože chudáci by s tím teď do kostela neběželi. Pro vězně je důležité, že zaměnili své ponuré řemeslo v krejčovně a punčochárně za zahradnictví.

Bombenkomando je zrušeno. Nemá cenu vytahovat bomby, když do zítřka napadají nové. Nemá cenu tahat ze sutin mrtvé, protože pohřeb – to je výraz, který patří minulosti. Nikdo o ně nestojí, o ty mrtvé. Není kam je pohřbít a v čem je pohřbít. Zeď okolo hřbitova ztratila svůj význam. Bylo by na místě, kdyby stála kolem celého Německa. Tady už přišli na to, že to přenášení z hlíny do hlíny nemá cenu. Ostatně ani na tom hřbitově neměli mrtví pokoj, několik bomb stačilo, aby byli vyhozeni i s rakvemi do vzduchu a aby pak jejich žalostné pozůstatky ležely pod širým nebem, vydány na pospas zeleným mouchám a hrobaříkům. Mrtvých je tolik, že by pohřby vyplnily všechen denní čas. Rodinné a příbuzenské vztahy jako by ztratily smysl. Zdá se, že jsou všechny německé slzy vyplakány. Není ani slz zoufalství ani slz hněvu, nanejvýš jsou ještě slzy strachu. Ztráta příslušníka rodiny se už nikoho ani netkne. Matky hledí na své děti v údivu, že jsou ještě živy.

Ve vzduchu stále něco zahnívá a tlí. Co tu už všechno nebylo. Tyfus. Neštovice. Střevní katary. Mor, při němž pukala kůže na rukou a nohou a zasažený umíral během několika hodin. Smrt zdola i shora.

A nyní hladomor.

Armáda má stále ještě co jíst. Stále ještě najdete v torbách německých vojáků, kteří tady náhodou zahynuli při bombardování, láhev vaječného koňaku, masové konservy a kulaté bílé krabice, v nichž je čokoláda.

Není voda, protože potrubí přervaly bomby. Není chleba, protože pekárny jsou rozbořeny a vlaky, které sem dříve nějaký ten pytel mouky dopravily, už nejezdí. Není nikoho, kdo by spravoval vyrvané koleje a pobořené železniční mosty. Je sice ještě v pořádku nádražní četa, ale ta se do práce příliš nehrne. A pracuje-li, musí nad ní stát esesák, aby práce k něčemu vypadala.

Pitná voda, vlastně tohle není pitná voda, ale přece jen je jedna z nejčistších, se nabírá z potůčku, který tu nikdy nebyl. Zřejmě vytéká z přeraženého hydrantu někde v zasypaném sklepě, prodírá se pod zemí, omývá mrtvá, tlející těla a vyvěrá na náměstí vedle rozvalené kašny. Už se nedá pít ani převařená voda z řeky, protože strašně páchne po mrtvých. Těsně podél břehů se táhnou obludné, nafouklé zdechliny koní a mrtvoly vojáků i civilistů. Utopenci civí svýma vyvalenýma očima do vysokého nebe a zachycují se zkřivenými prsty za rákosí a ostřici. Některý z nich má šeredně rozbitou hlavu. To ovšem nejsou vojáci, kteří padli v boji. Těch mrtvých ze západní fronty není tak mnoho a všechny by je stačila pobrat rozhněvaná matka země. Ale v mnohých krajích se vzbouřili rolníci, pobili rekvírující vojáky a příslušníky gestapa a naházeli je jednoduše do řeky.

Regierungsrath Knopp je najednou sdílný pán, který se potřebuje s někým pobavit. Není důvodu, proč by to nemohli být vězňové, které ještě před měsícem neviděl ani nevnímal, kteří pro něj neexistovali jinak než jako bezvýznamná čísla. A je-li Toth na poradách ve městě, může se regierungsrath bavit, jak chce.

Inspektor bude docela jistě oběšen, neubijí-li ho vězňové ještě před koncem. Regierungsrath uvažuje, je spokojen. On nebude ani oběšen, ani ubit. Dnes už není, čeho se obávat. Pravda, gestapo zůstalo ještě ve městě, ale jen proto, že doktor Wiltschke a ostatní jeho sběř nemá vlastně kam utéci. Spoléhají na se Alpy, ale to je přece nesmysl, protože člověk s dnešní technikou dovede hravě vybrat orlí hnízda. A protože pije doktor Wiltschke, pijí všichni jeho podřízení. Není radno chodit v noci v okolí budovy gestapa, protože nelidský řev, který odtud vychází, nahání husí kůži.

V těchto okamžicích se dohadují v zadní, nepobořené radniční síni zástupcové města, strany a armády, má-li se město hájit anebo má-li být prohlášeno za otevřené. Tak si to aspoň regierungsrath představuje. Neví, že o dohadování tam dole není ani řeči, že se všechno jednohlasně odkývá, protože všichni mají ještě strach z nacistické mašinérie. Ale aspoň tady ve zdech káznice má od takových věcí pokoj.

„Byl tady plán,“ začíná rozhovor se skupinou vězňů, „vyhodit celou káznici do povětří. Vlastně to nařídil Himmler, ale já jsem všechno oddaloval, a tak už na to nezbude čas.“

Vězňové vědí, že to není pravda, že on neoddaloval nic, a udělal-li přece jen něco v jejich prospěch, pak to učinil z železné nutnosti. Vězně zachránilo, že z bývalých kázeňských dvorů se staly veliké zelinářské zahrady, které je nutno zalévat, udržovat a ošetřovat. Že je nutno denně nařezat několik nákladních aut mangolu, těch ohavných listů jakéhosi divného druhu řepy, která s výjimkou několika málo zimních měsíců roste po celý rok; dělá se z ní ještě ohavnější jídlo, má vzhled špenátu a chuť rozžvýkané nahořklé trávy. Že je nutno stále čerpat vodu ze studně a že… že… je tady strach, co provedou Američané s těmi, kteří vězně zmasakrují.

