Karel Fabián

Psí komando

1

Nedívej se tam, Hans, měj rozum, tobě do toho nic není. To jsem si říkal stále a stále a při tom jsem se tam díval. Neznal jsem přirozeně jména účastníků a ani ve snu mne nenapadlo, že je jednou budu znát. Totiž, to není tak přesné. Poznal jsem toho, co utíkal, i dva z těch, kteří ho pronásledovali. Ale smečka, ta mi byla naprosto neznámá.

Také jsem neznal podrobnosti a důvody. Nic jsem nevěděl o stopě bosé lidské nohy v písku, v takové kulaté písčité bábovčičce, jichž bylo plno v zákrutech našeho Divokého potoka.

Mé stádo ovcí se páslo klidně a mírně. Toho dne jsem vzal s sebou i ovce sedláka Diedericha Dörnera a samozřejmě Vilminy.

Vůbec byl takový pokojný den.

S našeho Kulatého kopce je vidět na všechny strany. Ten rozhled jsem miloval. Teď v poslední době, kdy na svahu za prameny Divokého potoka postavili lágr pro nějaké vězně či zajatce, dívám se už jen do tří směrů. Tam ne.

Nemám nic proti těm, kteří obehnali lágr ostnatým drátem. Ani proti těm, kteří musí za tím drátem žít.

Nic mi není po jedněch ani po druhých.

Mám svá stáda a dva nádherné ovčácké psy. Své lesy, všelijaké těžko schůdné rokle, svá místa, kde rostou nejpurpurovější hříbky-kováři, svou šťavnatou trávu a svůj Tiefenbach tady na konci svahu Kulatého kopce.

Mám i… ale toho nechme, protože o Vilmě zatím hovořit nechci.

Něco se tam teď dělo, kolem ostnatých drátů. Je to ovšem taková dálka, že člověk odsud nic nerozezná.

Možná, že se ta stopa bosé lidské nohy na písčitém bochníčku pomalu vyplňovala vodou. Pata byla ve stínu a prsty na slunci. Země byla jako tygří kožich, protože se slunce prodíralo listnáči. Hrázdička písku, kterou pata vytlačila, se zvolna sesouvala.

To byl stále ještě klid. Snad zapraskala zlomená ostřice, jak se sama namáhala narovnat, třeba i švihla větev olše, kterou ohnulo tělo prchajícího člověka.

Víte, přátelé moji, tady na Kulatém kopci byl svatý pokoj. To všechno se odehrávalo stranou od nás a bylo to jaksi neskutečné a neuvěřitelné. Tady se pásla má stáda, fena Žofka si drbala blechy a ovčák Harýk, záletník, že mu rovno není, ji jedním okem pozoroval, zatím co druhé nespustil se stáda.

Až do té doby jsem spokojeně ležel na břiše a stonkem trávy dráždil vzteklouna cvrčka. Taky jsem na půl ucha poslouchal řídícího učitele Karla Niesta (jinak jsme mu neřekli, než Onkel Karl), jak vykládá své školičce o broučcích, kamíncích a kytkách.

Škvrňata z jeho školičky si zakládala herbáře; Onkel Karl měl tak proslulý herbář, že jej musel zapůjčit jakémusi přírodovědeckému spolku do Prahy – dokud byla ještě Praha naším hlavním městem. Teď jím byl Berlín a tam měli jiné starosti, než nějaké herbáříčky.

Ale někde dole pod námi se houštinami prodíral bosý člověk v koncentráčnickém a ten člověk neměl nejmenší naděje. Všechno je ztraceno, když jdou za člověkem psi. Dostal se až k úpatí pískovcové stěny a zoufale se ohlédl.

Ty psy bylo teď slyšet.

Jiné psy, než je má fena Žofka a její manžel Harýk. Docela jiné psy, než jsou ti naši vesničtí, kteří tě nanejvýš rafnou do lýtka, ale jinak ti nic neudělají.

Psy, s kterými radno nic nemít, zkažené člověkem, dresírované na člověka.

Psovodi eses, kteří je drželi na lančích, se s nimi dostali až k té stopě na písčitém bochánku a zvířata začala bezradně pobíhat po břehu Divokého potoka.

„Frei machen!“ zaječel ženským hlasem důstojník, který vedl své Jagdkomando.

Já, moje ovce, školička a Onkel Karl jsme o tomhle dosud nic nevěděli. Je pravda, že mou Žofku přestaly zajímat blechy a její slechy se zachvěly.

Ten zoufalý člověk v koncentráčnickém věděl, že má v patách plno běsů. Začal šplhat do strmé pískovcové stěny a dostal se až do dvou třetin její výšky, když už sám přišel na to, že nemá naději.

Pískovcová stěna byla přímo zalita slunečními paprsky. On stál na malém výstupku, zády ke slunci a k lesu a zády k té hrbolaté polní cestě podél lesa, po které se hnal bláznivou rychlostí kampfwagen.

Zatím se psi dostali až k úpatí skály, viděli toho člověka nad sebou a začali pronikavě ječet. Někteří z nich skákali do výšky a padali zase zpátky.

Podíval jsem se na Onkela Karla, který měl na listráčku odznak strany. Ten se zase podíval na děti, kterých se začal zmocňovat nepokoj. Pohrozil jsem klackem své vrčící feně Žofce a houkl jsem na Harýka, aby si zase pěkně sedí na zadek. Mládenečku, tohle se nás netýká. Nech to běžet. Jsou přece věci, s kterými člověk nechce za žádnou cenu nic mít. Myslí si, že když je úmyslně nebude vnímat, pak okolo něj přeletí, vypaří se a zmizí tak rychle, jako namodralý opar večera nad pastvinou.

Já i Onkel Karl jsme věděli, kdo je to v tom bojovém voze. Jistě velký lovec lidí, ašský komisař gestapa Zuckermann a s ním velitel lágru hauptmann Dörner, tiefenbašský rodák, můj přítel z dětství. A taky tam je řidič a vedle něj esesman. Jenom jsme nevěděli, co si ti dva říkají a proč ukazují na tu pískovcovou stěnu.

Eses vedle řidiče zvedl ještě v jízdě – řidič měl co dělat, aby vyrovnal vůz, letící po dvou levých kolech – zbraň a téměř bez míření vypálil krátkou dávku.

„Do nohou!“ vykřikl napůl stojící hauptmann Dörner a vystřelil z pistole.

Ten ve druhé třetině skály se stále ještě zoufale držel. Měl rozepjaté ruce, jako by ho ukřižovali, a jeho prsty vězely ve spárách, v nichž by se prsty žádného jiného člověka neudržely.

Teď se mu podařilo obrátit se zády ke skále. Udělal to zrovna v okamžiku, když vlevo od něj vyrazily střely z pískovce prašné ornamenty a když kulka z hauptmannovy pistole vyrvala pod jeho pravou nohou netřesk i s kořínky a švihla jím do vzduchu.

Teď byl otočen čelem k slunci – člověku se snad líp umírá, když se dívá do slunce. Ale on nechtěl umřít a k životu měl velice málo sil. Už se nedalo vylézt výš, protože nad ním byla skála jednolitá. Kdyby se byl vypnul na špičky, dosáhl by ještě k jedné spásné trhlině, ale pak by musel do ní zaklesnout prsty a vytáhnout celou tu tíhu svého hladem a strádáním zmořeného těla.

Snad by bylo líp dostat kulku do čela a spadnout.

Jenomže dole běsnili vyjící a tesáky cenící psi-daviči.

Eses z bojového vozu vystřelil novou dávku. To už vůz stál. Tentokrát šla nízko.

Komisař gestapa Zuckermann se opřel pohodlněji do tvrdého polštářování.

„Dopřejte také nějaké potěšení psům, Friede!“

Hauptmann Dörner ohnul levou ruku, o její předloktí si opřel pistoli a dlouho a pečlivě mířil. Zrovna tak jako na polní střelnici. Jeho terč byl nehybný a měl tu výhodu, že byl velký a živý.

Když už chtěl stisknout spoušť, zarazil ho komisař.

„Aber, lass ihn doch, Willi. Teď nám přece už nemůže uniknout!“

Muž na skále viděl pod sebou psy, zelenomodré koruny dubů, zachvívající se jako hladina řeky, ve stejné rovině s jeho obličejem žhnulo rudě zapadající slunce a nahoře v modrém azuru kroužil svobodný krahulík.

A v té chvíli se rozhodl, že ještě nezemře.

Chytil se té spáry nad hlavou a vytáhl hubené tělo. Pak nalezl ještě jednu spáru, která tam snad ani nebyla, a zase povytáhl tělo. Zaklesl hákovitě ohnuté prsty, jichž nehty byly ulámány, za ostrý hřbet vrcholku skály, až do půli těla se vysunul, zůstal tak chvíli nehybně vězet a když chtěl dát právě eses třetí dávku, zmizel jim za hřebenem.

Komisař Zuckermann se pobaveně zasmál. „Na, endlich. Já nemám rád jednoaktovky. Není nad celovečerní hru –“

Mohl se smát, protože všichni dole věděli, že tenhle člověk je rozhodně ztracen.

V té chvíli se to všechno přiblížilo až k nám. Letělo to okolo nás, mne, Onkla, dětí a stáda se psy, a vzalo nás to s sebou jako divoká jarní voda.

Teď jsem zřetelně viděl uprchlíka. Zatím jenom jeho, protože ti, kteří ho sledovali, a ti z auta se právě šplhali do kopce. Běžel sotva dvacet kroků od nás vysokým mlázím, šlehl po nás pohledem… Oči člověka, který s ničím nepočítá.

„To byl přece Hans Brückner!“ řekl jsem užasle Onkel Karlovi, který se rychle shýbl pro jahodník.

„Co ty se na mne takhle… co civíš?“ utrhl se Karl, ačkoliv se nikdy na nikoho neutrhoval. „Dívejte se sem, děti. Pět bílých kališních lístků. Margit, kam se to…“

Po zbledlém obličeji se mu řinul pot, našemu řídícímu učiteli. A desítky vrásek okolo jeho starých očí ztvrdly a prohloubily se.

„… sem se dívejte, děti. Na ten jahodník. Jak je příroda moudrá…“

Brückner, neboť to byl opravdu Brückner z naší vesnice, kterého sebralo gestapo už před dvěma roky, přeletěl palouk a hnal se do mladých modřínů pod Ostrým vrchem. Věděl jsem, co má na mysli. Kdyby se mu podařilo – ale to se mu rozhodně nemohlo podařit – vletět do houštin a roklí pod Ostrým, tak by byl pravděpodobně zachráněn. V těch místech se kdysi dolovala železná ruda a celý kopec byl provrtán samými štolami, v nichž se dneska už nikdo nevyznal.

Kdyby se mu to mohlo podařit – ale to bylo naprosto vyloučeno, protože už měl v patách psy – přestali by ho pravděpodobně pod Ostrým pronásledovat. Tam do těch míst se totiž nikomu z nich nechtělo…

„Máš docela pravdu, Onkel Karl. Líp o těch jahodách, než o štvanici na člověka,“ řekl jsem zasmušile.

„Ja, Hans,“ přikývl učitel. „Tedy pestíky. Johann, říkám, pestíky! Pe-stí – –“

A teď tu byla ta celá smečka černých psích ďáblů. Vedl ji obrovský vlčák, který už teď měl krvavé zuby.

Žofka zlostně ňafla a přitiskla se mi k noze.

Na návrší se objevil hauptmann Horner s komisařem Zuckermannem, oba vyzbrojeni triedry. Usmívali se. Věděli, že je to už jenom otázka dvou či tří minut.

„To znamená nový metál,“ řekl hauptmann.

„Dein Glück, Willi. To víš, uteče-li z lágru člověk a není-li dopaden, pak by mohli snadno poslat velitele lágru na frontu!“

„Velitel lágru by ho byl dostal už na té skále, nebýt komisaře gestapa, který miluje celovečerní představení,“ utrhl se hauptmann.

Když se ozvala Žofka, učinil vedoucí vlčák podivný skok. Ještě stále letěl kupředu, ale trochu se mu tělo stočilo směrem k nám. Když dopadl, ztratil rovnováhu a překulil se. Další běs, letící rovnou za ním, nic takového nečekal a vletěl mu hlavou rovnou do boku. Pak se zvedli a dívali se na mou fenku.

Celá smečka běsů se najednou rozletěla k nám bez ohledu na to, že jejich psovodi a esesáci vzadu na ně vztekle řvali.

Víte, přátelé moji, neměl jsem až dosud ani ponětí o tom, jaký je můj Harýk statečný pes. Teprve teď jsem to poznal. Vyletěl proti černému, slintajícímu a tesáky cvakajícímu mraku a byl jím okamžitě sražen k zemi. Stačil však ještě dostat čísi nohu do zubů a myslel to k smrti vážně, když ji stiskl. Ale to už mu visel na těle pěkný chumáč vzteklounů.

Samozřejmé, že se Žofka taky pustila do boje, protože ti dva si vždycky vzájemně pomáhali.

Nemohl jsem nechat roztrhat své psy. Patřili k mému životu zrovna tak, jako tato stáda a ty louky. Dovedli potěšit a nikdy člověka nezarmoutili. A z jejich vytí jsem ihned věděl, že mne teď volají na pomoc.

Zvedl jsem hůl a vletěl jsem do toho černého chumlu jako blesk, rozdávaje rány napravo nalevo.

A už tu byli také psovodi a esesmani. Taky nějaký gestapák. Měl v ruce pistoli a střelil po mém Harýkovi.

Byl bych ho snad v tom okamžiku zabil holí, protože jsem věděl, že to Harýk dostal, ale on už mířil i na mne a řval:

„Du verfluchter Keri! Víš, ty mizero, co jsi –“

„Du Schuft!“ rozeřval jsem se já taky a zamával jsem holí, „Du kannst mir mit deinem ganzen Führer…“

Tohle jsem neměl říct. To jsem nikdy neměl vyslovit, ale když se mi u nohou válel můj pes s prostřelenou nohou, tak člověk zrovna moc nepřemýšlí.

Gestapák zpozorněl. Už už chtěl přikročit, ale zase se stalo, co nikdo z nás nečekal.

Vedoucí pes se totiž vrátil na stopu a rozeběhl se za uprchlíkem. Ostatní za ním.

Gestapák se v běhu ještě obrátil a pohrozil mi: „Na, warte mal!“

Když už jsem větu nakousl, musel jsem ji přece doříci. „… Arsch lecken!“

Vůbec nevím, proč jsem do toho zapletl führera. Nic jsem přece proti němu neměl. Ale vrátily se mi smysly teprve tehdy, když mi Onkel Karl sevřel ramena.

„Nemáš rozum, Hans! Víš, co tihle dovedou?“

„Tihle?“ ukázal jsem na jeho odznak.

Sklopil hlavu. Mohlo to být i přikývnutí.

Potom zapadlo slunce tak rychle, jak jen to dovede u nás v kopcích. A nebyl žádný fialový soumrak, jenom krátké šeření a hned potom tma.

Seděl jsem na slámě v chlévě Dörnerovic statku, kam jsem jim zavedl stádo, a obvazoval jsem Harýkovu prostřelenou nohu. Tiefenbach si maličko požvanil u pumpy, na návsi a okolo kostelíka, povadil se, zda uprchlíka dopadli, či ne, a pak šel taky spát.

Bylo ticho, tichounko, padala jedna z krásných tiefenbašských nocí. A já myslel na Vilmu, co řekne tomu, že jsem k ní dnes nepřišel, ačkoliv jsem jí to svatosvatě slíbil.

„Buď raději tady, Hans!“ řekl do otevřených dveří chléva Onkel Karl, který měl taky u Dörnerů malý pokojík. „Oni se vracejí.“

Slyšel jsem je. Zabušilo mi prudčeji srdce, protože jsem v duši viděl zkrváceného Brücknera, ležícího na podlaze některého z jejich vozů. Okénkem ve chlévě jsem viděl jejich vozy se sklopenými světly. První se zastavil na návsi zrovna před mým domken. Slyšel jsem i sousedku, jak řekla hlasitě: „Hledají Hanse Mahlera!“ A druhá jí na to odpověděla: „Ja. Byli u Hanse Mahlera.“

Z několika pootevřených dveří proklouzlo světlo.

„Licht aus!“ křičel komisař Zuckermann.

Díval jsem se z okénka chléva a říkal jsem si: hledají tě, Hansi. Právě byli v tvém domku a asi vyvrátili plot, protože to tak suše zapraskalo. Taky možná vyrazili dveře. A tys je zrovna na jaře spravoval, Hansi, protože sis myslel, že si třeba přece jenom vezmeš Vilmu letos za ženu. Chtěls, aby přišla do něčeho pořádného.

Taky jsem možná chtě! uprchnout. To nevím, člověk v takové chvíli myslí na všelicos, ale udělá z toho jenom málo.

A pak se ty vozy hnaly sem ke statku. Tady zarazily. To se asi chtěl hauptmann Dörner podívat na své rodiče. Slyšel jsem, jak se jeho matka zeptala oknem: „Du, Willi?“

„Ja, Mutti. Aber leider… keine Zeit,“ odpověděl jí z prvního vozu.

To už stál taky ve vratech starý. Diederich Dörner, největší sedlák a starosta Tiefenbachu. Oh, ten neměl z nikoho nahnáno, tenhle lamželezo, starý Dörner!

„Jak to, že nemáš čas?“ hřměl rozzlobeně do noci. Vždycky, když mluvil, tak zrovna hřměl. „Přece snad přespíš doma, ne? A tvoji kamarádi se u nás navečeří, ne?“

Hauptmann hned neodpověděl. Křičel na esesmany: „Los, los, vorwärts!“ A pak se teprve obrátil k otci: „Nemohu. Byl bych hrozně rád, ale opravdu to nejde, Vater. Ten mizera… ten mizera… nám přece jenom utekl!“

„A co vy teď tady u nás?“ duněl zase od zápraží Diederichův hlas.

Ale už byli ve chlévě. První komisař Zuckermann a za ním gestapák, před nímž jsem pronesl tu neuváženou větu. Zuckermann se nepříjemně usmíval. „Tady je,“ řekl.

Vstal jsem a podíval jsem se mu do očí. Druhý gestapák chtěl přiskočit a asi mne chtěl udeřit, ale Zuckermann ho bičíkem zarazil.

„Tak ty jsi přece znal Hanse Brücknera, viď?“ ptal se mne laskavě.

„Znal,“ přikývl jsem.

„A tys ho přece dneska poznal, viď?“

„Poznal,“ zase jsem přikývl.

„Tak je to jasné,“ usmál se Zuckermann a ukročil na stranu, aby udělal druhému gestapákovi víc místa. Ten po mně skočil zrovna tak divoce, jako by skočili jejich psi na chudáka Brücknera. Vlastně, na jakéhopak chudáka, když jim utekl.

„Nanu, co máte s Hansem?“ rachotilo to v prsou starého Dörnera.

„Dieser Schurke!“ gestapák mne udeřil čímsi těžkým do obličeje. „To je všechno kvůli němu! Ten pomohl Brücknerovi k útěku!“

„Ale –“ chtěl jsem něco namítnout.

„Hovado! Ho-va-do!“ řval gestapák nepříčetně. „Er scheisst auf unseren Führer!“

Teď tu taky byl hauptmann Dörner. My dva jsme bývali od dětství přáteli a vím, že se mu tohle zacházení se mnou nelíbilo. Něco šeptal komisaři Zuckermannovi.

„Was, Willi?“ usmál se zase nepříjemně Zuckermann. „Ty si myslíš, že je to docela jednoduché. Jenže on Brücknera poznal a sám to teď řekl. Chápeš souvislost? No, to se od něj dozvím až u nás. Weg mit ihm!“

Vedli mne ven. Ne, jako se vede dobytče. Do toho nekopáme. A ani je zbytečně netřískáme. Vždycky, když mne srazili na zem, tak mi šlapali po rukou, takže jsem se sám snažil hodně rychle se dostat zase na nohy.

Měl jsem teplo na čele a okolo očí a díval jsem se na svět, osvětlený žlutým světlem petrolejky, jako skrz červený organtýn. Asi mi něčím rozrazili čelo.

Pak jsem viděl jasněji. Ve dveřích, hned vedle vyděšené děvečky Lore, stál Onkel Karl. Podívali jsme se na sebe a já měl velikou chuť stisknout mu ruku.

Ale Zuckermann se také na nás díval.

„A co ten tady?“ zeptal se hauptmanna, ukazuje na strýce Karla.

„To je přece bratr mé ženy! Parteigenosse!“ zahřměl starý Dörner, který už toho měl také dost.

Hodili mne do auta. Někdo mi šlápl na obličej. Jsem rád, Hansi Brücknere, že tě nedostali. Jsem tak rád…

Ale pak jsem slyšel v této noci něco, co mi mohlo v prvním okamžiku utrhnout srdce.

„Hans! Haans!“

To byla má Vilma, která běžela kus za naším autem.

2

Hauptmann Dörner má báječnou uniformu. Když se tak postavíme vedle sebe, já a hauptmann Dörner, tak tím víc jeho nádhera vyniká.

Já mám taky báječnou uniformu. Takovou, jakou brutální síla vždy a za všech věků obléká poraženým – pokud je nepobila. Opravdu báječnou. Tuláci mají aspoň účelné hadry. Je-li jejich kabát na zádech roztrhán, podloží díry pytlovinou. Díry v mém kabátě jsou podloženy mou vlastní kůží, mrazem fialovou, sněhem, dešti a věčnými mlhami stále smáčenou, beztukou, papírkovitě tenkou vlastní kůží.

A přece si vykračujeme my dva, hauptmann Dörner a já, heftlink numero soundso, vedle sebe, zabráni ve vážný hovor. Poskakuji jako clown ve svých dřevácích. Boty se mi zatím nepodařilo ulovit. Protože je sníh, lepí se na dřeváky veliké boule. Protože se nemohu zdržovat – clowni musí držet s pány krok – tančím po boulích, viklám se na slabých lýtkách a třesoucích se stehnech. Nic v mém těle nedrží pohromadě. V kyčlích jsem nejistý, hlava občas klimbne na tu stranu, na kterou právě nechci. Můj tanec musí vzbuzovat smích. Kdysi jsem měl přeraženou nohu, kost mi tehdy špatně srostla, a tak ještě ke všemu dopadám na levou.

Jenom páteř mám pořád ještě pevnou.

Psi vyjí, trhají se na řetězích a vyvádějí jako šílení. Už na dálku cítí svého skvělého pána. Ne mne, já jsem jenom krmič, žádný člověk, podpes.

„Na, main lieber Hans, co je s Oyamou?“ ptá se mne hauptmann Dörner a v dobré náladě se dívá do jiskřivě modrého nebe. (Teď je ještě to nebe jiskřivě modré, ale tady na jeho trvání nemůžeš sázet. Každým okamžikem přijdou mlhy. Přicházívají vždycky, když je nejmíň čekáte.)

„V pořádku, Herr Hauptmann.“

„Slavný rod, tenhle Oyama!“ potřásá hauptmann hlavou a pak blahosklonně vysvětluje: „Jeho předkové byli vychováni na dvoře japonského polního maršála, vítěze od Mukdenu a Liaohangu. Na… und Liese?“

„Zvyká si, Herr Hauptmann.“

Kráčí jako bůh války. Rozpráví laskavě a je pln humoru. Žluté, nepatrně pošpiněné rukavice – docela čisté by si nevzal, protože v té trošce špíny je větší elegance – marciální postava, vysoká skoro dva mery a ještě vyšší o vysokou důstojnickou čepici, na prsou řády, dosud řády, protože se vrací z přehlídky, skromný železný kříž II. třídy, ještě skromnější Friedrich-August-Medaille, pak Ehrenkreuz für Verdienst im Kriege a ještě italský Sankt-Mauritius und Lazarusorden. Pak ještě jedno vyznamenání. Malé, titěrné, za statečnost. Já nevím, kdy byl tak statečný, ale kuchař Martin o tom něco slyšel. Když prý ho přeložili z trestu z ašského lágru do Dachau, podařilo se mu tam zabránit v útěku jakémusi německému sociáldemokratičkému poslanci. Martin ovšem říká, že ten útěk byl prapodivný. Poslanec byl tak slabý, že sotva stál na nohou. Ale, konečně, i takoví lidé se pokoušejí o útěk.

A hauptmann mu prý prostřelil hlavu. Je to sice neuvěřitelné – ne ta prostřelená hlava, to je běžné, ale ten útěk – v Berlíně však si tímhle případem můj hauptmann tak očistil své pošramocené jméno, že mu nejen dali správu nad tímhle lágrem, ale ještě jej za to vyznamenali.

Ty druhé kříže jsou prý za opravdu chrabré činy.

Já mám taky dva kříže. Ten jeden s životem a druhý vlastní. Kolem vlastního jsou řády po biči, ocelových prutech a karabáčích. A kdybyste viděli níž, mí přátelé! Tam už nejsou řády, to je celé jedno neřádstvo. Ještě dnes to občas hnisá. Byly doby, kdy jsme mohl ležet jen na zádech a sedí-li jsem si, tak jen na bobek.

Ale i tehdy, sedí-li člověk na bobku, je život krásný. Důležité je ovšem sedět na bobku proto, že se nemůžeme pro bolest ani postavit ani posadit. Sedět na bobku proto, že jsme příliš hrdě, řekněme spíš drze stáli a nemínili nikoho zradit.

Člověk je tak blíž k zemi a vidí všelicos, co mu s výšky metr pětasedmdesát uniká. Píseček, jako drobný dětský korálek a na něm si hraje sluníčko. Brouka, jak se peře o život s mravencem. Koníka, drhnoucího chlupatýma nožičkama v milostném opojení svá křidélka. Blatouch, jak je leskle žlutý. A oblaka ve vodě a vodu, jak pod těmi oblaky uniká, stále uniká, i pod tím stínem vrby, který věčně stojí na svém místě. I tu díru v drátěném plotě.

Je zajímavý život na bobku. I s těmi mými zhnisanými vyznamenáními.

Taková vyznamenání udílejí vždycky silní a chrabří slabým a ubohým, kteří prostě nepochopili dobu. Často také vzpurným.

Jenomže já jsem nebyl vzpurný. Já jsem docela ani neměl žádnou myšlenku, pro kterou by mohl člověk jít do ohně. Ani jsem nebyl hrdina. Já byl prostě jednoduchý člověk, pásával jsem stáda u nás v Tiefenbachu a nevěděl jsem nic o tom, že se v roklinách pod Ostrým potulují všelijací, říši krajně nepřátelští lidé.

„Brzy bude jaro, mein lieber Hans,“ poznamenává blahosklonně hauptmann, dívaje se k zasněženým Alpám.

„Ja, Her Hauptmann.“

Poskakuji jako panáček na pouti. Takový panáček, jak jsou na gumě a mají ruce a nohy přidělány provázky. Vždycky jsem se hodně smál, když jsem vídal takové panáčky. Zatáhneš za provázek, upaží a mrskne nožkama. Praštíš bičem, upaží a zamrská nohama…

„… a začíná být docela teplo.“

„Ja, Herr Hauptmann.“

Jemu začíná. Je dobře živen. Mně ne. Díra v hadrech, žádná košile a na bosých nohách dřeváky. Cítím vítr v žebrech, nestydatý, kousavý, ostrý vítr. Prohání se mi i v kalhotech, potvora, nejraději by mne položil na zem a začal mne zvolna ohlodávat. Oho, už tolik mých kamarádů ohlodal! Já to viděl. To navrtá někde do kůže dírčičku, pak trhne a už se ta suchá, papírkovitá koncentráčnická kůže třepí. Nemá to pomalu stejně čím držet na kostech. Ale na mně si toho už moc nevezmeš, alpský větře, i když se ti přece jenom asi podaří položit mne na lopatky. Kus kůže sice uškubneš, ale pod ní narazíš na kosti. A s těmi si nebudeš vědět rady.

Jenže zatím ještě neležím, ale poklusávám, třepu se zimou, občas vysypu z dřeváku sníh, vymnu z fialových prstů kus ledu a horlivě přitakávám: „Jawohl, Herr Hauptmann, začíná docela teplo –“

Teď už jsme u psů. Řvou, slintají a cvakají tesáky.

Touto dobou je jich tu jen dvanáct. Ale taky tu býval stav kolem sedmdesáti. Stav však bude brzo doplněn.

To nejsou psi. To jsou ďáblové. Rasa. Vlčáci. Mají skvostné rodokmeny, které sahají mnoho desítek let nazpět. Absolutně čistá rasa, a to je nesmírně důležité.

Já nemám rodokmen. Jsem obyčejný volkshund, Hans Mahler, z malé vesnice v Sudetech. Veliká legrace je, že ani přesně nevím, jsem-li víc Němec než Čech anebo obráceně, ale hlásil jsem se k Němcům. Totiž, pro mne je to veliká legrace, u mých soukmenovců je tato nevědomost zločinem. U nás doma se mluvilo někdy česky, někdy německy. V celé té podhorské vesnici to tak bylo.

Ale… psst! Můj skvělý hauptmann Dörner taky nemá rodokmen. Jenže Dörnerové, kteří mají stateček v naší vesnici, byli odjakživa Němci. Kovaní Němci, kteří si dřív sice na tom zvlášť nezakládali, ale tenhle Dörner si ze svého němectví udělal pánaboha. Říkalo se u nás, že to taky zrovna tak stoprocentní Němci nebývali. Že se tam připletla nějaká ta slovanská babička, a kdyby se ta věc začala doopravdy vyšetřovat, tak by se přišlo na ledacos zajímavého. Ale kdopak by to vyšetřoval u takového straně oddaného hauptmanna? Víte, přátelé moji, s tím se nikdo doopravdy nezabýval od té doby, co šel celý náš kraj s hudbou a pištci „Heim ins Reich“. Z obyčejného tiefenbašského chasníka je tady hauptmann.

A ze mne heftling numero soundso.

Veliký, skvělý Herr Hauptmann!

Nesmím si ovšem ani slovem dovolit připomenout mu, že jsme z jedné vesnice, že jsme spolu pásávali krávy, já bez rodokmenu a on pragermán. On to ví, a proto mi dal příležitost.

Mně a Georgovi Schafferovi. Taky z naší vesnice.

Georg je taky krmičem psů, stejně jako já teď. On je tu ale mnohem déle a stačil se za tu dobu vykrmit a zorganisovat mnoho pěkných věcí. Já ne. Já vážím sotva padesát kilo a nemám docela nic svého, protože jsem tu teprve čtrnáct dní. Můj skvělý hauptmann si mne vyžádal ze štraubinské káznice.

„Na also!“ mlaskne spokojeně hauptmann Dörner a lehce švihne bičem. Má dobrou náladu, vidím mu to na očích. Všem svým psům vidím na očích, co v nich je. Psům spíš než členům gestapa a eses, kteří sem občas chodí k psím odvodům.

Obejde všechny psy a pro každého má kostku cukru. Pro mne ne. Já už neviděl cukr rok. Já ale taky nejsem pes. Svlékne rukavici a mne psí hlavy jemnými, pěstěnými prsty.

Oyama supí rozkoší. Barbe si lehá na břicho a nadšeně kňučí. Uhu je zběsilý žárlivostí, Rolf má pěnu u své krvavé huby, ostatní div nepřervou řetězy. Všechny bestie lační po prstech pána. Po mých taky. Jenomže moje by uhryzly u kotníků.

Vždycky tajím dech, když k nim takhle můj hautpmann přistupuje. Také scharführer Bönke k nim přichází a hladí je, ale Bönke je psovod, a to se není čemu divit. Ale ten nikdy nesvlékne silnou koženou rukavici.

Vždycky čekám, kdy některá z těch bestií po té jemné, bílé ruce skočí. Jsou na to přece naučeny. Třesu se strachem. Kdyby to některá z nich udělala, určitě bych to odnesl já. Ale vlčáci jsou rozumní, rasa je rasa.

Teď jde k mlčenlivé Liese.

„Neradil bych, Herr Hauptmann,“ říkám zajíkavě.

Zastaví se a podívá se na fenu. Ta jediná nerve řetězy ani nekňučí ani nežárlí. Leží s hlavou mezi prackami a jenom krčí nos. Protože je celá černá, bez stínečku jiné barvy, tím zlověstněji z té černi svítí její silné tesáky, pevně zasazené v rudých dásních. Leskne se na nich duhová blanka sliny.

„Nanu?“ ptá se hauptmann, nespouštěje s ní zraků. Neodváží se blíž, a to je jeho štěstí. Liese je totiž nováček, je tady asi tak dlouho jako já, ale na rozdíl ode mne nerozezná ještě pána, nerozezná rasu od bezcenného podpsa – heftlinka.

„Vem ji!“ poručí hauptmann a podává mi bič.

Ani on ani scharführer neudeří žádného z psů. To patří k výcviku. A psy nutno bít ne tehdy, když něco provedli, ale docela náhodně, bez nejmenší příčiny. Taková nezasloužená rána pálí stokrát víc a pocit křivdy je u psů stejně vyvinut jako u lidí.

„Je mi líto, Liese,“ šeptám a přetáhnu ji bičem.

Nezařve, nevyletí. Trochu přivře oči v okamžiku, když jí kůže biče přilnula k hřbetu, ale hned je zase otevře.

Je mi strašně líto, Liese, ale já chci být živ. Já vím, jak chutná ta rána bičem, mně nemusíš nic vyprávět. Ostatně za minutku uvidíš sama.

Vím, že je šílená vztekem, ale kromě ohrnutého nosu a vyceněných zubů není na ní nic vidět. Zvláštní pes, který nevydá žádného zvuku.

„Vem ji pořádně!“ poroučí hauptmann a krčí nos zrovna tak jako ona.

Musím, Liese, měj rozum. Aspoň na mne vyraž, hrábni po mně předními a zařvi, ať vidí a slyší nějaký projev tvého vzteku. Nedá jinak pokoj!

Ale Liese je inteligentní mladá fena. Jedním okem vidí řetěz a druhým konec biče. Má statečné srdce. Mohla by zalézt do boudy a vyhnout se dalším ranám, ale to ona neudělá. Už dávno si změřila vzdálenost ke mně a porovnala ji s délkou řetězu. Nezaleze, protože čeká, až se spletu, udělám ten krůček, který potřebuje, aby na mne dosáhla.

Její vztek je bílý vztek. Tichý, bílý, vražedný vztek v černém těle.

„Hm,“ bručí hauptmann nespokojeně.

„Ona si zvykne, Herr Hauptmann,“ dodávám si odvahy. „Uvidíte, že bude jednou z nejhorších!“

„Tak aby to bylo ale brzy!“ řekne hauptmann a vezme mi karabáč z ruky.

Vím, co přijde.

Dávej pozor, Liese! Jsi přeci inteligentní fena z hraběcího rodu. Možná, že byl tvůj rodokmen pěkně sešvindlován, to se dneska dělá hlavně u lidí. Teď jsem tě bil já. Dal jsem ti dvě ošklivé rány. Uč se. Pán, který tě chce pohladit, to s tebou myslí dobře. Teď zase on zvedá bič. Kruci, dávej pozor, Liese! To není bič na tebe, uvědom si to! Pán teď jako trestá mne za to, že jsem tě bil. To musíš pochopit, jinak je z tebe ztracený pes.

„Dneska to musí být generálka, Hans,“ říká hauptmann s laskavým úsměvem. „Víš, žádné hlazení. Tak, doopravdy. V nejbližších dnech a snad už možná zítra přijede na inspekci generál Kleinitz. A to je puntičkář, mein lieber Hans!“

První rána mně na záda. A hned druhá. Až mne srazila na zem.

Slyšelas, Liese, jak to bouchlo do mého strachy propoceného a ztvrdlého kabátku? A jak to mlasklo na nahém těle pod lopatkami?

Tak co, pochopilas to, Liese, že tenhle nádherný pán, ten, který tě chce pohladit, bije mne, podpsa, za to, že jsem bil já tebe?

Uč se, Liese!

„Tak ty myslíš, mein lieber Hans, že ta fena –“ ptá se hauptmann, odhazuje bič.

„Bude to báječné zvíře, Herr Hauptmann!“ ujišťuji ho, zvedaje se se země.

Hledám dřevák. Vida, odletěl až k Liesině kastrůlku na žrádlo. Zrovna na dosah řetězu. Po těch dvou ranách mi není zrovna moc dobře a přestal jsem bystře uvažovat. Vězeň, který neuvažuje bystře, je zrovna tak jako skoro mrtvý vězeň.

Sáhl jsem po tom dřeváku.

Liese vyjela jako had. Má tisíc blesků v tom svém černém těle. Měla přesně změřenu vzdálenost mezi mnou a koncem řetězu. A chytla mne za dlaň levé ruky, tiše, bez hlesu, bez varování. Utrhl jsem o zlomek vteřiny později a zachránil jsem dřevák i ruku. Kousek dlaně mi zůstalo v jejích zubech.

„Rassig! Fabelhaft!“ směje se hauptmann a já si přikládám na ránu špinavý sníh.

Jsem rád, že je spokojen. Udělali jsme to oba moc dobře, Liese.

Teď sem jde Georg Schaffer a nese ve dvou nádobách syrové maso. Naši ďáblové musí dostávat syrové maso a hovězí krev. Někdy také lidskou. Ne, neotřásejte se, moji přátelé. Pes za to nemůže. Pes je jenom pes a bude vždycky tím, co z něho udělá člověk. Ne snad vždycky, ale nadprůměrně inteligentních psů není zrovna mnoho.

Člověk je taky jenom člověk a podléhá prostředí. Cožpak bych já na příklad mlátil krasavici Liesu, kdybych s ní byl doma?… eh, doma… A kdyby takový Dörner nevyrostl na statku, kdyby byl vyrostl v naší rodině, kde byly brambory důležitější než řeč, kdyby nic nevěděl o nacismu, ale všechno o tom, jak se telí krávy… hahahaha, to je samé kdyby.

Georg Schaffer už cvičí psy rok. Je silný a tučný. Vykrmil se z toho jejich žrádla, které jim denně ukrádá. Krást žrádlo psům, to vlastně patří také k výcviku.

Ještě je slunce a červené vlasy Georgovy v něm přímo hoří. Je jen tak v nátělníčku… on má dokonce nátělník!…, s rozepjatým kabátem, na kterém není ani jedna díra. Všechno na něm přímo voní čistotou, jenom ten jeho obličej, i když si ho jistě pořádně vydrhl, vypadá hodně špinavě. Ale za obličej lidé nemohou.