„To jsou velmi slušní lidé, ti Američané,“ pokyvuje hlavou Knopp. „A já myslím, že se k nim dostanete beze všeho nebezpečí.“

„Kdy přijdou Američané?“ osměluje se nejbližší vězeň.

„Jednotky, které postupují od severozápadu, tady mohou být už dnes.“ Regierungsrath krčí svá stařecká ramena. „Ale oni vedou zvláštní druh boje.“ V tom zvednutí ramen je cosi pohrdavého. „Někdy potřebují na překonání pouhého jednoho sta kilometrů celý týden a jindy zase skočí za den o dvě stě. Ja, my Němci nejsme na tenhle druh boje zvyklí. Jdou-li kupředu a nikdo po nich nevystřelí, pak dělají zázračné skoky, ale stačí, zapráská-li proti nim nějaká skupinka našich eses ze dvou kulometů a už stojí. Nevěřili byste, co všechno v takovém případě uvedou v činnost, aby zničili deset dvacet vojáků. Zalarmují letectvo, dělostřelectvo a dělají obchvaty obrovskými formacemi. V téhle válce mnoho Američanů nepadne.“

Regierungsrath si sedl tak, aby měl vstupní bránu stále na očích. Každou chvíli tady mohou být přece Američané. Ještě dobře, že dovede výborně anglicky. Nu, stará škola, tihle staří bavorští úředníci ve vyšších službách dovedou skoro všichni anglicky. Bylo na tom přece jen trochu pravdy, že sabotoval nařízení o vyhození káznice do povětří. Při nejmenším oddaloval přípravy. Dostal přece tento komplex budov pod svou správu a příští vládě jej odevzdá nepoškozený. Pamatuje několik režimů a ví, že každý nový přicházející režim dovede náležitě ocenit takový čin, jako odevzdání káznice v pořádku. Bude přece nutno někam dát nové vězně. Tenkrát, zrovna tak jako posledně, bude mezi nimi mít mnoho známých. Je pravda, že mu hauptmann Krause hodně napomohl tím, když se rozhodl udělat z káznice pevnost. Je to důstojník z Hitlerovy standarty a nedá se od něho čekat nic dobrého. Všechno by bylo v pořádku, nebýt toho, že Krause, gestapo, Toth a několik jiných jsou ještě ve městě. Ti jsou schopni všeho.

Ve vládním radovi je kus diplomacie. A ta mu dopomohla k úsudku, že porážka Německa není nakonec nic tak strašného, bude-li vítězem americký průmysl. Hitlerové a menší Hitlerové ovšem musí zmizet v politickém a snad i v životním propadlišti. Sluhové vždycky odcházejí. Zůstávají pouze pánové sluhů. A je jasné – aspoň logicky myslícímu regierungsrathovi je jasné – že všechna ta komedie s hákovými kříži a ohňovými pochody včetně toho nechutného vraždění židů, že ty bubínky a píšťaly, že ten Hitler, Goebbels a Göring, že to všechno bylo podium, potažené červeným plyšem lidské krve, na kterém v měkkých klubovkách seděl německý – a nejen německý – kapitál. Teď prostě přesedne na jiné podium, snad líbivější. To bude všechno. Stane se však, že zatčení Hitlerové by mohli to nebo ono odhalit, a to by nebylo příjemné ani zvítězivšímu americkému lidu ani poraženému německému. A v tom případě tu zas bude dobrý, nepostradatelný regierungsrath Knopp, jeho káznice a všelijaká zařízení na náhlá, nenápadná úmrtí.

„Vy už vlastně nejste ani příliš hlídáni,“ obrací se vlídně na vězně. „Je teď málo pánů dozorců. Mnozí zahynuli, někteří v tom zmatku uprchli. Zamykáme cely přece teď už jenom v noci, ale z toho vás hlavy bolet nemusí. Buďte rádi, že jste zde, protože tady máte aspoň nějaký svůj pořádek. Venku je zrovna takový hlad jako tady, ale tady máte i to málo aspoň zaručeno. Tady po vás teď nikdo nestřelí. Venku by vás složil první esesman. To jsou dnes totiž jediní lidé, kteří pokračují v tom nesmyslném boji. Oni jinak nemohou, pro ně nebude pardon.“

Vězňové s ním souhlasí. Nejsou skutečně hlídáni, starý Linke vlastně nestojí ani za řeč. Ten se pořád dohaduje se skupinou okolo maďarského komunisty Balogha. Možná, že něco připravují.

Vězňové jsou plaší a ostražití. Všichni vědí, že tento klid je jen dočasný, vědí, že se co nevidět vrátí inspektor Toth. Jedině Baloghovi lidé jsou na jeho návrat připraveni, druzí bezradně vyčkávají.

„Ty květiny vezměte do vrátnice a saláty zalijte,“ pobízí je regierungsrath. Chce tu teď být raději sám na tom pěkném sluníčku a skládací stoličce, na níž se tak pěkně sedí. Budou-li Američané rozumní, přijdou už dnes. Jsou přece dohodnuti s naší vládou, která jim zaručila klidný postup kupředu, jen aby oni zabrali co největší kus Německa na úkor vítěze z východu. Eses bylo dočasně obětováno, proto se brání. Ale i tato obrana musí být k smíchu každému trochu myslícímu poddůstojníkovi.