Hauptmann Dörner přikročí zase k Liese s kostkou cukru.

„Neradil bych, Herr Hauptmann. Ještě bych neradil,“ potřásám starostlivě hlavou.

Georg vraští nespokojeně čelo. Není o co stát, když je hauptmann přítomen krmení. Krmení je totiž zároveň spojeno s cvičením psů. Když jsme sami dva s Georgem, tak to tak všelijak ošvindlujeme, najíme se my a psi také. My máme pramálo zájmu na tom, aby z nich dělali krvavé psy. Ale jak je tu hauptmann nebo scharführer, tak to musíme my i psi prodělávat doopravdy. A teď zvlášť, když čekáme generála!

Já už své rány bičem dostal. Teď to slízne zase Georg, a proto vraští už napřed starostlivě čelo a rychle si zapíná kabát.

„Hahó, unser lieber Georg!“ usmívá se na něj hauptmann jako na starého známého. Jen tak tak, že mu nepodal ruku.

Georg postaví nádoby na zem, strhne čapku a předpisově připaží. Usmívá se sice, ale nedá se zmást dobrou náladou našeho pána. Já těm úsměvům obou docela dobře rozumím. Vím, kdy se usmívá pes a kdy člověk. Hauptmann se usmívá, protože Georga opravdu rád vidí. Docela upřímný úsměv. Kdyby Georg, blázen, nebyl usvědčen z nějakého biebelforscherství, mohli by být ti dva docela dobře přáteli. Takhle ne. Usmívá-li se na něj můj skvostný hauptmann, pak je to, jako by se usmíval na nějaké milejší zvíře. Nižší ovšem, než je pes. Rassig pes.

Georg se usmívá, protože ví, že má hauptmann rád úsměv. Už napřed cítí na svém hřbetě bič a pořád se ještě nenaučil snášet rány. Tohle komando ho pěkně rozmazlilo. Ale taky ví, že bič je lepší než hlad a než smrt v zubech těchto ďáblů. To všechno patří k našemu řemeslu.

Musíme naučit tyhle psy být zdvořilými k vysokým holínkám a lesklým uniformám a nenávidět, na smrt nenávidět nás, heftlinky, panáčky na gumách. Taky na smrt nenávidět oškubané nebo nahé lidi. Vůbec lidi.

„Kdybych vám dal prošívané kabáty,“ zauvažoval jednou hauptmann v slabé chvíli, ale hned zahnal tuto pošetilou myšlenku. „Ba ne, psi jsou chytří. Poznali by, že to u vás není doopravdy a vy byste taky doopravdy neřvali. Takhle je to lepší.“

„Právě včas, Georg!“ kyne mu hauptmann.

„Jawohl, Herr Hauptmann. Wie immer,“ přitakává lísavě Georg.

„Ta Liese mi dělá starost,“ potřásá hauptmann hlavou. „Ale tadyhle Hans tvrdí, že si zvykne. Aby nám něco při inspekci nevyvedla!“

Co ten může za pár dní tvrdit! je vidět na odulých Georgových rtech, ale není to vysloveno. Ještě z nás nejsou nepřátelé.

„Zvykne si, Herr Hauptmann,“ opakuji úzkostlivě.

Georg má v ruce dlouhou železnou tyč s hákem. Začne u Oyamy. Tenhle vlčák trochu šilhá a snad proto dostal to japonské jméno. Jeho rodokmen bude asi blufem, ale kdopak ví. Možná, že ani nešilhá, ale má nad očima dvě žluté skvrny, dost nepravidelně posazené, takže se zdá, že se mu oči trochu rozbíhají. Ale vrah, přátelé moji, vrah je to dokonalý. Měli byste ho vidět při práci. Vlastně ani vám to nepřeji. Jednou jsem ho viděl.

„S generálem přijede zásilka židů,“ podotkne hauptmann.

„Aspoň se psi trochu pocvičí,“ přikývne Georg bez valného zájmu.

Já mám okamžitě na celém těle husí kůži a dala se do mne třesavka. Ne, doopravdy se nehodím na tohle komando, to byl ten strašný hlad ve štraubinské káznici mnohem lepší.

Georg vezme hák a hrábne jím po kastrolu, který má Oyama až u boudy.

Šilhavý vlčák na to čekal. Moje Liese by to neudělala, protože ta přemýšlí. Ta ví, že železo není ruka a že to jenom zbytečně bolí, chceme-li se do něj zahryznout. Moje Liese je chytrá fena, ale Oyama byl, je a zůstane hlupákem. Je to jen kat ve funkčním období. Nic víc.

Chňapne vztekle po háku a jedním trhnutím ho vyrve Georgovi z ruky.

„Teufel!“ řekne hauptmann pochvalně.

Blbec, myslím si. O psu samozřejmě.

Teď dostal Georg přece jenom ten kastrol k sobě. Pak jde od jednoho psa k druhému a přitahuje jejich kastroly mimo dosah řetězů. Psi běsní a vrhají se po tyči. Snad se domnívají, že to tak mají dělat, protože hauptmann stále říká bravo a schön.

Opravdu jsem se v Liese nespletl. Ani si háku nevšimla. Jenom ohrnula nos a vycenila zuby. Nedívá se na hák, ale na ruku, která ten hák drží. A ta ruka je mimo její dosah, tak co.

Georg vysype do kastrolů žrádlo a chvíli čeká. Psi musí nejdřív syrové maso ucítit. Teď řádí jako pominutí. Jejich vztek se stupňuje a Georg ví, kdy má pokračovat. Teď přisune kastroly na rýhu, kterou denně ve sněhu a v blátě obnovujeme. To je rýha dosahu. Natáhne-li se pes, jak může nejvíc, dosáhne jenom konečky svých drápů na nádobu, ale nemůže si ji ani přitáhnout ani ji nemůže zvrhnout.

I tohle má Liese vyměřeno a snad líp, než my. Ani nezvedne hlavu a dívá se docela nevšímavě tak dlouho, dokud je žrádlo na čáře.

Georg dráždí hladové psy, postrkuje kastroly, vybírá z nich kusy masa a před jejich očima si je schovává do plátěného pytlíku.

Psi šílí vztekem, protože chápou, že jsou úmyslně mučeni a okrádáni.

A pak přichází druhá, nepříjemná část výcviku. Zakročuje hauptmann. Bije Georga po jeho tučných zádech a Georg kňučí a řve. Mně hauptmann vytkl, že jsem při bití zticha. To nemá na psy žádoucí výchovný účinek.

Bije doopravdy a nespouští s psů zraků.

Učte se, miláčkové. Vidíte přece, jak trestám vašeho tyrana, zloděje vašeho jídla.

Nikdy se nerozpálí tak, aby byly jeho rány vedeny zlobou. Metodické, prudké, ale při tom lhostejné rány bičem. Kdyby to člověk mohl líp snášet, mohl by se při tom s ním bavit o počasí. To ovšem by nebylo správné vůči psům. Zná všechny odstíny psího hněvu, vychoval už mnoho desítek zabijáků pro Mauthausen a několik ostatních lágrů, a chce-li dostat psa ještě o kousek dál, až za poslední zbytky jeho psího rozumu, pak vybere na podpsu hodně bolestivé místo, aby po ráně následovalo šílené zařvání. To potom je pes připraven, dostane z hauptmannových rukou své žrádlo a podpes má svůj klid. Vždycky to ovšem není takhle ostré. To jen, když má hauptmann dopal, nebo je opilý, anebo, jako teď, očekává inspekci. Někdy s námi zachází docela lidsky a i ty jeho rány jsou trochu lidské.

Teď začíná hřát slunce. Dubnové slunce roku 1944.

Jsem promrzlý na kost, necitelný k zimě a nepohodě a připadám si jako kámen, ležící na sněhu. Jenže kámen nemůže zmrznout. Já ano. Častokrát mne napadlo, když jsem se tak díval na ty své fialové, omrzlé prsty u nohou a vybíral si z nich kousky ledu: ty, Hans, sedni si semhle na ten kámen, seď a čekej. Stejně zimu zespoda neucítíš. Jenom žebra, břicho a záda, to je pořád choulostivé. Až to zledovatí, Hans, pak ti bude dobře.

Ale nikdy jsem si na ten kámen nesedl a nečekal na zmrznutí. Ne snad, že bych k tomu neměl dost odvahy, tady by člověk potřeboval spíš odvahu k životu. To ne, ale vídal jsem a pořád vídám tu naši vesnici, a když je mi nejvíc zima, taková k zmrznutí zima, zavane ke mně pach z našich chlévů a vůně smrčí, praskajícího v kamnech naší světnice. A to potom musím vstát, pohybovat se, třepat rukama a nohama jako ten panáček, protože to všechno chci cítit ještě jednou.

„To je domov, Hans,“ říká mi zadumaně kuchař, Čech.

Domov? To tedy není naše velká říše. To nemá nic společného s řečníky, kteří mluvívali v našem okresním městé, s uniformami, Hitlerjugend a všelijakými sjezdy.

Domov? To je kamínek na polní cestě, která vede od nás na Dlouhé. To je náš Kulatý kopec a meze pod ním, z nichž jsme vybírávali hnízda čmeláků. Můj prasklý talíř s modrým okrajem, v němž vonívala bramboračka.

Taky moje matka, která čeká, až se vrátím. A snad i Vilma, čeká-li.

Hauptmann si všiml, že se třesu chladem.

„Potřebuješ pohyb, Hans. Bewegung!“ směje se.

Vím, co bude následovat a není mi při tom moc dobře. To bude třetí zkouška výcviku psů.

„Tentokrát vezmeš na drát Liesu, Hans!“ poroučí mi hauptmann.

Dívám se přemýšlivě na ten drát. Je napjat vysoko nad našimi hlavami a připevněn na dvou od sebe vzdálených kůlech. Drát za mnoho nestojí, Oyama ho už dvakrát přerval a vždycky jen tak tak, že se nepřihodilo neštěstí. Ještě že byl vždycky u toho scharführer Bönke, toho všichni psi poslechnou na slovo.

Na tomto drátě je kroužek a na něm připevněn druhý drát, jehož druhý konec s karabinkou právě Bönke připevňuje Liese k obojku.

Jdu si vzít starý, vandrácký, rozedraný kabát a legrační klobouček. Jsou totiž i jiní nešťastníci, kromě těch v káznicích a koncentrácích, které musí umět náš pes trhat.

Vyrazil jsem po bílé, vápnem natřené čáře a za okamžik pustil Bönke Liesu. Cítím ji v patách, teď už běží těsně vedle mne. Ráda by se na mne vrhla, ale může jen dopředu a dva metry od drátu na každou stranu. Má bílá čára je mimo dosahu jejích zubů.

Ale Liese překvapila. Vrhla se mocným skokem stranou, jako by nechtěla té hře s drátem rozumět, slyšel jsem ještě zadrnčení a dopadla na mne s boku tak prudce, že jsem s sebou třískl do bláta. Současně jsem si přikryl rukama hlavu a obličej jsem tiskl do blátivé břečky.

Zastavila se nade mnou a bezradně se ohlédla. To by neudělal žádný z ďáblů, které cvičíme. Ti druzí by hned trhali.

Ty to přece jenom prohraješ, děvče, pomyslel jsem si. Vstal jsem, až když byla na scharführerově lanči.

„Ta něco vyvede!“ škaredil se hauptmann Dörner a vrtěl hlavou. „Není na ni rozhodně žádné spolehnutí.“

Teď je konečně po cvičení.

Dubnové slunce hřeje a zalézá do děr mého kabátu.

Psi vylezli před své boudy, syti, ospalí a už nebojovní. Zavírají očiska a občas třepnou ušima, spadne-li jim nějaká kapka vody s okraje střechy na hlavu.

Liesa neusíná. Dívá se zespoda do červeného slunce, jako já. A pak dostanu pošetilou myšlenku.

Položím si ruku tak, že je v dosahu Liesina skoku.

Leží a ani nenakrčí nos. Na tu ruku se zadívala jenom po očku, ale pak se její pohled vrátil znova ke slunci.

Mám s tebou trápení, Liese, protože jsi špatný žák. Teď jsi přece měla malou příležitost dokázat, čemu ses tady naučila. Brzy budeš mít svou první velkou příležitost. Dostaneš živé maso. Židy.

Co víš o židech, Lieso? Tví páni – ne já, já jsem podpes – je na smrt nenávidí. Oni musí někoho nenávidět na smrt, jiné jenom nenávidět a svým imponovat. Nenávidět židy je ovšem velice pohodlné, protože to jsou většinou lidé, Lieso, kteří se nijak nedovedou bránit. Mnozí z nich dokáží sednout si semhle na ten kámen, Lieso, a sedět tu tak dlouho, až opravdu zmrznou. Já to nedokážu. Ale to bude tím, že já mám ten kamínek, polní cestu, čmeláci hnízda a dobré sousedy. Poznáš sama bezmocnost židů a budeš moci pak dokázat, že jsi rassig, že je z tebe konečně po svízelné dresuře – fašistický pes.

Ale… budeš ty zabíjet, Lieso?

3

To tady není žádný koncentrák. Koncentráčnické jsou na tom jenom naše hadry, ale ty nosíme proto, že se s námi v „LDH für Militär-Zwecke“ – „Středisko výcviku psů pro válečné účely“, vůbec nepočítá. Nejsme nic, jsme vzduch, jenom hořící knot svíčky, který mohou kdykoliv zhasnout a nikdo se jich ani nezeptá, proč to udělali. Abychom neutekli – protože odsud by se dalo velmi lehce uprchnout – poručili nám nosit dřeváky. Někteří heftlinci jsou však s velitelem tak zadobře, že nosí pořádné boty, mají košile a dokonce i svetry. Já nic. Já jsem nováček.

Je nás tu dvanáct, těch v koncentráčnických hadrech, zrovna tolik jako psů.

Ale u psů – davičů jsme jenom dva.

„Náš pes,“ vypravuje Pierre z Lyonu, když sedíme večer okolo malého bubínku v kuchyni, kde kraluje kuchař Čech, „je sebevrah. Před vámi máme tu výhodu, že výcvik našich psů není obtížný.“ To ukázal na mne a Schaffera malou lulkou, kterou si sám vydlabal z javorového dřeva. Lulka má podivuhodný tvar nahé ženy s rybím ocasem. Rybí ocas je ohnut nazad a tamtudy vychází kouř. Ženské poprsí, takové pravé francouzské, s krásnou hlavičkou tvoří tělo lulky. Výborná řezbářská práce. Položíš-li lulku, opírá se mořská panna o stůl prsními bradavkami. Ňadra jsou příliš velká a prsní baradavky zbytečně zdůrazněny. Jenže lyonský Pierre je mladý člověk a na své touhy je už příliš dlouho zavřen.

Chceš-li lulku nacpat, sklopíš ženskou hlavičku nazad. Ta je připevněna k tělu malým nýtkem.

Kdykoli Pierre sklopí hlavičku lulky nazad, přejede mi mráz po těle.

„Tys byl ve státní v Drážďanech, viď?“ ptám se rychle.

„Byl. Proč?“

Vida. On možná ani neví, proč udělal tu sklápěcí ženskou hlavičku. Třeba je to ono podvědomí, jak o něm před časem vyprávěl náš Čech. Všechno, co prý v budoucnosti budeme dělat, bude ve znamení našeho trudného života v německých věznicích. Ani prý si to neuvědomíme. A kdo byl v Drážďanech na B Null, ten má a bude mít po celý život na mysli lidské hlavy, jak se odklápějí od trupu.

Ale, fuj! Pořád ještě myslím na ty Drážďany. Na cestu do nebe. Cestou do nebe tam jsou dřevěné schody na železné konstrukci, vedoucí rovnou čarou z přízemí až do… prostě do nebe, které začíná hned za tou zasklenou střechou. Pamatujete se ještě vy, moji přátelé, kteří jste prošli přízemím drážďanské státní věznice, na ona malá gotická dvířka, obložená červenými pískovcovými kvádry, vymazanými pečlivě ve spárách bílou hlinkou, nizoučká a úzká? Takovými se kdysi vcházívalo do rytířských sálů, kdežto teď na prostranství, nazvané křížem. Tady vás očíslovali, tady na vás houkali shora zdola, tady jste prvně spatřili cestu do nebe.

Pořád ještě myslím na malý dvorek pod věží fašistického soudu, přes nějž dvakrát, taky třikrát týdně vodili až dvacet, i čtyřicet kandidátů smrti pod sekyru v té věži. Na Polku, které jsem těsně před její popravou vyholoval do půli hlavy krk, aby mělo ostří sekyry hladký zásek. Na vězně elektrikáře, kterému v poledne řekli, že bude večer sťat a hodinu před popravou musel ještě na chodbách opravovat varovné červené žárovečky. Na nařvaného berlínského kata, který si chodíval před svým výkonem prohlížet oběti. Na mňoukačku, jak jsme nazvali poplachovou sirénu a na vytí Jčch, kteří z toho všeho doopravdy zešíleli (protože simulantů šílenství tu bylo také plno). Na červená kolečka s černým křížkem uprostřed na dveřích cel a na pouta, visící na veřejích.

Fuj, pořád ještě mám toho svinstva plnou hlavu. Jak může nějaká myšlenka takhle zasviňačit svět! To už nevyčistí Vilminy oči, ani žádná voda ze studánky, i kdyby byla sebezázračnější. Žádná kytka mi už nebude vonět jako vonívala.

Fuj. Stokrát fuj.

„My nemusíme mít chytré psy,“ pokračuje Pierre. „Naši psi si musí pamatovat jenom jednu věc: žrádlo je pod tankem.“

„Jak, pod tankem?“ zvedne oči netečný Schaffer.

„Pod tankem. Jednoduše. Máme tam několik vyřazených tanků, které traktory občas přetahují na různá místa, aby psi zvykli změnám. Někdy přijedou i opravdové tanky, ale to, když už jsou psi zralí pro odeslání. Pes si zvykne na myšlenku, že musí pod tank, aby dostal žrádlo. Dáváme jim tam i vodu, prostě všechno.“

„A proč ten celý cirkus?“ vrtí hlavou Schaffer.

„On to není tak docela cirkus. Naši psi nosí okolo těla plátěné pásy s kapsami, v kterých je třaskavina a nějaký takový neřád, který začne okamžitě za velmi vysokého žáru hořet. Pes má na zádech anténu, běží pod první ruský tank, který uvidí, brnkne si anténou a všechno to hned vybuchne a hoří. Pes i tank –“

„Aha, takhle!“ svitne Schafferovi a pak se zasmuší. „Škoda těch psů!“

„A lidí ti není líto?“ rýpnu si.

„Jakých lidí?“ vyvalí na mne oči.

„No… co u nás… minulý týden –“

„Ále!“ mávne rukou. „To byli přece jenom židi!“

„Du Mistvieh!“ syknu a on se po mně podívá hodně zle. Pak ale hned vypne hruď. „My, Němci, tomu ale rozumíme, co?“

Nikdo mu na to nic neřekne. Uvědomuji si, že jsme tu vlastně jenom dva Němci, u toho rozpáleného bubínku, a najednou se zastydím. Ne, protože jsme jen dva. Ale že jsem já z těch dvou.

„No,“ Čech se na nás podívá svýma klidnýma očima. „Zabíjení jste rozuměli vždycky.“

Čech je vůbec zajímavý člověk. Nic ho nevzruší, nevyleká a nic jím hned tak nepohne. Je nanejvýš praktický a tenhle dobrý smysl ho dovedl až do lágrové kuchyně. Je znám svou přísnou spravedlností při rozdělování jídla a nikdy na něj nebylo v tom směru stížností. Vy, ovšem, přátelé moji, těžko pochopíte, proč na to kladu takový důraz. V koncentráku je totiž vždycky naběračka tvého souseda plnější než zrovna ta tvoje. Vždycky má tvůj soused o kousíček brambor nebo o trochu bobů v polévce víc, než máš ty. Ale když ti dá jídlo Petr Martin a při tom nikdy se nezapomene podívat na tebe tak trochu přemítavě, tak jsi jistě, pokud je to tady vůbec možno, spokojen.

I v téhle kuchyni u Petra Martina je docela jiný vzduch. Je tady trochu domova a přestáváš mít strach. Dokonce ani Francouzi se mezi sebou nehádají a nebýt Georga, byl by to pěkný začarovaný koutek, nejkoutkovatější koutek v celém našem poblázněném Německu.

Ale nejhezčí na Čechovi je, že se rád a srdečně směje. Když kdokoliv z nás slyší jeho smích, nabude přesvědčení, že se válka musí blížit ke konci, když už se lidé dovedou takhle smát. Můj strýc tam doma, Karl Niest, se také tak srdečně smával. Tak já jsem při tom Čechovu smíchu trochu doma.

„Přijde svoboda,“ přikývne Petr Martin. „Ne, že bych ji zrovna už cítil, jak vy říkáte, já na nějaké city a předtuchy moc nedám. Já jednoduše vím, že do roka budem doma. A basta. Hamilkare, zahraj něco na harmoniku. Zafoukej mi do ouška –“

„Ty budeš doma a my… chez le bon Dieu,“ Pierre zvedne oči vzhůru a zakousne se pevněji do rybího ocasu. „Ono to už nějak na frontě neklape s našimi psy. Rusové prý mají teď lepší tanky, zespodu líp pancéřované.“

„Nejlepší tanky jsou naši Tygři!“ rozhoduje Schaffer s konečnou platností.

S Schafferem se tady nikdo nebaví a nikdo taky nedovede pochopit, že to prase má politiku. To spíš ztratí ostatní nějaké to slůvko ještě se mnou, ale i ke mně jsou nedůvěřiví. A potom, oni si váží odvahy a tu já nemám. Každý z nich provedl nějaký slavný čin. Já jsem neprovedl nic. A já to chápu a nic proti tomu nedělám. A taky: vždyť mluvím řečí těch, kteří nosí vysoké holínky.

„A až zruší naše komando,“ dodává Francouz, kterého nazval Čech Hamilkarem, „tak my… pffft!“ ukáže bradou nahoru. „To abychom nemohli prozradit jejich válečné tajemství,“ směje se.

V bubínku to trochu zapraskalo a pootevřenými dvířky je vidět, jak se škvaří vlhký, dehtem natřený kus prkna. Tam, kde je prkno rozštípnuto, začínají prosakovat krůpěje vody, a ty se ve chvilce vaří. Bublinka vedle bublinky a nad nimi vyprskne vždycky bílá pára.

Tardieu z Port Vendres se dívá přesně na totéž místo co já. Ještě se směje, ještě se smějí Francouzi a ještě má jejich smích trochu pohlazení pro naše zneklidněná, sklíčená srdce. Já v těch bublinkách vidím naše kopečky, mírné, klidné, nevzrušující – jen okolo Ostrého je divoká krajina – a taky v tom vidím stádo krav s rezavými skvrnami. Tardieu je v duchu u moře, které přeplouval ve své rybářské bárce na Port-Bou. U svých Pirineos, které přecházíval buď na Olot nebo malou Alastro. Každý v pootevřených dvířkách kamen vidíme své. A v našem vnitřním pohledu je pokoj, není tam slyšet vřískot kulometů a ječení bomb. Jsou tam buď ovce anebo vinice, rybářské sítě, trochu strachu, trochu nebezpečí, ale vždycky hodně slunce. A i hodně lehkomyslnosti, protože je rozhodně nesmysl, že fašismus vyhrál všude svou silou. Ba ne, vrah vyhraje vždycky nad slušným člověkem, protože ten si jde, ten si zrovna řeší nějakou šachovou úlohu anebo myslí na svou ženu a děti, a nenapadne ho, že na něj za rohem číhá vrah. Sprostota vždycky vyhraje nad slušností, protože ta je lehkomyslnější. Jenže nikdy ne natrvalo. V tom je útěcha.

Francouzi se stále ještě usmívají.

Ale tady se střídá mlha s deštěm. Slunce vyjde málokdy.

Tady jsou psi-daviči, tanky, fašisté a nášlapné miny. Tady je teď záchod celého světa.

U nášlapných min pracují zase dva Holanďané, Belgičan a Lotrinčan. Tam se to zas dělá tak, že se psům zahrabává žrádlo i s minou. Hladový pes obě ty věci ucítí zároveň. Potom si už zvykne na pach miny a ve svém mozku s ním spojuje představu žrádla.

To naši psi nepřijdou nikdy do styku s ostatními. Aby se nezkazili. My ano. My se setkáváme denně u rozpáleného bubínku. Ale s námi nikdo nepočítá, my nejsme ani psi.

„Jenom nerejpej, muslíku, do toho svého soukmenovce!“ rýpne mne do žeber Čech kuchař a podstrčí mi brambor s kusem masa.

My nemáme žádnou nouzi, oho! Abych řekl pravdu, v životě mne nenapadlo, že se někdy najím tolik masa, jako teď. Samozřejmě, že je to maso z nucených porážek anebo přímo z mršin. Ale kdopak by na to hleděl.

Říká mi musulman. Tak se říkává vězňům, kteří už nemají žádnou jinou touhu než bezbolestně umřít. Pokud možno ve spánku.

„Musím si tě pořádně vykrmit,“ usmívá se spokojeně. „Abys nedělal našemu lágru ostudu!“

„Jenže já uteču!“ zašeptám najednou.

Kdopak ví, kde se ve mně ta myšlenka vzala? A kde se vůbec vzala ta odvaha pronést ji nahlas k člověku, kterému je nějak nutno věřit?

To je vždycky tak, myslí si Petr Martin trochu dotčeně. Lidé kteří dohromady nic nepoznali, chtějí vždycky jednat z prvního popudu. Najednou si plácne: já uteču. Tak předně: proč to říká mně? Někde jsem udělal chybu a tu chybu mám hloupě napsanou v obličeji. Vzbuzovat takovou důvěřuje nebezpečné. On to neví, je to jednoduchý člověk. Nechápe, že až ho chytnou pět minut za drátem, budou se ho ptát a vydupou mu z těla, komu se se svým plánem svěřil.

Potom: každý útěk odsud je šílenství. Utíkat jako zvíře, jen tak do polí a do lesů je bezvýhledné. To je zánik tak jako tak.

Petr Martin potřásá hlavou. Stává se ovšem i to, že člověka, který všechno promyslel, který si propracoval plán útěku do těch nejmenších podrobností a připravoval se na něj rok, chytnou, sotvaže ukáže paty drátům. A jiného, který vyběhne jako zajíc z pelechu a vytváří si další etapy teprve, když už je venku a podle okolností, nikdy nedostanou. Ale pro jistotu –

„Tyjen drž hubu!“ sykne a kopne mne do nohy. „Poslouchej!“

„Naši psi jsou zaučeni hlavně na židy,“ praví Schaffer a protáhne tvář do moudra. Lstivě přivře oči a očekává, co řeknou ostatní.

Ten jediný myslí na válku, na psy a na vraždění. Dobře by mu slušel eses kabát. Sakramentský omyl, že se dostal mezi nás. Pro něj bolestivý a nám nebezpečný.

„Ono je to dneska sakramentské být židem,“ vrtím hlavou „Ale já myslím –“

„Ty nemáš co myslet, muslíku!“ říká rychle a varovně kuchař.

„Já si myslím,“ pokračuji, „že když už se s židy musí něco udělat, tak je mají jednoduše postřílet a bylo by to. Takhle – psy na lidi, to je svinstvo!“

Georg Schaffer povytáhl zrzavé obočí. „Tedy říkáš, že naše vláda dělá vlastně svinstvo?“

„Ať to dělá, kdo chce!“ zuřím. „Vycvičit zvíře na člověka je ta největší ničemnost a –“

„Tedy říkáš, že naše vláda –“ pokračuje Schaffer.

„Nikdo tady nic takového neslyšel,“ řekl mezi dveřmi Lotrinčan a vyšel.

„Já tu konečně taky nemusím být,“ ušklíbne se Schaffer. „Kdopak má poslouchat takovéhle zrádné řeči!“ Blýská vztekle očima, nadává a jde taky ze dveří.

„Konečně čistý vzduch!“ vzdychnu úlevou.

„Jsi pitomec!“ šeptá mi kuchař. „Tady řekneš slovo, ty blbče, a zítra se to dozví Bönke a hauptmann. Co ty jsi vlastně? Ty přece nejsi opravdový Němec?“

Krčím rameny. „Přihlásil jsem se za Němce.“

Kuchařův zájem trochu ochladl. To já vím, s tím musím pro další život vždycky počítat. Ale taky ho mohlo napadnout, že jsem jednoduše provokatér. Takových je tady taky dost. „Z LDH se neutíká, muslíku!“ říká mi klidně. „Dneska už by celé Německo dalo hodně za to, aby se nažralo jako my tady v LDH!“

„Jenomže žrádlo není všechno,“ míním. „Já viděl trhat živé lidi!“

„Z LDH se neutíká!“ opakuje Čech o poznání tvrději. „Víš ty vůbec, co je to hlad?“

Vím co je hlad. Byl jsem dva měsíce na Pankráci, tři v Terezíně, tři v Drážďanech a skoro čtyři ve štraubinské káznici. Vím, co je to hlad, i když se nemohu rovnat k těm, kteří tam byli léta.

Taky vím, že tisíce jiných by si chtělo se mnou okamžitě vyměnit místo. Tady je to nakonec lepší než být někde v Dachau prominentem. Taky vím, že jsem se sem dostal jenom díky tomu, že je hauptmann mým landsmannem a že bych mu měl za to, že jsem tady, líbat obě ruce.

„… ale já viděl trhat živé lidi!“ opakuji tvrdošíjně.

„My tady nejsme vlastně žádný koncentrák,“ říká mi kuchař Čech. „Utéci je lehké. V drátech není ani elektřina a posti neberou službu vážně. Nikoho z nich ani nenapadne, že by se chtělo odsud někomu z nás utéci. To by se musel dočista zbláznit.“

„Možná, že jsem blázen.“

„Ba ne,“ vrtí kuchař hlavou a dívá se na mne ze strany. „Ty máš dobrý rozum. Jsi blázen jenom tehdy, když se hádáš se Schafferem. Ty Francouze jsi docela zbytečně vyprovokoval a oni se zbláznili taky. Možná, že si na ně už zítra hauptmann posvítí. Víš ty vůbec, co dokáže takový Schaffer?“

„Býval to docela slušný člověk,“ krčím rameny.

„Ale tohle z něho udělalo bestii. Z mnohých to udělá teprve lidi. Z mnohých zvířata. Ty jsi ze Sudet, co?“

„Tak.“

„Aha. V tom se taky vyznám. Vojákoval jsem tam. Vesnice je na půl česká a napůl německá, že?“

„Tak nějak.“

Ono je to tak doopravdy, Petře Martine. V naší vesnici jsou Dörnerové, Winschové, Werflingové, Schlüsselové, ale jsou tu také Dworschakové a Kovářové a Krajcové. Z naší vesnice je sotva půlhodinka na Dlouhé. Tam už jsou zase samí češi až na Deutschem, který ale sám neví, čím je víc. Když se naši tátové a dědové ženili, nepotřebovali k tomu rokokmen. Můj děd si vzal Anežku Třešňákovou a nic mu nevadilo, že se doma muselo mluvit česky, protože babička po našem neuměla. U nás nerozhodovala řeč, ale vždycky šlo o věno a o půdu. V mnohých případech šlo i o lásku a to potom z toho bývaly mrzutosti, jako bývají všude na vesnici. A ještě horší mrzutosti bývaly, když si luterán chtěl vzít katoličku a nikdo z jejich rodičů nechtěl upustit od víry.

Ale nikdy, Petře Martine, nebylo mrzutostí, bral-li se Čech Němku anebo obráceně.

„… a potom už nikdo dost dobře nevěděl, kdo je Čechem a kdo vlastně Němcem, tak to bylo pokřížené, viď. A kdyby se byl tam u vás neobjevil žádný politický štváč, tak by to nikomu nevadilo dodnes. Totiž, kdyby nebyla vypukla válka.“

Přikyvuji a myslím na Schaffera. Totiž, myslím na jednoho z vlčáků a na Schaffera. U vlčáka to dalo jistě dlouhou a pernou práci udělat z něho fašistického psa. Kdyby tohle všechno nebylo, byl by ten vlčák pravděpodobně někde na statku, poštěkával by na kolemjdoucí, hrál by si s dětmi, protože vlčáci mají rádi děti, a skákal by pánovi na prsa.

Okolnosti změnily psa zrovna tak, jako změnily Schaffera. Konečně i Dörnera.

U mne začaly mé osudové okolnosti tím, že jsem poznal Hanse Brücknera, prchajícího z koncentráku, že jsem mu prý – a za to jsem doopravdy nemohl – dopomohl úmyslně k útěku, a konečně, že jsem urazil vůdce.

A pak jsem jednoho dne seděl před ašským komisařem gestapa Zuckermannem a třásl se na celém těle. Totiž, nejdřív jsem se nikterak netřásl, protože jsem tu mašinerii ještě neznal.

„Tak,“ řekl spokojeně Zuckermann, o němž jsem věděl, že nedlouho před zahájením své kariéry dělal v karlovarském hotelu Pupp číšníka. „Ty nám povíš, kam utekl Brückner a Möltke. Kdo rozšiřoval, četl a případně tiskl z vaší vesnice letáky. Tak.“

Jeho tužka dopadla na stůl. Břinkla, pokutálela se a zarazila se o lesklé těžítko.

„Podívejte se, pane Zuckermanne,“ začal jsem přátelsky.

„Pro tebe nejsem žádný Zuckermann. A povídej. Los, los!“

Možná, že se začal teď jmenovat jinak. Venku se přece vyprávělo, že všichni gestapáci používají jiných jmen. Ale, co se všechno venku neříkalo!

Teď je tady ten mírumilovný bubínek, v němž praská veselý ohník, je tady český kuchař, Francouzi a Belgičané, ale tenkrát bylo v té úřadovně chladno a nikdo se neusmíval. V místnosti seděl ještě jeden a ten oťukával psací stroj jako kameník pemrlicí pískovec. Když se rozbije, zabaví se jiný.

Když přišly ty mé okolnosti, vynesly na povrch mého života Zuckermanna. Je to obyčejný člověk průměrné velikosti, rozložitých ramen, a v každém jeho pohybu, i když tenkrát prováděl všechny pohyby s lhostejnou pomalostí, lze tušit číšnickou hbitost. Byl tam ten trápený psací stroj, dvě skříně, věšák a hák na zdi.

Za tenkou skleněnou přehradou okna byl svět. Ale v tom okamžiku se z obyčejného skla, které by jinak prorazila kdejaká poplašená kočka, stala pancéřová plotna a svět sám přestal být.

A potom jsem tu byl já. Maličkost v širokém světě gestapa. Z vyslýchaného se stane předmět. Ten předmět si ještě přemýšlí po svém a nelze ho dosud zařadit mezi inventář. Z doktora práv je předmět stejně tak jako z pastevce a já jsem pastevec.

Říkal jsem si, jenom se nemuset dívat do očí tomu gestapákovi.

Zuckermann ovšem tuhle hru začátečníků zná a provádí ji tak dlouho, že ho ani trochu nebaví. Zná docela i pocity toho, kdo je vyslýchán. Ten zatím ještě nad ním, komisařem gestapa, vítězí, protože si ještě přemýšlí, jak chce. Nemůže sice vstát, projít se, jít k oknu anebo docela odejít, ale směr jeho myšlenek se zatím nepodařilo určit. Neusměrnitelné myšlenky jsou většinou nepřátelské vůči říši.

Já jsem se zatím snažil odhadnout čas. Oknem bylo vidět koruny stromů malého parčíku, a ty teď byly zality sluncem. Touto dobou dosahuje tedy stín staré borovice ke zdi našeho tieffenbašského kostelíka. To jsou asi tři odpoledne. Slunce je najednou plná obloha a plné stromy, člověk zrovna cítí, jak bobtnají malé kořínky trávy dole na zemi, ale tam z mého místa nebylo oknem vidět.

Kdopak asi místo mne požene krávy na pastvu? A na koho dnes štěká Valda starého Hornera?

„Že byl Brückner komunistou, to jistě taky nevíš?“

„Nevím.“

Vlastně nevím nic a je to svatá pravda.

„Und… was ist mit den Partyzanen?“ zařve na mne.

Nevím. Partyzáni v našem kraji? K smíchu. Proslýchalo se sice, že je tam několik ruských parašutistů, ale kdopak by ti to věšel ná nos, Zuckermanne. Vždyť jsou to stejně jen výmysly. Jsem sice v tvých rukách, číšníku Zuckermanne, ale mám radost z toho, že mohu myslet svobodně. Můžeš mne přinutit, abych se nedíval do okna, to ano. Ale já budu mít v duši stejně otevřené okno na Kulatý kopec a na divoké rokliny a husté lesy okolo Ostrého.

„Tak ty nechceš mít rozum, Hans?“

Možná, že to ani není tak zbytečný člověk, jak já si o něm myslím. Řoznášíval kávu, obědy, pivo a dostával tučné zpropitné. S lidmi mého druhu nepřišel nikdy do styku. Okolnosti z něho udělaly gestapáka. A okolnosti udělali zase lidé. Slýchával jsem, že tady člověku hned tykají, ale my od nás jsme stejně na tykání zvyklí. A že hned mlátí. Až dosud žádná rána.

Řekněme, že teď už táhne na čtvrtou hodinu. Zelenobílé slunce jistě vylákalo maminky s kočárky. Maminky třebas nic neví o tom, že je tady budova gestapa, zatím to nepotřebují vědět, protože jejich děti jsou teprve v kočárcích. Pro ně jsou počátkem a koncem světa jenom oči jejich batolete. Máš modré oči, jako tvá máma, škvrňátko moje. Když ty zapláčeš, neslyším hlas sirén. Když se usmíváš, bomby nepadají. Ale proboha, jenom nevyprávějte mámám nic o bombách, když kolečka kočárku tak pěkně šustí po písku cestiček a sykají po loňském listí. Aha, mámo! Aha, sluníčko! A taky jim nevyprávějte o zlém, ponurém šeru gestapácké kanceláře.

„Hansi Mahlere, začneme tedy znovu!“

Komisař Zuckermann si ze svého minulého zaměstnání přinesl trpělivost. Host chce být dobře obsloužen. Host má všelijaké nápady a číšník je tady od toho, aby počkal, co si host vybere. Kávu nebo čaj. Život nebo smrt.

Není ani trochu podrážděný. Nakonec ví, že má proti sobě obyčejného vesnického pastevce, i to ví o něm, že ten pastevec od dětství ležel jenom v knížkách. Zkouší jenom, jde-li o hranici mlčení anebo není-li za touto hranicí utajování.

Jeho pomocník už zase otesává stroj.

„Tak ty jednoduše o komunistovi Brücknerovi nevíš nic.“

„Nic.“

„O partyzánech nevíš nic?“

„Nic.“

„Docela mi chceš tvrdit, že si Brückner docela náhodou vybral k útěku právě onen směr přes Kulatý kopec –“

„Nevím, proč tamtudy běžel.“

„Nežvaň. Že tudy běžel zrovna v okamžiku, když tys tam pásl ovce. Že jsi úmyslně nepoštval své dva psy na naše, abys je svedl s Brücknerovy stopy?“

„To jsem neudělal.“

A pak mne pověsili za ruce na ten hák…

Schafferové byli našimi sousedy a nebyli vlastně o nic bohatší, než my, Mahlerové. My jsme taky neměli dohromady nic. Tiefenbach je poměrně chudá vesnice. Na horách se nedá mluvit o nějakých velikých statcích. Na horách je vždycky dost bídy a ani u Dörnerů nemívali vždycky na růžích ustláno. Ale Schaffer byl veliký, zbožný křesťan a nevynechal ani jednu nedělní mši. Kdyby bylo to svinstvo tak najednou nevypuklo, chodil by stále na ta svá nedělní kázání a nadával by na nacisty, kteří v té době popravili v Německu několik farářů. To byl asi také jediný důvod, proč Schaffer nikdy neoblékl bílé punčochy a proč rozdával tenkrát ty letáky.

„Já jsem tady taky kvůli letákům,“ usmívá se kuchař. „Jenomže u mne to bylo drobátko horší.“

„Vůbec jsem nic neudělal, Petře Martine,“ říkám s lítostí. „A jestli jsem nadával führerovi, tak mi to jen tak vyletělo z huby. Tak jsem nevinně zavřen.“

„To zase já udělal!“ směje se. „Já takové letáky psal.“ Francouzi se teď bezstarostně baví a vyprávějí si nějaké lechtivé historky. Jsou to dobří chlapíci, veselí a neúnavní. A nelze je zastrašit vyhlídkami na smrt.

Lotrinčan je už zase zpátky a sedí v druhém koutě; jmenuje se nějak jako Loreille, či jak. Je mu sotva třicet let, ale vypadá na padesát. Pozvyráželi mu všechny přední zuby a trochu šišlá. Snad proto se nerad pouští do řeči. V něčem je náš osud podobný. Také neví, je-li Francouz, či Němec, hlásil se k Němcům, ale teď by prý dal hlavu za to, kdyby se byl raději hlásil k Francouzům.

Vlastně hlavu ne. Hlava se tady v sázku nedává. To je moc choulostivá část těla a zvlášť u lidí našeho druhu nesedí příliš pevně na krku.

„Tak ty jsi vlastně, muslíku, takové prosté dítko přírody,“ usmívá se Petr Martin. „Žádná politika, žádná starost, nic.“

Přikyvuji. Nikdy jsem se o žádnou politiku nestaral.

„Ale jsi proti tomu, aby psi trhali lidi, viď?“

„To je přece samozřejmé. Já jsem vůbec proti tomu, aby se střílelo do lidí, aby se zabíjeli a tak –“

„To je nějaké náboženství?“ ptá se trochu posměšně.

„Co myslíš?“

„Že nesneseš myšlenku na zabíjení lidí?“

„Nikdy jsem nikoho nezabil. Ani nevěřím, že bych byl někdy nucen udělat to. Na jednoho mám chuť, to je pravda. Ale stejně nechápu, co by se vyřešilo jeho zabitím. Zabít někoho… no, dobrá. Ten o tom ví právě jenom tu vteřinu před tím, než je zabit. Ale já bych to nesl v sobě po celý život. Člověk není stvořen pro zabíjení.“

„A přece,“ Petr Martin se usmívá, „se musí tu a tam zabíjet.“

„Jak to myslíš?“

„Přijdeš na to sám. Jen buď bez starosti. Oni tě už dostanou za tu hranici lidskosti.“

„Ba ne. Zabíjet, to není jenom zločin. To je i hloupost.“

Až do dnešního dne jsem cítil nesmyslnost toho, že mne zavřeli. Bezúčelnost. Člověk jednoduše nevěděl, proč tu vlastně je. Já přece nejsem žádný hrdina. Nic jsem proti nim neudělal a byl bych pravděpodobně ani nic nedělal.

To Petr Martin ví asi dobře, proč tu je. Přece jenom mu to ulehčuje jeho věznění. Mne bezúčelnost rozbíjela. Byla by ze mne udělala doopravdy musulmana.

Pomalu začínám chápat, proč jsem tu já a ostatní. A to je dobré chápání.

„Tak co, ještě chceš utíkat, muslíku?“

Prudce přikývnu. „Při nejbližší příležitosti –“

„A ty si myslíš, že se ti to povede?“ ptá se výsměšně.

„Věřím tomu.“

Chvíli mlčí. Pak svěsí ramena. „Je dobře v něco věřit. Ty třeba ve zdar toho svého útěku a že ti bude pánbu držet oba palce. Ona je každá víra dobrá. Jenom čas ukáže, která byla lepší.“

„V Boha věří Schaffer,“ opravuji ho.

„A taky má raději psy než lidi. A ty?“

Krčím rameny. Viděl jsem červené kroužky s černými křížky na vězeňských celách v Drážďanech. Taky šest takových kroužků na jedněch dveřích. Slýchal jsem ty dva údery z věže drážďanské sekyrárny. Buch-bum. Sekyra hlava. Buch bum. Dvakrát týdně vždycky v šest večer. Taky jednou čtyřicetkrát po dvou úderech. Viděl jsem hned třetího dne po svém příjezdu do tohoto lágru, jak psi roztrhali živé lidi.

„Začínám věřit tomu, co ty. Ale bůh to není,“ říkám se svěšenou hlavou.

„Kdybys potřeboval boty, muslíku,“ plácne mne do zad, „tak ti nějaké zorganisujeme. Počkej jen několik dní, než si na tebe tady zvyknou.“

Je čas jít spát. Tady není sice žádný koncentrák, ale za chvíli se tu objeví scharführer Bönke a spustí křik. Je líp vyhnout se mu. Má rabijácké ruce a dovede jednou ranou omráčit člověka. Prý i zabít. Aspoň se tím chlubí.

V zámečku se svítí. Bydlí tam eses a můj hauptmann. Je tam taky naše kancelář. Teď asi chlastají, jako každý večer. Dnes je u hauptmanna komisař gestapa Pfeil. Hubený člověk s nazelenalým obličejem a špatnými zuby. Má nějaké trápení se žaludkem. Pfeilovi je vždycky líp uhnout s cesty, když tu je. Ti dva jsou náramní přátelé, Pfeil a můj hauptmann.

Je to spřeženo všechno dohromady v té naší nacistické rodině. Pfeil je nadřízeným Zuckermanna, protože Aš spadá pod plavenské gestapácké velitelství. Ale Pfeil je s Zuckermannem taky jedna ruka, to je vidět, když se ti dva komisaři sejdou v našem lágru. Jistěže ti dva dopomohli našemu hauptmannovi k tak teplému místečku. Ono by bylo totiž zle, kdyby se byl tenkrát hauptmann zmínil o tom, že mohl Brücknera dostat, nebýt právě Zuckermannova rozmaru.

Ale já hledím zmizet, sotvaže se gestapo v lágru ukáže. Naučil jsem se vědět o gestapu víc, než tenkrát věděl obyčejný pastýř Hans Mahler.

Vím o místě, kde je v drátěném plotě díra. Není veliká, člověk by se tudy těžko protáhl, ale kdybych musel, kdyby šlo o všechno, pak věřím, že bych těmi dráty prorazil. Naše cvičiště je ze dvou třetin rovné jako stůl a nesmírně dlouhé. Z jedné třetiny, tam vlevo, zrovna kde má Liese boudu, jsou kopečky a terén dost nepřehledný. A ještě víc vlevo je ta díra v plotě.

Vím o ní a to je důležité.

Horší je, že nedaleko té díry, tak na sto kroků, je stanoviště stráže. Od večera do rána je plot osvětlen reflektory. Dalo by se to udělat jen za náletu, když reflektory zhasnou. Za dírou je úzké pole a hned potom rokle, která končí lesem. Kdyby se mi podařilo dostat se až do toho lesa…

Když odsud uprchnu, pak budu mít venku ukrutný hlad a zmrznu. Nejdéle za dvě hodiny mne budou mít. Co to pro ně je, prošťourat nějaký les. A nemám nejmenší naději, že bych se v těch hadrech protloukl stovky kilometrů k nám. Pivní Němec, který nosí uniformu, anebo i ten, který ji nenosí, po mně střelí.

Ale já stejně uteču.

Už nechci vidět, jak psi trhají živé lidi.

Blahovolným pohybem mi ukázal na židli. Kdepak obyčejný mukl usednout proti panu hauptmannovi, ale mezi námi dvěma je to právě takové divné, protože jsme z jedné vesnice. *

Sedíme tedy proti sobě. Na něm je vidět, že pil. Všichni pijí, aby posílili své sebevědomí. Když dostanou strach, že by něco taky nemuselo vyjít a bylo by pak po jejich slávě. Je červený, silný, vysoký jako jeho táta, nezdravě krevnatý a prohlíží si mne trochu zakalenýma očima.

„Ty nejsi Němec, Hans,“ řekne po chvíli.

Krčím rameny. Copak na tohle odpovědět?

„Schaffer, ta svině, to je Němec. Wilde je Němec, Bönke je Němec. Všichni jsou Němci, nebo to druhé. Jenom ty nejsi Němec, Hans. Du Waschlappe –“ říká to smutně.

Vnímám zostřeněji. Příliš dlouho jsem se toulal po horách, po lesích, příliš dlouho jsem pásával dobytek a tak jsem se taky naučil vnímat mimořádné věci. Hlavně nebezpečí. Teď tu někde nade mnou visí.

Uprostřed kanceláře svítí nádherný křišťálový lustr. Všechno je nádherné v kanceláři mého nádherného hauptmanna. Koberec, po jakém jsem nikdy nešlapal. A taky tam, kde přešly mé dřeváky, zůstaly na té šedivé nádheře špinavé ťápoty.

„Mám tě svým způsobem rád, Hans,“ pokračuje hauptmann a já přivírám oči. Černý ebonit rukojeti biče leží vedle zlatého pečetítka. Obě věci se třpytí, každá jinak, a mne z toho bolí oči. „A přece, Hans,“ zaváhá.

Copak vlastně po mně chce? Před hodinou přiběhl pro mne scharführer, že mám jít okamžitě na zámeček. Měl podivné oči, když mi to říkal. Schaffer se v tu chvíli díval jinam, ačkoliv jindy byí zvědavý jako opice.

„Když dobrý Němec slyší slovo žid, tak se mu zatnou ruce v pěsti!“ pokračuje hauptmann.

Už tedy vím, kolik uhodilo. Tedy přece Schaffer. Nějak ale vůči němu za to shození necítím nenávist. Jsme přece jenom dva na tak málo psů. Jde o chleba.

„A protože ty nejsi Němec, Hans, tak tady kvákáš, že jsme vrazi. Těm žabožroutům se nedivím. Tobě trochu. Chceš to snad zapírat?“

Je jisto, že pil. Nikdy by mne přece pro tuhle věc nevyslýchal, jednoduše by mi vypráskal duši z těla.

„Jenže my dva jsme přece z Tiefenbachu. Pomohl jsem ti, jinak bys v koncentráku chcípnul hlady. Jednáme s tebou tady slušně. Já tě mám přece jenom svým způsobem rád,“ potřásá hlavou.

Zapírat? Což o to, to by mi už nedělalo obtíže, protože se člověk za dobu věznění lecčemus přiučil. Tamti budou určitě Qilčet, když na ně uhodí. Kdyby na ně uhodil. Ta celá věc, žvanění nějakého podpsa, nestojí za výslech. Ale kdyby na ně uhodil. Budou biti, jeden jako druhý, protože já jsem si umanul zapírat. A pročpak mají být biti?

„Jsme oba z jedné vesnice, Hans –“

Jiskřičky lustru se už netřpytí na černé, ebonitové rukojeti biče. Má na ní ruku.

„… a docela jsme chodívali za jedním děvčetem, Hans. Přece pamatuješ, Wilhemine Friedová?“ usmívá se a člověk by docela řekl, že nějak dobrácky. Jako se usmíváme, vzpomínáme-li na něco pěkného. Pak lehce vzdychne. „Ale mne to pak nějak přešlo, snad jsem se na ni vykašlal já anebo ona na mne. IJž se nepamatuju. Bylo by taky směšné, kdyby se hauptmann Dörner oženil s nějakou vesnickou husou.“

Otáčí se mi nůž v srdci. Jen si hovoř. Mluv si, o čem chceš, ty parádní zmetku, třeba mne střískej tím svým karabáčem, ale nech mou Vilmu na pokoji! Totiž – mou. Co já vím, co dnes dělá? Třeba je už provdána, a to by udělala jenom dobře. Bylo vlastně jen několik krásných večerů a nocí mezi mnou a Vilmou. A hezkých pár let to trvalo, než jsem jí řekl, že ji mám rád. A ona prý po všechna ta léta trpělivě čekala na to, až jí to zrovna já řeknu.

Totiž, nebylo to tak strohé, jak to tady líčím. Od té doby, co mne vyslýchali na gestapu a ponížili mne tak, jak jsem já nikdy neponížil žádné zvíře, co jsem se plazil v blátě v káznici, co jsem viděl trhat živé lidi, jsem sám nějak strohý.

Ve skutečnosti to bylo jinak.

Viď, Vilmo, člověk si dlouho vybírá, než si vybere ženu na celý život. Možná, že se vypráví o lásce na první pohled. Snad je tomu tak u lidí z města. Ale my z vesnice uvažujeme a pozorujeme. Také naše děvčata uvažují.

Láska lidí má asi na celém světě jenom jednu tvář. Někdy přichází zprudka, ale na tu bych moc nevěřil. My jsme se na sebe, má Vilmo, hodně dlouho dívali, než jsme se do sebe zadívali doopravdy. A pak přicházely ty večery na pastvě, na nichž bylo jednomu bez druhého smutno. A pak jsi jednoho večera jednoduše šla za mnou do stráně a večer byl silnější, než my dva, protože v něm byl život.

Jenomže potom jsem si tě už nemohl vzít, když do toho přišel ten číšník Zuckermann.

„Máš tu od ní dopis, od té Wilhemine Friedové,“ naklání se trochu dozadu v koženém křesle, aby mohl líp do zásuvky u stolu.

Já ani nedýchám. Přece jenom nejsem kamenem, na který může bezbolestně bubnovat liják a sníh. Proč se v každém tvoru vynoří najednou nečekané city, které právě v té chvíli nemůže potřebovat?

Teď je před ním na stole bílá obálka s všelijakými razítky. Jak dlouho byl asi tenhle dopis na cestě? Měsíc. Možná dva. Pošta je jediná věc, na kterou se můžeš ve všech zemích klidně spolehnout. Hledá, trpělivě hledá, a zvlášť hledá, jde-li o zavřeného člověka.

Taky byli v Drážďanech se mnou zavřeni pošťáci a nádražáci.

Ti i ti kradli a čekali na provaz. Vykládali, jak se dívali na zuby balíkům, posílaným z fronty. Bylo v tom celkem málo risika a vynášelo to. Šli většinou pojidle a z Ruska chodívalo hodně slaniny.

„Ale nikdy!“ řekl mi jednou při holení jeden z nich. „Nikdy,“ zvedl kazatelsky prst, „se žádný z nás nedotkl balíčku, určenému vězni. To by přece člověk raději sám pošel hlady.“

Jasně vidím veliké, nepořádné Vilmino písmo a vím, že je to od ní. To člověk cítí. Málokomu v životě psala, děvečka moje. Vesnická děvčata nepotřebují mnoho psát. Možná, že tohle je její první opravdu milostný dopis. Byl psán třeba zrovna na oné polední stráni uprostřed maliní a červených jahod.

„… ale já ti ten dopis nedám, protože se zastáváš židů!“ říká hauptmann a cosi se mu v obličeji změnilo. Už to není člověk, který cítí libé uspokojení z milé vzpomínky. Je to chlap, který vypil mnoho kořalky. Takový je schopen všeho.

Se všech stran mne cosi varuje.

„…jenom ti povím, že se ti narodil syn. Dneska mu budou asi tak tři měsíce, ty mizero!“

Tu poslední nadávku řekl v chůzi. Když nadáváme, tak se při tom obyčejně rozčilujeme. On ji řekl klidně a nepoložil na to slovo žádný důraz. Vyřkl ji, když už obešel stůl, postavil se přede mne a vší svou metrákovou silou mne praštil do obličeje. Mne, vážícího sotva padesát kilo.

Odletěl jsem i se židlí, které praskla zadní noha. Mně také cosi zapraštělo v hlavě. Složil jsem se v koutě na šedém, vysokém koberci.

My tedy máme syna, Vilmo. Třeba se mne ptáš v tomhle dopise, jaké bych mu vybral jméno. Co bys tak říkala Joachimovi? Ale my mužští jsme v tomhle ohledu velmi romantičtí, nejlíp to nechat na tobě. My, když sami nemáme vznešená jména, chtěli bychom, aby je měli naši synové, protože si hloupě myslíme, že lidem se vznešenými jmény se vede nějak líp. Ale ty se ptáš mne, který se nemůže hlásit, nemůže jít se synem ke křtu ani vystrojit hostinu. Ptáš se větru a pozorně nasloucháš, přijde-li ozvěna. Víš, že se ptáš marně, myslíš si při tom, že mne už dávno zabili, ale také si říkáš, že takové nespravedlnosti ani na světě nemůže být. Myslíš si někde v koutě svého srdce, že přece jenom mi tenhle dopis dojde, že na něj odpovím, že ti napíšu datum svého návratu. Stejně tak ti mohou odpovědět oblaka, Vilmo, stráně a borovice. Já nemohu.

Jsi ty mi ale zvíře, Dörnere! Právali jsme se jako kluci, to je pravda, na všech vesnicích se kluci poperou. Ty jsi býval vždycky silnější, než já, protože jsi byl kluk ze statku a já jenom z chalupy.

Vy jste mívali s plnými břichy takové roupy, že jste dokonce přemýšleli nad svou národností. Ten tvůj táta takový nebyl. Ten přemýšlel hlavně o svých polích a o úrodě a teprve potom byl nacista. My jenom přemýšleli, jak to udělat, aby byl k bramboračce aspoň kousek masa. Ale já ti přece vždycky nabil, ty ufňukaná parádo. I Rudolf ti nabil, ačkoliv byl proti tobě střízlík. Jenže my měli výdrž a to ty ne. V nás byly pevnější šlachy, ve svalech jsme mívali prudkost větrů a bouří a vytrvalost mladých borovic. To ty ne. Tys ani nikdy neměl takový sluch a zrak, jako my. Nikdy jsi nedokázal jít tak tiše lesem, abys obelstil i lišku. Vždyť ty, chudáku, jsi ani nikdy neviděl lišku z blízka.

Dnes jsi mne srazil jedinou ranou a jsi na to patrně velice pyšný. Myslíš si, že ze mne teď můžeš všechno vybít. Ale radost z mého srdce vybiješ teprve až s mým posledním vydechnutím.

Mám syna, Dörnere!

„Ty sssvině!“ řve nade mnou a kope mi do obličeje. Teď se v něm provalily hráze vzteku. Chce mne zabít a cítím to v každé ráně.

„Transport!“ řekne voják ve dveřích.

Ještě jednou do mne kopne. Pak se obrátí nechápavě na vojáka.

„Židi?“

„Židi.“

„Tak. Dobře.“

Jde ke stolu a roztrhne dopis mé Vilmy. Pak ho přetrhne ještě jednou. „A s tebou,“ usměje se klidněji, „zatočím. Já už z tebe udělám Němce! Anebo mrtvého Němce, Hans.“

Ještě nikdy jsem nepocítil nenávist k živému člověku. Mohl bych teď jít a rozbít hubu udavači Schafferovi. Ale Schaffer je jen nástroj. Ten spadl doprostřed té temné moci zrovna tak jako já, pohltila ho jako mne, ale jeho ztvárnila a utvořila si z něj prostředek. Schaffer je nůž, sloužící k rozkrájení.

Dörner, to je ruka, držící nůž.

Nenávidím tě na smrt, Dörnere. Za sebe, za Vilmu, za svého syna. Kdybych se odhodlal k tomu, někoho zabít, pak bys byl na řadě.

4

Petr Martin mi sehnal nůž, krabičku zápalek a pak ty boty. Odevzdal mi to všechno v den, kdy přišel ten židovský transport, a sehnal mi všechno tak rychle asi proto, že v mých očích zahlédl o trochu víc světla, než mívají vězňové, kteří jsou připraveni odpykat si celý svůj trest.

„Taky budeš potřebovat pytlík na maso, muslíku,“ řekl a zadíval se někam do neurčita.

„Já nemám čas čekat. Je tady ten transport a ten už nechci vidět. Ty psy a ty lidi –“

„Jsi náramný osel, muslíku,“ potřásl český kuchař hlavou. „Mně se podnikaví lidé líbí. Ale na čekání si máš udělat vždycky čas. Všichni čekáme.“

„Ale aspoň se na to nemusíte dívat!“

„Slyšíme. Uši nezacpeš. A ať jsi jaký jsi, přece si při tom pořád říkáš: zaplať pánbu, že to nejsem já. Konečně,“ napřímil se a maličko se usmál. Málokdo se dovede tak hezky usmívat, jako ten český kuchař. Francouzi se buď řehtají nebo pláčí. My, Němci… víte, já jsem přece jenom víc Němec, to se cítí v srdci, jsme těžkomyslný národ. Máme do smíchu daleko. A pak i ten náš smích jako by byl v nějaké organisaci a nosil uniformu. „Konečně,“ usmívá se Petr Martin, „nechceš-li čekat, můžeš ten pytlík ukrást Schafferovi. On si taky u mě suší své maso,“ ukázal nad kamna.

Je tam, ten pytlík. Nikdy jsem nekradl. Nevím sice, co je to nějaká vyšší morálka, ale nikdy jsem nepotřeboval ani krást ani zabíjet.

„Vždyť Schaffer tady hladem nezemře!“ usmívá se Petr Martin… kdežto já bych umřel. Budu potřebovat sušené maso, hodně sušeného masa. Beru pytlík a schovávám si ho pod kabátek.

Je teď taková hra mezi mnou a českým kuchařem. Už nemluvím o tom, že chci uprchnout, a on se staví, jako by k takové řeči mezi námi nikdy ani nedošlo.

Když potom totiž gestapo někoho na útěku chytne, tak z něj obyčejně vymlátí přiznání, kdo všechno se zúčastnil příprav k jeho útěku. Nemohou potřebovat útěk jednotlivce. Potřebují vždycky skupinu. Tak dlouho ho mlátí, až pak buď někoho doopravdy prozradí, anebo si jednoduše někoho vymyslí. Ten druhý nemusí sice vědět o ničem, ale je prostě ubit, protože se nechtěl přiznat. Anebo se taky přizná, aby měl pokoj. Pak ho oběsí. Tak si nevybereš.

A já nemohu vědět, jestli by to nevymlátili zrovna ze mne. Dokázal jsem sice mlčet tenkrát, když mne vzali, ale to byla přece taková lapálie s těmi letáky, že jim nestálo za to mučit mne rafinovaněji. A pak, Zuckermann byl tenkrát ještě spíš číšník než komisař.

Nikdo nemůže vědět nic napřed, jak se zachová, dostane-li se jim do rukou.

A teď je tady transport. Čtyři židovky a dva židé.

Přivezli je v krytém plechovém autu ještě za ranního šera. Nechali auto i s nimi stát na postranní cestě, vedoucí k našemu cvičnému poli. Nikdo nám sice neřekl, že jsou uvnitř nějací lidé, zevnitř se neozval ani hlásek ani nejslabší zasténání, ale přece jsme všichni věděli, že tam jsou.

Nešli jsme tam. To byl rayon esesmanna Sternbäckera, a tomu se každý z nás na hony vyhnul. Na tomhle esesmannovi bylo všechno surové, pohled jeho očí, obličej, ruce, dokonce i nohy a na rozdíl od scharführera Bönkeho se ani na chvíli nesnažil předstírat něco jiného, než touhu někoho přizabít.

Inspekce lágru přijela v deset hodin dopoledne. Od rána jsme museli se Schafferem dráždit psy. Teď byli připraveni.

Teď je tu generál Kleinitz se svým adjutantem a také komisař Pfeil. Kleinitz vypadá jako naleštěná smrt. V jeho obličeji se téměř nic nepohybuje. Dokonce, když mluví – a on mluví neobyčejně stroze-, tak se zdá, že slova vycházejí z nějaké uzavřené dutiny v jeho hlavě.

Zatím je spokojen, protože teoretická část výcviku, kterou mu předvedl na nás hauptmann Dörner, se podařila.

Teď po obědě to bude mnohem horší.

„Na. Und?“ obrátil se generál na komisaře Pfeila.

Ten kývl na Sternbäckera.

Teď tedy víme, že uvnitř vozu byly čtyři židovky a dva židé.

Jedna z nich docela mladičká…

Tak jako my, civí všichni ostatní na to mladé děvče. Jenom generál ne. Toho zajímají jiné věci.

Dívám se na mladé děvče a myslím si, že by měla chodit za jarních večerů po vonících mezích, otrhávat kopretiny a ptát se: miluje mne… nemiluje mne…

Ale ona se už nezeptá. Já to vím, scharführer to ví a můj hauptmann také. Jenom ona to neví.

Myslím, že asi ještě mnoho neprodělala, protože nechápe, co to znamená, usmívá-li se na ni takový scharführer eses. Konečně, Bönke je svým způsobem hezký člověk. Je veliká škoda, že příroda nedokáže vrýt člověku do obličeje vrásku po každé vraždě. Bönke má v nedalekém Hermannsdorfu dvě lásky, ve Wildbachu také nějakou, ale to mu všechno nestačí.

Židovské děvče sedí vedle své přítelkyně, která je méně hezká a také se nedívá na mne, ale na scharführera.

Druhé dvě staré židovky se nedívají vůbec nikam. Hledí-li, pak kamsi do prázdna, ale nejsou to zasněžené svahy severních Alp, které vidí před sebou, vidí smrt. Jsou stejně moudré jako jejich starý patriarcha.

Bönke přistoupí blíž a cení své silné zdravé zuby primitiva. Pak zvedne ruku a pomalu, on přece na nic nespěchá, zajede prstem mladé dívce za výstřih.

Stále se usmívá a v tom jeho úsměvu není ani trochu studu.

Pomalu a klidně trhne rukou. Přerval látku bluzy i podprsenku. Ale jeho prst se nezastavuje, trhá stále, trhá bluzu na děvčeti, v němž zemřel úsměv a kterého se zmocňuje první hrůza v mladém životě, trhá až k pasu.

„Teď se už nemusíš stydět, Sara,“ opičí se, spokojen svým výkonem.

Vidím dvě mladá ňadra. A to se právě slunce dostalo z mléčného bila. Jsou jenom dvě malá dívčí ňadra, která snad ještě nikdo před tím takto neviděl. A je hrůza, strašlivá hrůza v obličeji toho děvčete, taková hrůza, že ani nedopustí, aby si je zakryla tím cudným ženským pohybem.

„Schön bist du, du Sau,“ směje se hezký Bönke a kochá se pohledem na mladý zázrak, který odhalil. „Du Saujüdin!“ dodává chrochtavě.

Ta druhá se zasměje. Krátce a pronikavě. Vlastně to ani není smích. Je to takové poznávání nadcházející smrti, kterou nechceme přivítat s děsem, ale o níž se mylně domníváme, že se dá obelstít, přemluvit, zaplašit násilným, odvážným smíchem. Neboť jenom smrt dokáže tak nestydatě, drsně se a šklebem odhalit mladá ňadra dívky.

Ne, dívenko, která ses narodila ve znamení hvězdy, to není první cesta s milencem, nevoní země a nechvějí se jetelové paličky v přízemním vánku. Ty už cítíš surový vlhký jíl, jak mlaskavě přilne k chladnému tělu. Ale stále ještě tomu nevěříš.

Tvá ňadra s růžovými slunéčky nebude laskat dlaň milence. Nikdo ti nezaboří hlavu do měkké hedvábné rýhy mezi nimi a ani nevzlykneš úžasem nad tvořením nového života.

Neboť ty patříš k tomuto transportu. A to je transport ke konečné psí zkoušce.

Zatím nevědí nic o psech a možná, že si myslí, že je to dobré komando.

Já vím, co je to dobré komando. Nejsem sice tak dlouho zavřen, ale tady se den počítá za měsíc a měsíc za rok. Podle této matematiky jsem už velmi starý chlap. Dobré komando je žádný komín krematoria, dost jídla a žádné střílení anebo shazování se skály pomocí dlouhých tyčí, jako v Mauthausenu.

Nic se nehne v obličeji generála Kleinitze. Nezajímá se o to, co provádí Bönke s mladým děvčetem a naslouchá odbornému hauptmannovu výkladu o vlastnostech psů.

Pak zvedne hlavu a jako by po prve spatřil židovskou skupinku.

„Už jedli ti lidé?“ ptá se užaslého scharführera Bönka.

„Ne –“………

„Ti lidé se musí nejdřív najíst!“ nařizuje.

Já i Schaffer běžíme do kuchyně pro jídlo. Kuchař nabírá mlčky maso, samé nejlepší kousky. Nikdo z nás nepromluví ani slova. Pak dáváme židům plné misky.

Teď se už probrali z úleku, a protože je smrt v čepici eses pryč, snaží se rychle na ni zapomenout. Je tady jídlo, mnoho jídla, to je dobré komando.

Rozumím málo z toho, co si vyprávějí, ale přece si to dovedu dát dohromady. Byli někde velmi dobře skryti, snad kdesi v Holandsku, ale hnízdo bylo vybráno vinou jedné z těch starých žen, a teď je poslali sem. Proto jsou ženy ještě v kožešinách a dobře vypadají.

Najedly se, procházejí se po sluníčku a pošilhávají po scharführerovi, který stojí opodál a zamyšleně kouše do stébla trávy.

Nás si ženy nevšimly. My zatím nemáme pro ně cenu, protože jsme heftlinci. Kdyby měly více hladu, pochopily by, že si mají v první řadě všímat nás. Ale ony ještě nebyly zavřeny a nemají dost zkušeností. Ty dvě staré židovky se po Bönkovi nedívají, ale ty se nedívají už vůbec nikam. Těch se už lidské tváře netýkají. Jsou plny záhadných, temných modliteb a snad nikdy ještě nemyslely na svého boha tak, jako nyní. Pak si mne přece jenom jedna z nich konečně všimla. Svou přítomností jsem v ní probudil život.

„Dobré komando?“ ptá se tiše.

Přikyvuji. Schaffer cení zuby, to je způsob jeho smíchu. „Ne, abys jim něco vyžvanil!“ cením zuby zase já na něj a není v tom ani trochu smíchu.

Dovedu si představit, jaké to je, když se člověku oznámí, že dnes v tolik a v tolik umře. V Drážďanech chodíval vždycky k polednímu k todeskandidátům farář se skládacím oltářem v kufříku. Dokud ten farář nepřišel, tak to bylo všechno dobré. To se stále myslelo na amnestii anebo na blízký konec války. Jak farář přišel, tak nastala hrůza, protože už bylo jisté, že od této chvíle za šest hodin budeš o hlavu kratší. Farář znamenal jenom zvýšená muka.

Nedovedu si ale představit, jak by mohlo být lidem, kterým by někdo řekl, že je dnes nebo zítra roztrhají psi.

Schaffer se na mne tázavě dívá. Vidí mé oko, zalité krví a červený pruh přes obličej. To je od hauptmannova biče.

„Tak co, Hans, ještě se budeš zastávat židů?“ směje se drze.

Ale já taky vím, že pod tou drzostí brnká struna strachu. Pochopil, že jsem si domyslel, že jsem byl spráskán na jeho udání. A je to už příliš zkušený vězeň, aby nevěděl, že mu to jen tak neprojde.

Vím, že teď, když pošilhává po těch dvou židovkách, myslí na dvě věci. Jednak ho zaměstnává jeho tělesná schránka – tady se ženské maso zavětří málokdy – a jednak myšlenka, že snad já budu zabit dřív, než se mu za to udavačství pomstím. Ví, že v lágrech se může všechno, pokud se to děje otevřeně. Můžeš vzít klacek a zmlátit svého bližního do bezvědomí anebo ho dokonce ubít k smrti. To můžeš, jsi-li kápem anebo chceš-li se jím stát. Budou z tebe mít hrůzu, ale nepomyslí hned na odvetu. Vsadils prostě na kartu německého vítězství a bouchne-li něco, pak teprve bouchneš s tím. Ale ne dřív.

Jenom nemůžeš být krysou. Donašečem. Aspoň, pokud nejsi kápem. Pokud nejsi uzákoněným vrahem.

A pokud jím nejsi a stal ses přesto krysou, pak se nikdy nevyspíš v klidu, protože se každé noci může stát, že se u tvého slamníku zastaví tři čtyři zubožené postavy a budou ti tak dlouho bušit dřeváky do hlavy, až z ní budeš mít kaši. A určitě jim budou eses držet palce a smát se všemu jako dobré legraci. Ä určitě ti nepomůže ani kápo ani štubák, protože ti dva jsou první, kteří dostali z tvé snahy strach.

Scharführer Bönke se skvostně baví. Ne snad, že by ho příliš vzrušil pohled na ta dvě něžná, dívčí ňadra, která jsou vedle sebe… jakpak se to říkává… jako dvě holubičky. Tak. On spíš přemýšlí nad tím, jak ta ňadra za chvíli budou vypadat.

„Je to dobrý lágr,“ říkám zřetelně a ony se na mne vděčně podívají. Je to sice levné, rozdávat naději, i když víš, že naděje není, ale já nemohu dát právě nic jiného. Nemám naprosto nic, i když se proti nim cítím nesmírně bohatý. Já mám jen naději na to, že budu žít déle než ony.

Kdyby potkaly sto takových, jako jsem já, vždycky se zeptají, je-li to dobrý lágr. Ptají se a vědí, že obchází smrt, jenže stále ještě o ní nechtějí nic slyšet. Oči se jim horečně lesknou, už ji mají v očích, přivírají je, aby ji neviděly, rozvírají je do slunce, aby ji oslepily. Marně. Ona jim sedí v očích tak pevně jako nitečky a prach na rohovce. Když se podíváš zavřenýma očima do žárovky, plují ti před nimi čárečky a podivuhodná zvířátka. Ony se dívají zavřenýma očima do slunce a vidí zubatou. Chechtá se jim, přední zuby vypadané, pavoučí sítě v očních důlcích.

„Není dobrého lágru pro žida,“ řekne najednou příkře starý, hubený patriarcha, stojící opodál.

Říká to do jiskřivě modrého nebe. Povídá to jinovatce, která taje v dopoledním slunci. „Na světě není žádného dobrého lágru pro žida.“

Tomu chlapci, který se tulí k němu a k jedné z těch starých žen, nemůže být víc, jak jedenáct let. Strašně staré dítě s velikýma černýma očima. Ta žena je asi jeho matka. Ta má teď dvojnásobný strach. O něj a o sebe.

Jdeme ke psům. Já a Schaffer. Myslím na tu dím v plotě a na to, že Schaffer přece jen neřekl těm židům, co je čeká. Znamená to, že ze mne má strach.

Vím, že umřu, nepodaří-li se mi prorazit tou dírou. Schaffer to má napsáno na čele, že umřu. On je přesvědčen, že je určen sám k zániku, jestliže mne nezabijí včas. Jenže on na slovo věří hauptmannovi, a ten mu to přece slíbil. Pak tady zůstane sám s dvanácti psy. Proslýchá se, že bude psí stav doplněn. Bude doplňovat svůj ušmudlaný pytlík se sušeným masem a čekat, až přijde veliké vítězství anebo až se nad ním slitují a povolají ho na frontu.

Jde a modlí se k svému bohu, aby se to všechno stalo už brzo, abych já zemřel pokud možná dnes. S těmi židy.

Mé nové boty vrzají při každém kroku. Dívá se na ně postranním pohledem. Svléká mne z nich. Co nevidět bude ze mne mrtvola, která nepotřebuje nových bot. Mohl by upozornit scharführera a svléci mi je za živa. Ještě dokud je v nich živé teplo. Ale nemá k tomu odvahu, protože jedno udavačství stačí.

Mlhy přišly od Alp. Pořád ještě vidíme jejich severní svahy jak na dlani, sníh je na nich růžový a leskne se jako lupínky růží.

Je to vždycky stejné v tomhle kraji. Najednou přechází růžová v bílou a jiskření pohasne. Slunce rudne, ale pořád tu ještě je, červené, neupřímné. Nízko u země zafičí ledový vítr a to si už musím přitáhnout kabátek úžeji k tělu. Měl jsem požádat Petra Martina o nějakou košili. Anebo jsem mohl říci těm židovkám o jejich kombiné, stejně už je nebudou potřebovat. Ale říci jim o takovou věc by znamenalo ohlásit jim rozsudek smrti. A to raději zmrznu.

Po trávě, která začíná vyrůstat a zelenat se, přibíhají první chuchvalečky mlhy. Jsou hnány tím větrem, houstnou, shlukují se a zaplňují malé zemní prohlubeniny. Ve chvíli vyrovnají všechny nerovnosti země tak, že se zdá, jako by byla uváicována.

Ještě vidím své boty, které mi dal Petr Martin. Už nejsou tak lesklé, jako před chvílí, zachytil se na nich mlžnatý opar, houstne, zvolna mizí podrážky, nárt, všechno se proměňuje v mlhu, která teď jako by rostla ze země. Z té země, která pro nás nemá kus citu.