„Dostali jsme od Američanů ultimatum!“ oznamuje hauptmann Krause s pohrdáním.

Starosta města a druzí radní mlčí. Potom se starosta osmělí. „Snad by bylo, pane hauptmanne, vhodné dohodnout se se štábem v Regensburgu. Mohli by nám sem poslat posilu. Máme tu přece málo vojska?“

Doktor Wiltschke si prohlíží Zuckerovu tvář. Jsi krysa. Chceš, abychom vytáhli paty. Ani jednomu z vás není co věřit!

Ale k jeho údivu se hauptmann Krause rozhoduje ke štábu odejet.

Dobrá. Wiltschke přimhuřuje oči. Pak pojedem spolu. Kdopak ví, co ty máš za ušima? A vezmeme s sebou Totha, na toho je spolehnutí.

Teď tady zůstala skupina městských radních a dychtivě se dívají na starostu.

Zucker je rozumný starosta, tak trochu lišák. Patříval mezi nejzámožnější měšťany, dokud mu nebyly rozbořeny čtyři domy a velké řeznictví. Nezdá se však, že by té ztráty želel. Jeho syn, Rolf, sloužil jako důstojník u eses na východní frontě a na rozdíl od ostatních vojáků, kteří posílali domů kradené kožichy, prádlo a peřiny, posílal tak dlouho, dokud nepadl, zlato a šperky. Ostatně, sám Zucker přestal už dávno prodávat maso za marky, ale dával přednost směnnému obchodu.

„Byla shozena ještě jedna výzva,“ vytahuje leták. „Zapomněl jsem se o ní zmínit před pány,“ ukloní se mlčky ke dveřím, za nimiž zmizel velitel města s gestapáky a Tothem. Pak se zkoumavě zadívá do tváří všech radních. Chce hrát svou hru a ta je ještě hodně nebezpečná. Což když ho některý z těch ctihodných měštěnínů při první příležitosti zradí?

„Pánové odejeli ke štábu. Můžeme jim to věřit a nemusíme. Můžeme si vzít příklady ze smutných i dobrých zkušeností západoněmeckých měst. Teď jsou dvě hodiny. Do tří hodin máme na viditelném místě vyvěsit bílý prapor na znamení, že otevíráme nepříteli město. V tom případě nás Američané nebudou ostřelovat!“

„To přece nemůžeme sami rozhodnouti“ míní holič Jeschke. Zase ten Jeschke, pořád tak zastrašený a nerozhodný.

„Proč bychom nemohli?“ usmívá se starosta. „Mám přece jako hlava města plné moci a po dobu nepřítomnosti vojenského velitele zastupuji i toho!“

„Snad by se přece jen…“ Jeschke zapolyká, „… mělo počkat na Krause?“

„V tom případě,“ Zucker mluví hlasitěji, „ten bílý prapor nebude nikdy vyvěšen. Přece nemyslíte, Gustl, že se hauptmann a gestapo dobrovolně vzdá? Ale my nejsme ani eses ani gestapo.“

„My se nemáme čeho bát!“

„Správně. Nám, městským radním, musí jít o to, aby byly ušetřeny životy našich občanů a aby z našeho města zůstaly zachovány aspoň ty zbytky, které dosud stojí. Mám za to, že máme všichni téhle války až po krk.“

„To máme,“ přikyvují ostatní s úlevou.

I Jeschke se podrobuje. Pokouší se jenom naposled. „Což kdyby se zkusilo telefonní spojení se štábem?“

„Už dávno nefunguje,“ usmívá se starosta. „A já bych si v této chvíli ani nepřál, aby fungovalo.“

Učitel Korneck vraští čelo. „Jaké záruky… jaké záruky nám můžeš, starosto, dát, že přijdou Američané dřív, než se vrátí…“ ukáže na prázdné židle.

„Jestliže tam vůbec odejeli,“ usměje se Zucker a zase se na jeho tváři objeví lišácký výraz. Ztiší hlas. Všichni se nakloní kupředu, protože cítí, že jim chce říci něco přísně důvěrného. „Myslíte, že by váš Zucker jednal bez záruk? Za koho mě máte? Vždycky jsem si přece potrpěl na regulérní obchod s kaventem a tak dále.“

„Pokračuj!“ přeruší ho Korneck netrpělivě.

„Všichni přece znáte Bauera. Velkoobchod s vínem na Gneisenaustrasse. On se ovšem zabýval občas i jinými záležitostmi. Také si ho přece kdysi vypůjčilo gestapo, to byl na živu ještě Rulpe, ale tenkrát to spravilo stopadesát tisíc marek. Dnes ráno byl u mne.“

„Ale Bauer je přece v Hofu! A Hof mají Američané!“

„Bauer byl v Hofu.“ Zucker se usmívá. „Mluvil s nimi v náš prospěch a oni slíbili, že dnes kolem třetí tady budou!“

„Dá se jim věřit?“

„Komu? Američanům?“

„Co tedy navrhuješ?“

„Bílý prapor. A nejviditelnějším bodem v krajině je káznice.“

Pět minut před třetí se vrací hauptmannův studebacker. Krause je spokojen, protože ve štábu schválili jeho plán.

Část fronty jižního úseku se nyní stahuje a káznice je do map štábu zakreslena jako pevnost, kterou bude možno dlouho hájit. V duchu si rýsuje půdorys káznice a určuje body, kde budou umístěna lehká pěchotní děla a kde kulometná hnízda. Tam, kde je močál, přijdou minomety. Škoda, že tu nejsou tanky a že mu nedali těžké dělostřelectvo. To snad bude umístěno tam, kde je na obzoru modřínový lesík.