To je takový kraj. Plno slunce a najednou mlha. Nelze se spolehnout ani na to ani na ono. Říká se zrádná mlha, a říkají-li to lidé, kteří jsou na svobodě, pak myslí na to, že v ní mohou zabloudit, zapadnout do mokřiska, anebo si v ní jejich krávy a koně mohou polámat nohy.

Pro mne by byla mlha jenom tehdy zrádná, kdyby v nepravý okamžik zmizela a kdyby dovolila slunci, aby opět zářilo. Ale kdyby houstla, pořád jenom houstla, jako právě teď, pak by to byla milosrdná mlha. A kdyby zhoustla jako zeď, kdyby se v ní utopilo slunce docela, kdybych přestal vidět na své ruce, přece si v ní budu pamatovat jeden směr. K díře v plotu.

Bönke jde podle nás. Jeho úkolem je odvazovat psy od řetězů, když jde do tuhého. Jemu psi nic neudělají. Docela ani Liese ne.

Bönke je všivák. Je to jednoduchý, obyčejný zabiják. Okruh jeho myšlení je úzký: splnit rozkaz, splnit ho za každou cenu a pokud možno vložit do jeho splnění všechnu hrubost, jíž je tenhle bývalý jatečný schopen.

Teď jsme u psů. Bönke okouní, přešlapuje a zamračeně pohlíží do padající mlhy.

Ze slunce se stala mátožná bílá skvrna. Chvílemi mizí i ta a já mám na mysli tu díru v plotě. Jenže vane dost prudký vítr a mlha se co chvíli trhá. Není na ni spolehnutí. Kdyby ten vítr přestal, pak by se dalo něco dělat.

Psi se na řetězech trhají a jejich zuby narážejí vztekle na sebe.

Liese leží mlčky s hlavou na prackách a s ostražitýma očima. Její slechy jsou napjaty a zachvívají se. Bílá mlha nemůže utlumit čerň její srsti. Bönke co chvíli mizí, Schaffer se ztrácí jako přízrak, jenom Liese je tady, docela černá vlčice v bílém mléce mlhy.

Je mi líto, Liese, že jsem tě třískal, říkám smutně. Říkám to nahlas, protože mlha jistě nepustí má slova dál, než k psím uším.

Dívá se na mne, jako by se právě snažila pochopit, co jí to vlastně teď chci. Má hlavu trochu na stranu a slechy se jí zachvívají. Zase mám pravou ruku v jejím dosahu. Vím o tom a také vím, že kdyby se všemi svými ocelovými svaly odpérovala, jak ona to umí, neměl bych čas tu ruku strhnout zpátky.

Jenže jsem to nikdy nedělal z vlastní vůle, Liese. No ne, nedívej se mi tak do očí, stejně nepochopíš, co ti teď chci. Stejně mi nemůžeš rozumět, pse, nemůžeš vědět, že jsou na tomhle světě lidé, kteří nesmějí mít vlastní vůli. Kdyby ji totiž měli, pak by s ní porazili válku, a to se nesmí stát. Proto jsme za dráty, aby mohla válka běhat vesele a svobodně po světě. Počkat, Liese. Dá se to říci trochu jinak. Válka si běhá po světě ne proto, že jsme měli příliš dobrou vůli, ale protože jsme my, s tou dobrou vůlí, měli taky hodně strachu. Plné kalhoty strachu, Liese. A vždycky nám bylo jedno, že uhodilo u sousedů, jenom když to nebylo u nás. A teď je marné být pro to smutný.

Mlha houstne a můj smutek zvolna opadá. Smutek nevede k ničemu. Se smutkem v srdci bych se nikdy nedostal k té díře v plotu. Smutek není nikdy činorodý. Buď jsem se rozhodl pro život, a pak tu smutek nemá co dělat, anebo pro smrt, a pak budu doopravdy vyznavačem smutku. A zbabělosti.

A teď pomalu mizí i lesklá čerň Liesina těla. Svítí z ní jenom její oči, kterými si mne prohlíží. Opravdu se mne nespustí zraků.

Kdybys nebyla psem, Liese, přísahal bych, že v tomto okamžiku přemýšlíš. Posloucháš můj hlas a rozumíš všemu, co ti tady vyprávím. Mám tě hodně rád, Liese a nechci vidět, jak z tebe dnes udělají vraha. Tvoje komando je tady, Liese. Teď uděláš velikou životní zkušenost. Ale já přece u toho nemusím být, Liese.

Pomalu se zvedám. Už si nevidím na vlastní ruce. Mlha je spolehlivá.

„Škoda, že se tak kazí počasí,“ říká hauptmann Dörner, ale ve skutečnosti je rád, že generál sotva dohlédne na Liesu, která je až docela vlevo. Zato Dörner v ten směr stále pošilhává. Po Liese a po mně.

Generál Kleinitz udělal několik prkenných kroků. Zastavil se před židy a z vysoka na ně pohlédl. Tohle je pohled absolutního pána nad životem a smrtí.

Oni to vědí. Zvedají se.

„Ačkoliv jste parasity na těle německého národa,“ říká generál suše a vztáhne před sebe ruku do východního směru. Tam je brána na cvičiště. Dokořán otevřená brána! „Přece vám dám možnost. Kdo z vás proběhne tamtou bránou, bude svobodným člověkem. Na to máte slovo německého důstojníka!“

Všichni se tam dívají a všichni teď mají naději v očích. Jenem ten starý patriarcha ne. Až dosud nikdo z nich neví nic o psech.

Já už nemám krev v obličeji a všechna rozhodnutí mi vyprchala z hlavy.

Generál odstoupil a ostatní zařizuje už hauptmann. Říká židům, aby šli až k téhle bílé čáře. Až dá znamení, mají co nejrychleji vyrazit.

Židovky naříkají a drží se okolo krku. Ta nejmladší, ta, jejíž ňadra předtím tak surově odhalil scharführer, jde mlčky a udiveně. Ačkoliv je zrovna tak nahá, jako ty druhé, neučiní jediný pohyb, který by svědčil o jejím studu. Jenom úžas, obrovský úžas v těch jejích očích. Je totiž příliš mladá na to, aby kdy ve svém krátkém předešlém životě mohla poznat všechny záludnosti a propasti v lidech. A když je poznala, tak náhle a předčasně, oslepilo ji to jako blesk, který udeří hned vedle člověka.

Jde tiše a její malá ňadra se při každém kroku pohupují. Mohla být tanečnicí na jevišti života a byla zahnána do surové arény smrti. Její ňadra se stále pohupují, snad vyzývavěji, než má v úmyslu, ale vždycky tak chodila a dosud to v ní je. Ani teď, ještě teď si neumí uvědomit, jakou má smrt tvář. Ty staré to už dovedou. Mají k ní mnohem blíž, víc o ní slýchaly a často se obíraly myšlenkou na ni. Patriarcha může jít lhostejně a odevzdaně, protože v posledních létech počítal se smrtí každým dnem, ať s tou přirozenou anebo s tou krutou. Ti všichni jsou s ní smířeni, pokud se i starý člověk, vida nezbytí, může s ní smířit.

Mladé děvče na ni ještě nemyslelo. Mělo od ní velice daleko, a proto si uvědomí všechnu tu její ošklivost teprve tehdy, až ona přijde.

„Není místa pro žida na tomto světě,“ mluví patriarcha k chlapci, jehož obličej se proměnil jenom ve dvě veliké, kulaté oči.

Snad je to rabbi. Z jeho kamenného obličeje nelze nic vyčíst. Úzké, tenké rty se mu slabě zachvívají. Blíží se princezna Sabath, Jule Josefe, synu Jakubův. Ale ty dnes neprojdeš očistnou lázní mikve a zabíječ dnes neudělá šábesovou večeři. I když zabíječ tu někde je… Ani Adonai neučiní nový zázrak.

Jeho nesvlékli. Nenalezli by žádné potěšení na suchém, žlutém těle starého cadika. A ani nevědí, jaký smysl má jeho cicis s mystickým číslem pěti uzlíků a osmi třásniček, a proto mu jej ponechali, stejně jako mu ponechali roucho talisu.

Jde teď vedle mne a slyším část jeho modlitby: „…já, Hospodin, Bůh tvůj, který vyvedl otce tvého ze země Mizraim – – –“

Psi vyjí. Oyama přímo chrčí a Barbe ječí vysokým, nepřirozeným hlasem. Uhu a Rolf divoce vrčí a mlhou probleskávají jejich tesáky. Scharführer Bönke stojí u mne a čímsi mi připomíná dalšího psa, který však není na řetězu. Jeho horní ret, ozdobený hitlerovskou muškou, potřísněný zrnéčky šňupavého tabáku, se zachvívá a odhaluje hořejší řadu dlouhých žlutých zubů.

Stále jde moje mladá, mladičká dívka. Má bílou šíji, bělejší, než je mlha, a její tělo prosvěcuje perletí. Je to vlastně takový veliký zázrak, tělo mladé dívky. Měla bys jít po slunci, děvčátko, tak jak jsi. Po okraji řeky. A každý by řekl, že jsi tak cudná, jako ta řeka. Měla bys tančit motýlí tanec mezi půlnočními vílami a v modrém měsíci vztahovat své bílé ruce ke hvězdám.

Měla bys… ale ty jdeš zavěšena do smrti.

Těšila ses na první polibek a první vzplanutí. Že někdo pohladí horkými dlaněmi tvá malá ňadra, že budeš ležet tak, jak jsi, ve vysokém vřesu, obklopena bzukotem včel, odvážně rozmáchlé větve sosen nad hlavou a ještě výš letící nebesa, udivena krásou, která se mohla narodit na této zemi. Mělas být obejmuta a naplněna novým životem.

Nyní jsi naplněna smrtí.

Proč je to tak, malá holubičko. Komupak jsi tolik ublížila, že tě, právě tebe, poslal na hanebnou smrt?

I psi, i lidé cítí krev.

„Na, Hans, wie mit den Hunden?“ směje se hauptmann Dörner a poklepává mi bičíkem na rameno.

Jsem zsinalý, mám sníh v obličeji a led na jazyku.

„Alles im besten Ordnung, Herr Hauptmann!“ odpovídá za mne Schaffer a šklebí se při pohledu na nahé židovky.

„Ta mlha je protivná,“ vraští hauptmann čelo. „Ale zvířata musí být urychleně odeslána.“ To už mluví k adjutantovi. „Nedá se s tím nic dělat.“

„Zítra přijdou noví psi, Herr Hauptmann,“ podotýká adjutant, von Schauer. Má lesklé holínky a starostlivě obchází všechny kaluže. Bosé židovky jdou ledovou břečkou, hrůza z příštích okamžiků je silnější než pocit chladu.

„Also los!“ vykřikne podrážděně hauptmann, kterému to všechno příliš dlouho trvá.

Každý se chce zachránit a každý v takové chvíli věří nějakému byť nejnesmyslnějšímu slibu. Ty čtyři ženy i ten chlapec uvěřili, jenom starého muže nelze ošálit. Ten ví, co dovedou tihle ve vysokých holínkách. Jemu nelze nic namluvit.

Jde do mlhy pomalu a vážně a každý jeho krok jako by byl nějakou větou z talmudu. Všechno vážné a slavnostní. Pro tento svět je mrtev již teď, když takhle jde.

Nikdo nemůže utéci našim psům. Až je, nyní už zdivočelé, odváže scharführer Bönke, vyletí jako dělové koule. Zase bude první Oyama. Je to sice nejtlustší pes, má dobrých čtyřicet kilogramů, ale je krvelačnější než ti druzí a touha po krvi jej požene kupředu. A ani nebude muset běžet příliš dlouho, protože starý muž kráčí zvolna a tím směrem, jímž i on poběží.

Potom budou všichni živí sraženi na zem.

Mám zavřené oči a nevím proč, ale stále před sebou vidím to dítě, nesmírně starého chlapce s velikýma, moudrýma očima.

Uši ovšem zacpat nemohu.

A pak zavál ten nespolehlivý vítr.

Odfoukl na několik vteřin mlhu, jako když průvan rozhrne záclonu.

Nechci vidět ty druhé, stačí, že to slyším. Dívám se jenom ve směru, kterým běžel ten hoch. A jenom na zlomek vteřiny mi uhnou oči tam, kde běží to mladé děvče. Kluše drobnými, skoro dětsky titěrnými poskoky a její malé patičky zarudle svítí. A za ní… dvacet… deset… pět skoků za ní šelma Uhu. A krok.

A pak se šelma odlepí od země a skočí po úbělovém, kupředu nachýleném dívčím hrdle…

Tím směrem se také dívá generál a komisař Pfeil. Nezajímá je židovský chlapec, který běží na levém křídle.

Tam se dívám jenom já a hauptmann Dörner. Hauptmann stojí trochu stranou, za generálem. Hledí na běžící Liesu a nedůvěřuje jí.

Pak ten chlapec upadl.

Liese zas už udělala to, co neměla. Zastavila se nad ležícím tělem a bezradně se otočila zpátky.

„Verflucht nocheinmal!“ kleje tiše hauptmann a vztekle rve pistoli z pouzdra.

Liese vidí tu ruku s pistolí. Trhla sebou, když ji cosi švihlo do boku a když uslyšela výstřel. Pak se otočila jako vlček na místě a rozeběhla se le otevřené bráně.

Také generál slyšel výstřel. Obrátil se k hauptmannovi.

„Co to bylo?“

„Tam,“ ukazuje co možná nejlhostejněji hauptmann na tělo ležícího hocha. „Gnadenschuss!“

Generál přivřel překvapeně oko. Ta vzdálenost je dobrých šedesát metrů.

„Výtečný střelec!“ poznamenal, ale už se zase dívá vlevo, kde končí tragedie.

Generál Kleinitz je spokojen. Přikývne pochvalně směrem k hauptmannovi a jde s komisařem a adjutantem pomalu k zámečku.

Hauptmann Dörner se zdržel.

„Odklidit a zahrabat!“ rozkazuje suše mně a Schaferovi. „A ty, Hans!“ zarazí mne, když už chci běžet dopředu.

Chvíli si mne zkoumavě prohlíží. Pak se usměje. „Třeba bys chtěl, abych na včerejšek zapomněl?“

Krčím rameny.

„Tarnten kluk,“ ukáže bradou dopředu, „je živý. Lopatou. Rozumíš, Hans?“

„Rozumím, Herr Hauptmann.“

Někde vpravo hvízdá scharführer Bönke na psy. Mlha zas trochu prořídla, ale velmi pomalu se snáší soumrak.

Schaffer jde také vpravo. A já –

Jdu mlčky a vítr se mi opírá do zpocených zad. Neklopýtám, protože mám na sobě Čechovy boty. Taky se mi Schaffer podíval na nohy, když jsem udělal první krok kupředu! Přál bych si teď v něco věřit, ale nesměla by to být žádná víra v to, co je na tomto světě. Protože to, co je tady, mi už nemůže pomoci. Tahle víra by mi na mé těžké cestě nepomohla. Věřit v Boha, v takového starého Boha, v něhož věří… teď už možná dověřil… ten rabbi. Nechat to na někom nadpřirozeném, aby o tobě sám rozhodl.

Je to strašně nepohodlné, rozhodovat se sám… zvlášť, když se už rozhodovat nemůžeš! Je taková víra, která vypráví, že je líp zbavit se tohoto života, abys mohl tím radostněji začít s životem posmrtným. A kdo tu víru má, ten padá s úsměvem v boji i na popravišti.

Já takovou víru nemám. Jdu sám, neopřen o nikoho a o nic, a uvědomuji si, že je to strašně málo, být samotným člověkem. Petr Martin neměl tolik času, aby mi stačil dopovědět, oč se opírá on, objasnit mi tu myšlenku, která způsobuje, že se člověk i v neštěstí dovede usmívat. Ale já jsem si teď přece domyslel: Petr Martin se neopírá o nic, co je ve vzduchu. Ten je opřen o víru v lidi.

Jsem slabý, opuštěný člověk, který má strach z toho, že musí zabít lopatou dítě, člověk, kterého studí strach v srdci a vítr v zádech.

Vlastně teď už není žádný vítr.

Potom se myšlenky vrací a zdá se, že jsou jaksi pronikavější.

Jsou to dobré myšlenky.

Utíkám.

Ten útěk je čirý nesmysl. Psi mne přece zvětří. Třeba všichni neposlechli Bonkův hvizd. Ale je mlha a nemusí mne tedy zvětřit. A pak – mám u sebe plátěný pytlík se Schafferovým sušeným masem. Budu-li jim házet to maso…

Ale je to už přece jenom lepší. Rozhodl jsem se pro něco jiného, než zabít a to působí blahodárně. Cítím, jak mi znova proudí krev v žilách.

Změnil jsem směr. Vím přesně, kde je ta díra v plotě. V mlze se může zmýlit leda tak člověk z města, ale ne já, který jsem už mnohokrát v takových mlhách hledal zbloudilá dobytčata. Taky se může zmýlit člověk, kterému na bloudění nezáleží. Já si ale nemohu dovolit bloudit, protože můj čas je teď velmi drahocenný. Ztratím-li jej, zaplatím tím nejcennějším, životem.

Každodenně, když jsem si prohlížel tenhle kraj, o němž jsem věděl, že jím budu muset jednou proběhnout, jsem počítal s tím, že až k tomu dojde, nebudu si moci dovolit zabloudit.

Tady… v té mlze bych byl na něj málem šlápl… leží ten chlapec. Leží na břiše, obličejem k zemi, ztrnule natažené dítě, chránící si oběma rukama hlavu.

Je mrtev ten malý hoch? Že by byla Liese přece jenom tak rychlým a dokonalým vrahem? Ačkoliv, jeho krční obratlíčky překousnout… Ne, nic takového jsem přeci neviděl!

Ale já nemám čas. Mám odpočítánu každou minutu. A jsem proto pořádně vzteklý, protože u nás v horách, rozhodujeme-li se k něčemu, chceme mít hodně času na promyšlení celé věci. Není ovšem čas, padá-li špatně podříznutá borovice, anebo vyletí-li z dráhy saně, naložené vrchovatě kmeny. Ani není moc času k přemýšlení, když má mít ve stáji nebo chlévě něco mladé.

„Zvedni se!“ říkám nazdařbůh a obrátím ho obličejem nahoru.

Byl jsem přesvědčen, že mluvím k mrtvému.

Ale on se na mne dívá. Užaslé, široké, temné oči a těma hubenýma rukama si stále přikrývá hlavu.

„Zvedni se!“ křičím a cloumám jím.

„Ne!“ odmítá tiše.

„Hergot, zvedni se!“ vrývám mu vztekle nehty do útlých ramínek.

Nevím, proč se na tebe nevykašlu, kloučku. Moje vteřiny jsou odpočítány. Je to zlé, má-li člověk odpočítán čas k životu. Ale taky vím, že když to udělám a nechám ho tady tak dlouho, dokud mu Bönke nestřelí přímo do toho dětského hubeného obličeje, že budu do smrti vidět ty tmavé velké oči. V nich jako by už byla smrt.

Ne, tihle lidé nemají odvahu se bránit. Oni se ani nechtějí bránit. Ta bezbrannost, to trpné očekávání nejhoršího, mne rozzuřuje.

„Vstaň!“ zařvu.

„Ne. Umřu.“

Kopnu ho botou do boku. Nelítostně a surově. Možná, že je to hanebné, protože je to ještě dítě, ale já jsem surový proto, abych ho zachránil.

Poklekl a pomalu se zvedá. Pohybuje se nemotorně, jako hříbě, a bojím se, že k té díře ani nedoběhne. Nevysvětluji mu nic, protože na to není čas. A on si jistě myslí, že tenhle další běh je jenom dalším trápením, dalším stínem smrti.

„Třeba se nám nepovede… ten útěk,“ říkám v běhu.

Běží podle mne, klopýtá v mlze, ale přece jen běží. Kdyby na něj teď někdo vykřikl, aby padl na zem, okamžitě by beze slova uposlechl.

Mám strach, že Bönke za námi pustí psy. Jistě teď slyší dupot našich bot. Pustí je tedy za námi a asi nás dostanou dřív, než doběhneme k díře.

Spletl-li jsem se přece jenom o několik metrů, pak už tu svou díru nenajdu, protože nebudu mít čas hledat ji. Tady je betonový sloup. Možná, že je to zrovna ten sloup, na který jsem se po všechny ty dny stále díval a při tom si umiňoval, že si jej nesmím splést s jinými.

Když byly slunné dny, vídal jsem za tím sloupem rovné pole, přetnuté asi po dvou stech metrech nějakou roklinou. Bylo vidět jenom koruny akátů a husté houští na okrajích rokle. A vždycky jsem si říkal: do rokle ne. Ta bude první, kterou prohledají.

Rokle končila v lese. A říkal jsem si: tomu lesu se musíš vyhnout. Nebudou tě hledat v brázdě rozblácené oranice, protože je ani nenapadne, že by ses zrovna tam mohl skrýt. Půjdou rovnou do toho lesa. Les je lapačka. Tenhle les tady snad ani nepostavila příroda. Oni postavili les, když stavěli tenhle lágr. Věděli, že každý půjde rovnou do lesa. Les je jejich zlý úmysl.

Bože dej, aby to byl ten sloup, slyším sám sebe. Ani to mne neudivuje, že teď volám boha. Víte, mí přátelé, člověk musí růst, dlouho a hodně růst, aby v podobné chvíli byl schopen volat jen sám sebe.

Byl bych ji minul, ale ten chlapec ji spatřil.

Když se na mne teď podíval, byly jeho oči ještě užaslejší. Teď právě pochopil, že ten útěk je doopravdy útěkem a žádným pokračováním smrti.

„Hans!“ křičí na mne v tom okamžiku Schaffer.

Vidím ho. Není daleko od nás. S čímsi se vleče.

„Hans!“ křičí znova a dívá se na nás. Dosud nevnímá, že tu stojíme dva. „Pojď mi pomoct, Hans. Tahle je zatraceně těžká –“

Teď to pochopil.

„Was machst du, Hans?“ křičí udiveně a já tlačím hocha tou dírou ven.

„Hilfe!“ rozkřikne se Schaffer a běží k nám. Pak si to na půli cesty rozmyslel. Teď běží v tom směru, kudy odešel hauptmann.

„Hilfe!“ slyšíme ho ještě volat.

Hoch leze první a já ho zezadu tlačím. Je nutno nadzvednout uvolněné drátěné pletivo, a na to jeho dětské ruce nestačí. Nechci myslet na to, že jsem pořád ještě na této straně, kde na mne může padnout celou svou váhou šilhavý Oyama a zahryznout se mi do krku. Jednomu bych se snad ještě ubránil, ale nesmím zapomínat na jeho nohsleda Uhu. Myslím na to, že až budu na druhé straně, budu muset stáhnout to pletivo zase zpátky k zemi, aby se psi nedostali ven.

A zatím vší silou nadzvedávám drátěné pletivo, rvu do něj ramena a pak boky, cítím, jak mi jeden z drátů trhá kůži na zádech, ale to už jsem na druhé straně a prsty, z nichž mi kape krev a které ani nemohu ohýbat, přitahuji dráty zase k zemi.

Je to špatně uděláno, a pustí-li se psi po stopě, bude pro ně hračka dostat se tudy ven. Ale není čas udělat to lépe.

Hauptmann Dörner zaslechl Schafferovo volání, ale nerozuměl mu. Potom už viděl Schaffera, mávajícího rukama nad hlavou.

Střelil očima po generálovi, který právě se svou skupinou vstupoval do zámečku.

„Was ist den los?“ obořil se hrubě na Schaffera.

„Ma – Mahler –“ zalyká se Schaffer a popadá dech, „a… a ten židovský spratek… uprchli!“

„Halte deine verfluchte Schnautze!“ sykne Dörner a znova se otočí po generálovi. Ne, ti už jsou uvnitř.

„Ani slovo nikomu!“ říká ostře Schafferovi. „Teď, když je tady generál! Ani slovo! Ti dva se přece daleko nedostanou. A pošli mi okamžitě scharführera Bönka a Sternbäckera!“

Generál je opravdu spokojen. Když se u velikého stolu připíjí na zdraví führerovo, podívá se mnohoslibně na hauptmannovy nárameníky.

Také hauptmann září. Na jeho obličeji není vidět ani stín té veliké starosti, která na něj padla. Proto je tím nepochopitelnější jeho tichý rozkaz oběma esesmannům: „Dnes nepít!“

Bönke to považuje za dobrý vtip. Generál je nakonec přece jenom kavalír, když poručil, aby prostý esesmann a scharführer s ním seděli u večeře u jednoho stolu. A nejen to, když si s ním smějí připít.

5

Nevidíme na cestu, protože mlha je hustší a hustší. Až dosud to šlo dobře, ale ono to bylo to rovné pole, které mi ještě včera tak živě připomínalo naše políčko pod Kulatým kopcem. Teď však běžíme s kopce a zaplétáme se do trnitých keřů.

Ještě před rokem jsem dovedl uběhnout velký kus cesty a ani mi nevadila má o tři centimetry kratší levá noha, která mi tak dobře posloužila u odvodní komise. Teď mi vadí nejen ona, ale i plíce. Sotva popadám dech. Chlapec, který běží podle mne, dýchá lehce a pravidelně. Kdo by to byl do kloučka řekl.

Teď je tady les. Nejdřív nízké, svěže zelené mlází a místy pod ním sníh. To chlupaté, jemné, hedvábné, stříbrné rosou, jsou kočičky. Vida, všude na světě mají kočičky stejnou podobu. Tam, kde je tráva, je měkká, rozmokła země, a protože úžlabinou protéká potok, je všude plno bahna.

„Máme jít do toho lesa? Co říkáš, chlapče?“ ptám se zaraženě.

Neříká nic. Ani neví, že tady ten les je, protože vidí jenom mlhu, a nízká borovice, o kterou se opírá, mu nedokáže vytvořit představu lesa. Já ale vím, že tu ten les je, protože jsem ho měl denně jako na dlani a stále jsem o něm snil. Les pro takové lidi, jako jsem já, pro lidi z venkova, je ochráncem. Tam se můžeš schovat před prudkým lijákem, ukryje tě při sněhové bouři a schová tě i před zlými lidmi. Ale tenhle les si vymyslili lidé. Špatný les. Ten bude první, kam přijdou.

A přece.

„Co říkáš tomu lesu?“ opakuji.

Dívá se na mne těma kulatýma černýma očima a mlčí. Je to asi městské dítě. Takovým les nic nevypráví.

„Nestůj na sněhu, děláš ťápoty!“

Nechoď do toho lesa! varuje mne Vilma.

Ah ano, je tady přece Vilma! Teď cítím její silné ruce a měkké, poddajné tělo. Voní mlékem a chlévem. My, lidé z venkova, nemáme rádi rafinované vůně. Náš chlév opravdu voní, protože je naším životem. A čerstvě nadojené mléko také. Je široká v bocích a to je důležité pro vesnické ženy. Měla jsi asi lehký porod, viď, Vilmo?

Nechoď do toho lesa, Hans! opakuje tvrdohlavě. Vždycky byla taková tvrdohlavá, umíněná.

Proč, děvče?

Budou tě hledat. Jeho také –, ukazuje kulatou bradou na němě stojícího chlapce. To bude jejich první, že prošťárají les křížem krážem!

Něco takového jsem si myslel před chvílí, Vilmo –

Vidíš! A přece bys tam šel! řekne vyčítavě.

A kam se tedy máme obrátit, co myslíš?

Nesmíte stát. Pro vás dva nejsou ani pěšiny, ani cesty. Jděte přes pole. Znáš směr?

Cítím směr. Pořád jsem se přece díval v tu stranu, kde jsou naše hory a lesy.

Tak to je špatný směr. I oni přece vědí, že si tím směrem namíříš. Chceš-li dojít ke mně a k dítěti, musíš jít přímo k severu. To aspoň pro začátek. Hodně do leva. Tak –

„Je tu někdo?“ ptá se bázlivě chlapec a tiskne se k té zakrslé borovici.

„Ne. Proč?“

Potřese hlavou a neodpoví. Rozhodně to není povídavé dítě. Jenže ve válce není ani dětem do povídání. Natož tomuhle.

„Jdem,“ zvedám se.

Přitaká a mlčky vykročí. Stoupáme. Pořád vím přesně, kde jsme. Nikdy jsem si nezapamatoval tak dobře žádnou krajinu, jako tuto. Když jsem se do ni díval a násilím nutil mozek, aby si zapamatoval každý strom, keř, každou nerovnost půdy, věděl jsem, že mi to bude dobré v takovém dni, jako je dnešní. Jenže tenkrát jsem se domníval, že se to stane v noci. Konečně, noc jako mlha. Snad mi v noci mohly povědět něco hvězdy. Ale také mohly povědět něco těm, kteří jdou za mnou.

Zase klopýtáme přes nějaké pole. Velké, dlouhé pole. Tam, kde jsou velká pole, bývá určitě nějaká osada. Možná, že je to ta, na jejíž střechy jsem se díval z LDH.

Ale pro vás není žádná vesnice. Žádný dům, říká tiše Vilma.

Já vím, souhlasím.

„Je tu někdo?“ ptá se chlapec, který mi kluše vytrvale po boku.

„Nic. Sami dva –“

„Já jsem myslel –“

Pak se zastaví a obrátí se. Také stojím.

„Něco jde za námi,“ říká tiše.

V té mlze a soumraku nemůže nic vidět ani slyšet. Řekl – něco. Kdyby se něco za námi pohybovalo, slyšel bych to především já. Liška se dovede náramně tiše pohybovat, a přece jen ji vždycky zaslechnu. A já mám přece výborný sluch i zrak!

„Nic,“ říkám klidně a třepnu ho po rameni, abych mu dodal odvahy. „Já lovil lišky –“ vida, ta liška mi přišla na mysl a už o ní hovořím – „tím způsobem, že jsem nechal zahnít střívka a zabalil je do páchnoucí ryby. Té vůni žádná liška neodolá –“

„Nelovil jsem nikdy nic,“ řekne chlapec zasmušile.

Teď jdeme po mezi. Jde se nám oběma lehce a při chůzi si otíráme o trávu bláto s bot.

Ale ani meze nejsou pro nás dva. Každý, kdo půjde za námi, se pustí po mezi. Tak nějak to říká ve mně Vilma. Nesmíš si to dělat pohodlné, Hans. Vždycky si musíš vybrat tu horší a studenější stránku krajiny, protože vaši pronásledovatelé to budou mít pohodlnější. Tobě bude pohodlně až u mne. Doma.

Ostatně – lidem mohu snad uniknout. Psům ne. To je ztracená hra.

„Něco jde za námi,“ opakuje zase chlapec a chytne se mé ruky. Udělám ještě krok a zastavím se. Je to starý, osvědčený způsob. Kdyby šel někdo za námi, musel by udělat buď ještě jeden krok anebo by jenom došlápl a to bych slyšel. Naslouchám do tmy. Nic. Mlha mlčí, těžká, vodnatá, neproniknutelná. Nemáme teď jiného přítele, než mlhu. Co na tom, že zalézá do kabátku a do roztrhaných kalhot? A že studí? Někdy studí i přátelství, to jinak ani nejde.

„Stejně nás dostanou,“ řekne najednou chlapec a posadí se na zem.

To vím. To není třeba slyšet od druhého.

„Vstávej!“

Zvedne ruce, jak teď sedí a přikryje si jimi temeno hlavy. Patrně už mnohokrát slyšel tohle „auf!“ a hned po něm následovala rána pěstí nebo obuškem. Nevidím mu sice do obličeje, ale vsadil bych se, že má teď zavřené oči. Kdybych ho teď tady nechal, bude sedět a nehybně čekat, až o něj zakopne první esesák. Žádná vůle k životu. Vyslovuji ohavnou, strašlivou nadávku.

Složí zase poslušně ruce podle těla a postaví se. Vím, že se mi co nevidět složí, že zas budu muset nadávat a že, bude-li to nutné, dám mu pár pohlavků. Všechno je lepší než smrt.

„Nás nedostanou!“ říkám zatvrzele. Říkám to proto, abych tomu uvěřil.

On nevěří. Vidím to na něm. Ale já tomu taky ze začátku nevěřil. Až do doby, než přišla Vilma a než jsem si vzpomněl na její tvrdohlavost a umíněnost. Teď to všechno z ní přešlo na mne.

„Když je člověk rozhodnut něco udělat, tak to udělá! Od toho je člověkem!“ říkám zatvrzele.

„A kdyby se tedy rozhodl stát se třeba králem?“ zeptá se dětsky.

„Tak to dokáže. Musí si to umínit!“

„A třeba gestapákem?“

„Mluvím o lidech. Z lidí by se k tomuhle nikdo nerozhodoval!“

Kluše mlčky podle mne. Myslí si své, ale chrání se, aby to řekl nahlas. Na boty se nám nalepilo plno studené mazlavé hlíny a musíme se častěji zastavovat, abychom ji seškrábali. Ale přesto jsme už hodně daleko od tábora. Já nemohu v mlze ztratit směr, zvlášť ne, když je se mnou Vilma.

Teď je v mlze zvuk. Oba stojíme a nerozhodně nasloucháme.

Přichází ze směru, v který máme namířeno. Mlha všechno zkresluje, i zvuky. Řekl bys, že je to kdo ví jak daleko a máš to třebas na dohoz kamenem. Mne nemůže zmýlit, já ji znám.

Hoch vedle mne se chvěje. Strachem a současně zimou.

„Před námi je nějaká silnice,“ říkám pokud možno klidným hlasem.

„Myslím… to za námi…“ vydechne.

„Před námi je silnice a jede po ní nákladní auto!“ opakuji tvrdě, protože začínám mít strach ze zvukových přeludů chlapce. „Za námi není nic. Neboj se!“

„Mně je to jedno,“ odpoví najednou a zimomřivě přikrčí ramínka k hlavě.

Ještě dobře, že jej nesvlékli, jako ty židovky. Copak bych si s ním asi počal?

Jdeme k silnici a jsme mnohem ostražitější, než jsme byli dřív. Silnice je náš nepřítel. Vede odněkud někam. Jsou to sice neurčité pojmy, ale přece jenom určují obrysy lidských sídlišť. A my se tomu musíme vyhnout. Pro nás není žádná silnice, žádná cesta ani pěšina. A zvlášť ne tahle silnice. Každý motocykl může znamenat lebku se zkříženými hnáty. Anebo dva blesky. Každé auto, ba docela každé kolo.

Jsme v příkopu u silnice a nedohlédneme přes ni, jaká je mlha. Víme jenom, že už je zase ticho a to, co škrábe nahoře nad námi, jsou větve suché švestky, jak se trou o sebe.

„Půjdeme po ní?“ ptá se dychtivě hoch.

„Co tě napadá?“ vrtím hlavou.

Zesmutní. Zkouší její lákavou tvrdost, udělá dva pružné krůčky a zase se zastaví. Vím, že silnice je pro nás ten nejnebezpečnější lidský výmysl. Silnice nám bude strašit v hlavách, až půjdeme zase rozblácenými poli a přes mokrá vřesoviště. Budeme se muset zoufale bránit volání silnic. Budou nás přitahovat jako muchołapka mouchy, a stejně tak by s námi zatočily.

Jestli je vůbec na něco spolehnutí pro dva lidi, utíkající smrti ve vysokých holínkách a v psích zubech, pak je to mlha, noc a otevřená krajina. Taková krajina, kde si každý řekne, no, tudy přece by ti dva nešli. Anebo široký, hustý les, v němž jsou skály, ale na takový les jsme ještě nenarazili.

Pozoruji, že je mlha temnější, ponuřejší a jaksi zamračenější. Jsem tím překvapen, protože strach mne hnal až dosud kupředu tak rychle, že jsem zapomněl na únavu a na všechen čas. A hoch se tiskne ještě blíž ke mně a chvílemi se letmo a ostýchavě dotkne mé ruky. Snad, aby se přesvědčil, že tu ještě jsem. To v okamžicích, v nichž se zastavuje a obrací nazad.

A přece je už večer. Prodíráme se hustou olšinou, která nám hází do obličeje a za krk krůpěje vody. Loňské listí nám haraší pod nohama, ale sněhu je tu už velmi málo. Tu a tam malé bochánky, jako bývá v létě mech, jenomže ne zelené.

Je to dobrý háj, Vilmo?

Pohodila copy a zamyslila se. Zdá se, že dobrý –

Pak jsem našel takovou skálu, která se dobře hodí pro spánek. Doleje převislá, je pod ní hodně místa a plno suchého, spadaného listí, které sem zafoukaly fujavice. Také je tu plno suchých olšových prutů.

„Zůstaneme tady,“ usmívám se na chlapce.

Vrtí hlavou. To je přímo k nevíře. Já sám jsem uštvaný jako honicí pes, sotva zvedám nohy, ale klouček toho ještě nemá dost. Žádné jiné dítě by to na jeho místě nevydrželo. Ačkoliv dítě, které prožilo tyhle věci… Také jsou podivuhodné ty změny, které se s ním dějí. Před chvílí by si byl ještě sedí na mez a nechtěl by dál. Byl tak lhostejný k smrti. A teď se zas v něm ozval život.

„Ba ne. Zůstaneme tady!“

Mám nůž i krabičku zápalek. Vím, že je hrozně nebezpečné rozdělávat oheň, ale nerozdělám-li ho, pak asi do rána zmrznem. A kdybychom nezmrzli, nikam se nevyspalí a unavení nedostaneme.

Dobře. Pokyvuji a prohlížím si převislou skálu. Oheň nemůže být odnikud vidět – a to myslím i na případ, že by se v noci zvedla mlha – z nechráněné strany je husté křoví.

Sbírám malé suché proutky a ještě je pro jistotu rozřezávám podél. Vím, jak je strašně těžké rozdělat oheň z navlhlého, mlhou nasáklého dřeva, ale já to umím. Člověk, který v zimě svážíval kmeny s hor, takovéhle věci musí umět.

Bude to hodně čoudit, mračím se.

Tři zápalky zhasly. Přistrkávám je k hraničce. Konečně chytí slabým, malomocným plamínkem.

„Takhle to nedělej. Nejdřív oloupej kůru –“

„Proč?“

„Špatně hoří. Tu přiložíme, až bude větší plamen.“

Ohýnek se zvětšuje. Jsme přikrčeni až u něj, hřejeme si ruce a nohy a chvílemi se k němu obracíme i zády. Je to málo tepla, ale musí postačit.

„Hlad?“ usmívám se na něj.

„Ne.“

„Jíst musíš. To bychom zítra nikam nedošli. Možná, že vyrazíme ještě v noci.“

Vytahuji Schafferův plátěný pytlík se sušeným masem. Není ještě dost vysušeno a trochu zavání. Napíchnu několik kousků na zelené proutky a opékám je. Leží, opřen zády o hromadu suchého listí a s přivřenýma očima pozoruje maso, z něhož začíná vytékat šťáva.

Potom oba mlčky jíme. Byl by dobrý kus chleba, ale ten není a dlouhý čas nebude. Chleba je spojen s představou široké, vytopené světnice a selského stolu. Ani to ani ono pro nás dva není.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Jule.“

„Aha, Jule Josef, syn Jakubův –“ to jsem zaslechl z úst toho starého, když šel do mlhy. „To byl otec?“

„Ne,“ vrtí hlavou, „strýc. Ale byla tam maminka.“

Podivné, že se nerozpláče. Snad je bolest ještě příliš blízko a právě proto nemůže vstoupit tak najednou do srdce. Pravá bolest přicházívá po čase, z veliké dálky. Přiloudá se s večerními vánky, obyčejně zrovna v okamžicích, když takového nemilého hosta nejmin čekáš.

„A otec?“

„Toho zabili hned, jak –“ vezme si ještě kus masa a pomalu přežvykuje. „To listí hřeje, viďte?“

„Ano. To listí hřeje.“

Zuli jsme si promáčené boty a přistrkujeme mokré, zkřehlé nohy k ohni. Přece jenom se nám trochu rozhořel, rozhrabal jsem ho hodně do šířky, aby vydával víc tepla. Teplo je teď zrovna tak důležité jako naše bezpečnost a opatrnost. Ty dvě věci nejdou sice dohromady, ale tohle je výjimečná situace.

Když usínám, mám dojem, že je Vilma někde tady na blízku. Je to pěkné usínání, při němž člověk neví nic o děrách v plátěném kabátku, o vychrtlém těle, na němž není košile, a o chladu, zvolna prostupujícím celé unavené tělo. Je tu zas náš kostel, naše chalupa, matka, strýc Karl a oba staří Dörnerovi. Je nějaká neděle, či svátek, sousedé přecházejí po návsi a někteří klábosí u vrátek svých stavení.

Dole pod návsí je Malzova hospoda se vznešeným názvem Zur goldenen Krone. Možná, že se tam opravdu zastavila některá korunovaná hlava. Teď tam sedí za hrubým stolem sedláci a mezi nimi nejvíc vyniká starý Dörner. Je to náramný, všemi uznávaný hospodář, žlučovitý, tvrdohlavý jako beran, který přes svou sedmdesátku strčí všechny mladší do kapsy. Vlastně ani není špatný, tenhle starý rozkřičený sedlák, ani není zrovna lakomý a nikdo proti němu dohromady nic nemá. Jeho obličej se podobá vyschlému kamenitému poli. Samá rýha, brázda, hrbolek, žlutohnědá šeď, namodralé, skoro bezbarvé oči, hákovitý ostrý nos jako skála a přísně sevřené rty, připomínající ocelovou sponu.

Pořád ještě v polospánku hospoda. Vyschlá, hubená Dörnerka usrkává pivo a vypráví si se sousedkami. Kdyby jí stokrát pochlebovaly, že je její Willi teď velkým pánem, ona k tomu neřekne ani slova.

Potom se starý Dörner nakloní k mému strýci Karlovi, jehož sestru má za ženu, a zeptá se skoupě: „Na, wie steht es mit dem jungen Lumpen?“

Ten mladý lump, to jsem já. A Dörner to nemyslí nijak zle, přece jen mu scházím na polích a docela mne měl svým způsobem rád.

„Eh, scheisse!“ mávne strýc Karl unaveně rukou.

Dörner přikývne. Tady se nedá nic dělat. Možná, že to byl právě on, který kdysi přemluvil svého syna, aby mi zařídil v koncentráku lehčí život. Když už jednou musím být převychováván. A když už jsem byl tak pitomý, že jsem se do toho dostal.

Nemám nic proti Dörnerům, i když jim jednou zabiji syna. Totiž… budu-li mít k tomu odvahu.

Ale nejdůležitější je, že Vilma je stále někde na blízku. O svém narozeném synovi nic nevím, ani si ho neumím představit.

Chlad, stoupající od nohou, se stává méně snesitelným. Z polospánku zvolna přecházím do bdění. Ještě naposled zahlédnu vysokou střechu našeho kostelíka s jeho směšnou, neforemnou báničkou – to zas jednou Max zfušoval kus klempířiny! – a pak cítím něco jiného.

Hochovo tělo se zimničně zachvívá.

Také po mlze už není ani památky. Zmizela, zatím co jsem byl v polospánku. Najednou je jasná, mrazivá noc a mezi korunami borovic, které rostou na skále, prosvítají studené, lhostejné hvězdy.

Hoch nespí. Nezměnil ani trochu polohu za tu dobu, co jsem pozoroval oblohu. Má hlavu výš, než tělo a zřetelně vidím jeho oči. Dívají se směrem k narudlému žárovišti, které zůstalo z našeho ohně. Nespali jsme tedy dlouho, má-li ohniště ještě růžovou barvu. A on snad nespal vůbec. Také možná, že se díval jinam, nemohu to tady odsud tak přesně určit. Ale dívá se na jedno místo. Ztrnule, upřeně.

„Zima?“ ptám se šeptem a hmátnu rukou, abych ho uklidnil.

Nic. Mlčí. A leží bez hnutí.

Teď teprve vidím, že má z něčeho strach, že je celý ochrnutý strachem a že pohled jeho rozšířených očí směřuje někam za ohniště.

Tam, z hustého, temného ořeší svítí dvě světla. Žlutá a okrouhlá.

To je pes. Snad je to tím mrazem, který se mi dostal až k mozku, že nepociťuji strach. Vnímám prostě skutečnost, že je v houští pes. Je to věcný úsudek. Teprve později si uvědomuji, že když je tady pes, pak vzápětí za ním přijde pán ve vysokých holínkách. My jsme už zapomněli, že existují také jiní psi, než ti v LDH.

To znamená tedy konec a proti tomu se patrně nedá nic dělat.

Stále ještě nemám strach, ale to není žádné hrdinství ve mně, to je prostě okamžitý nedostatek vnímavosti. Dvě žlutá, okrouhlá světla žhnou proti nám.

Vidí nás a nejde kupředu. Není to tedy Oyama ani Uhu ani žádný z davičů. Ti by se vyřítili jako ďáblové a hned by začali řvát. Teprve teď si pomalu uvědomuji, že mohou být na světě také jiní psi. Snad to přece není žádný z davičů LDH.

Ale protože je to tichý, mlčenlivý pes, pak to může být jenom Liese. Najednou vím docela určitě že je to Liese. Kde se tahle jistota ve mně vzala, o tom nemám ani ponětí. A taky ta, že za Liese přijde jistě vrah.

Žlutá světla se dívají na nás a my na ně. Mezi námi a jimi je ono žároviště, v němž ještě doutná.

„To je on,“ řekne najednou hoch cizím, rozpraskaným hlasem. „Šel za námi už od začátku –“

Vzpomínám si, že řekl, že je něco za námi. Podivné, že jsem jej já neslyšel.

„Slyšel jsi jenom psa?“ ptám se ostřeji.

„Jenom psa.“

To jsou zvláštní věci a teď se svým unaveným, promrzlým mozkem na ně nějak nestačím. Třeba se nakonec ukáže, že je to obyčejný vesnický pes.

„Liese!“ zavolám tiše přes ohniště.

Teď už je to přece jedno. Pes o nás ví a jdou-li za ním vysoké boty, pak se o nás dozvědí také.

Obě světla na okamžik shasla, ale hned zas zazářila.

„Pojď!“

„Ne. Bojím se,“ šeptne hoch se vší rozhodností.

„Proč?“

„Nemá cenu utíkat. Už.“

To není pravda. On má teď tak starý, dospělý hlas, že jsem zapomněl, že mluvím vlastně s dítětem. Chlapci bych v takovémhle případě nikdy nedokazoval, že tohle není pravda. Ale já mám dojem, že vedle mne leží dospělý člověk. Vždycky má přece cenu pokusit se o něco. Nejhanebnější, co může člověk udělat, je zůstat ležet a čekat, až se mu zakousnou do hrdla psí tesáky. To je zbabělé. Všechno můžeš v případě, kde ti jde o život, můžeš začít uskutečňovat ten nejbláznivější nápad, provést třeba šílenství, jenom nemůžeš čekat zbaběle na smrt. Oni však v tom asi zbabělost nevidí. Vědí, že smrt jednou přijít musí, a v takových případech je jim lhostejno, přichází-li. Poznal jsem jich mnoho, židů, za dobu svého věznění a většinou v nich byla nějaká lhostejnost. Ovšem přemíra citlivosti k tělesnému trápení.

Ale teď nebudeme čekat zbaběle na smrt. To je líp rovnou umřít.

Ale je-li to pes z LDH a jde-li za ním člověk, pak se musí ta bestie co nevidět ozvat. Musí povědět pánovi, že nás našla. Jenomže my jsme tomuhle naše psy nenaučili. Ten nápad s Liese je pošetilý. Pravděpodobně je to pes, kterého nasadilo na naši stopu gestapo nebo krippo.

„Kdy jsi zaslechl to tvoje ‚něco‘ po prvé?“ ptám se.

„Nevím. Nepamatuji se.“

„Zkus to vzpomenout si. Záleží na tom hodně.“

„Ale já si nevzpomenu.“

Uplynulo dobrých pět minut, ale to bude špatný odhad. Všechno trvá déle, jde-li člověku o život, čas neznamená nic. Teď už nic.

„Věděl jsem, že jde za námi už z pole –“

„Z kterého pole? Bylo hodně polí.“

„Toho prvního rovného pole.“

„Viděls ho?“

„Ne. Cítil. Nebo… já nevím –“

„Je to blázinec.“

„Co?“ ptá se hoch.

„Blázinec. Nerozumím tomu. Nevím, co je to za psa a co je v tobě, že jsi slyšel něco, co já ne. Ničemu nerozumím –“

„Budeme ležet a čekat.“

„Ne. Nevím. Teď mlč!“

Teď už je všechno jedno. Bylo by správnější zvednout se a pokusit se utéci. Ale člověk se chce také podívat, jak jeho smrt vlastně vypadá. Je to podivné, být zvědav na tvář smrti. Vezmu kus masa a házím je směrem k žlutým světlům. Zhasla.

„Liese!“ volám tiše.

Čert ví, co mne posedlo s tou Liesou. Fena nemá přece nejmenšího důvodu, aby mne milovala a šla mi ve stopě. Naopak má všechny důvody, aby se mi vrhla po krku tiše jako blesk, jak ona to umí. Ledaže… ledaže by porozuměla všemu, celému systému, důvodu, proč jsem ji třískal karabáčem a trápil ji s tím žrádlem.

Ledaže by rozuměla všem mým myšlenkám, které mi probíhaly hlavou, když jsem usedal na dosah jejího řetězu a které jsem obvykle pronášel nahlas.

A to žádný pes nemůže. Ani člověk by nemohl.

Teď už opravdu na ničem nezáleží. Když vstanu, tak jistě vedle těch žlutých světel vyskočí ještě jedno, ohnivé, rudé a planoucí. Zarachocení výstřelu už asi neuslyším. Vrah zřejmě číhá u psa a má nás pohodlně na mušce.

A přece vstanu a udělám dva kroky kupředu, k ohništi.

Světla zhasla a v křoví se cosi pohnulo.

Dál už nejdu. Mám strach.

„Vstávej!“ beru chlapce za nohu, nespouštěje zraků s křoví.

„Ne.“

„Rychle se hni, nebo jednu dostaneš!“

To je nějaká podivná hra. Světla jsou pryč. Snad ani nebylo žádného psa a žádných žlutých světel. Také možná, že potkáme smrt po několika krocích.

Jdeme rychle a neohlížíme se nazpátek. Přešli jsme mýtinu a jsme teď v tmavých bucích, kde je plno černého stínu. Tam se teprve obracím.

Mýtina je jasně ozářena měsícem. Je tichá a nehybná.

A uprostřed ní, na třech, levou přední vyčkávavě zvednutou, s čumákem vysunutým v náš směr, stojí Liese.

6

Sotvaže se za generálem Kleinitzem zabouchla dvířka auta, to byla asi půlnoc, obrátil se hauptmann prudce na scharführera a Sternbäckera: „Ke psům!“

Nerozuměli jeho otázce a podívali se na něj vyjeveně. Hauptmann přece dovedl pít a několik lahví starého rýnského by ho neporazilo. Oni pletli šnaps s vínem a to bylo horší.

„Ke psům!“ zařval vztekle hauptmann a chytil Sternbäckera za rameno.

Scharführer Bönke trochu vystřízlivěl. „Stalo se něco?“

„Stalo,“ vybuchl hauptmann. „Tys byl poslední u psů a nevíš nic! Mahler utekl s tím židovským spratkem!“

Bönkemu se to pomalu rozleželo v hlavě. Pokusil se hvízdnout, ale selhalo mu to.

„Ty si vem Oyamu, Sternbäcker Uhu a já Rolfa!“ rozkazoval Dörner a letěl k ubikacím heftlinků. Pak se vyřítil ven, drže v ruce zapomenutou Mahlerovu čepici.

Psi byli nevrlí a zlostní. Trhali sebou na lančích a chytili stopu okamžitě, jakmile přičichli k čepici.

Ostatně ani nebylo psů třeba. Stopy na rozbláceném poli byly ve světle hauptmannova reflektorku jasně zřetelné.

Po chvíli prudkého běhu scharführer upadl. Sternbäcker se s Uhu motal někde vzadu. Dörner všechno zastavil a vytáhl mapu. Nejdůležitější bylo, že znal směr, kterým se dali ti dva. A pronásledovat je teď v noci nemělo vlastně ani smyslu. Nemohli být daleko a ráno je dostanou pohodlněji.

„Museli přetnout silnici na Hermannsdorf,“ ukázal scharführerovi na mapě. „Ty pojedeš ráno na motocyklu. Já a Sternbäcker půjdeme se psy –“

„A co ohlásit to gestapu?“ zeptal se neprozřetelně esesmann.

„Chce se ti snad na frontu?“ zeptal se chladně hauptmann.

Scharführer Bönke položil silný stroj na okraj příkopu a udělal tři váhavé kroky. Někdo by ho mohl ukrást, uvažoval, ale pak nad touhle možností mávl rukou. Nikoho ani nenapadne, aby kradl odložené motocykly. Ne, v tomhle Německu se toho nikdo neodváží, protože na krádeže mnohem menších věcí je smrt.

Ale mohl by si ho všimnout někdo z Hermannsdorfu a poznal by, že je to můj. Dohadovali by se, že někoho hledám. A to taky nejde.

Stopy jsou jasné a zřetelné. Jedny patří velikému muži a druhé dítěti. Vedou s pole na jedné straně silnice na pole na druhé. A protože je na poli plno blátivé hlíny, jsou stopy na asfaltu docela pěkně viditelné.

To máme z toho, že jsme zamhuřovali oči, když si vyměňovali dřeváky za boty. Už tohle by nás dostalo do basy.

A nadělali jsme si pěkně do kalhot, myslí si scharführer, ale pohled na ty stopy ho uklidňuje. Všechno, jenom ne nějaký útěk. Všechno, jenom ne volat na pomoc gestapo a alarmovat kraj. Když se někomu podaří utéci z tak dobrého komanda, tak jde pak celé vedení k ďasu.

Před vším vyletí hauptmann a s ním se povezeme všichni. Dörner není špatný chlap a zavírá oči, když se šmelí s masem. Dostane se nám veliké cti střílet bolševiky na frontě. Na tuhle čest kašlu.

Samozřejmě že se to dá ututlat. Pošle se nahoru jednoduché hlášení. Žídě mělo stejně táhnout k čertu a svezl se s ním náš heftling.

„To je o dvě bedny na mrtvé víc?“ rozčiloval se hauptmann. „Co dáš do těch beden?“

„Oni nebudou kontrolovat bedny. Mají v tom stejně galymatyáš –“

„Nebudou je tak dlouho kontrolovat, dokud něco nevyleze na světlo. Pak uvidíš ten tanec!“

„Taky se mohly během transportu ztratit –“

„Prosím tě, kdo by kradl bedny?“

„Krade se všelicos. Taky je na dráhách nepořádek. Bomby. Hloubkaři. A tak…“

O nějakého heftlinka víc nebo míň, co na tom záleží? Ví o tom taky ten nažraný Georg Schaffer. Nu což, i ten může… po čase…

Jsou tady ty stopy, a to celou věc velmi zjednodušuje. Narazil na ně hned včera za tou dírou v plotě, když hledal uprchlou fenu. Dětské stopy bylo dobře vidět. Jenže včera byla noc a to se nedalo nic dělat. A měl zrovna tak v hlavě jako Sternbäcker.

Bönke ví, že ta věc se ztracenými bednami by byla postavena hodně na vodě. Kdyby je dopadl někdo jiný a oni přece nemohou projít.

„A kdybys je… náhodou,“ hauptmann přivřel kančí oči a v hrdle mu zakloktalo. „Tak je na místě odtento. Však víš!“

„Vím.“

„Byl bych rád, kdybych se mohl na tebe spolehnout, Friedrichu. Když je nenajdeš, tak jdem do hajzlu oba. Však víš!“

„Za to, že jste to nehlásil?“

„Kdybych to hlásil, tak jsme šli taky. Na tom už tak moc nezáleží. Budeme smrdět někde v jedné díře a poslouchat ty pěkné katuše. Já raději posedím tady.“

„Já taky!“ přikývl Bönke upřímně. „Jenže já je najdu!“

„Tak se teda spolehnu.“

Časně ráno si vzal speciálku a přeměřil si vzdálenosti. Ti dva nemohli ujít víc než dvacet kilometrů. A to sotva. V té mlze a při jejich stavu sotva deset. Ale připusťme dvacet. Směr je jasný. V tom směru vedla tahle silnice. Budou-li se držet směru, budou muset tu silnici přejít. Budou-li hodně hloupí, půjdou po ní. A Bönke se modlil, aby po ní nešli, protože to by potom padli do rukou prvního polního četníka a malér by byl hotov.

Hauptmann a Sternbäcker vyrazili po stopě pěšky. Možná, že je dostanou oni.

Jenže teď jsou tady ty stopy. Muž a dítě. Když se na mužovy stopy zadíváš pozorněji, zjistíš, že levá se zabořovala do hlíny hlouběji než pravá. Mahler má kratší nohu. Muž a dítě. Klar. To jsou oni.

Je tady na téhle asfaltce ještě jedna stopa, trochu stranou od těch dvou. Ale ta už Bönka nezajímá. Nikdy ho nezajímaly stopy zvěře, protože byl zacvičen na lov lidí. Možná, že silnici přeběhl zajíc. Anebo srnec. Ať si zvířecí stopy rozlišují myslivci, jemu do nich nic není.

Ještě jednou se vrátil k motocyklu a přesvědčil se, že je zavřen přívod benzinu. Zatáhl ho trochu pod keř. Ty dva dostane brzy. Nemohli jít celou noc. Neměli s sebou žádné jídlo, všechno se přihodilo tak rychle, že se ten mizera nemohl připravit na útěk. A s tím židovským spratkem se nedají přece dělat žádné sportovní výkony.

Museli někde spát. Při nejmenším si museli odpočinout. Když došli včera až sem, kde zanechali na asfaltu čtyři pěkné navštívenky, to urazili svůj devatenáctý kilometr. Jeden je rok vězněn a druhý je dítě.

Támhle vpředu začíná les, není to vlastně dohromady žádný les, zprvu olšiny, pak bukáče a nakonec řídce několik borovic. Tam je jejich dvacátý kilometr, tam je někde díra, v níž buď přespali nebo zmrzli.

Rozhodl se zajít tam a prohlédnout si lesík. Pak se vrátí k motocyklu, zajede na něm do Hermannsdorfu a tam se uvidí, co dál. Pravda, se psy to bude mít hauptmann a Sternbäcker jednodušší.

Stopy jsou pěkně vykresleny. K ránu uhodil mrazík, ony se přes noc naplnily vodou a ta v nich zmrzla. Teď v tom slunci je ovšem led už jenom na jejich okrajích.

Našel tu skálu i ohniště. Také našel nedotknutý kousek masa, který v noci Liese nesežrala. To maso mu vrtalo v hlavě. Ten mizera se přece jenom na útěk připravoval.

Ohniště je studené. Tváří se trochu starostlivě, protože se někde v koutku duše domníval, že je najde ještě v pelechu. Stačilo by pak zaházet je jenom trochu listím. A samozřejmě nejdřív svléci z toho velkého mizery jeho zuchthausnickou černou uniformu se žlutými lampasy. A pak ať si čmuchá, kdo chce.

Jenže pelech je prázdný a ohniště studené.

Vytáhne znovu generálku, podívá se na hodinky a proměří si to. Dejme tomu, že se zvedli krátce po půlnoci. Teď je devět. Do Hermannsdorfu je to odsud osm kilometrů. Dřív nevyrazili, protože jednak potřebovali odpočinek a jednak byla do půlnoci ta pitomá mlha.

Trochu změnili směr a obrátili se přímo k severu. Proč se obraceli k severu? To je hloupé. Ale mně do toho nic není, já je jenom potřebuju najít a – – – tento.

Mapa hovoří velice jasně. Tuhle, vrýpne do ní špinavý nehet, budou muset přejít další silnici na Ohme. Jsou-li ovšem už tak daleko. Je to přece jen deset kilometrů a oni už toho mají dost. S motocyklem sem mohu lehce zajet, aspoň se stavím ve vsi podívat se, co dělá Klára. Ne, ta musí počkat. U ní se pak umyju. Ale když se dostali takhle daleko, tak před nimi smeknu. Tady odsud se táhne pás hájů. Zná-li to tu ten mizera, pak by mi mohli v těch hájích zmizet. Ačkoliv těžko, když je tak měkká země a oni se mi všude podpisují.

Vrátil se k motocyklu, nastartoval jej a vyrazil k Hermannsdorfu. Tady ho znají, protože sem jezdí za ženskou. Vlastně za dvěma, ale ony se už nějak mezi sebou vždycky dohodnou. Také sem občas zajíždí hospody. Ani teď by neškodil kalíšek šnapsu, ale teď to nejde, teď nemám čas. Až na zpáteční cestě.

S druhého konce vsi jde proti němu Ziesner.

Scharführer vypne plyn.

„Heil, Franz!“

„Servus, Friedrich,“ přikývne Ziesner a přehodí si pytel s jednoho ramene na druhé. Dost nerad vidí po ránu tohoto esesáka, ale měl úspěch a rád se pochlubí.

„Zas na myších?“

„Na myších,“ přikývne Ziesner a jeho nechuť k Bönkovi zápasí s obrovskou chutí se pochlubit. Je to malý, živý človíček z Hamburku. Vybombardovali ho už ve dvaačtyřicátém a usadil se tady, zvykl si a zavedl tu to myšaření. Kdo to umí, ten může vydělat pěkné peníze. Popotáhne svým bambulkovitým nosem, zamrká chytrýma očima a potřese střapatou, štětinatou hlavou.

Lovil támhle, uvažuje scharführer a podívá se ostřeji do polí. A jak ho znám, tak tam byl už hezky časně. „A ty, Franz, neviděls tam někde náhodou nějaké lidi?“

„Viděl jsem hodně lidí a málo myší,“ přikývne Franz Ziesner a přemýšlivě přivře ta malá, věčně zarudlá očka.

To ještě neví, že bude brzy v téhle věci vyslýchán komisařem gestapa Pfeilern. Ale i kdyby to věděl, nepověděl by víc, než musí. Tihle chlapíci z Hamburku mají v sobě samý vzdor, dovedou táhnout pěkně dohromady, ale nejlíp se jim vždycky táhlo společně proti každému násilí, kterého se na nich dopouštěl stát. A tak Franz srdečně nenávidí všechny zeleno i černokabátníky.

„Honíš snad někoho, Friedrich?“ ptá se uštěpačně.

„To ne,“ Bönke mávne mrzutě rukou a neví, jak do toho. Chápe, že nesmí nic prozradit, ale když nic nenakousne, nic se taky nedozví. „Takoví dva,“ začne váhavě. „Ty se přece touláš po polích od rána –“

„To se toulám,“ mlaskne Ziesner, a má radost z toho, jak se scharführer trápí. Už napřed ví, o co jde.

„Jeden byl tak okolo třiceti a druhý ještě chlapec. Tomu je třináct, ale vypadá na dítě.“

„Odkdy,“ Franz se rozchechtá, „děti ohrožují Velkou říši?“

„S tím se, Franz, nežertuje!“ mračí se scharführer.

To víš, já ti to pověsím na nos! Mně aby unikli dva, kteří se courají po polích! Ale dneska je nejlíp, když se člověk o takovéhle toulavé ptáčky nezajímá. Mohl by se do něčeho namočit a ublížit sobě a jiným.

„Jeden z nich měl na sobě šaty z káznice,“ řekne Bönke netrpělivě, protože říci to musí, a současně má strach, že toho bude hned plná vesnice.

Ja. To měl. Ty žluté generálské lampasy jsem viděl na dálku a hned mne napadlo, proč sis, nešiko, tuhle parádu nesundal. Ale o tom ti přece, Friedrich, povídat nebudu.

„Tak přece jenom někoho honíš, Friedrichu?“, zubí se svými špatnými, vyviklanými zuby.

„Ale nežvaň o tom!“

„Co je mně do toho? Já si chodím se svou tyčkou a sakem po břehu a nekoukám po lidech. Tu a tam musím holt do vody –“

„Já vím –“

„Počkej, to ti musí dopovědět. Třeba se tam ještě vrátím a třeba ještě ty dva uvidím.“

„Jsi žvanil, Franz!“ odsekne Bönke mrzutě, startuje, ale stroj nechce chytnout.

„Vlezu do vody, když vidím myší díru. Sáhnu do ní a když je uvnitř teplo, tak hned vím, že je panička doma.“

„K sakru s tím!“

Stroj stále ještě nechce chytit. To mu tak ještě scházelo, stát tady uprostřed návsi, být všem na očích a poslouchat žvanění starého dědka!

„… no, a potom dám před díru sak, jdu po břehu ve směru díry a tyčkou šťourám do měkké hlíny tak dlouho, až panička vyběhne a začne se mi třepat v saku. To je náramně chytré, Friedrich, a za myši se dobře platí. Copak máš s tou mašinou?“

Bönke konečně nastartoval a vztekle vyrazil.

Franz Ziesner jde dál drobnými, cupitavými krůčky a živě se usmívá. Die haben etwas ausgefressen. To je dobře, že jsem o nich držel hubu. Jen aby je ten pacholek nedohonil.

Z vedlejšího stavení vyběhne truhlář Anton. Jen tak v zástěře a s vyhrnutými rukávy od košile.

„Dobrý lov, Franz?“ křičí přes cestu.

„Tři!“ odpoví hrdě Franz a ukáže to pro jistotu na prstech.

Oba jsou dobrými přáteli a Anton mu občas pomáhá chytat. To v dobách, kdy to s truhlařinou nestojí za nic. Anton je zvědav, co mu chtěl Bönke. A protože má Franz radost a protože ani Anton nemůže fašisty ani cítit, zvlášť teď, když už se všechno veze s kopečka, tak mu poví o těch dvou.

Ale ani ve snu ho nenapadne, že to Anton za chvíli zase poví své ženě, ta že se pustí odpoledne do hovoru se sousedkami… to až se začne rokovat nad tou hroznou událostí… a že se to brzy donese ke sluchu komisaře Pfeila.

7

Jdeme přes oranici a je jaro. Dnes opravdu cítím, že je jaro. Přicházelo už v březnu, pravda, předčasné a náladové tady pod Alpami, ale i kdyby tam ten tábor rozkvetl samou fialkou a podléškou, člověk by nic z toho nevnímal. Snad by se pohled na ně trochu dotkl jeho srdce. Ale nic víc.

Není jara za ostnatými dráty.

Ale dnes je opravdu jaro, mohu se sklonit k trávě a nebude na mne řvát žádný esesák, cože to hledám na zemi, nechci-li snad zvednout kámen a praštit ho s ním. Mohu trávu utrhnout a podivovat se její svěží zeleni. Mám rád docela prosté věci, jako je tráva, keř a haluz stromu. Jak se tak prodíráme houštím, otírají se mi o tvář mladé olšové lístky. Jsou ochmýřené, jako malí čmeláci, ještě polozavinuté a voní, prudce, omamně voní. Takovou vůni jsem nikdy necítil, ale já jsem se taky nikdy nevrátil po roce na svobodu.

Jule, syn Jakubův, kluše mlčky podle mne. Oba jsme unaveni, sotva vlečeme nohy, ale on si za celou cestu neposteskne. Země je měkká, boříme se do ní až po kotníky, ale já se pro to na ni nehněvám, že nás tak trápí, mám radost i z její měkkosti. Horší je, že mi říká zdravý rozum, že se takhle daleko nedostaneme. Teď už asi vědí, kde jsme, dovedou si přece odhadnout, kolik jsme tak mohli urazit. Možná, že už objevili naše noční doupě. Teď bychom se měli vrátit zpátky oklikou pod tu skálu a přečkat tam dnešní noc. To by je zmátlo. Ale jejich psi jsou za námi a to je horší.

Liese kluše vzadu. Nejdřív byla mezi ní a námi vzdálenost nejmíň sto kroků. Teď je sotva padesát. Ona tu vzdálenost zkracuje, ne my. Rád bych věděl, co se v jejím psím mozku odehrává. Ale nevím si s ní rady, ani proč jde za námi ani co s ní budeme dělat. Když se zastavíme, zůstane stát i ona. Stojí na místě a má skloněnou hlavu. Nevydrží to dlouho dívat se mi do očí. Několikrát jsem zkusil udělat dva tři kroky zpátky, směrem k ní, ale vždycky sklopila hlavu, dala ji na stranu a se staženým ohonem popoběhla zpět.

Pak jsem nechal na trávě kus masa. Došla až k němu, očichala a snědla je, nespouštějíc z nás zraků.

„Mám strach z toho psa,“ říká hoch.

„Nemusíš,“ konejším ho a vím, že mám pravdu.

„Ale nemám rád toho psa,“ vrtí hlavou.

„To chápu. Ale pes za to nemůže.“

Ale jeho strach je dobrý. Možná, že kdyby tu nebyl, už dávno by nemohl dál. Takhle chce jenom kupředu, dál od psa. Ale pes se přibližuje.

A co doma, Vilmo?, šeptám do mladých březových prutů.

Ještě doma nejsi. Zbývá ti veliký kus cesty.

Já vím.

„Je tu někdo?“ ptá se polekaně chlapec a vezme mne za ruku.

„Nikdo,“ usmívám se. Uvědomuji si, že jsem se už dávno neusmíval. Počkat, posledně, když se narodila ta jehňata. Jakpak je to dávno? Ale dnes je zase jaro, první svobodné jaro.

„A jak bude dál?“ vyzvídá chlapec.

Vida, na to jsem nepomyslel. Člověk se prostě vydal na útěk a je až po hrdlo přesvědčen, že se mu všechno podaří. Každá houština, každý strom, každý dům může skrývat polního četníka s modrým límcem a plechovým odznakem na prsou.

„Všechno je lepší, než být roztrhán psy!“

„Jako maminka –“

Teď teprve začínám chápat, jak je to těžký úkol, v tomhle zadrátovaném, uniformami prošpikovaném Německu. Třeba se mi někde podaří ukrást šaty. Lidé jdou přece do polí a na venkově se zavírá jenom na petlici. Jednou dvakrát se mi snad podaří i ukrást bochník chleba. Neznám sice vzdálenosti na mapě, ale myslím si, že budeme muset jít mnoho dní, snad i několik týdnů, než se dostaneme k nám domů.

„Je taková země,“ začínám, když vidím jeho smutný obličej, „kde není ani eses ani gestapo –“

Poslouchá a nedůvěřivě vrtí hlavou.

„Do té země musíme dojít. Tam najdeme klid.“

„Ale eses ji stejně přepadnou,“ namítne chladně a věcně.

„Tuhle zemi ne. Vlastně,“ ulomil jsem vrbový proutek a začal ssát jeho trpkou šťávu, „abych ti řekl pravdu, oni už ji přepadli. Ale v té zemi je kout, kde jsem se narodil a kde mne každý zná. Tam mne každý rád schová.“

„I mne? Žida?“

„I tebe.“

„Nevěřím.“ Potřásá hlavou. „Pověsili by ho. Mně už je čtrnáct, abyste věděl.“

Vida, čtrnáct. A já myslel, že je tak kolem jedenácti. Inu děti ve válce rostou tím pomaleji, čím rychleji stárnou.

„I tebe schovají. Vilma, strýc Karl, má matka –“

„Musíme tam tedy dojít!“ vyjasní obličej a zrychlí krok.

V dálce u potoka vidíme človíčka, který tam něco kutí. Teď vylezl na břeh a píchá do měkké hlíny. Vím, co je to, protože jsem to taky dělal. Jde po noře, cítí ji špičkou té své hůlčičky, dojde po ní až na konec a tam odsud vyžene vodní myš. Ta kožešina je náramně drahá.

Udivuje mne, že jsou i takoví lidé, kteří v tomhle tvrdém roce loví myši. Neudivoval by mne, kdyby všichni lidé, ženy i děti, nosili uniformy. Ale lovit myši… teď…

„Je taková země –“ začínám.

Pak slyším na polní cestě motocykl a současně stíhačku. Vím, co tyhle stíhačky dovedou, strhnu chlapce do křoví a padneme na břicho. Hoch už taky asi zažil, že piloti střílejí po všem, co se hne, leží vedle mne bez pohnutí a tiskne hlavu do hlíny. Já ne, já ji chci vidět. Samozřejmě, americká. Letí nízko při zemi a docela vidím střelce, naklánějícího se přes okraj.

Motocyklista ji asi neslyší, protože pod ním rachotí mašina. Anebo si myslí, že bude v našem háji dřív, než ona nad ním.

Vzduch je jasný, čistý, opravdový jarní vzduch, v němž lze dohlédnout hodně daleko.

Zastavilo se mi srdce, protože jsem poznal uniformu jezdce na motorce. I na tu vzdálenost už podle vousků pod nosem a trochu přihrblých ramen rozeznávám scharführera Bönka.

Mezi tím, než začala ta stíhačka střílet, uplynulo nemnoho vteřin, ale co všechno mi za tu dobu proběhlo hlavou!

Jde po nás a najde nás. Teď teprve vidím ty zřetelné stopy, které za sebou zanecháváme. On je viděl také a nadejel si nás po polní cestě. On má pistoli a já mám v ruce jen těžký dubový klacek. Kdybych se postavil a skryl se za tenhle strom, měl bych snad nějakou naději, že se mi podaří zabít ho o něco dřív, než zabije on mne.

Nikdy jsem nikoho nezabil a kromě Dörnera nikoho nechci zabít. Zabíjení není omluvitelné. Ale jsou okamžiky, kdy zabít je nutností. Nemyslím na to, že je tím větší nutnost zabít fašistu, jak by řekl Petr Martin, protože pak bych se musel zamyslet nad tím, je-li to opravdu fašista, není-li snad jenom produktem fašismu. Ale já týhle věci neznám, nepřemýšlím nad nimi a podaří-li se mi ho srazit k zemi svým klackem dřív, než on střelí po mně, pak provedu opravdu záslužný skutek, záslužný se zřetelem k mému a hochovu bezpečí.

Teď konečně i on zaslechl stíhačku, anebo usoudil, že ho dožene dřív, než se dostane do našeho háje, a vjel s motorem do příkopu. Příkop je hluboký, skryl ho mým očím a je vidět jen kousek rukojeti řidítek.

Kulomet stíhačky se rozklepal a hoch vedle mne si tiskne ruce k uším. Patrně už zažil mnoho náletů, ne však tolik jako já, a proto dosud nezlhostejněl a nedovede rozeznat, po kom se střílí.

Veliké náboje vyhazují z polní cesty bahno a kamení. Nedá se spočítat, kolik jich udeřilo zemi. Bylo by přímo naše zázračné štěstí, kdyby ho ta stíhačka dostala. Ale já nevěřím na náhody. Vysvětluji si vždycky všechno prostě a nemám rád zásahy třetích, nadpřirozených osob. Ta stíhačka, to není náhoda. To je běžná věc nad německými cestami. Kdyby byla spatřila auto nebo povoz, tažený koňmi, nasypala by to do něho.

Můj scharführer, to taky není náhoda. Možná, že ho vedla Liese, ale tady mi ještě není všechno jasné.

Náhoda by byla, kdyby byl zabit teď. Právě před našima očima. Že by nezabil mne anebo že bych ho nemusel zabít já.

Stíhačka už je pryč, vyšplhala se do modré oblohy, chvíli nad námi krouží jako dravec a pak mizí k západu. Umlklo i to protivné chvění vzduchu. Pozoruji malého vrbovce, který si vylezl na proutek a teď se pouští váhavými pohyby k zelenému lístku. Trochu brzo na tebe, chlapíčku, myslím si, ale nespouštím přitom s očí viditelný kousek nehybného řídítka motocyklu.

Liese je nyní na dvacet kroků od nás, leží na zemi stejně jako my a olizuje si přední pracky.

„Pojď, Jule, půjdeme se na to podívat!“ řeknu konečně, když se mi zdá, že už uplynula dost dlouhá doba.

„Třeba ho ten letec zabil,“ vydechne.

„Taky myslím. Ale kdyby ne?“

„Tak byste ho musel zabít sám!“ řekne nedětsky tvrdě.

Stále ještě ležíme. Nemohu se odhodlat k tomu, abych se zvedl.

„Ono ale víš, zabít a dobít je rozdíl,“ vrtím hlavou. První je odporné, druhé nelidsky hnusné.