Bylo vlastně zajímavé, jak rychle byla jejich záležitost vyřízena. Ne, opravdu se s nimi ve štábu dlouho nebavili. Nějaký ztřeštěný plukovník s vysokým vyznamenáním a řády mával stále odmítavě rukou, díval se na zlaté náramkové hodinky a poslouchal je na půl ucha.

„Dělejte, jak uznáte za vhodné. Podrobnosti zařídí adjutant!“

Doktor Wiltschke, zase napůl opilý, cení zuby. Inspektor Toth se zahalil do své černé peleríny a hryže si rty vzteky. Přece jen by bylo nejlepší, kdyby se dala pod káznici pořádná nálož a všechno by to vyletělo do vzduchu. Nu, chtějí mít pevnost, musí se podrobit.

Najednou se Wiltschke zadívá přes hrdlo láhve dopředu a trhne sebou, jako by dostal ránu bičem. „Hans! Co je to tam? Tam ten hadr!“

„Vypadá to…“ Krause svrašťuje obočí a na čele mu nabíhá silná žíla.

„Bílý prapor!“ sykne Toth.

Regierungsrath Knopp poobrátil stoličku a spokojeně hledí vzhůru. „Je to sice velmi bolestné,“ prohlašuje Zuckerovi a zástupcům města. „Ale za daných okolností je to rozhodnutí velice moudré.“

V tom okamžiku vjela na nádvoří dvě auta a div regierungsratha neporazila. Z prvního vyskakuje hauptmann Krause s doktorem Wiltschkem a inspektorem a z druhého členové gestapa. Wiltschke je opilý, sotva vnímá, oč vůbec jde, jenom tupě opakuje: „Schweinerei! Schweinerei!“

„Kdo – kdo poručil –“ sípá Krause a obrací se na starostu. „Vy, Zuckere? Vy jste sem dal vyvěsit ten špinavý hadr?“

Starosta a radní ustupují dozadu. Regierungsrath sedí teď se svou stoličkou právě mezi zuřivci a starostou. Hauptmann kope do stoličky a regierungsrath div že neupadl. Je rozhořčen a zároveň přestrašen. Kdyby se teď objevili Američané, jak slíbili, ale kdepak ti!

„Já,“ přikývne zsinalý starosta.

Wiltschke tahá pistoli z pouzdra. Rve ji tak zuřivě, že se mu pažba zapletla do řemínku.

„Ne, ne… to nemůžete… to ne!“ křičí starosta, ale Wiltschke střílí. Jsou mu lhostejny ty masité ruce, napřažené v obranu proti němu. Střílí do nich a skrz ně do hlavy. Pak rozmázne podpatkem zkrvavělý starostův obličej.

„Okamžitě ten cár dolů! Los! Zařiďte to, inspektore!“

Toth tam letí sám. V několika minutách je prapor stažen.

Americký pozorovací letoun, který tu před okamžikem létal a pozdravil vytažení bílého praporu zakolébáním trupu, se vrací. Po zjištění nového stavu věcí se obrací na západ a mizí jako střela.

„A vás…“ obrací se hauptmann na regierungsratha.

Ten se chladně dívá na mrtvého starostu. Nenechá hauptmanna domluvit. Podívá se zuřivci do očí. „Měl prý k tomu rozkaz od vás. Nemohl jsem vědět…“

„Toho zatím nech!“ vrčí Wiltschke a potácí se na nohou. „Musíme do města. Třeba tam ty svině taky…“

„Einsperren! Alles einsperren!“ řve inspektor a letí po chodbách jako pominutý. Ale není tu ani jednoho dozorce, který by provedl jeho rozkaz. Hloučky vězňů se rozprchávají na všechny strany, jenom jeden mladý Francouz se poněkud zdržel a už dostal ránu do hlavy obrácenou inspektorovou pistolí. Francouz padl na zem a z hlavy mu tekla krev.

„Jdem!“ řekne ostře Balogh a vykročí kupředu.

Teď se inspektor zarazí. Vězňové už před ním přestali prchat. Zastavili se a sevřeli ho v kruhu.

V tom okamžiku pustili nádražáci tu lokomotivu.

14

Lokomotiva stála pod parou už od desáté dopolední. Byla to vlastně stará, prostřílená mašina, kterou postavili na vedlejší kolej, ale přece jen se ji podařilo dát natolik dohromady, že tu krátkou vzdálenost mohla bez obtíží projet. Telegrafní úředník, velmi přesný a pečlivý muž, vyběhl několikrát na nástupiště, neurčitě se na ni zadíval, jako by vždycky zauvažoval, kampak s tou rachotou, a pak zase zaběhl do kanceláře. Cítil najednou spoustu odpovědnosti, protože přednosta nepřišel. Nakonec ale vždycky pokrčil rameny. Co mně je po tom? Přednosta asi včera večer uprchl, protože mu někdo položil na stůl seznam, v němž bylo jeho jméno červeně zatrženo. Nad seznamem byla hlavička: Nacisto, s tebou zúčtujeme! A teď telegraf mlčí a telefonní spojení je přerušeno.

Lokomotiva je tedy pod parou a telegrafistovi do toho nic není, i když v denním hlášení není žádná zmínka o mimořádné jízdě, tím méně ne o jízdě na druhou stranu – k rampě káznice.

Je to vůbec div, že se tu dnes ti chlapi všichni sešli. Vrtí hlavou, když se zadívá na nástupiště.

Jsou tu skutečně všichni. Celá nádražní četa. A je tu s nimi několik cizích lidí, kteří nemají na nádraží co dělat a tím méně u lokomotiv. Ale telegrafista se raději zadívá na druhou stranu, k západu, kde se bojuje už skoro na dohled. S těmi chlapy je lepší nic si nezačínat.