„Ale on by zabil mne i vás.“

„To by zabil.“

„Takovíhle zabíjejí na potkání,“ v tmavých očích chlapce temně zablýská. „Vyje taky musíte na potkání zabíjet!“

„Počkej, Jule,“ žvýkám trávu a jsem stále ještě rozrušen. Nejen tou stíhačkou, ale i řečí, kterou tady vedu s dítětem. Stále ještě doufám, že ten tam se zvedne, otočí motocykl a pojede třeba zpátky. Že nebude nutno… „Kdyby on nám dal pokoj –“

„… tak by zabil druhé!“ praví tvrdohlavě.

„Kdyby mi aspoň dopřáli můj klid,“ povzdechnu a cítím, jak se odtáhl a jak mne zkoumavě pozoruje. Také cítím faleš té poslední věty. To je úplně špatné. Kdyby mně byl ponechán můj klid, mé štěstí, mé pastviny, určitě by je nedopřáli druhým. A v takových případech musíme nějak táhnout za jeden provaz.

Budu-li ho muset dobít, tak to určitě nebude jenom proto, že by jím mohlo být ohroženo něco jenom mého. Jimi je ohroženo všechno. Všechno, co je nám drahé a co musíme bránit. Jenomže já nejsem z těch, kteří by měli odvahu zabíjet.

8

Komisař gestapa Pfeil dostal hlášení okolo desáté hodiny dopolední. Přivezl je spěšný kurýr. Nikdo z gestapa by se o nějaký rozbitý motocykl v příkopě nestaral, ale nahodilý chodec, který jej objevil, otevřel také koženou brašnu a tam našel všechny scharführerovy doklady. Protože chodec byl velmi úzkostlivý a opatrný člověk, udivil se nejdřív, že je tady stroj a žádný člověk, pak ho napadlo, že jezdec byl asi poraněn a šel se dát někam do nejbližšího stavení ošetřit. Pak případ ohlásil polnímu četníkovi, který tudy šel zrovna na obhlídku.

A tak se dostalo hlášení na stůl komisaře Pfeila právě včas.

Pfeil zavrtěl hlavou. Ještě teď byl unaven po noci, v níž se hodně pilo. On sice příliš nepil, ale jeho žaludek nesnášel ani to minimum, které vypít musel, když si s ním generál připíjel. Věděl však, že scharführer pil pořádně.

Proč tedy ten chlap nevyspává teď opici a proč po ránu prohání motocykl?

Vsedl do auta a ještě na stupátku dal příkaz, aby na to místo poslali kriminálku. Rozhodl se, že pojede nejdřív pro hauptmanna Dörnera a společně s ním pak pojedou na místo neštěstí. Snad bude hauptmann vědět líp, proč byl scharführer po ránu na nohou. Po cestě ani nevnímal své okolí. Proti němu jel transport vojska. Zase přesuny. Pak tu šla kolona zajatců. Tři dělníci, patrně z hermannsdorfských lomů. Celkem si ani nevšiml esesmanna, který vedl po silnici nějakého chlapce a zdravil zdviženou paží.

Pak prudce zastavil, protože na silnici byl hauptmann Dörner a esesmann Sternbäcker se psy na lančích.

„Jako na zavolanou,“ suše se zasmál. „Nasedněte oba a jedem!“

Hauptmann stiskl rty. Možná, že je už celá ta věc venku. Kdo ví, jak se v tomhle případě zachová Pfeil? Ne, ten ho krýt nebude.

„Prosím tě, Willi,“ řekl Pfeil, nespouštěje očí od silnice. „Co děláte teď na silnici?“

Sternbäcker chtěl něco říci, ale zachytil varovný hauptmannův pohled. Sklapl tedy své buldočí čelisti a kopl do Uhu, který se mu položil na boty.

„Psi musí mít trening,“ pronesl hauptmann zaťatými zuby.

Pfeil zavrtěl hlavou. Když všechno, tak tedy si jistě nemyslel o hauptmannovi, že by byl tak poctivý ve službě.

„Tvůj Bönke měl taky po ránu trening!“ řekl suše a hauptmann mu nerozuměl. Podíval se na něj se strany.

„No, samozřejmě!“ mrzutě vykřikl komisař. „Proto potřebuju tvoje psy! Přišlo mi hlášení, že na silnici za Hermannsdorfem leží rozbitý Bonkův stroj. Zřejmě americký letec, ten byl ostatně také dnes ráno v těch místech registrován…“

„A Bönke?“

„Nikde,“ pokrčil komisař rameny.

Kolem motocyklu jsou už lidé z Kripo. Oyama a Uhu mají stopu téměř okamžitě. Táhnou na lančích k nedaleké roklině, kam nenapadlo nikoho podívat se.

Komisař Anton Pfeil je hubený, holohlavý muž s nazelenalou pletí a vodnatýma očima, skrytýma za zlatým skřipcem. Má žaludeční vředy a následkem toho zažívací potíže, a to všechno ovlivňuje jeho jednání. Ví, že jeden z těch vředů může každým okamžikem prasknout a lékaři ho už velmi důrazně vyzývali k operaci. Ale on na operaci nejde, protože z ní má strach a má z ní strach proto, že ve své úřadovně už viděl mnoho doslova rozkuchaných lidí.

„To je můj scharführer,“ říká tupě hauptmann Dörner a civí na věc, která leží v křoví.

„To vím, že je to tvůj scharführer,“ řekne kysele komisař a nervosně se poškrábe na špičatém nose. „To jsem věděl hned, jak jsem ho viděl. Docela to ví i támhle ten blbec,“ ukáže na mladého důstojníka od kriminálky, který se motá okolo mrtvého.

Hauptmann Dörncr se potí a cítí, jak ho pot štípe. Potí se také v podpaždí a není to jenom teplem. Protože je tučný, nevyspalý a přeplněn alkoholem po včerejší pitce, cítí sám sebe a je mu to nepříjemné.

Až se vrátím, musím se vykoupat. To mi taky vyčistí mozek. Teď bych se z toho zbláznil.

„… ale řekni mi, Willi, proč je ten tvůj scharführer v podlíkačkách?“ vrtí hlavou komisař gestapa. „A co má co dělat tady. Je úterý, Willi, a on má mít službu v lágru. Ta věc smrdí. Místo služby v lágru si tady leží s ustřelenou palicí, v podvlékačkách, v rokli za Hermannsdorfem. Tak mi to vysvětli, jestli můžeš, Willi.“

Celá vesnice je na nohou. „Lidičky, víte co se stalo? Toho Bönkeho, co je z lágru, toho, co s Klárou…!“

„… a Herthou Weimarovou…“

„Tak toho! Zabilo ho to u lesa. Právě ta stíhačka. Ale on leží jen tak v podvlékačkách! A v poli!“

Také Franz Ziesner tu stojí a přešlapuje v rozčvachtaném blátě. To je mi pěkná historie, myslí si a nejistě si se strany prohlíží komisaře, o němž slyšel, že je to vyhlášený surovec. „Co se dereš, ženská!“ rozkřikne se na Pfaulmaierku, která se cpe kupředu. „No tak, copak jsi ještě neviděla mrtvolu?“

„Pojedeš ke mně, Anton,“ navrhuje hauptmann a komisaře napadne, že to říká nějak krotce. „Promyslíme to všechno u mně. Mám tam dobré rýnské –“

„Kyselé,“ povzdechne komisař a při představě kyselého rýnského mu zezelená o poznání víc obličej.

„…a kirsch.“

„Ten kirsch béřu,“ komisař se pokusí o úsměv, ale dopadne to žalostně. Lidé jako on se nedovedou upřímně a od srdce zasmát.

Začíná být pořádné teplo a to se člověku nechce přemýšlet. Ani když je komisařem gestapa. Ostatně, je tady kriminálka a té se to zřejmě týká víc. Tak ať si to vyšetří!

„Já myslím zběh –“ obrátí se ještě k mladému důstojníkovi od kripo. Zřejmě protekční dítě, myslí si o něm pohrdavě. Někam ho potřebovali uklidit, aby nemusel na frontu, a tak ho strčili do kripo. Tam se jich ztratí! Se záštím nemocného člověka si prohlíží mladého, silného důsotojníka, který si právě kreslí plánek. Jsou mladí a zdraví a nechce se jim do pole. Svinstvo. Jenom já musím mít ten mizerný žaludek a nemohu se napít rýnského. Schweinerei.

„Zběh?“ důstojník překvapeně vzhlédne.

„Ne tenhle!“ utrhne se komisař. „Tenhle byl dobrý Parteigenosse. Jenže já mám na stole už měsíc staré hlášení, že naším okresem prošlo několik zběhů. Jeden se dostal docela až do Mnichova. Kdybyste se zajímal víc o hlášení než o ženské –“

„To hlášení jsem také četl,“ řekne důstojník upjatě.

„Tak vás to mohlo napadnout. Mě to napadlo hned. Tady v těch hájích bude nějaký nový zběh. Ten ho svlékl se šatů, protože si myslí, že scharführer od eses je méně nápadný než příslušník Wehrmachtu –“

„Ale, dovolte,“ důstojník se zakoktá, „proč se tedy nepokusil odtáhnout ho někam dál?“

„Protože neměl čas. To je přece vaší věcí.“

„Tak tady v těch hájích –“ důstojník ukáže tužkou kolem dokola.

„A zalarmujte si okres. Když nasadíte psy, tak dám nevím co za to, že někde pod bukem najdete jeho uniformu. Tu vojenskou, víte?“

Točí se to, myslí si myšař Franz a maličko ho mrazí po zádech. Jenom, aby se v tom nezačali rejpat.

„Mluvilo se o tom,“ Pfaulmaierka popošla a zalapala rozčilením po dechu, „že tadyhle Bönke hledal nějaké dva –“

„Co on měl co za jaké dva hledat!“ osopí se na ni komisař. „Co to žvaníte, ženská? Ten leda tak nějakou sukni, jak já ho znám. Co říkáš, Willi?“

„A k tomu kirschi bude dobré uzené,“ míní hauptmann Dörner, který cítí, jak mu zpod paždí kape pot na záhyb sádla v pasu.

„Kdo vám to povídal?“ utrhne se ještě komisař na ohromenou Pfaulmaierku.

Ta se bezradně otáčí. Když si na ni tak vyjel, tak opravdu zapomněla, kdo jí to vlastně povídal.

„Kdybyste dovolil, Herr Komissär, já si to vyřídím,“ vskočí mu do řeči důstojník kripa.

„Tak vyšetřujte!“ mávne komisař mrzutě rukou.

To už jede jejich auto po silnici, po té hezké asfaltové silnici, na které jsou stále ještě zřetelné otisky muže, dítěte a psa. Komisaři začne být něco divné.

„Abych se, Willi, do té vesnice vrátil,“ řekne nerozhodně.

„Blbneš, Anton!“ násilně se zasměje hautmann. „Copak je málo jiných mrtvých?“

„Málo mrtvých… V podvlékačkách určitě málo,“ zabručí komisař a v představě dobrého kirsche odsune o den svůj návrat do Hermannsdorfu.

Vzdálenosti se zkracují. Liese jde teď sotva pět kroků za námi. Její také teplo a rychle dýchá. Slunce jí začíná do černého kožichu hezky pražit.

Já si vyšlapuji v uniformě eses, kterou jsem navlékl na své kázeňské hadry. V duchu zazlívám Vilmě, že mi v tak rozhodné chvíli neporadila. Udělal jsem to dobře anebo špatně? Dobře proto, že teď už nemusíme chodit přes pole a nemusíme se potloukat v roklinách a hájích. Budeme-li mít trochu štěstí, najdou ho až zítra. A do té doby se musím zas té uniformy zbavit. Kdybychom se teď vyhýbali cestám, to by bylo naopak špatné. Scharführer musí přece vést židovského kloučka docela veřejně, když ho chce odevzdat na nejbližší stanici. Může s ním jít po pěšinách a polních cestách, ne snad proto, že by se rád vyhnul polnímu četníkovi, ale protože si chce zkrátit cestu. Žádného četníka ani nenapadne, aby chtěl vidět legitimaci scharführera od eses. Ledaže bychom měli smůlu a oni by tu mrtvolu hned našli.

Udělal jsem to dobře taky z toho důvodu, že mám teď pistoli. Dobrou německou pistoli, takový výrobek, na jaké jsme bývali vždycky hrdi. Německé a belgické pistole jsou snad nejlepší na světě.

Jenom přemýšlej dál, Hans! šeptá Vilma.

No, teď jsi tady. Teď, když už je pozdě! vytýkám jí trpce. Teď se tam už přece nemohu vrátit a znovu ho převlékat. Neměl jsem ani dost sil ho někam dál odtáhnout. A teď znovu to svinstvo. Tos měla říct hned!

Já ti přeci nemohu, Hans, radit ve všem. Měj rozum. Ty by sis zvykl na někoho třetího, na hlas ze vzduchu, a ten by tě určitě zavedl. Mysli svým dobrým horáckým rozumem, Hans!

„… a třebas ho už našli!“ vyhrkne hoch větu, která je po celou tu dobu hluboko ve mně a kterou jsem až dosud sám sobě tajil.

„… ta vesnice byla přece hodně blízko,“ pokračuje nemilosrdně. „A oni slyšeli, jak letec po někom střílel. Třeba se šli podívat –“

„Tak už dej pokoj!“

Je mi těsno v té uniformě. Scharführer byl sice o něco silnější než já, ale menší. A kromě toho mám vespod ty hadry. Je tu taky myšlenka, že je to uniforma ze všech nejnenáviděnější. Ačkoliv ta nemá tolik síly, aby způsobovala neobyčejnou slabost mého těla a nějakou divnou malomyslnost.

„V první řadě mám pistoli, Jule!“ utěšuji sebe a hocha.

„Tak zastřelte toho psa!“

„Koho? Liesu?“

Stojím a ohromeně si prohlížím hocha i psa. Hoch stojí rovněž, pohlíží směrem ke psu a má v obličeji všechnu ošklivost, jíž je schopen vyjádřit. A Liese má nerozhodně sklopenou hlavu na stranu.

„Liese!“ zavolám tiše a vytahuji z pytlíku kus masa.

Ještě chvíli nerozhodně stojí. Pak udělá váhavý krok k natažené ruce a ještě jeden. Já také přikročím, přidřepnu a natáhnu ruku až k jejímu nosu.

Bývaly doby, milá Liese, v nichž bys mi za tuhle smělost utrhla kus dlaně. Ale v tvém životě musely být také doby, ještě před tím, Liese, v nichž tě učili brát jídlo z ruky. Možná, že si vzpomeneš, že tě nějaká ruka hladila po srsti, a nemyslím tím ruku onoho mrtvého scharführera. Od něho to bylo řemeslné pohlazení. Scharführer byl automat na výcvik psů-davičů. Já ale myslím na roky, než jsi přišla do lágru LDH. Vzpomeneš si, psíku?

Liese si bere maso s dlaně velmi opatrně. A nedívá se mi při tom do očí. To tedy znamená, že ode mne už nečeká žádný úskok a že mi důvěřuje.

„Zabijte toho psa!“ pláče hoch.

„Hloupost!“ vrtím hlavou a zvedám se. „Ta už ti nic špatného neudělá!“

„Teď už půjdeš s námi, Liese, viď?“

Nepatrně, sotva viditelně pohnula ohonem. A už neudělala krok zpátky.

„To je samozřejmé,“ přikyvuji spokojeně. „Z jejich lágrů prchají nejen lidé, ale i psi.“

Teď jde Liese na krok za mnou a v jednom okamžiku, když jsem se náhle zastavil, polekán nějakou postavou na cestě před námi, mi vrazila nosem do nohy.

„Dojdeme na konec téhle cesty, děvče, a já si tě pohladím,“ říkám si s největší jistotou.

Jenom, Hans, dávej pozor. Tahle uniforma je v tomto kraji strašně nebezpečná!

Najednou přemýšlím docela jinak, než jsem přemýšlel až dosud. Stále jsem jednal nějak v podvědomí. Proto jsme utekli. Prostě jsem nemyslel na to všechno, co se hned po našem útěku asi strhlo.

Teď ano.

Máme na stopě jejich psy a to je nejhorší, co může mít kdy nějaký člověk za sebou. Možná, že v tomto okamžiku už jsou někde docela blízko za námi. Ale tady vzdálenost nerozhoduje. Ti psi mají náš pach a neustanou, dokud nám neskočí na krk…

Po silnici jde kolona zajatců.

„Jule, možná, že na tebe budu muset křičet,“ říkám, když měním směr s polní cesty na silnici. „Možná, že tě budu muset docela i uhodit. Ale když to všechno neudělám, tak to prohrajeme.“

Krčí rameny. Je tak zvyklý na rány, že ho to ani neudivuje.

Až přijdou psi na asfaltku, narazí na spousty jiných stop. A museli by to být zázrační psi, kdyby rozeznali právě tu naši, utěšuji se a při tom vím, že tohle je nesmysl. Každý pořádný pes rozezná stopu, po které jde. Taková stopa se ztratí jenom ve vodě, ale tady žádná voda není.

Teď mne posedl strach. Sedí mi v týlu a zmrazuje mi srdce. Proti nám jede nějaké auto. Držím Jula pod ramenem a komanduji: „Marsch! Mááársch!“ Pravou rukou zdravím uniformu. Když řidiče napadne zastavit vůz a zeptat se, co je tohle za divný transport, tak jsme ztraceni.

Ale nebezpečí nehrozí zepředu. To je za námi. Nám v patách.

Zezadu jedou také vozy. Neotáčím se. Mám jenom ruku blízko pistole. Kdyby bylo třeba, živého by mne rozhodně nedostali. Vůz nás minul. Je to vojenský náklaďák, naložený wehrmachtem. A za ním druhý. A třetí.

Cítím, jak mi pot stéká po kořeni nosu a štípe v očích. To je pot strachu. A tisknu Jula tak pevně, že se až bolestí kroutí.

„Marsch! Mááársch!“ komanduji.

Teď se za námi ten vůz zastavil. To jsou oni. Ruku mám ještě blíž k pistoli. Neohlédnu se.

„Kamerad!“ křičí na mne někdo zezadu.

Ne, to není hauptmann. Ten by řekl: mein lieber Hans! A hned potom by následovaly rány.

„Kamerad!“ opakuje naléhavý hlas.

Přece jsem se ohlédl.

Je to zase nákladní vůz, naložený vojáky a na mne volá jakýsi mladý důstojníček.

„Pojď se svézt!“ vybídne mne.

Řvu na vyděšeného Jula. Hezky surově ho házím nahoru do napřažených rukou vojáků. Varuji vojáky před Liese.

„My je známe, tyhlę bestie!“ smějí se.

„Transport,“ vysvětluji důstojníkovi. „Žid. Skrýval se.“

„Bylo lepší ho na místě –“ ohne prst pravé ruky.

„Ještě musí mluvit,“ odseknu.

Stojíme vedle sebe na předku vozu a díváme se na cestu před sebou. Já myslím na ty psy, kteří tentokrát opravdu ztratili naši stopu. A myslím na ten okamžik, až důstojník objeví, že nejsem žádný scharführer.

Jule je vzadu a vojáci se ho na něco vyptávají. Jen pláče. To je tak lepší.

„Was ist denn dort?“ otáčím se dozadu.

„Nech je,“ mávne rukou důstojník. „Těm rozhodně neuteče!“

Pak asi po deseti minutách jízdy se silnice rozdvojuje. Říkám, že jdeme vlevo, na stanici. Seskakuji, podají mi Jula a zdravím nacistickým pozdravem.

Vůz zahrčí a vojáci nám mávají na rozloučenou.

Dosud se chvěji na celém těle. To chvění přišlo, sotvaže jsme vkročili do lesa, a teď se ho nemohu zbavit.

Najednou je tu večer. Odkudsi pod námi se ozývá bučení krávy, táhlé a žalostné. A ve vzduchu je něco měkkého, jímavého.

„Sníh!“ vydechne chlapec.

To není sníh. To je jabloňový sad, rozkvetlý sad. Doleji, při cestě je nějaké stavení, odkud se ozývá to temné bučení dobytčete. Byl bych se oklikou vyhnul tomuhle sadu, nebýt právě těch mladých jablůněk a onoho bučení. To všechno mám doma. I ty jablůňky. Co to dalo práce, než to člověk vypiplal, nejraději bych je byl touhle dobou ceié obalil vatou, aby mi je mráz nespálil. Kus srdce jsem nechal v těch jabloních.

„Tady jako kdyby ani nebyla válka, viďte?“

„Třeba nebyla –“

Pustili jsme se k jabloním a srdce mi v těle usedalo. Stavení je o samotě, vesnice je o hezký kus cesty dál.

Sedli jsme si na mez, my dva, já a Jule, a zamyšleně se dívám do růžových, teď už nafialovělých korun stromů. Copak je možná, aby uprostřed války kvetly jabloně? Válku přece vedou nejen lidé, ale i zvířata, stromy a zjizvená země. Válku, když už jednou takové neštěstí přijde na svět, vede pak všechno proti všemu.

Ale tyhle jablůňky na jižním svahu zahrady válku jistě nevedou. Ty si pěstují svůj přívětivý, úrodný mír.

Je teplý večer, ale určitě uhodí zas po půlnoci mrazík. Kdybych tady byl sám a třeba i s Liese, pak bych se už nemusel mrazíku bát. Jsem teď velmi dobře oblečen a chráněn proti zimě. Ale jsme dva a ten druhý je ještě dítě. Snad by stačilo, kdybych ho zabalil do svrchníku uniformy. Muselo by to stačit, nebýt tady toho stavení.

Liese mi leží pokojně u nohou. Přestala větřit. A protože jde vítr od nás a protože jsme se přibližovali jako tři stíny, nezačali ani vesničtí psi štěkat. Pokud jsou ještě nějací vesničtí psi.

Mám ruku na Liesině hlavě, ale ona se nepohne. Má z toho radost, anebo to jen tak snáší? Sjedu s ní trochu na její bok a cítím pod prsty něco, co porušuje hebkost její srsti. Současně zvedla prudce hlavu a jemně stiskne zuby mou ruku.

To je šrám od odražené kulky. To byla ta třetí hauptmannova kulka.

Je mlčenlivá, ta fena, nikdy jsem neviděl mlčenlivějšího psa. Uvědomuji si, že jsem ji vlastně nikdy neslyšel ani zaštěkat ani zavrčet.

Soumrak je hlubší a hlubší. Zabarvuje se do tmavomodra a pak do fialova. Nad zemí se zvedá bělounký, lehký opar. V takovém soumraku nad jabloňovou zahradou, v naprostém přeludu míru, se dobře mlčí.

„To je ten kraj?“ ptá se ospale chlapec.

„Který?“

„… ten, kde nás schovají?“

„Ne. To není ten kraj,“ potřesu hlavou. „Ačkoliv možná. V každém kraji najdeš někoho, kdo se podobá někomu doma.“

„Ale neschovají nás. Mají strach, že by byli pověšeni –“

„Dej teď pokoj s tím věšením!“

Stavení není nijak rozlehlé a bíle prosvítá mezi stromy. Odsud je vidět kousek dvora, a i když je hodně šero, je patrný ten veliký nepořádek. Hnojiště je rozházeno až skoro k zahradě a cesta je ošklivě rozježděna. U nás doma bychom takový nepořádek nestrpěli.

Pomalu se to všechno vtírá do srdce. Teď, kdyby byl mír, vešel bych dovnitř, křesťansky bych pozdravil a usedl za stůl. Užasnou silou to člověka táhne k člověku.

Teď je tady zase táhlé bučení, končící těžkým bolestným vzdechem.

Liese starostlivě zvedla hlavu a zavětřila. Ve mně se touha po lidech proměňuje v horečku. Cosi se tam děje, tam vzadu v chlévě, jehož malé okénko je osvětleno.

„Co je to?“ ptá se hoch.

Teď už vím, co je to. To vždycky, když se doma ozvalo z chléva takovéhle zabučení, jsme vyletěli z pelechů, vzbudili nejbližší sousedy a šli jsme pomáhat. Člověk z venkova se v takových věcech nemýlí. Tam se rodí život.

Vzdech přechází opět v dlouhé bučení. Řinčí řetěz a bučení zmlká opět v bolestném vzdechu.

„Lež. Já tam musím,“ zvedám se. „Ty také lež, Liese!“

Fena se po mně podívá a zase slabě pohne ohonem na znamení, že mi rozumí.

„Já tu s ní nebudu,“ šeptá hoch a choulí se do dlouhého scharführerova kabátu.

„Musíš tu s ní být. Ona ti nic neudělá. A kdyby tam uvnitř byli cizí lidé… kdyby šlo něco nějak špatně… tak se zvedni a uteč. Aspoň ty se musíš odsud dostat!“

„Ale co je vám do toho, co je tam uvnitř?“ drží mne za kabát.

„Pusť! Když se stane takováhle věc, tak je nám všem do toho. Ale tomu ty nerozumíš!“

Ani se na nic neptám Vilmy a utlumil jsem v sobě všechny hlasy, nabádající k opatrnosti. Teď už nejsem žádný uprchlík z lágru. Nejsem ten, kterého možná hledají všichni četníci v kraji. Ta uniforma nahoře je náhoda; rovněž je náhoda ta hadrnická uniforma pod ní. Ale pod tím vším, co mám na sobě, jsem sedlák, který má taky doma chlév, kravku, pole a jabloňový sad. A uvnitř jsem člověk, který ví, co je to, když na dozrávající obilí spadnou kroupy anebo když se nějak nešťastně telí kráva.

Všechno, co bylo uvnitř, je teď na povrchu a to, co je na povrchu, nemá pražádnou cenu.

V chlévě svítí petrolejka a je to tam zrovna takové, jako v tom našem. Jenže u nás je víc čisto. Teplý, známý pach. Špatná podlaha, kterou bude muset hospodář teď na jaře vyspravit, jinak by si dobytčata mohla v těch děrách zlámat nohy. Ucpaný odtokový žlábek, já bych ti za to nejraději, starý, vynadal, copak nevíš, jak bude mít dobytek rozežraná kopyta? Špatné osvětlení. To u nás máme elektřinu.

Je tady sedlák. Zřejmě před chvílí vstal a v chvatu na sebe naházel to nejnutnější. Ze spravovaných kalhot mu kouká cíp košile a jeden její rukáv je roztržen až po rameno. Kráva rodí asi dřív, než to čekal. Stojí nad ní dost bezradně, pak odskočí a levou rukou rozhazuje pod ní a okolo ní otruby. Dělá to velmi nešikovně a já se na to nemohu dívat. Copak je tohle za hospodáře, když ani neví, jak je to zlé s jeho dobytčetem?

„Na, Rese, už to bude. Už to bude. Warte mal, Rese –“

Rese. To je jako u nás Réza. Ta moje doma, ta je rezavá. Tahle je černobílá. Já mám rezavé radši, i když se říká, že tyhle černobílé, jichž je tady v tomhle cípu Německa plno, jsou otužilejší. Ale i ta moje ležela takhle bezmocně na slámě, těžce dýchala, dívala se po mně jako tahle, když měla tak těžký porod.

„Gelobt sei!“ řeknu, když vejdu do nízkých dveří chléva.

Sedlák ke mně překvapeně vzhlédne. Je na něm vidět, že se právě rozhodoval něco udělat, někam běžet a že je teď zmaten, když mne tu takhle vidí.

„Jelobt!“ přikývne a starostlivě se zadívá na krávu.

Tady není zapotřebí dlouhého vysvětlování. Zmučené zvíře leží a ze všech sil pracuje k porodu. Chvílemi se pokouší zvednout se na přední, ale ty pod ní poklesávají. Je tu pach krve a vody, která z ní už vytekla. A taky hned vidím dvě malé nohy telete, které z ní bezmocně trčí.

„Zlé,“ vzlykne starý. „Doběhnu pro –“

„Nikam.“

„Vy to umíte, Herr Scharführer?“

„Ja. Je nejvyšší čas a pro nikoho už nemůžete běžet. Budu vás tady potřebovat. Horkou vodu. Sádlo. Rychle!“

Ale on se pohybuje pomalu. Trochu pokulhává, zrovna tak jako já. Všichni venkované se pohybují pomalu a rozvážně. Pole nemají ráda chvat. To jenom někdy.

„Zlé!“ vrtí hlavou a špinavou rukou, zavřenou v pěst, si stírá slzy. Pak stáhne s rozebraného žebřiňáku dva provazy, kterým říkáme u nás doma vajírky. „To je zkřížený porod,“ shýbne se k zadku krávy a ukazuje nohy telete. „To je levá přední a pravá zadní. Mělo to přijít až za týden a ona zatím dneska. Bude se muset zabít –“

Sedí na bobku a po neoholených tvářích mu stékají dvě veliké slzy. „Rese. Rese. Jenom klid,“ šeptá a hladí zvíře po zadku.

„Řekněte ženě, aby sem nanosila horkou vodu!“ říkám prudčeji.

„Nemám ženu.“

„Tak sám. Ale hněte se, člověče. Tím jí nepomůžete, když nad ní budete takhle hekat!“

„Kdepak,“ vrtí hlavou. „Té už nepomůže nikdo.“

„Sakra!“ mám chuť ho kopnout a taky se rozpřahám. To zvíře strašlivě trpí a každá minuta je teď drahá. „A sádlo na ruku!“

Rodička pronikavě bučí a hrabe předními. Je vysílená, unavená a cítí život a smrt současně. Zvířata cítí smrt líp než my. Ale nechce zemřít. Je to taky statný kus, pěkné dobytče, a já vím, čím je tomuhle sedlákovi.

„Kdyby tady byl aspoň Rudolf!“ vzdychne sedlák, když vejde opět s hrncem vařící vody. „To je z brambor,“ ukáže na hrnec. „Měl jsem je na pařáku pro prase.“

Nejraději bych ho vyhodil i s tou špinavou vodou, ale už je na to moc pozdě. Ostatně vařící voda může být i špinavá, když to všechno takhle hoří.

Teď to chce pomalé, rozvážné pohyby a veliký klid. Zkřížený porod je strašná věc a mnohý zvěrolékař v takovémhle případě řekne: „Tak ji radši poražte!“ Já ovšem vím, že se má vždycky udělat všechno možné, protože život za to vždycky stojí. A rozumím tomu líp než zvěrolékař, který se všemu vyučil ve školách, kdežto já jsem se potloukal od malička po chlévech.

Sedlák sedí na otýpce slámy, posmrkává a bezhlasně pláče. Má na hlavě starý děravý slaměný klobouk, který si stáhl hluboko do týla.

„… ale Rudolf, jako syn,“ pokračuje nahlas ve svých myšlenkách, „ten tady není. Někde bojuje a ani neví, že se naše Rese telí.“

Měl bych jít ven a tam shodit ten eses kabát. Mám pod ním přece ten kriminálnický. Jenže na to teď člověk nemyslí, to jsou přece tak malicherné věci! Tak ho shazuji před ním.

Jenom trochu rozšířil oči. Samozřejmě, že ví okamžitě, na čem se mnou je, protože mu tady na podzim pomáhalo komando z blízké káznice. A i kdyby toho nebylo, tihle staří venkované jsou velmi chytří, těm se nemusí dvakrát něco vykládat.

Ale já taky vím, že se ho teď nic jiného nedotýká, než osud jeho kravky. Se mnou je to totiž zrovna takové. Shazuji před ním spodní roztrhaný černý kabátek se dvěma žlutými pruhy na rukávech. On pohne botou a podstrkuje tímhle němým pohybem kabátek pod esesáckou uniformu. Tím řekl dost.

Pro nás dva je to přece vyřízeno. Dummheit. Pak si myji ruce až po ramena ve vařící vodě, hmátnu do hrnku se sádlem a natírám si jím pravou ruku. Snažím se všechno dělat klidně, protože vím, že klid je to jediné, co teď mohu potřebovat.

„Já pravou nemám,“ řekne starý a teď teprve vidím, že jeho košile má prázdný pravý rukáv. „A na levém mám jenom tři prsty,“ zvedne ošklivě zkomolenou levou ruku.

Proto tedy se mi zdál tak neohrabaný a nešikovný.

Stále si ještě mažu ruku. Teď už jsem tak klidný, jak to potřebuji. A odhadl jsem si, že je ještě několik minut čas. To se ovšem nedá naučit. Takovéhle věci odhadujeme přesně jenom my, vesničané.

„Chtěl jsem běžet nejdřív pro Fröhlicha, než jste sem přišel. Ale jak jsem to viděl, tak jsem si řekl, že by to stejně nebylo nic platné.“

„To je váš soused?“

„Ja. Ale ten by s tím taky nic nesvedl. S tím by nikdo z celé vesnice nic nesvedl. Nejvýš Netzler, ale to je řezník. Ten by naši Resu porazil.“

„To nebude třeba,“ míním a pozorně si prohlížím krávu.

„Aspoň by se míň trápila –“

Opatrně vezmu malé paznehtíky a zkouším pružnost pohlaví rodičky. Musím nesmírně opatrně, protože tam ji bolí každý dotek.

„Uvidíte, že ji budeme muset stejně porazit,“ vzdychá starý.

„Počkejte, přece, člověče!“ utrhnu se na něj.

Jde to těžce, ale přece jenom to jde. Tele bude možná mrtvé, ale krávu zachráním. Kdybych věděl se vší určitostí, že tele bude mrtvé, tak požádám starého o ostrý kuchyňský nůž. Když ale já to nevím a nechci nic riskovat. Vždycky je důležitější zachránit rodičku.

„A vy jako byste spadl s nebe –“

Vím, že mi nemůže pomoci s tím svým pahýlem a s třemi prsty na druhé ruce. A taky vím, že až se mi podaří obrátit tele, pak na to sám nebudu stačit. Taky nemohu poslat pro žádné sousedy, ne snad proto, že na slámě leží vedle kabátu eses špatně zastrčené kázeňské hadry, na to vůbec nemyslím a oni by na to patrně taky hned nepomysleli, ale nikdo z nich by už nepřišel včas.

„Žena mi umřela – jsou to dneska zrovna dva měsíce,“ stěžuje si starý. „A Rudolf někde bojuje a ani ho nepustili domu na pohřeb. Na ja. Was ist da zu tun –“

Nemyslím na to, co tu ten starý drmolí. Bude to perná práce. Každý prudší pohyb pohne krávou, která na štěstí je už příliš zesláblá na to, aby se mohla postavit. Některá to udělá během porodu, a to je potom všechno ztíženo. Některá docela vyleze předními do žlabu, a to se pak už musí opravdu zavolat nejbližší sousedé.

„Třeba je už taky po smrti, Rudolf.“

„Ty, starý,“ říkám mu a nikdo z nás dvou se nepodivuje tomu, že mu najednou tykám. Tam jsme si všichni tykali. Když se někde okolo lidí potuluje smrt, pak z nich opadává všechno pozlátko. „Venku na zahradě je hoch,“ povídám mezi prací. „Až nahoře u té poslední jabloně vlevo –“

„Tamtudy jste přišli?“

Tak. Nožky telete jsou konečně uvnitř a teď začínám tlačit mírným, vytrvalým tlakem zpátky. Zvíře bolestivě bučí a rychle dýchá.

„Možná, že ten hoch spí. Taky možná, že tě napadne pes, který by měl být u toho chlapce. Jestli tam ještě je. Já ho tady potřebuji, toho chlapce. Je sice hodně slabý, ale má v sobě velkou houževnatost.“

„Tak to já tam skočím,“ přikývne starý, šťasten, že může konečně dělat něco užitečnějšího, než tady dřepět. „Já bych přivedl i toho svého, ale to nemůžu.“

„Proč nemůžeš přivést toho svého?“

„Jako Seppa? Spí.“

„Tak ho přece, prokristapána, vzbuď! Aspoň budeme tady tři!“

„Seppa nemůžu,“ vrtí starý hlavou. „Ale toho tvého přivedu.“

Pomalu ohmatávám pravou rukou, kterou mám v krávě až po rameno, tělo telete. Obracím je hlavou napřed a jsem hrozně rád, že to nikde nevázne. Přece jen nebudu muset sahat po kuchyňském noži. Předsunu jeho přední nohy. Jsem sice do půli těla svlečen a dveře od chléva jsou otevřeny, ale hrozně se potím. To dělá ten strach, abych neublížil ani krávě, ani teleti. Teď dostávám divokou naději, že i to tele bude živé. A prach z otrub mi usedá na zpocená záda a protivně štípe.

Ani nevnímám, že už je tady zpátky starý s chlapcem.

„Spal jako chroust,“ bručí spokojeně. „A když jsem s ním zatřepal, tak chtěl vzít do zaječích.“

„Provazy!“ volám dozadu.

Chlapec se zvolna uklidňuje. Teď se dívá tmavýma, užaslýma očima, ale já nemám čas, abych mu něco vysvětloval. Já pomáhal táhnout hříbě, když mi bylo devět let. Jenže já byl kluk jak bucek. Starý roztrhne košili, špinavou, až černou, a podává mi oba její díly.

Chlapec se na mne chvíli dívá a pak, aniž bych ho vybízel, začne dělat, co já. Uvazujeme klůcky okolo kotníků telete a pak přes ně převazujeme provaz. Telátko má už venku hlavu a já mám jistotu, že bude zachráněno.

„Táhni zvolna a pořád v jednom směru,“ poučuji chlapce. „Abychom ji nenatrhli.“

Starý pomáhá chlapci svými třemi prsty levé ruky a tělo telete se kousek po kousku dostává ven.

„Kdyby tady byl… ten tvůj kluk… taky…“ hekám. „Bylo by… to lepší –“

„Kdepak Sepp!“ vrtí hlavou starý a táhne se zdvojeným úsilím.

Potom je tele najednou venku, já na ně házím otruby a starý se radostí rozplakal. Popleskává se po stehnech, obíhá krávu a hladí ji po hlavě. „Tak vidíš, Rese, že jsi to vydržela. Tak to vidíš, Rese!“ Vítězoslavně ukazuje na tele. „Bude mít dobrých čtyřicet liber!“

Ale já jsem tak slabý, že se mi chvějí nohy. Myji se v dřevěném škopíčku do půli těla a hlasitě odfrkávám.

Já i chlapec jsme dostali hlad v tom okamžiku, jakmile tele začlo ssát mléko.

Starý se odbelhal pro bochník chleba, přinesl s sebou ještě jeden hrnek se sádlem a kus špeku.

Stará olizuje láskyplně tele a pohazuje hlavou. I ona má velikou radost, protože ví, že o vlas uhnula smrti.

„Kdepak Sepp!“ vrtí hlavou starý. „Ten by udal vás i mě.

On je v Hitlerjugend, a to si musíme všichni z vesnice na něj dávat veliký pozor.“

„To je tvůj syn?“ ptám se udiveně.

„Nejmladší,“ přikývne. „Nejstarší někde –“

„To už vím.“

„Toho druhého to zasypalo v Brémách. Proto taky máma umřela, když jsme dostali tu zprávu. Sepp je nejmladší –“ pak si najednou vzpomněl: „Říkali jste něco o psu, ale ten na zahradě nebyl. Zahlédl jsem ho u králíkárny. To je židovský chlapec, viďte?“

Přikyvuji. Vidím, jak je hoch už zase k smrti vylekán a položím mu ruku na rameno: „Tady se už nemusíš bát, Jule. On,“ vysunu bradu směrem k starému, „nás neudá.“

Vím, že nás neudá, i když si domyslel všechno v tom okamžiku, jak zahlédl pod eses uniformou ty kriminálnické hadry. Kdykoliv jindy by nás byl pravděpodobně udal. Třeba ani ne proto, že by byl nacista, ale prostě z toho důvodu, aby měl pokoj a čisté svědomí. Ale já jsem mu zachránil krávu a tele.

Jindy bych se nedopustil takové hlouposti, abych se odhalil před cizím člověkem. Náš útěk je přece prováděn nesmírně opatrně. Ale když už tu byla ta kráva, zkřížený porod a pramalá vyhlídka, že bude zachráněna, potom moje i jeho myšlenky se zabývaly jenom jí.

Vy možná nevíte tak dobře, co pojí venkovské lidi. Můžete mezi ně vnést hodně zmatku všelijakými politickými řečmi. Půjdou – i když neradi – na všelijaké schůze, budou hajlovat, aby měli pokoj a postaví si obraz nebo sošku Hitlera buď za okno nebo na záchod, jak jim to nařídíte. Ten svět k nim doléhá jenom z dálky, a je-li nutno se mu podřídit, tak se mu podřídí. Třeba se mezi sebou poperou a vezmou na sebe sekyry. Ale když se stane v chlévě nebo ve stáji takováhle věc, pak zapomenou na všechny nenávisti, všichni Hitlerové jim mohou vlézt v takovéhle chvíli někam, oni si jdou navzájem pomáhat. Život je tady nad vším hněvem.

Otevřenými dveřmi chléva je sem slyšet z veliké dálky slabé drnčení. Může to být zrovna tak letec jako auto.

Starý se zvedne a vyjde před práh.

„Bylo by lepší, kdybyste zalezli do slámy!“ řekne přes rameno.

Potom je to hrčení slyšet zřetelně a už vím, že je to motocykl. Jsme zahrabáni v slámě a já profukuji hlaveň pistole. Dělám si v slámě malé okénko. Každý motocykl je pro nás dva smrtelným nebezpečím.

Přestal hrčet a na dvoře je slyšet kroky.

„Heil, Johann!“ slyším někoho ze dvora. „Jak to, že svítíš ve chlévě? Ty chceš dostat asi pokutu, Johann!“

Skulinou ve slámě vidím polního četníka. Je to vysoký, krevnatý člověk, silný skoro jako můj hauptmann. Ale v obličeji o hodně surovější.

Starý mu vypráví o krávě a mezi řečí přetahuje přes malé okénko koňskou houni.

Četník poslouchá případ s krávou s pramalým zájmem. Jemu jde teďo docela jiné věci, než je nějaká pitomá kráva. Má jednou na sobě uniformu a tím okamžikem zapomněl, že se narodil taky na venkově. Pořád ještě stojí mezi dveřmi chléva a zapaluje si cigaretu.

„Neviděls tady dneska nikoho, Johann?“ ptá se mezitím, co si připaluje.

„Jak to, nikoho?“ zvedne starý nechápavě hlavu.

„No tak. Courat se.“ Četník mávne rukou. „To víš, že lecjakému lumpovi se podaří dostat se z fronty, protlouct se protektorátem a přijít až sem. Ale my si tady s nimi už víme rady.“

„Jako myslíš desertér, Küstere?“ chápe starý.

„No tak,“ četník mu foukne kouř do obličeje. „Ty jsi tady na samotě, Johann, a mohlo by se dobře přihodit –“

„Já mám revolver, Küstere,“ mračí se starý. „A s těmahle třema prsty a třebas s levačkou s ním dovedu dobře zacházet!“

„Já vím,“ přikývne četník, ale nemá se k odchodu.

„A jeden můj kluk bojuje pro Hitlera, druhý pro něj zemřel a třetí –“

„Nikdo tě z ničeho přece nepodezírá, Johann!“ chlácholí ho četník.

Je mi sice bídně, ale musím se kousat do rtů, abych se nerozesmál. Jaké jsme my to lišky, my lidé z venkova! Tou dírou ve slámě mířím přesně doprostřed četníkových prsou. Jsem náramně zvědav sám na sebe, dovedl-li bych stisknout spoušť a udělat v tom jeho těle díru. Ale asi bych to dovedl.

„Taky jsi byl přece v první světové!“ dodává četník.

„… a tady mám za ni vyznamenání!“ pleskne se starý hrdě do pahýlu pravé ruky. „Ale já ti vidím na očích, Küstere, že jsi sem nepřijel jen tak kvůli nějakým pitomým zběhům. Ty bys chtěl skleničku, viď?“

„Nebyla by špatná,“ směje se četník a pak najednou zvážní. „Ale s těmi zběhy to není žádná legrace, Johann! Celý náš kraj je zalarmován! Chlapi našli zabitého scharführera…“

To se už kroky vzdalují a někde skřípou jiné dveře.

Schovávám zase pistoli pod kabát.

„Teď nás udá –“ šeptá hoch vyděšeně.

„Neudá. Koukej spát!“

„Ty, Hermanne!“

Řidič v koženém, rozepjatém kabátě se ohlédne přes rameno a na okamžik se zarazí. V tom okamžiku mu spadne šroubovák do motoru a on začne pomalu a jadrně klít.

„Co chceš teď, člověče!“ oboří se konečně na starého, když vyloví šroubovák.

Starý se k němu pajdá přes dvůr.

Dveře do domu jsou otevřeny a jimi padá na dvůr široký pruh jasného světla. Ve dveřích stojí mladá žena pěkných, pevných tvarů. Zkoumavě a nepřátelsky se dívá na starého. Třeba sem ten chromák přiběhl kvůli osvětlení a jí se nechce platit pro hloupost deset marek pokuty. Ale Hermann se právě před chvílí vyjádřil o zatemnění hezky sprostě a kromě toho potřebuje světlo, aby viděl na motor své dodávky.

„Jestli je tady starý Hoznauer kvůli zatemnění, tak se do Hermanna pustím“! umiňuje si žena.

„Ty, Hermanne!“ opakuje starý. Teď se dostal do obdélníka světla z předsíně. „Já musel za tebou –“

„Copak jsem mladá holka, abys chodil o půlnoci na námluvy?“ utrhne se řidič a otře si ruce od oleje do kožených kalhot.

„Jako bys tam neměl po ruce hadr!“ rozkřikne se mladá žena, které nic neujde.

„Ty mlč, Gretti!“ řekne mírně řidič a chvíli si prohlíží starého. Má při tom slabé mrazení v zádech, protože tomuhle lišákovi ze samoty není radno co věřit. Třeba něco vyčuchal.

„Něco se přihodilo, Hermanne, a tak jsem si vzpomněl na tebe.“

„Jak, přihodilo?“

„No, přihodilo,“ řekne Johann a je na něm vidět, že je hodně nesvůj. Zašilhá po řidičově ženě.

Nemohlo se přihodit nic, co se nás týká, uklidňuje se řidič. Aspoň nic takového, co by mohl pajda vyčuchat. Možná, že někdo z fabriky měl neopatrné řeči. To jo, tak to bude.

„Chceš tedy tu vodu do chladiče?“ ptá se mladá žena a popojde kousek do světla.

Starý uhne očima a řidič mu v nich zahlédne úzkost.

„Teď mi dej pokoj s vodou,“ utrhne se a znovu si otře ruce o kalhoty. „Chceš se mnou mluvit uvnitř, Johann?“ zeptá se mírněji.

„Ano, ale ona –“ starý opět zašilhá na mladou ženu.

„Já vám dám uvnitř!“ zlobí se žena. „Teď o půlnoci mi budete klábosit u stolu!“

„Počkej, Gretti. Taky si můžeme sednout dozadu do pokoje, Johann?“

„A ještě do pokoje! Ty si mi budeš sedat s těma svýma zapadanýma kalhotama na křesílka a Johann mi tam nanosí plno hnoje!“

„No tak, Gretti!“ řidič popojde a pleskne přátelsky ženu po tuhých bocích. „Přece vidíš na starém, že někde něco hoří. Mohla bys zatím postavit na punč.“

Možná, že mu zabili Rudolfa a on si potřebuje postěžovat. Ale to by se mi sem netáhl o půlnoci, k sakru! Dej si pozor, Hermanne, pajda kamarádí s četníky!

„Já přijel před chvílí z Forschheimu,“ řekne mezi dveřmi. „Trochu si ty křápy oškrab, ať ženská neječí, Johann!“

Žena jim stojí ještě nerozhodně v cestě, šátek, který si přehodila jen tak přes hlavu, se jí svezl do zátylku a dal na chvíli ve světle lampy zazářit lesklým, žlutým, jen tak přilíznutým vlasům. Protože se muž vrátil z cesty před chvílí a ona už spala, nestačila si v rychlosti ani zapnout košili na prsou. Tuto skutečnost si uvědomí, teprve až když je starý u ní, ale je příliš rozčertěna, aby jí to vadilo. Stáhne jenom prsty košili a udělá nejistý krok zpátky.

„Však on tě Johann neukousne!“ směje se řidič, který zahlédl její pohyb a vlídným, ale rozhodným pohybem ji odstrčí od dveří. „Na tohle on už je moc starý. Třeba vdovec!“

Starý cupitá za ním. Neusměje se. Málokdy ho viděli tak skleslého jako je teď. Nosil vždycky hlavu hodně nahoru, tenhle Johann, než přišel o syna, ženu a možná teď i o druhého syna.

A potom je tu Gretti ještě jednou. To už oba sedí opravdu tak, jak to předvídala. Ten její dřepí svýma zasviněnýma kalhotama na kanapi a pajda pěkně zaneřádil parkety. Um Gotteswillen, jak ona je hrdá na ty své parkety, které si Hermann sesadil sám a které ještě nemá nikdo jiný z vesnice. To už sem nejde nadávat, ale žene ji sem strach, veliký strach o toho jejího blázna, kterého občas navštěvují ti jeho přátelé z továrny, a vždycky z toho kouká nějaké nebezpečné šuškání.

„Kdy zas pojedeš pryč, Hermann?“ ptá se zrovna v tom okamžiku starý.

„Nikam nepojede!“ rozkřikne se Gretti hned u dveří a protože si potřebuje opřít ruce v bok, aby starému líp vynadala, postaví s třeskem na stůl láhev s punčem a dva hrnky s teplou vodou. „Teď přijel!“

„To má pravdu,“ připustí řidič a levou nohou skopne pravou botů, která vletí pod stůl.

„Ale bylo by třeba, abys jel,“ mumlá starý a rozpačitě mačká roh jejího svátečního ubrusu.

Gretti už má ruce v bok a to se jí nadává líp. Je to hezká ženská a pěkné jí jede. Ale starého jako by se to její rozhořčení netýkalo.

„Tak koukej, Gretti!“ blýskne okem řidič, který už má toho rámusu taky dost.

„Počkej,“ starý zvedne chlácholivě ruku. „Ona je ženská. Ta moje taky pořád kdákávala jako vyplašená slepice, ale když šlo o věc, tak měla srdce na pravém místě a dovedla poradit. Třeba by bylo líp, kdyby tu teď zůstala. Je to taková nebezpečná věc –“

„O žádných nebezpečných věcech nechci nic slyšet!“ rozkřikne se mladá žena, ale přece jen je na ní vidět, že trochu zjihla pod vlivem pajdových slov. Ale je ostražitá a v modrých očích jí poskakují malinké černé tečičky, které se v nich objevují vždycky, když má dopal, a kterým se Hermann vždy tolik směje. Je ostražitá, protože brání hnízdo. Oboří se na toho svého hrozného chlapa: „Už bys mohl mít taky jednou rozum, Hermann!“ zavyčítá a má slzy v očích.

„Povídal jsem, že nikam nepojedu!“ zabručí řidič a skopne druhou botů na znamení, že to myslí vážně.

Jenže ona ho zná, toho svého velikého milého mizeru. „Před rokem jsme se vzali. Teď jsem v šestém měsíci. Po celý rok žiju pořád jenom ve strachu –“

„Kdopak z nás nežije ve strachu?“ řekne táhle řidič a zkoumavě se zadívá na starého, co ten tomu řekne.

„Já vím,“ přikývne Johann. „Ale když ona tahle věc –“

„Co víš, Johann?“ vzhlédne řidič podezřívavě.

„Vím, co myslí tvá žena,“ odpoví tiše stařík a dívá se při tom do tmavé noci. „Taky jsem míval strach. Ne o sebe. Mně nikdo nic nemůže udělat, protože já se jenom šťourám v půdě. Ale míval jsem zoufalý strach o Franze. Však ty víš –“

Hermann pokrčí rameny. Vida, ten starý přece jenom už tenkrát věděl anebo tušil víc, než bylo zdrávo.

„On taky, jako Franz, neměl to všecko rád, jako ty. Mně nemusí nikdo dlouho něco vyprávět. A proto taky jdu k tobě –“

„Co, to všecko?“ zeptá se nejistě řidič.

„No, tohle –“ starý opíše levou rukou půlkruh a pak ukáže zkomolenými prsty na führerův obraz, který visí na čestném místě.

„Jak to?“ ozve se vylekaně a současně ostražitě Gretti. „To nám nemůžete říkat! Na Winterhilfe jsme dali padesát marek. Tolik nedal nikdo z celé vesnice.“

„Počkej, Gretti!“ přeruší ji řidič hrubě. „Kdo ti říkal, Johann, že to všechno nemám rád?“

„Franz!“ odpoví starý zpříma. „Franz, co mi ho to zasypalo v Brémách. Ten s tebou byl přece jedna ruka. A s Hanischem od Bolcků, který teď sedí v koncentráku, taky. A kdyby ho to bylo v Brémách nezasypalo, byl by v tom koncentráku taky. To vím od Küstera, abys věděl –“

„Ale já i on –“

„Počkej. Ty myslíš, že jsem nic nevěděl o těch vašich tajných schůzkách, viď? Jednou jsem ho za to seřezal. Ale ze mně nemusíš mít strach, Johann.“

„Já ho chci mít doma!“ řekne tvrdě a pevně Gretti. „Já nechci mít muže s useknutou palicí, ale chci ho zdravého a takového, jaký je, když už jednou měl to obrovské štěstí a nemusel rukovat!“

„Tak to, Gretti,“ starý zaváhá a přestane žmoulat ubrus, „abys tedy raději šla. My to rozhodneme bez tebe.“

Ale ona se nezvedne. Strachem o muže jí propadávají oči do tváří, ale nezvedne se, ledaže by jí ten její hrozný chlap poručil, aby šla. Ale to on neudělá.

A pak starý pomalu a rozvážně vypráví všechno o těch dvou, kteří spí teď na slámě v jeho chlévě. Mluví také o Küsterovi a jeho řečech o zbězích. Hovoří o židovském chlapci s velikýma černýma očima a nezapomene se zmínit ani o tom, že nebýt těch dvou, byla by jeho Rese uhynula.

„Tak vidíš,“ končí svou dlouhou řeč. „A tak jsem si vzpomněl na tebe, Hermann. Přepadla mně veliká ouzkost, ve které mi můj Pán poradit nedovede. Ti dva přece musí pryč, Hermann?“

„Proč je neschováš u sebe na samotě?“ zamračí se řidič.

„To nemůžu,“ potřese starý hlavou. „Ty přece znáš mého nejmladšího. Člověk sice vychoval svoje děti, jak nejlíp uměl, ale znáš tohohle –“ ukáže zase třemi prsty na führerův obraz – „ten ti zase děti vezme, ani se nenaděješ. Z toho mého udělal v hájotu nějakého podvůdce či co. On je na to strašně hrdý, to víš, kdypak jsme dovolovali dětem, aby nosili nějaké lesklé kudličky? Ba ne, Hermann, ten by nás udal –“

„Měls mu střískat pořádně zadek, když s tím začal!“ bručí Hermann zlostně.

„Byl by udal i mne,“ praví klidně starý. „Ty nemáš ještě děti, a proto to nevíš. A tadyhle Gretti,“ pohladí mladou ženu pohledem, „může být hodně šťastna, že se jí to narodí, až už bude tohle všechno za námi.“

„Jen aby!“ neprozřetelně šeptne žena.

„Ale tady taky nemůžou ti dva zůstat,“ řidič si prohrábne přemýšlivě vlasy.

„A proč by vlastně nemohli?“ žena vstane a rozhoří se jí obličej. Je teď velmi hezká a Hermann se na ni se zalíbením podívá. „Tady by byli náhodou velice dobře schováni, abys věděl!“

„Tak nežvaň, ženská,“ řekne měkce řidič a pak se zadívá na prázdné hrnky. „Mohla bys udělat ještě jeden. Tadyhle pro starého. Pro mne hrnek silného černého kafe, jestli ti tam ještě trochu zbylo. A moc se mi tady nemotej, vždycky je lepší, když budeš vědět míň než víc!“

Ona ví, proč si její hrozný chlap nedal ještě jednou punč. Teď jsou na silnicích velmi přísné prohlídky a člověk může lehce přijít o vůdčí list. Ta myšlenka ji zahřívá, i když strach je stále ještě mocný. Jde ke dveřím, a protože má v obou rukou hrnky, otvírá si nohou. Pak se zarazí a řekne větu, o které už napřed ví, že je zbytečná: „Musíš jim nějak pomoct, Hermann!“

„Tady ji máš!“ směje se řidič, když za ní zapadnou dveře. „To je celá ona. Nejdřív úplný blázen a pak zas blázen obráceně. Ale je to dobrá holka, Johann!“

„To vím,“ šeptne starý a vyčkávavě se mu dívá do obličeje.

„No jo, mám cestu,“ bručí řidič, který se teď rozhoduje. Přitáhl si levou nohou tu bližší botů pod stolem. „Mám vyjet pozítří do Plauen. Rozbili tam Sotterovu fabriku a já mám převážet stroje sem k nam.“

„Do pozítří to taky nemusí vydržet, Hermann!“

„To vím i bez tebe. Musel bych vyjet ještě teď. V noci. Jel bych přes Kulmbach –“

„Ale tam je sperre –“

„Ty mne budeš učit znát silnice. Kulmbachu bych se vyhnul a v Hofu je klid a mír. V Plauen bych už měl nějaké ty známé, kteří by je dopravili dál. Ta uniforma eses bude dobrá za Hofem. Teď by se mu přes ní musel přehodit kožich.“

Potom je tady zase Gretti zpátky. Má ruměnný obličej a skoro se usmívá.

„Budeš chtít teplou vodu do chladiče, Hermann?“ zeptá se starostlivě.

Přece jen jsem si trochu zdříml. Chlapec vedle mne spí a ve spánku si shrnuje stébla slámy s obličeje. Petrolejka začíná čadit a tele už stojí na všech čtyřech a motá se okolo funící mámy. To jsem tedy spal dobrou hodinu.

Na druhém konci slámy se černá něco, co tam nebylo, když jsem usínal. Když se podívám pozorněji, rozeznávám Liesu. Jsem teď spokojenější, protože jsme už zase ve třech a to je tedy všechno v pořádku.

Potom Liese zvedne hlavu, podívá se po mně, pak na dveře a ohrne nos, že se jí na okamžik zalesknou její silné, zdravé zuby. Bez nejmenšího šelestu sklouzne se slámy a přikrčí se dozadu ke zdi, kam se už světlo petrolejky nedostalo.

Držím pistoli oběma rukama a myslím si, proč je tak najednou těžká.

„Všechno je v pořádku, synu,“ říká ve dveřích starý a pátravě se dívá do slámy.

Vidím za ním člověka v řidičském kabátě a ten se taky rozhlíží. Mířím mu tou pistolí na břicho, ale on to nemůže vidět. Nemyslím, že by nás ten starý zradil. A ani ten v řidičském kabátě nevypadá na gestapáka. Má široký, otevřený obličej a jasné oči. A starý se pohybuje velice jistě. Tak se nepohybují udavači.

„Ze mne nemusíte mít strach,“ dodává ten v koženém kabátě a vystrkuje významně ruce před sebe. Snad přece jenom tuší, že mám na něj zamířeno, a chce mi ukázat, že přišel s holýma rukama a dobrými úmysly.

Pak vylezu, mám pistoli v kapse, ale nespouštím s ní ruku. Měříme si jeden druhého. Mlčky a klidně. Já nemám co mluvit, musí začít on.

„Tak to jste tedy vy,“ řekne.

„To jsem já,“ odpovídám bezmyšlenkovitě a pak se otočím na Liesu, která se plazí podle zdi. „Dej pokoj, Liese!“

„No, to právě,“ přeruší starý rozpačité ticho a povzbudivě mne třepne svými třemi prsty do ramene. „Tadyhle Hermann vás oba odveze.“

Řidič si mne stále ještě prohlíží a vidím na něm, jak mnoho mu tahle situace dá přemýšlení. „Koncentrák?“ zeptá se.

„Zuchthaus. Vlastně ne. Komando.“

„Proto,“ přikývne. „Z Zuchthausu byste sotva utek. Od čtyřicátého jich támhle ze Straubingu,“ mávne rukou k jihu, „uteklo dvanáct. Ale ani jeden se nedostal tak daleko jako vy.“

„Možná, že se Küster ještě vrátí, není mu co věřit,“ varuje starý. Jdeme do noci. Starý podpírá chlapce, kterého nebylo možno vzbudit. I teď spí v chůzi. Já jdu vedle řidiče a za námi kluše Liese.

„Co s tímhle?“ ukáže na ni řidič nohou.

„S námi,“ odpovím nejistě.

„Nesmysl!“ zabručí klidně, ale rozhodně. „Pes tady zůstane!“

Chci něco namítnout, ale on vyciťuje mé myšlenky dřív, než otevru ústa. „Vy dva jste ohroženi! Vy a ten kluk. Psu se nic neděje. Když už někoho povezu, tak povezu ohrožené lidi. Chápete?“

„Chápu.“

„Vy se posadíte vedle mne a hocha hodíme na vůz po plachtu. Musíme vyrazit hned, abychom byli aspoň do dvou na hranici okresu,“ vysvětluje mi svůj plán. „Tadyhle Johann vytáhl z Küstera, z toho polního četníka, abyste rozuměl, že je alarm jenom v našem kraji. Po státní se nemůžeme pustit, ale pojedeme přes Píská. Vy to tu ale stejně neznáte. Ráno jsme v kulmbašském okresu a tam budou mít jenom podřadné hlášení. Možná, že tam nebude nic.“

„Budou tam mít hlášení!“ říkám tvrdě, protože nemíním nic riskovat. Až dosud jsem prchal tak, že jsem vyřadil onu část mozku, která přemýšlela nad možnostmi a nemožnostmi. Prchal jsem jako zvíře, veden jenom snahou být co nejdál. Teď se situace změnila. Můj útěk začíná být organisován. Zaplétám do věci lidi. Ona vyřazená část mozku začíná fungovat. Vím, že stačí maličkost, aby někde něco neklapalo. Potom jsem mrtev nejen já, ale i hoch, tenhle sedlák a ten řidič. A kdo ví, kde by se ještě sekyra zastavila.

„My máme štěstí, že je sobota,“ zasměje se řidič. „Vlastně teď už –“ podívá se na náramkové hodinky, „neděle. Alarm nealarm, oni se každou sobotu ožerou a v neděli vyspávají. Já vím dobře, co se děje na silnicích.“

Pak vidím, že je u toho ještě nějaká mladá žena v šátku na hlavě. To je tedy ještě horší. Ale kdyby ses pustil dopředu sám, Hans, na vlastní pěst, tak nebudeš mít vůbec žádné vyhlídky. Musíš se svěřit lidem a nesmíš si myslet, že jenom ty jsi nejchytřejší. Jim jde teď zrovna tak o všechno, jako tobě. Nesmíš se ptát na to, proč to vlastně dělají, co je jim do tebe a do židovského chlapce. Ty bys nebyl jiný. To je vlastně to dobré jádro v lidech a kdyby toho nebylo, už dávno by zmizeli se světa. Sedím v řidičské kabině a vidím v zrcátku, jak se ti dva domlouvají. Žena ještě zaběhla do stavení a vrátila se s termoskou. A není ani na ní vidět strach. Zdá se, že má velmi mnoho připomínek. On mává rukou a pak ji najednou vezme za ramena a prudce ji políbí.

Ona jde ke mně a otevřeným okénkem mi podává ruku.

„Grüss Gott, Vilmo,“ říkám.

„Ten kožich si přehoďte přes ramena.“

„Jmenuje se Gretti,“ opravuje mne s úsměvem řidič.

„To je lhostejné,“ šeptám a cosi mne štípe v očích.

„Fertig!“ řekne řidič a otevře dvířka kabiny.

Liese ho předešla. Vhoupla se dovnitř s takovou samozřejmostí, jako by po celý život nedělala nic jiného, než se vozila v autech. A hned se mi svinula pod nohy.

„Hola!“ zvolá překvapeně řidič. „Další pasažér. Vypadni!“ Chce popadnout Liese za její huňatý kožich na krku, ale ta jenom mlčky ohrne nos a zasvítí očima, jak to umí.

„Neřád!“ poznamená řidič uznale a vleze do kabiny s druhé strany. Pak řekne velkomyslně. „Tak ať se veze taky!“

9

„Zase už zatracená, svinská, hnusná mlha!“ Dörner nadává pomalu a vytrvale. Nadává něčemu, co ho připravilo o všechno potěšení na světě a nadává s úporností, ale nedůsledností opilců.

„Co máš proti mlze?“

Komisař Pfeil je střízlivý. Nemá rád nadávání, silácká slova a křik. Neobyčejně věcný. Jeho jemné, papírkovitě tenké, fretčí slechy zachycují všechny zvuky tohoto rána. Také je hned zařazují podle jejich původu do správné skupiny. Důrazné kroky na chodbě, to je eses. Duní sebevědomě a nemíní se dát nijak omezovat. Pak jsou tam ještě jiné kroky, tiché, šustivé a pleskavé, jako by někdo chodil bos. To některý z vězňů myje po ránu chodbu. S kroky je spojeno šplíchání vody a vrčivý zvuk ždímaného hadru.

„S mlhou je to v pořádku, ale ty jsi ještě a už zase ožralý, Willi,“ pokračuje vlídně. Dnes ráno ho nebolí žaludek a to je dobré znamení. Dalo mu sice dost přemáhání, že nesáhl po tom rýnském, které hauptmanna tak zmagořilo, ale za to mu dá žaludek pokoj.

„Mlha je svinstvo!“ prohlašuje Dörner s konečnou platností a myslí při tom stále na jednu věc. Myslí na ni už po tři dny. Pronásleduje ho to, olupuje o spánek a nutí k většímu pití, než opravdu snese. „Zasraný kraj. Jednou slunce, jednou mlha.“ Pak lišácky přivře oči. „V takové mlze se může všelicos přihodit, Anton!“

„Ano,“ přikývne komisař a řekne bezmyšlenkovitě: „V mlze se lidé pokoušejí o všelicos. Chceš-li se někoho zbavit, tedy to udělej buď v noci anebo v mlze. Dost dobré heslo: Nacht und Nebel. V mlze se také vězňové pokoušejí o útěk.“ Při té poslední větě myslí na norimberský případ, v němž měl prsty. To šestičlenné komando vězňů na polní práce bylo dobře vybráno. Sestaveno z lidí, které z určitých důvodů a ohledů nebylo možno jen tak beze všeho zlikvidovat. Před rokem by to bylo jednodušší, to se nikdo nahoře neptal: proč? Letos se musí postupovat opatrněji a to Pfeila často žere. Být opatrný znamená ztrátu absolutní důvěry ve vítězství. Takhle byli čtyři zastřeleni a dva ponecháni pro svědectví, že se ti čtyři pokusili o útěk.

Ale hauptmann neví nic o pokusu o útěk z norimberské státní a civí na Pfeila s otevřenými ústy. Udělá docela lidský pohyb. Sáhne si na břicho, protože tam někde sedí ohnisko strachu.

Co ví komisař?

Zaplaví ho vlna veliké, opilecké lítosti. Říkáme si kamerad, kamerad, ale nikdo z nás není opravdovským kamarádem. Jeden hlídáme druhého. Pořád si při tom myslíme, kdepak máš asi schovaný ten nůž, kterým mě chceš bodnout? S tebou jsem, Antone, pil na bruderschaft. Slibovali jsme si vzájemnou pomoc, kdykoliv jeden z nás ji bude potřebovat. Byli jsme při tom docela střízliví a mysleli jsme to k smrti vážně. Jenže jsme tenkrát nevěděli, že z tebe bude komisař, který má dohled nad tímhle lágrem. To znamená i nade mnou. I já mám někde schovaný nůž, Anton, který bych proti tobě použil, kdyby o něco šlo. I já jsem mizera kamerad. Já vím, možná, že právě tobě mám co děkovat za to, že jsem dosud tady, velitelem LDH. Ale od té chvíle, jak přišla ta mlha a s ní prašivá věc, stalo se z našeho kamarádství veliké číhání. Trápím se a nesmím ti říci, proč.

Slechy komisaře Pfeila se mírně zachvívají. Naslouchá zvukům zvenčí, možná, že slyší i ten škrabavý, loupavý tlak mlhy na sklo, a současně vnímá bezprostřední okolí. V tom je vycvičen a je to ostatně jeho povolání.

Okny, kterými není vidět nic, protože sklo vypadá jako mléčné – ve skutečnosti je z průsvitného skla, ale za ním je hustá, bílá mlha – sem zaléhá z veliké dálky řev a vytí psů. Mlha zkresluje a tlumí zvuky. Psi nejsou odsud tak daleko. To je tedy šest hodin ráno a zvířata dostávají žrádlo. Jsou to noví psi, jen Uhu mezi nimi zůstal, aby je zacvičil. A protože jsou to noví, nezkažení psi, čerstvá zásilka, nejsou ještě nikterak nebezpeční, a je možno chodit až k nim.

Půjdu si je prohlédnout. Místo Bönka je tady nový člověk. Vsadím krk, že to bude zase nějaký mladý, silný chlap, který se tu chce v teple ulejt. Nikomu se nechce válčit, sakra. Nebýt mého žaludku, šel bych do toho. Ale já nemůžu.

S Dörnerem se taky něco děje. Pili jsme do noci, to je konečně v pořádku. Ale on pije, sotvaže ráno otevře oči. Pak ho člověk najde na silnici a to blábolí něco o tréninku. To v pořádku není. Myslím, že se z něj stane nakonec případ a to bych dost nerad. Třeba se mu vrací minulost. Na příklad takový major Kurbisch. Mohl být už dnes generálem, kdyby se nezačal třást před stíny lumpů, které během tažení poručil postřílet. Naše blázince a nervová sanatoria jsou plna takových případů. Tímhle nesmí být nacionální socialista zatěžován. Já vím, že Himmler spí báječně. Já taky.

„Třeba ses málo vyspal, Willi. Zkus to zdřímnout si ještě na hodinku!“

„Myslíš?“ Dörner přivírá oči. Co chce za tu hodinu komisař vyřídit? „Ale ty to tady neznáš!“ mávne mrzutě rukou. „V šest třicet musím udělat obhlídku.“

„Ty jsi najednou náramně precisní!“

„Byl jsem vždycky precisní.“

„Tak ji jednoduše neuděláš.“

Tak ji jednoduše neudělám. Má pravdu. Nechce mne shodit služebně. Pfeil je kamarád. Asi jsem se v něm mýlil.

Esesman vstrčí hlavu bez klepání do dveří, protože se podle toho ticha tady domníval, že v místnosti nikdo není. Ucouvne a chce zas zavřít.

„Co jste chtěl, Paul?“

„Promiňte, Herr Hauptmann,“ eses srazí podpatky a zvedne ruku k pozdravu. „Je tady zapotřebí uklidit.“ A vpouští vězně.

„Je tu svinčík,“ přikývne Dörner a rozhlédne se po podlaze ospalýma očima. Bude-li tu někdo třetí, je tu záruka, že nepodlehne přeludům kamarádství a neřekne Antonovi nic bližšího o svém trápení.

Tak přece byl bos, usměje se Pfeil, spokojen svým postřehem.

Teď šplouchá hadr ve vodě tady uvnitř. Heftlink, který hadr drží, ho nezajímá. Má jenom radost z dobré práce, kterou heftlink vykonává. Prošmejdí každý kout. Teprve po delší chvíli, v níž oba civí na heftlinka, si komisař uvědomuje, jak je ten člověk silný, zdravý a vypasený. Na takové lidi má svrchu, ale to dělá závist. Hlavně ho pobuřuje skutečnost, že nějaký lump, zřejmě protistátní živel, si dovoluje být vykrmený.

„Je vidět, že se dobře staráš o své lidi, Willi,“ řekne kysele.

Dörnerovi opět utíká krev z obličeje. Mlčí. Co má přijít, to přijde stejně.

Pak kopne slabě komisař špičkou boty do mocného heftlinkova zadku a hauptmann tu jeho poslední větu pochopí správněji.

„To je přece Schaffer,“ řekne ulehčeně a opět si položí ruku na žaludeční krajinu. „Kruci, všechno mi to musí připomínat. Mlha, psi, a teď ještě Schaffer. Kdy s tím bude pokoj?“

„Tohle komando bude brzy zrušeno,“ praví Pfeil a sleduje při tom dobrou práci vězňových rukou.

„Zrušeno?“ hauptmann vzhlédne a komisař má dojem, že spatřil v jeho brunátném obličeji záblesk radosti. To by bylo nepochopitelné.

„Ty se nějak těšíš na frontu, Willi!“

Zrušené komando, hahahahaha! Kdybys věděl, Antone, jak bych si přál, aby bylo zrušeno hned. V hodině. I na tu frontu bych odjel. Tím by mi odpadla veliká starost. Jenom ne do trestné kompanie.

„Ale neměj strach, pro tebe se vždycky najde nějaké teplé místo. O jednom bych docela věděl,“ komisař nakloní přemýšlivě hlavu. „To by šlo. Ve Straubingu. Ty to tam znáš?“

„Jo. Znám. Díra. Proti tomuhle velkoměsto. Straubing u Regensburgu. Velká káznice.“

„Právě tam. Tam měl hauptmann Krause veliký průšvih.“

Vida, tak Krause taky! Účastník hnutí z dvaatřicátého. Jeden z prvních. Prý seděl dokonce s Hitlerem v Landsbergu.

„Was hat der ausgefressen?“

„Taková blbost,“ Pfeil mávne rukou. „Vyšetřoval jsem to, ale nedalo se pro něj nic udělat. Za udáním stál sám inspektor Todt a to víš –“

„Co vyved ten Krause?“

„Je tam v káznici veliká krejčovna, kde si tu a tam někdo z důstojníků dává šít extrovní šaty. Jenom se tam šijí uniformy pro wehrmacht. Ty polní.“

„To vím. Plátěné, bez podšívky. Vlastně je tam trochu podšívky, pod paždím a v boku. Modrá.“

„Jo. A Krause nosil do krejčovny látky a přípravy zabalené v novinách. Jak jistě taky víš, tak jsou tam noviny přísně zakázány.“

„Vida. Tak jenom kvůli novinám?“

„Jenom,“ přikývne Pfeil. „Samozřejmě, že letí. Až se bude mluvit o jeho nástupci, zmíním se o tobě. Konečně, generál ti jde na ruku.“

Tak ten jenom proto, že nosil vězňům noviny s posledním wehrmachtberichten. A kruci. A copak by bylo se mnou za to, že jsem… „Proč má být zrušeno LDH?“

„O psy už není takový zájem,“ komisař krčí rameny. „Už o ně není takový zájem a abych ti řekl pravdu, tak s názory vyšších v tomto bodě nesouhlasím.“

Vězeň Georg Schaffer koná svou práci mlčky, dobře a pečlivě. Až dosud mu bylo lhostejno, co si ti dva povídají, tak jako jim bylo lhostejno, že je přítomen podčlověk, který poslouchá. Teď se jeho hadr rozjede rychleji, horečněji. Bude-li zrušeno komando, pošlou ho někam jinam. Být poslán někam jinam je pro každého vězně hrozné pomyšlení. A pro takového, který se tady vyžírá se psy, je to docela zoufalá vyhlídka. Kdyby to znamenalo jenom to mrzuté ožebračení, v němž přijde o nůž, zápalky, tužku, zrcátko a všelijaké jiné věci, z nichž se skládá zakázaný majetek vězně na komandu! A nakonec, kdyby to jenom znamenalo ztrátu té svobody, kterou má tady v LDH každý vězeň! Ale ono to taky může znamenat, že tě pošlou na sever kopat rašelinu. Věčně slaný vítr od moře, po kolena a někde až po pás v bahně. Tam jsi vyřízen do dvou měsíců. Anebo Mauthausen anebo jiné vernichtungslágry. Tam se zahyne dřív.

„Od mnohého dobrého a účelného se ustupuje,“ říká komisař s politováním. „Řekl bych, že ta sovětská ofensiva zatřásla sebevědomím mnohých lidí. To jsou malověrní. Zločin je už v tom, že přestali důvěřovat Hitlerovi.“

Jdi mi do prdele s tím Hitlerem. Pro pánaboha, copak já už taky patřím mezi malověrné, jak on je nazývá? Fakt. Já už taky pomalu přestávám věřit. To by bylo ale potom zoufalé!