„Co myslíš, můžeme se spoléhat na to, co tvrdil Bauer z Hofu?“ ptá se Friedrich Stolz a pachtí se s přípojkou služebního vozu.

„Nespoléhej se na žádného vinárníka!“ bručí Klouček. „Možná, že přijdou, možná, že ne. Risiko je ve všem!“

„Já nemyslím na risiko!“ nasupí se Friedrich a opře se svými medvědími rameny o služební vůz. „Nakonec se přece něco riskovat musí. Tak mně jenom napadlo, že bychom s tím mohli počkat do večera?“

„A oni je mezitím vyvraždí, ne? Vyrážíme ve tři třicet!“

Kovář sedí na hromadě pražců a vysvětluje situaci. V krajině už není žádné souvislé fronty wehrmachtu. Sotva dva kilometry odsud je jen jeden řetěz slabé obrany, ale ten nemá žádnou hloubku. V těch dvou kilometrech, které dělí Hartheim od fronty, se mohou pohybovat ještě nějaké skupinky eses. To všechno, když je to takhle roztaženo do šířky, nestojí za řeč. Kdyby se ale podařil plán hauptmanna Krause a všechno se to při ústupu začalo stahovat do káznice, pak by bylo opravdu zle.

„Musí se jim tedy okamžitě pomoci!“ rozhoduje Kovář. „Buď by je pak postříleli ti hrdlořezové anebo by je rozbombardovali Američané. Jdem do toho, hoši!“

Friedrich Stolz, který vede nádražní četu, se zhluboka nadechne. Možná, že se dnes večer už neuvidí ani s Elisou ani s dětmi.

Strojvůdce Heinrich se dívá z okénka a jeho kulatý, dobrácký obličej se leskne potem. Má řídit stroj, a bude-li třeba, také střílet. Ale Kovář tvrdí, že to nebude třeba, protože věc je dobře zorganisovaná a v káznici jsou na všechno připraveni. Má taky dvě děti jako Friedrich, ale na ně teď nemyslí. Ani topič Benny nevzpomíná na svou copatou žábu, které ještě včera večer musel přísahat, že do ničeho nebude strkat prsty a že dá na sebe pozor.

Kovář pojede s nimi, to je dohodnuto. Má už dávno spojení s káznicí přes Linka a Grubba a ví, že teď se už nedá nic odkládat. Balogh mu vzkázal, že potřebují zbraně.

„Sto třicet pistolí a dvě bedničky nábojů v kartonech,“ mlaskne Klouček zálibně a mimoděk si vzpomene na scharführera Knospa a na ony první nebezpečné dny, kdy začali dávat tenhle svůj poklad dohromady. „Devět lehkých kulometů a dva těžké. To je už něco. V káznici se s tím mohou bránit nejméně dva dny. A za dva dny…“ A ještě ke všemu se Linke zaručil, že jim hned vydá klíče ke skladišti.

Dunění děl je nyní hlasitější. Teď je slyšet občas zařehtání kulometů a jednotlivou, nepořádnou palbu z pušek. Dalekohledem je vidět, jak se daleko vpředu, na malém návrší, zvedají malé postavičky, chvíli utíkají zpět a pak zase zalehnou. Ale není žádného spěchu v tom jejich pohybu. To není k zemi, při němž sebou člověk práskne, až mu třísknou kosti o kámen. Postavičky zaléhají pěkně pohodlně. Tu a tam sice vytřískne k nebi fontána země a písku, ale jaksi líně, není to vlastně žádná palba. Američané střílejí jen tak, aby se neřeklo.

„Tak jedem!“ zvedne ruku Kovář.

„No tak, soudruzi!“ Friedrich Stolz se nadýchne a skočí na lokomotivu k tlustému Heinrichovi.

„Jako v osmnáctém!“ bručí Heinrich, který tohle už jednou prodělal.

„Jenže tenkrát to šlo hladčeji.“

Heinrich přidal páru a topič, veselá kopa, se směje na celé kolo. „Ti se budou divit, až se jim tam vevalíme bez zaklepání!“

Kolikrát už takhle jeli touto tratí! A vždycky se smutnými náklady živých, odsouzených k pomalému umírání. Vždycky stával po boku Heinricha nějaký esesmann a měl ruku na pouzdru pistole. Ne ne, železničářům se v Hitlerově Německu nevěřilo.

Dnes je ta jízda veselejší. Lokomotiva zdolala malé stoupání a už jsou vidět zeleně natřená železná vrata v nesmyslně vysoké zdi. Teď zlobně zafuněla, vyrazila oblak páry a nezastavila u návěští. Tady se dřív vždycky muselo stát a obyčejně trvalo hezky dlouhou dobu, než se těm uvnitř uráčilo otevřít vrata.

Dnes si je lokomotiva otevře sama.

Teď.

Vrata se rozletěla se strašným rachotem a jejich levá půlka vzala s sebou kus zdi. Linke měl pravdu, když tvrdil, že v krytu u vrat nebude žádná hlídka. Kastner prý vzal už včera do zaječích.

Teď jsou uvnitř.

A už jsou tu i ti, kterým přijeli pomoci. Roztrhaní, hladoví, třesoucí se vězňové a ani jeden dozorce. Nikdo se nezdržuje vysvětlováním. Ze služebního vozu letí na rampu bedničky, ale nedopadnou, ve vzduchu je chytají desítky rukou a nedočkavě strhávají víka. Další desítky se natahují po puškách a pistolích.

„Dobře uděláno!“ přikývne Kovář, když si prohlíží vězně. Byli sem posláni zřejmě ti nejzdatnější.

„Oba těžké kulomety k vyraženým vratům!“ poroučí Kovář. „Jakmile se začnou stahovat, řežte do nich!“

A už utíká dopředu za nemocnici, protože ví, že tady ho třeba nebude. Tam, tam jsou lidé, kteří ještě nic nevědí o nějakém vlaku a kteří slyšeli jen tu ránu, jak vyletěla vrata ze závěsů. Tam není nikoho, kdo by organisoval.

Inspektor je stále ještě pánem situace. Má přece v ruce služební pistoli a pohrdavě se dívá na vězně, kteří stojí v kruhu okolo něho. Žádný z nich neváží víc než takových pětapadesát kilo. Většina jich má pětačtyřicet. Kdyby do nich strčil prstem, byli by na hromadě. Cítí tu strašnou nenávist, která z kruhu sálá, ale vysmívá se jí. I on slyšel tu ránu, ale nevěnoval jí mnoho pozornosti. Tam vzadu se přece nic nemůže stát, tam je ve střílně vrchní Kastner a to je pořádný ras. Možná, že se v zahradnictví roztrhl granát.

„Nieder!“ zařve vztekle a namíří pistoli.

Ale oni stojí.

Ještě včera by se mu po tomto zavolání plazili u nohou, leželi by s obličeji zabořenými do bláta a báli by se vydechnout. Se strachem by čekali jeho kopnutí, kterým dokázal přerazit žebra a zmrzačit.

„Nieder!“ zařve ještě jednou a namíří pistoli na prvního, který mu je nejblíž.

A pak se prudce otočí, protože zaslechne výstřel a něco ho udeří do boku.

Ten, který stál nejblíž, je Nor Borghansson. Zamlklý, vysoký chlap, který už byl dávno na řadě, aby ho poslal do Mauthausenu, ale který nějakou náhodou vypadl ze seznamu. A teď Nor vyrazí, skočí dopředu jako kočka a pověsí se na inspektorovu ruku. Zkroutí ji takovou silou, až Tothovi vykloubil ruku v rameni.

„Nechte ho!“ křikne ostře člověk, který první střelil.

Všichni ho poznávají. I inspektor. To je přece ten Čech, ten český komunista Kovář, o kterém se myslelo, že byl zabit tenkrát na tom bombenkomandu!

Poznávají ho, ale nevnímají smysl jeho rozkazu. Před nimi se kroutí v železných Norových rukách jejich úhlavní nepřítel, člověk, který je bez milosti posílal na smrt, bil, kopal, ničil, mučil hladem.

Kruh se zužuje.

„Nechte ho!“ řekne ještě jednou Kovář, ale už ví, že ho nikdo neposlechne.

Teď poznává inspektor na své kůži, co je to smrtelný strach.

Chce zařvat, přece tady musejí být stráže! Přece všichni dozorci neuprchli… přece…

Teď už tu není kruh. Všichni se na něj vrhli. Někdo ho rve za krk, jiný za uši, vláčejí ho po zemi, obličejem dolů, někdo po něm šlape…

V několika minutách bylo po všem.

Řetěz ustupuje v přískocích. Žádný bláznivý ústup. Zvolna, neuspěchaně. Od kóty ke kótě, od návrší k návrší. Američané neposílají dopředu žádné tanky, také toho není zapotřebí. Netouží po žádných obchvatech, snad nestojí o zajatce. Jako by hnali pěkně v houfu Němce před sebou k nějakému cíli, pravděpodobně k severnímu úpatí Alp. A tam si už s nimi budou vědět rady.

V posledních dvou dnech nebylo také na tomto úseku fronty žádných mrtvých ani raněných. Je to neškodná hra na vojáky, která by byla docela zábavná, nebýt těch prašivých eses. Kde ti se objeví, tam se vždycky něco strhne. Nezřídka si to vyúčtuje wehrmacht s eses sama.

Takhle se jenom pěkně ustupuje. Poslední rozkaz však vojáky trochu znepokojil. Co to má major s tou káznicí? Snad se tam nechce zachytit a zahrát si na nějaký Verdun? Proč se tam mají všichni stahovat?

A potom jim znenadání začne řezat do zad těžký kulomet. Ještě ani nevydechnou překvapením, když se ozve druhý a rozsévá mezi nimi smrt.

„Obešli nás!“ křičí někdo vpředu.

Vojáci zahazují zbraně a prchají do stran.

Trvalo to ještě tři hodiny, než skutečně přišli.

Ne nažehlení a vymydlení, jak se o nich hovořilo, ale pořádně utahaní a se stopami bláta na khaki uniformách, šli zprvu ostražitě ke káznici, na které se zase objevil bílý prapor, a jejich zbraně byly namířeny na vysokou zeď a vyvrácená vrata. Jsou namířeny i na skupinu kulometčíků u těchto vrat, kteří jim mávají v ústrety, i na vězně, kteří se vyrojili před bránu a nadšeně volají. Američané už dobyli mnoho koncentračních táborů a jsou zvyklí na všelijaké léčky.

Teď stojí před Kovářem první z nich. Míří dosud samopalem na tu skupinku, v níž jsou vedle kázeňských uniforem se žlutými pruhy také nádražácké. Pak se střízlivě usměje a skloní ústí zbraně k zemi.

„Složte zbraně!“ zavolá německy.

Kovář chce něco vysvětlovat, ale ostatní už zahazují pušky i pistole a vrhají se k vojákům, kteří se zatím přiblížili.

„Ich bin doch kein Amerikaner,“ směje se voják vlevo. „Ich bin echt Deutsche!“

Druhý za ním je Ital. Skáče okolo vězňů, objímá je, strká jim do rukou camelky a čokoládu a volá na nějakého Pierra. To je zase Francouz. Trochu uniformou změněný starý poilu z verdunských zákopů a Maginotovy linie. Stejně upřímný, jako bývali tenkrát, stejně tak nadšený a slzící nad těmi, které pomohl vysvobodit. Hned se shání po francouzských vězních a bez dlouhých okolků se hrne do vyvrácených vrat.

„Attention, Pierre!“ volají za ním vojáci.

Jenom lehce mávne rukou a už je uvnitř.

Teď je tu už hlouček vojáků v amerických uniformách, tisknou si se všemi ruce a hovoří všemi možnými jazyky.

Seržant, který poručil složit zbraně, se vyptává na národnosti, „Češi? Výborně, já jsem Polák. Varšava. Je tu taky s námi mnoho Čechoslováků, pošlu vám je sem.“

„A kde jsou vlastně Američané?“

„Američani? No, my jsme přece Američani, ne? US Army.“

„Ale…“

„Tak tohle je bojový sled. Mezinárodní armáda. Plno Slovanů. Po nás přijdou vyklizovací jednotky, pak teprve organisační. Ovšem, máme několik důstojníků a to jsou plnokrevní Američani, ale ty pravé Američany uvidíte až v organisačních jednotkách. Ale v tancích jezdí jako ďábli. To je přece sport…“

Ve dvoře stojí němečtí dozorci před americkým důstojníkem. Je tu také regierungsrath Knopp a cosi uctivě vysvětluje. Všichni jsou velmi klidní. Důstojník je slušný člověk a jde mu v první řadě o pořádek. Spokojeně se zatváří, když slyší, že tady už vlna tyfu opadla. Jediné, co požaduje na dozorcích, je odevzdání zbraní. Pak se obrátí a zpozoruje přihlížející skupinku vězňů.

„Ani vězňové ani civilisti nesmějí mít zbraně!“ vysvětluje Kovářovi.

Kovář mu říká, že káznici vlastně oni dobyli první a že tedy… Důstojník nemá rád vysvětlování. „Je takové nařízení. U koho bude nalezena zbraň, bude na místě zastřelen. Rozumíte mi?“ Pak se obrátí k regierungsrathovi. „A vy mi tu ručíte za pořádek. Vězňové nesmí opustit káznici a nedoporučoval bych, aby měli v noci volný pohyb. Samozřejmě, že nestrpím žádné násilnosti. Dozorci, kteří uposlechli naší výzvy a neuprchli, zůstávají nadále ve službě. Doufám, že si budou vědět rady i beze zbraní. Teprve až sem přijdou naše organisační jednotky, pak budou vězňové propouštěni. Ovšem výběrově.“

A ještě slovo k vězňům. „Přinesli jsme vám svobodu. Řeknu vám to rovnou a jasně, jak to my, Američané, máme ve zvyku. Jsou tu mezi vámi lidé různých národností. Vaše politické názory jsou vaší soukromou věcí, ale budete-li vyvěšovat vlajky, nepřeji si žádné jiné než vlajky vašich vlastních států. Rus není mezi vámi žádný?“

Mlčení.

„To tedy odpadá,“ řekne spokojeně.

Ale ještě téhož večera visel na vstupní bráně rudý prapor.

Odvezli jsme si Wiltschka, Schuzstka a celé osazenstvo gestapa. Šli zbaběle a pokorně, s rukama nad hlavou, a div si před námi neklekali na zem. Jedině Wiltschke zarytě mlčel, ale bylo na něm vidět, že se nevzdává naděje.

„Kdybyste mě vedli k Rusům, tak bych se vám tak lacino nevzdal,“ řekl během cesty.

„A Američané?“

„Budou mě potřebovat,“ ušklíbl se.

Hauptmanna Krause se nám nepodařilo chytit, protože ujel s celou rodinou směrem na jih. Ale jistě nemohl odejet daleko, protože byl oblečen do uniformy a předsunuté jednotky Američanů už pod Hartheimem odřízly silnici. Pomohli jsme našim německým soudruhům pozavírat plno hartheimských nacistů, ale ukázalo se, že jsme dostali většinou jen malé rybky. Ti velcí kapři uklouzli několik dní před tím.

A zatkli jsme také inženýra Hanka, který se nám vysmál do obličeje.

Pak jsme si sedli v radničním předpokoji na zem a zapálili jsme si americké cigarety.

„A naši jsou tady!“ oddychl si učitel Hořejší, vyfukuje požitkářsky kouř.

„Naši?“ Pepík skepticky popotáhl nosem.

„Samozřejmě, naši!“ říká důrazně Hořejší, který teď, když už tu jsou konečně Američané, cítí svou převahu. Jemu tady nebude nikdo mluvit o nějakých vítězných rudoarmějcích. Tady se podívejte! „Celá Evropa…“

„Prosím tě, co by tak Američané zmohli, nebýt Sovětů?“

„Co by zmohli Sověti bez amerických zbraní?“ odrazil Hořejší útok.

„Trvalo by to mnohem déle, to je pravda,“ přitaká Nykles. „Američané dali do toho svůj kapitál – zbraně. Ale Rusové dali největší kapitál – svou krev!“

Zapalujeme si cigaretu od cigarety. Jsou dobré, silné, a točí se po nich hlava. Jsme spokojeni. Neudělali jsme sice mnoho na té naší malé válečné frontě, ale přece jen jsme zvítězili na celé čáře. Měli bychom se teď objímat a zpívat veselé písničky. Ale přece jen je tu najednou mezi námi něco, nějaký stín, který tu dřív nebyl. Do všech akcí jsme chodili společně, mívali jsme sice všelijaké politické názory a bouřlivé debaty, ale vždycky jsme se do akce vhrnuli s jedním odvážným srdcem.

Teď je to jiné.

„Ty, Vítku?“ osloví Klouček učitele Hořejšího. „Ty jsi byl přece po celou tu dobu správný chlap. Proč jsi nám vlastně vždycky pomáhal, proč jsi s námi táhl za jeden provaz a proti komu jsi vlastně šel?“

„Proti Němcům přece!“ Hořejší se tváří nechápavě.

„Ba ne,“ vrtí hlavou Nykles. „Ty ses s mnoha Němci přátelil zrovna tak jako my. Jenže ty nad tím pořád ještě neuvažuješ. Šel jsi proti fašismu!“

„Teď se konečně půjde na ty kapry!“ bručí spokojeně dědek Šinták, který někde sehnal slaninovou konservu a má teď určité zažívací potíže.

V Hartheimu jsou už organisační jednotky. Čistokrevní Američané. V zadním, nepobořeném traktu radnice je velitelství. Nás si nikdo z nich nevšiml, přestože se jim rozvalujeme zrovna pod nosem, prostě nás asi nevzali na vědomí. Jakýsi mladý důstojník z prvního sledu každému z nás vystavil potvrzení, že smíme nosit zbraně. Na velitelství nás považují za jakési hlídače zavřených nacistů a podle toho s námi také zacházejí.

Řekli nám, abychom přivedli inženýra Hanka přímo k veliteli.

Dobrá. Vedeme ho a inženýr se nám směje do obličeje.

„Ty – pif paf!“ vyhrožuje inženýrovi dědek Šinták.

Velitel je asi padesátník, nosí bezvadnou uniformu, má docela bílé vlasy a na očích brýle s namodralými skly.

Stojíme u dveří a čekáme na další rozkazy. Chvíli se na nás nechápavě dívá, ale pak se obrátí k inženýrovi. „Rád, že vás konečně vidím, pane inženýre!“ zahlaholí, vstane a podá inženýrovi ruku.

Inženýr se ukloní a zazubí se.

My prodlužujeme obličeje.

„Když dovolíte, pane majore,“ předstoupí Kovář. „Tento inženýr je nacista!“

„Tak?“ důstojník se směje a s pochopením pozoruje Hanka, který není nijak v rozpacích.

„Nebýt solidarity dělníků z jeho chemičky, byla by na jeho udání polovina osazenstva pozavírána gestapem!“ pokračuje tvrdě Kovář.

„Nu,“ důstojník si zapálí cigaretu a nabídne ze zlatého pouzdra Hankovi. „Mám tady vaše spisy, pane inženýre. Jsme rádi, že se vám podařilo zachránit chemičku.“

Chtěli bychom k tomu poznamenat, že tohle se inženýrovi nemohlo podařit, nebýt nás. Už ve čtyřiačtyřicátém jsme ji chtěli vyhodit do vzduchu, ale věděli jsme, že by to odnesl celý Hartheim. Ale zdá se, že teď nemá cenu o tom mluvit.

„Vaše spolupráce s námi byla docela dobrá,“ usmívá se americký major. „Pochopitelně, že se ujmete vedení továrny a budete ve věci pokračovat. Dáme vám několik schopných chemiků. Válka ještě nekončí, milý příteli.“

„Vím,“ uklání se inženýr.

„Mám na mysli jiného nepřítele.“ Major svraští čelo, ale najednou si vzpomene, že jsme ještě tady. Podívá se na nás pozorněji. „Jak to, že jste ozbrojeni, pánové?“

Vytahujeme potvrzení důstojníka bojového sledu a předkládáme mu je.

„Zase jedna ukvapenost,“ říká nespokojeně a potvrzení trhá. „To je ovšem neplatné. My tady nemůžeme potřebovat ozbrojené civilisty, nechceme tady mít žádné zmatky. Odevzdáte zbraně seržantovi, pánové!“

„Ale…“ Teď předstupuje učitel Hořejší a začíná majorovi sáhodlouze vysvětlovat.

U dveří je poddůstojník a usmívá se na nás. Hořejší ještě vysvětluje, když nás seržant vyvádí ven.

„Ty bouchačky,“ ukáže prstem, „no, nenoste to tak okatě! Vy jste Češi, viďte?“ zeptá se.

„Většinou,“ přisvědčí Kovář.

„Něco bych vám radil,“ usmívá se už zase seržant. „Moc dobře a upřímně radil. Vemte to tadyhle přes ty kopečky a jděte domů. Tam už jsou Rusové a ti vás určitě odzbrojovat nebudou. Tady by vám štěstí nekvetlo.“

Teď už vyšel i učitel Hořejší. Je rozčilen a hněvivě potřásá hlavou. „Budu si stěžovat!“ volá ještě ve dveřích.

„To bych nedělal,“ vrtí hlavou seržant. „Tady nemáte ke komu. Nakonec vás ještě zavřou…“

„Představte si… jen si představte,“ učitel rozhořčením polyká slova. „Ten zrádce, ten nacista, ten darebák… ten je mu milejší než…“

„A to jsi nevěděl?“ usmívá se Klouček.

Stojíme na ulici. Je tu i Jiří a Inge. Ti dva šťastní mladí lidé, kterým konec nepřinesl žádné rozčarování. Ti dva se teď budou moci vzít.

„Kam?“ zapolyká učitel Hořejší.

„Domů. K našim…“

„Kam?“ zeptá se Inge Jiřího.

„Ty samozřejmě se mnou!“

„A co řeknou…“ Inge bázlivě zvedne hlavu.

„Políbí tě zrovna tak jako mě. Jdeme!“

A všichni vykročili směrem na východ.