„… Chtějí mít čisté ruce a za sebou zameteno. Jenom proto nařizují zlikvidovat spalovací pece a konečně i naše psí komando. Jak se začne v nacionálním socialismu žvanit o humanitě, je to velezrada. Zasloužilo by jich pár přibít za jazyk na vrata, jak sme to dělávali dřív.“

Vězeň Georg Schaffer domyl pravou půli pracovny a teď se pouští do levé. Úzkostlivě se vyhýbá naleštěným civilním botám komisaře, ale právě tím vzbudí jeho pozornost.

„Němec?“ Pfeil se dotkne špičkou boty vězňovy hlavy.

Schaffer vyletí se země jako střela. Staví se do pozoru. „Jawohl, Herr Kommissar!“

„Weitermachen!“ houkne Pfeil a obrátí se na Dörnera. „To máš taky tak, Willi. Jak dlouho to trvalo Berlínu, než se rozhodli poslat takovéhle lidi na frontu? Je to tím, Willi, že už nerozhodují mladí lidé, jako na začátku války. Teď se dostávají k veslu staří plesnivci. Zatím jenom našeptávají a brzdí. Staří lidé vždycky třikrát varují a pak jednou udělají. To je špatně, to se neshoduje s hesly blitzkriegu. Proč má ještě takovéhle tělo zahálet, jen mi to řekni, Willi!“

„To je Schaffer,“ přikyvuje hauptmann. „Ten se hlásil dobrovolně už před několika měsíci.“

„Also gut,“ komisař mlaskne a se zvýšeným zájmem se zadívá na heftlinka. Už na něj nemá takový dopal.

Kdybych si přece jen na hodinku zdříml, zauvažuje Dörner.

Hlava mi může prasknout a tady se zatím taky nic nezblázní. „Tak já na chvíli jdu,“ řekne nerozhodně.

„Tos měl udělat už dávno.“ Komisař se pokouší o úsměv, ale dopadlo to zase žalostně. „Vlastně se mi hodí, že odsud zmizíš. Musím udělat ještě hlášení a potřebuji klid.“

Hauptmann má ve vedlejší kanceláři polní lůžko. To je pochopitelně kamufláž pro případ vyšších návštěv. Nahoře v druhém má nádherně vybavený byt, ale teď dá přednost železnému lůžku dole, protože je přece jen blíž kanceláře. Ještě jednou se podívá na vězně.

Georg Schaffer drhne podlahu a ničeho si nevšímá.

„Chtěl jsi ještě něco, Willi?“ komisař zvedne hlavu od psacího stolu.

„Na. Schon gut.“

Pak se převalí na lůžko a stiskne rozpálenou hlavu do dlaní. Kdyby tohle mizerné komando zrušili hned. Kdybych už nikdy nemusel do mlhy. Kdyby… trochu se mu popletou myšlenky.

„Zumachen!“ poručí Pfeil vězňovi a ukáže na dveře, za nimiž před chvílí zmizel Dörner. Teď se odtud ozval nějaký vzlyk a hned potom protivné chrápání.

Georg Schaffer jde po špičkách bosých nohou a opatrně zavře dveře. Ví, že se nesmí na nic ptát, to se už za tu dlouhou dobu věznění naučil. Třeba by mu tenhle zelenolící člověk odpověděl, ale pak by ho hned mrzelo, že se bavil s vězněm a dal by mu to vyžrat. Kdepak, Georg má dobré zkušenosti.

Naproti tomu má komisař Pfeil cosi jako šestý smysl. Když se dívá na obloukovitá, silná vězňova záda, pohybující se ve stejném rytmu s hadrem, cítí, že ten chlap by mu velmi rád něco řekl.

„Zloděj?“ štěkne přes stůl.

Schaffer chce vyskočit.

„Nedělej mi tady panáčky a pracuj dál!“

„Ne. Flugblätter –“

„Prase. Komunista?“

„Chraň bůh!“ tohle řekne Georg přesvědčivě a uraženě a musí při tom vyskočit, zapomínaje na rozkaz.

„Blbec,“ kývne komisař usmířeněji a zadívá se do rubriky.

Schaffer si už zase pomalu kleká. Má v hlavě plno otázek. A což, když o tom hauptmann přece jenom udělal Pfeilovi hlášení? To přece nic neznamená, že tenkrát k němu přiběhl scharführer Bönke, oči navrch hlavy, a řekl mu, aby o věci držel hubu. „Nic nevíš, Schaffer, nic jsi neviděl, nebo bude hodně zle!“ Bönke je teď po smrti. S které strany, himl, kousnout do toho jablka.

„Ale Franz Mahler byl asi komunista,“ řekne tiše. Říká to jenom svému hadru a nezvedne při tom oči. Hned je zachvácen strašlivým děsem, protože komisařovo plnicí pero přestalo škrabat po papíru. Teď se ukáže, jak to eso vyjde.

Pfeil zvedne pomalu hlavu. Copak to ten drzý pes štěkal? To už jsme tak daleko, že si tihle odvažují promluvit jen tak, beze všeho? Kdyby nešel na frontu, mazal by do Mauthausenu, tam už by ho naučili držet zobák.

Ale při tom svém hněvu je Pfeil věcný a usuzuje střízlivě. Je tu ještě jiná věc. Franz Mahler, to byl ten, kterého poručil hauptmann zlikvidovat. O tom dostal nějaké strohé hlášení. Nu, byl-li komunista, má k tomu jenom mé požehnání. Nikdy asi nevyřídíme docela tu komunistickou bandu. Leze to ze země jako houby po dešti a ani tomu nestačíš srážet hlavy. Bylo by to v pořádku, i kdyby ten Mahler ani komunistou nebyl. Ohrozili bychom prestiž vedoucích lágrů, kdyby si nemohli nakládat se svými lidmi podle své chuti. Ale proč se o tom to bosé, špinavé zvíře tady zmiňuje?

Také Georg Schaffer vyčkává. Je na zemi na všech čtyřech a jenom obličej má trochu natočený směrem ke komisaři, tak, aby ho viděl koutkem oka.

Pfeil zná tyhle postranní pohledy. Něco mi chce říci. Někoho chce prásknout a netroufá si. Ale nikoho ze spoluvězňů, to by to nemusel vykládat mně. Na to by mu stačil obyčejný frajtr od eses. Chceš prásknout někoho, kdo stojí nahoře. Nakonec snad Williho? Ale proč by udával Williho? Ten se ho přece zastal, ten mu tady udělal ráj na zemi? Jenže vděčnost je u těch chlapů náramě problematická věc.

Kolikrát se už během své praxe setkal s takovýmhle pohledem? Lidé, které on dostal do rukou, se dívali všelijak. Nenávistně, hrozebné, zpupně, lhostejně, plačtivě. Ale tu a tam se i mezi jejich lidskými objevily i krysí oči. Na příklad ten Tuppe z dělnické skupiny v Coburgu. Když stáli všichni společně v jeho kanceláři, dívali se mnozí z nich stranou anebo prostě skrz něj, ale tak stranou se díval jen ten Tuppe. Přímo si tím svým pohledem říkal, pošli všechny pryč, nech si tady jenom mě a já ti všechno povím. Před ostatními nemůžu. A taky to tak potom dopadlo.

Tenhle chlap má zrovna takové krysí oči.

„Myslíš toho, co byl zastřelen na útěku?“ zeptá se Pfeil tiše a měkce, protože už je zase komisařem gestapa v akci.

„Myslím toho, co utekl s tím židovským harantem,“ odpoví Schaffer a při tom cítí srdce až v hrdle.

Také on se trochu vyzná v lidech. Ti, kteří byli zavřeni, se museli naučit nejdřív pročítat obličeje esesáků, chtěli-li si zachránit životy anebo při nejmenším ujít zmrzačení. On se to naučil velmi brzy. A teď ví, že hodil bombu. Je jenom otázka, na kterou stranu bouchne.

Komisař odložil pomalu tužku. Velice pomalu. Nechce hned teď myslet na to obrovské, nesmyslné, co právě slyšel. Chce nejdřív vyřídit všechny okrajové, bezvýznamné maličkosti, jako je pečlivé založení oběžníku do mapy, odložení tužky, zapálení cigarety, aby se tím spíš soustředil.

„Tak to řekni ještě jednou,“ řekne lhostejně.

„Ti dva, co utekli,“ opakuje Schaffer a postaví se, protože teď už ví, že tu podlahu nedomyje. Taky ví, že už není zvlášť třeba stát v tuhém pozoru.

„Ty jsi přece ale svině,“ povzdechne docela dobromyslně komisař a usměje se. Tentokrát se mu úsměv povedl. Je to stejně zvláštní, že cítí-li krev, dokáže se usmívat. Jinak ne. Pak si sundá zlatý skřipec a promne si oči.

Tak tedy Willi, myslí si, zatím co heftlink vypravuje všechno, co ví. Teď ještě není zapotřebí pamatovat si podrobnosti a něco si zapisovat. To udělá později jeho gestapogehilfe Haneck. Tak tedy Willi už taky. Všechno to vychází. Proto byl nalezen Bönke v podvlékačkách za Hermannsdorfem. Šel po stopách a měl smůlu. Já ale nebudu mít smůlu. To já neumím mít smůlu. Ta ženská v Hermannsdorfu přece jen nefantazírovala. A musíme se podívat na zuby tomu legračnímu myšaři, který srdečně nevěděl o ničem. Ti, kteří nevědí nikdy o ničem, jsou ti nejnebezpečnější. Do té vesnice jsem se chtěl vrátit. Měli by mne za to zavřít, že jsem mu svým lajdáctvím poskytl další noc k dalšímu útěku. Kde ale teď mohou být? Za noc neurazili mnoho kilometrů, taky museli spát, anebo přinejmenším odpočívat.

Tak tedy Willi také. Zatraceně, přestává být spolehnutí na naše vyšší důstojníky! Zatraceně a ještě jednou zatraceně. Jenom proto se naše vítězství oddaluje. Mohli jsme je mít během půlhodiny, kdyby to prase bylo udělalo hlášení. A proto on po ránu na té silnici…

Vida, měl jsem zase jednou čich. Přímo jsem z Williho cítil, že se stane případem. A už je to tady.

Vězeň tu ještě stojí, už domluvil a teď mu civí do obličeje. S hadru, který stále ještě drží v ruce, kape špinavá voda.

Máme zradu rádi, ale zrádci by mohli jít potom do hajzlu. Je to k vzteku muset se dívat na tu sprostou tvář.

„Když to je všechno pravda, kamerad, tak se vám postarám o to, abyste mohl co nejdřív bojovat po boku našich statečných vojáků.“

„Je to všechno pravda, Her Kommissar!“

Tak dobře, mizero. Trestní oddíl není taky k zahození. Budeš s brekem vzpomínat na rajské doby v tomhle lágru. Budeš-li do té doby živ.

„Poslyšte, Parteigenosse!“

Neměl jsem to už zase pít. Bylo by bývalo moudřejší, kdybych byl vstal a umyl si hlavu studenou vodou. Vypadá to všechno na pokračování snu. Zlý sen, v němž nade mnou stojí Anton a tváří se nesmírně přísné. Přesně tak, jako komisař gestapa, který poručil písařce, aby zasunula do stroje papír, a zahajuje výslech. Jenomže on to není sen. To se přece nemohlo všechno zhroutit. Tahle uniforma, tenhle život a to všechno.

To jsou ty pravé Pfeilovy oči. Toho bayreuthského Pfeila, který jednoduše ví všecko. Kdysi mi v dobré náladě vyprávěl, jak to dělá, chce-li z lidí dostat pravdu. Bylo málo lidí, kteří vydrželi jeho osvědčené metody.

Zatím co se Dörner třese strachem, lomcuje Pfeilem veliký vnitřní hněv. Tak na těchto lidech jsme stavěli, těm jsme věřili a dávali jsme jim příležitost. Ještě před půlhodinkou jsi byl kamarádem, Willi. Teď jsi případem.

„O tom, co se stalo, si pohovoříme později a jinde,“ říká suše a věcně. „Mohl byste se posadit a obléknout si kabát.“ Ořezává si tužku a dělá to jenom proto, aby nějakými pohyby otevřel aspoň částečně ventil vzteku. Pak se obrátí k telefonu a vytočí číslo své služebny. Dostane okamžitě spojení a diktuje stručný příkaz o uzavření prostoru mezi Kulmbachem a Egerem. V druhé etapě odříznout Hof od Olsnitz. Hovoří o nepravém scharführerovi eses a židovském chlapci, které je nutno zadržet. A když to takto říká, přidržuje si sluchátko pravým ramenem, tužkou si dělá poznámky a současně hlídá očima hautpmanna.

Dörner teď ví, že je doopravdy konec. Jak se rozezvučely telefonní dráty, tak už to nikdo nemůže odvolat.

„… ano, zostřit. Zesílit hlídky. Prohlídky samot. Okamžitě k vám jedu.“

Pak odloží sluchátko a roztržitě se zadívá na hauptmanna. Důležitější je mu ovšem náčrt krajiny, který si tužkou naskizoval. Ví, že kdyby náčrt srovnal s generálkou, bylo by v něm málo úchylek. Zná ten kraj přesně a toto nebude jeho první honička.

„Musíš pochopit, Anton,“ řekne Dörner malátně.

„Zur Sache, mein lieber,“ přeruší jej komisař. Udělá ještě spojnici mezi dvěma vesnicemi a pak odloží tužku. „Vidíte, že nemám mnoho času. Dělají-li příslušníci strany blbosti, nemůže si je dovolit komisař gestapa. K zpovědi dojde. Buďte ujištěn, že dojde!“ blýskne očima za skřipcem, ale tento záblesk okamžitě zmizí a už je tu zase lhostejný pohled. Vhodí mapu i s oběžníky do aktovky ze žluté kůže a pečlivě ji zamkne malým klíčkem. „Směr?“ řekne, aniž vzhlédne od aktovky. „Jaký měli směr ti dva?“

„Hermannsdorf,“ odpoví hauptmann tupě.

Komisař se na něj útrpně podívá. Jeho vztek je najednou vystřídán úlekem. V duchu si postavil do jedné řady s tímhle rosolem ty mizery z coburgského případu. Co to byli, ti lidé? Trhani, páchli olejem, měli hladová břicha a z kapes monterek tahali špačky od cigaret. Ale stáli rovně, netřásli se, až na tu krysu mezi nimi. Docela se jim v duchu musel obdivovat, když už jeho gestapogehilfe byl bitím unaven.

Tak takoví jsou oni a takovíhle jsme my. Setzatracený nepřítel.

Je samozřejmé, že mu policejní rada von Wegener nařídí v tomto případě během výslechu „Schonung“. Jedná se přece jenom o vysokého důstojníka a významného příslušníka strany. Velezrady se nedopustil a tak se do něj nedá mlátit obuškem a řvát na něj.

„Dostaneme-li ty dva,“ řekne s malým zaváháním a dívá se při tom stranou k oknu, protože už má dost pohledu na toho zničeného soukmenovce, „pak snad nebude tak zle.“

Dörner pohne hlavou.

„Případ má zvláštní charakter,“ pokračuje komisař. „Uprchlík je totiž z vašeho kraje a to celou věc usnadňuje.“

„Jak?“

„Mohu vás zapojit do pátrání. To je to jediné, co pro vás teď ještě mohu udělat. Nesmíte ale čekat velké zvraty, Parteigenosse. Nesmíte si dělat iluse.“

„Ty myslíš, Anton,“ hauptmann mluví zjihlým hlasem, ale najednou mávne mrzutě rukou. „Přestaň s vykáním. Nejsme malí kluci. Udělal jsem pitomost, na, gut. Ale to ještě neznamená –“

„Znamená to mnoho a poznáte to, až budete stát před vojenským soudem. Zatím chci zabránit vašemu zajištění, které nepovažuji – ehm – za nutné. Naopak, požádáte si o dovolenou. Jsou sice zastaveny, ale tento mimořádný případ chce i mimořádné řešení. Abyste rozuměl, to je východisko jenom pro nejzazší případ, totiž, že ti dva nebudou proti všem předpokladům dopadeni v nejbližších hodinách nebo dnech.“

„Dobře. Dovolenou. A co s ní?“

„Um Gotteswillen, Willi!“ nezdrží se komisař, ale hned zas patřičně zchladne. „Kam míří? Řekni mi, zůstalo-li ti kousek rozumu v hlavě, kam může mířit ten tvůj Mahler? Vzpamatujte se, Parteigenosse! Není to přece žádný politický případ. Ani komunista ani sociální demokrat. Nemá tedy nikoho, kdo by ho skryl v podzemí. Není to žádný inteligent, to už teď vidíte podle směru útěku. Inteligent by prchal na opačnou stranu, než je jeho domov. Ten by se snažil mást stopy. Ale tohle je obyčejný pastevec. Primitiv. Bez spojení, bez prostředků, bez všech možností. Pro toho nikdo nehne ani prstem. A všichni takoví lidé, jako je on, směřují domů. Táhne je to jednoduše domů, a oni si neumí udělat představu o naší obrovské organisaci. Jsou tak bezvýznamní sami před sebou, že se domnívají, že i jejich útěk bude bezvýznamný pro nás. Ale ani nad tím oni nepřemýšlejí. Nepřemýšlejí totiž vůbec. Jednoduše utíkají. Už je vám to jasné?“

„Ano. Domů,“ přikývne Dörner s nepřítomným pohledem.

10

Dívám se s neklidem a nedůvěrou do této jasné noci, v níž svítí obloha jako temně kalená ocel. Také Hermann vraští čelo a starostlivě pozoruje krajinu před námi. Jeho ruce a nohy pracují docela automaticky a vůz se hladce přehupuje přes velmi těžký terén, kterým se pustil. Vozová cesta je místy plná sypkého písku, který už není zmrzlý, ani vlhký, protože ho několik sluncí za sebou vysušilo. Ale jakmile se přehoupneme přes kopeček, zapadáme až skoro po osy do mazlavého, kašovitého bláta, které v těchto místech nevyschne ani v létě.

„Nelíbí se mi to. Jednoduše se mi to nelíbí,“ bručí Hermann, nespouštěje s očí cestu. „Příliš jasno pro tyhle podniky.“

„Jezdíte tudy často?“

„Pravidelně. A s horším nákladem,“ směje se.

Vím, co bych udělal, kdybychom narazili na hlídku. S jedním bych si věděl rady, ale hlídky chodí obyčejně po dvou. V životě mne nenapadlo, že budu někdy držet v kapse pistoli a zabývat se vážně myšlenkou, kam střelit člověka, aby byl ihned mrtev. V klukovských letech jsem zabíjel zmije. Pak jsem jednou narazil na zmiji, stočenou na pařezu a okolo ní šest malých. Byl jsem od ní na metr daleko a oba jsme se dívali hodně dlouhou dobu na sebe bez pohnutí. Konečně zvedla hlavu a zahnala jedno malé po druhém do díry. Když byla všechna v bezpečí, podívala se ještě jednou na mne a pak pozpátku zajížděla také. Od té chvíle jsem už nezabil žádnou. Jenže zmije je kavalír mezi zvířaty. Nešlápneš-li přímo na ni, zasyčí, varuje tě, a zůstaneš-li stát, pak ti uhne s cesty. Teď bych zabíjel, protože tihle s cesty neuhnou. To jsou nacisti.

Vysvětluji řidiči, že tady není důvodů, aby on měl nějaké obavy. Vždycky přece může říci, že byl na cestě zastaven scharführerem eses a požádán, aby ho svezl.

„A co ten kluk nahoře?“ ušklíbne se Hermann.

Přemýšlím, co bych mohl napovídat o Julovi.

„Ba ne,“ Hermann potřese hlavou. „Vy je neznáte. Těm nemůžete tak snadno vyprávět báchorky. Když do toho vletíme, tak jsme v tom oba až po uši. S tím se musí počítat. Pokud se pojede vozovými cestami, tak bude všechno v pořádku. Ale nesmíme na státní.“

Je to podivné. Tady je člověk, který tě nikdy neviděl, nic o tobě neslyšel, stačí mu jenom skutečnost, že prcháš z lágru, a okamžitě pro tebe nasazuje svůj vlastní krk.

Teď začala někde vlevo hučet těžká letadla a do modré noci švihly dva pásy světlometů. Ale jenom přejely oblohu a okamžitě zhasly. Teď už nemají tolik odvahy jako minulého roku. Do rachotu motoru začíná dunět země. Cítíme její otřesy i tady ve voze.

„Coburgské slévárny,“ ukáže Hermann levou rukou. „Noční směně bude horko.“

Jedeme mlčky, nestejnoměrně, ale stále rychle. Řidič tady zná dobře každý kámen a každé záludné místo. Cesta se vine tak, jak to u těchto polních cest bývá. Z čista jasna učiní oblouk, přimkne se k rozvodněnému potoku, pak se začne zase točit na druhou stranu do kopců, kde se říká Na pískách. Tu a tam jsou pod smrky, které ji po levé straně řídce vroubí, špinavě bílé skvrny sněhu, který ještě neroztál. Zalézá pod nejhustší větve, jako by se styděl, že tu ještě je, že je černý od smrčí a prožraný sluncem.

A všude v nížině teče voda.

„Stoupá,“ kývne Hermann na potok. „Kdybych tudy jel zpátky, tak bych už asi neprojel.“

Je tak jasná noc, že vidím žluté pampelišky, kterých je už na lukách plno. Vilma je trhávala a vila z nich věnečky. Všechna děvčata čekají na první jarní pampelišky. Ale také mi připomínají hladové dny v káznici. Člověk trhal jejich lístky, máčel je do obyčejné vody, trochu přisolil, protože sůl a voda bylo to jediné, čeho měl heftlink vždycky dostatek, a pak je jedl. Bylo to nahořklé a byl po tom ještě větší hlad. Ale pro onu chvíli jste měli plný žaludek a hlad tak nebolel. Také se jedl mladý jetel. Také žížaly… ale co se všechno nejedlo!

Ale teď je jasná noc, v níž vidím pampelišky a maličké jaterníky. Vlevo, tam, kde před chvílí padaly bomby, se rozlévá zprvu růžová, pak narudlá záře.

„Taky to mohl být Sonnenberg,“ uvažuje Hermann. „Jenže ten je severněji.“

Teď přeskočily smrky i na pravý břeh polní cesty a je jich stále víc. Jedeme bez světel, jaksi po hmatu. Mezi smrky jsou i jakési jiné stromy, černé, uzlovité a nemohu je rozeznat. Možná buky. Mají černé, mokré a smutné větve, a protože jsou to velmi staré stromy, nestačilo ještě dubnové slunce vehnat do jejich větví mízu. Ale buky bývají smutné až do poloviny května.

Hermann kouří, ale nepotřebuje k tomu ruce. Cigaretu má totiž přilepenu v koutku úst a neustále přimhuřuje levé oko, protože ho štípe kouř. Liese se mi složila pod nohy a hřeje mne. Není vůbec na nic zvědavá a jistě spí tak tvrdě jako Jule nahoře. Tak vidíš, černá, jak jsme se spřátelili.

Pak se zase zablýskne a země se počne trhaně chvět.

„To je Hof. Když budeme mít hodně štěstí, tak budou ještě chvíli bombardovat. To je pak na cestách jako zameteno.“

Někomu život, někomu smrt. Nikdy mne nenapadlo, že bych si mohl přát, aby ještě a ještě padaly bomby. Dnes ano. Dnes si to přeji.

„Zdá se, že přece jenom projedeme,“ říkám. Nemluvím o tom snad proto, že chci být ujišťován, že se nám to podaří. Prostě začínám věřit, že projedeme.

Teď to duní také pod námi, patrně v Bayreuthu. Když sviští bomby a začne dunět země, tak málokdy odhadneš správně vzdálenost. Lidské ucho je zvyklé na jiné, normálnější zvuky. Kdyby padaly bomby až v Norimberku, stejně bychom to slyšeli a cítili i tady.

Stromy se pomíchaly a potopily sebe i cestu do inkoustových stínů. Vůz poskakuje po cestě, kterou obyčejně jezdí jenom volské potahy, ale skoro nikdy žádné auto. Hermann teď místy brzdí a předními koly ohmatává cestu.

„Jezdívám tudy dost často. A hlavně v noci,“ řekne, jako by četl mé myšlenky. „V noci je to po všech stranách bezpečnější.“

„To kvůli hloubkovým letcům?“

„Taky,“ přikývne. „A málokdy hlídky.“

Teď se cesta rozšířila a je pohodlnější. Vyplivne zbytek cigarety a Liese ho s bolestivým zafňutím chytne za nohu.

„Na tu potvoru jsem docela zapomněl,“ směje se.

Jsme z lesa venku a míjíme nějakou usedlost. Nejdříve stodola, vlastně jenom čtyři zdi, protože střecha se propadla. V průčelní zdi jsou vyvrácená vrata a za nimi nepřívětivá, nelákavá díra. Pak hubený proužek pole, plného kamení, polorozvalený plot a stavení na rozpadnutí.

„Proč bombardují takovéhle chalupy, to nevím,“ bručí nespokojeně.

„Tam nikdo nebydlí?“

„Teď už ne. Ale bydleli tady Kirschnerovi.“

„Jak, bydleli?“

„Jo. Ona je teď někde v RawensBrücku a on už je o hlavu kratší. Měl čtyři děti, a ty si rozebrali příbuzní.“

„Proč?“

„Kohosi přechovávali. Kirschner byl vždycky statečný člověk.“ Zřejmě se mu nechce nic bližšího o věci vyprávět.

Z opuštěné samoty čiší smutek. Teď už tady nebude nikdo bydlet, ačkoli v zemi je už plno vy bombardovaných, kteří nemají, kde by složili hlavu. Celá rodina zničena a americká bomba to ničivé dílo ještě dodělala.

Ten krásný domek s ženou v šestém měsíci, s křesílky a parketami v pokoji, se svátečním ubrusem na stole, ten by mohl být také prázdný. Mnoho-li by k tomu stačilo?

A zase padají bomby a jasně slyšíme hučení letadel. Odhaduji výšku na dobré čtyři tisíce metrů.

„Ne, je noc a to člověka mýlí. Nejsou výš než dva, protože slyšíte ten nárazový hukot.“

Zní to jako: hum. Huhuhu-hum. Huhuhu… A stále se to opakuje. Jak se to tak jednoduše vysloví: Kirschner je o hlavu kratší. Hermann tvrdí, že byl souzen berlínským volksgerichtem, tak to byl sťat asi na Plötzensee. To o těch třech měsících, v nichž se musí čekat na smrt, není tak docela pravda. Vždycky záleží na aktech. Byla-li akta až vespod a přicházela-li nová a nová, pak jsi mohl čekat rok i dva. Když jsi však měl smůlu a tvé spisy se dostaly zrovna nahoru, nic vážnějšího se potom nesběhlo, tak jsi přišel na řadu třeba za měsíc. I dřív. To přišel v poledne do tvé cely farář se skládacím oltářem v kufříku a přinesl ti první zprávu o smrti. Potom, to bylo okolo pěti třiceti, když jsi ve spěchu napsal poslední dopis, přivedli tě před prokurátora, soudce a přísedícího a ti tě slavnostně odevzdali katu.

„Pořád a pořád na to musím myslet, Hermanne.“

„Na ten neřád?“

„Na to všechno.“

„Věčně na to budeme myslet,“ říká zatrpkle.

Cesta je křivolaká, hned široká, hned se zas uzavírá do soutěsek vysokých mezí a modré světlo se střídá s fialovou tmou.

„A teď tedy utíkáš –“

„A teď utíkám.“

„Co uděláš potom?“

Začali jsme s tykáním. Je to přirozenější.

„Jak, potom?“

„Až se dostaneš tam, kde chceš být?“

„Moji lidé mne schovají. Jula a mne.“

„Tak. Schovají.“

Přišlápl plyn. Udělal to nějak zostra a pěkně to s námi trhlo. Stalo se v něm něco pobuřujícího a převedlo se to na plynovou páku.

„A co?“

„I když je to dnes těžké, schovat se, přece jenom se to někdy podaří. Ale myslíš, že je to správné?“

„Co je správnější?“

„Představ si, že bychom před tímhle začali všichni utíkat a že bychom se všichni poschovávali. A že bychom čekali, až se to položí nějak samo od sebe, anebo až zasáhne pánbu. Ty nejsi komunista, viď?“

„Ne. Nikdy jsem nebyl. Tomu nerozumím.“

Jedeme chvíli klidně. Teď jsou podél cesty věkovité lípy.

„Pak taky vlastně ani nemůžeš rozumět, co je to – schovat se.“

„A co?“

„Zbabělost.“

„Nejdi na mne tak rychle. Já nejsem zvyklý přemýšlet. Musím mít na všechno čas. Já se zatím chci jenom schovat –“

„A kromě toho?“ vyzvídá a naklání se ke mně.

„Kromě toho nic. Snad později zabít hauptmanna Dörnera.“

„Nu tak,“ spokojeně mlaskne a levou rukou si obratně zapálí novou cigaretu. „To už přece jenom něco je. To je boj.“

„Počkej,“ začínám se zlobit. „A co ty?“

„Copak vás dva nevezu?“ obrátí se zpříma na mne.

Teď jsi to zase ty, Petře Martine. Rozdíly v podobách nic neznamenají. Člověk není to, co nosí na svém těle a ve svém obličeji. Člověk je skryt někde uvnitř. Nahoře se nosí, co se právě potřebuje. Co je nahoře, to je přizpůsobeno daným okolnostem. Co je uvnitř, to se nedá ničemu přizpůsobit. Petr Martin a Hermann je jeden a týž člověk.

Křivolaká polní cesta se vyhoupla na silnici. Udělala to docela nečekaně, aspoň nikdo z nás dvou na to nebyl připraven. Hermann zaklel a naklonil se ke sklu před sebou, jako by chtěl vidět co nejdál.

Potom jsou tady závory. Trať už je dávno rozbombardována, vždycky se to jen tak narychlo opraví, ale vlaky už nemohou jezdit pravidelně. Co zůstává vzdor tomu nepořádku na drahách naprosto přesné, je hradlař. Spouští závory vlakům, které neexistují. Je pravda, že nedostává staniční zvonkové signály, ale on je z těch lidí, kteří si stále říkají: co kdyby přece jenom. A tak spouští závory i bez signálů.

„Nejsem rád na státní,“ bruci Hermann. Potom zajedeme na postranní cestu, vedoucí podle tratě. „Mám tu známého,“ řekne neurčitě.

Je stále ještě hluboká noc a načervenalá záře na východě může být zrovna tak ranní šírání jako hořící Aš. Nemrzne, ale není také žádné teplo. Hermann kopne do hroudy a pak se zadívá na botů, která povolila v nártu.

„Další výdaje,“ směje se. „Gretti bude mít radost.“

Liese se nechce z vozu a pod plachtou je také ticho. Uprostřed téhle noci jsme tu sami dva. Strach může tedy jen k nám dvěma. Ke mně proniká víc. Hermann se mu brání, ale i on mu podléhá. Je to strach z křoví, z měsíce, z příkopu a ze světýlek.

„Počkej tu na mne,“ řekne konečně, když domyslel svou myšlenku, která ho napadla při kopnutí do hroudy.

Pak přejde silnici a vydá se k hradlářskému domku, v němž se svítí. Opatrně nahlédne oknem a pak zaváhá. Není tam starý Bergner a s tím měl vlastně počítat. Měl tudy projíždět přece až za dva dny.

Uvnitř, pod žárovkou zavěšenou jen tak na drátě, sedí jiný člověk. Nejasně si na něj pamatuje z hofského nádraží. Ale tady ho nikdy neviděl. Nádražácká uniforma mu nesedí, byla šita na někoho jiného, ale on není zřejmě z těch, kteří by pospíchali na její přešití. Není to starý člověk, ačkoliv už je holohlavý, a v obličeji má něco spolehlivého, co přiměje Hermanna, že přece jenom vstoupí.

„Heil Hitler!“ pozdraví mezi dveřmi.

„Heil!“ přikývne železničář a zkoumavě se na něj podívá.

„Vlastně jsem si myslel, že má službu Bergner, tak jsem si sem zaskočil, když tu jedu okolo. Já jsem Klotz.“

„Já vím. S náklaďákem,“ železničář si přejede temeno hlavy rukou. „Bergner už nebude mít službu,“ řekne po chvíli a oči se mu poněkud zaostří.

„Proč nebude?“

„Nu. Nebude.“

Hermann rozpačitě přešlapuje. Nemyslí hned na to nejhorší. Dost možná, že přeložili Bergnera na hlavní nádraží, už před půl rokem o tom říkal. Anebo ho dali do pense. Léta na to má. Také ho mohl chytit ischias.

Ale je cosi divného v příšeří železničářových očí.

„Mohl bych,“ Hermann pootevře dveře. „On vlastně bydlí v Tonau a já tamtudy budu projíždět.“

„To bych vám ani nedoporučoval.“

Teď sebou Hermann prudce trhl. V tomhle Německu, v tomhle zahitlerovatělém, zaprašivělém Německu může tato věta znamenat jen jedno. A na to nechce Hermann ani pomyslet.

„Hans mi o vás vyprávěl,“ řekne železničář klidně.

Hermann si ho znovu prohlíží. Je vlastně starší, než jak se zdálo při prvním letmém pohledu. Jeho obličej je nažloutlý, jako mívají lidé, kteří prodělali malárii. Ale není v něm vrásek a kůže na něm je tenká a napjatá. Proto se zprvu zdál být tak mladý.

Dávej pozor, Hermanne. Tohle je chytačka. Bergnera dostali a tohle je nacista. Posadili si sem svého člověka, který má podchycovat spoje starého. To všechno známe. Možná, že se provalilo spojení s coburgským případem a oni odhalili spojení na starého.

„Nevím, co vám mohl Bergner o mně vyprávět?“

„Všelicos,“ železničář krčí rameny. „A zavřete laskavě ty dveře. Noc je studená. Vy snad tak moc nepospícháte?“

To spolehlivé a uklidňující v jeho obličeji vystupuje nyní zřetelněji. Ale na tom se nedá stavět. Mnoho agentů nosí ty nejpoctivější obličeje.

„Mohl bych vědět, co jste kupoval minulý týden v Hofu?“

To je první část hesla. Železničář ji vysloví klidně a nevzrušeně. A lampu stáhne o něco níž, aby mu bylo vidět do obličeje.

Hermann už má na jazyku druhou část, ale včas se zarazí. Když dostalo gestapo Bergnera, tak se dá předpokládat, že z něho vymlátili heslo. S takovou věcí se vždycky v organisaci musí počítat, protože metody gestapa nejsou tajemstvím. To je pravda, že Bergner byl naprosto spolehlivý člověk. Ale starý nebyl ještě nikdy vyslýchán gestapem a nemohl tedy sám vědět, co vydrží a nepřekročí-li hranici. Mnozí chlapci, které mělo už jednou gestapo v rukou, se pak už k práci nevrátili a poctivě přiznali, že by se na ně nemohl už nikdo spolehnout, protože se už nespoléhají ani sami na sebe.

„Myslím v Hofu?“ opakuje železničář trpělivě otázku. Bergner znal jenom spodní heslo. Je tady ještě jedna možnost, a sice říci část hesla okresního vedení, o kterém Bergner nemohl vědět. Tam se až dosud neprovalilo nic, to by dostal okamžitě zprávu. Ačkoliv měl dostat zprávu už i o Bergnerovi. Jenže v tomhle chaosu to nejde vždycky tak přesně, jak bychom si přáli.

Když je tenhle železničář jenom z letákové akce, pak mu tímto heslem vlastně nepoví nic. Je-li náhodou agentem, pak se bude domnívat, že není na správné stopě. Ale on může být také v okresním vedení a pak hned všechno pochopí.

„Do Hofu pravidelně zajíždím,“ přikývne Hermann. „Posledně jsem tam marně sháněl těsnění.“

„Na takovou věc musíte mít známosti,“ řekne železničář pohotově a pak se pousměje. „Tak to by bylo v pořádku, Hermanne. Bergner byl před dvěma dny zatčen gestapem.“

„Coburg?“

„Coburg. Ve skupině byl někdo slabý. Pravděpodobně Ziehbauer anebo Tuppe. No, to se dozvíme později.“

„A vy?“

„Na tom nezáleží. Zatím jsem poslán sem. Měl jste ovšem přijet až pozítří?“

„Nehodilo se to. Naskytlo se něco mimořádného –“

Železničář se nakloní trochu kupředu: „Je-li něco opravdu mimořádného v tvém voze, soudruhu, pak dále nemůžeš. Už to je zázrak, že jsi se dostal až sem.“

„Jel jsem přes Píska.“

„To jsi měl hodně štěstí. Ovšem, dnes v noci se hodně bombardovalo a tím se to vysvětluje. Teď je zostřená pohotovost. Jsou zablokovány i polní cesty.“

Hermann úsilovně přemýšlí. Není možné vrátit se zpátky. Nejenom, že se potok už pravděpodobně vylil z břehů a musel by tedy volit jinou cestu, ale štěstí se nerado opakuje. A hodit ty dva na krk organisaci, to taky nejde. Ta má teď dost jiných starostí. Nejhorší je, že to praská už i u železničářů. Ti se vždycky drželi nejlíp.

„Letáky?“ ptá se železničář.

„Horší,“ přitaká Hermann roztržitě. „Dva lidé.“

„Soudruzi?“

„Ne. Muž a chlapec. Uprchlíci z komanda.“

Železničář se dívá zamyšleně do svítání za okny. Je stále klidný a pohotový, proto je také v okresu. Má za sebou půl roku Alexanderplatz. To tenkrát, když vybuchla ta česká puma na anhaltském nádraží. Alex buď lidi rozbil, anebo je zakalil. On je z té druhé skupiny. Jenomže je teď mnohem zamlklejší a ostražitější, než býval.

„Vrátíš se na Kirschnerův statek,“ říká a poťukává tužkou po stole. „Tam ty své lidi necháš a sice –“

„Je-li zostřená pohotovost, tak tam jistě udělají také prohlídku. Je to samota,“ přeruší jej Hermann pobouřeně.

„… a sice je zavedeš do chléva. Hned vedle těch pobořených místností. Strop v chlévě je docela dobrý. Je tam ještě sláma, hlavně na první třetině zleva. Když ji odhrneš, najdeš pod ní prkna. Ty to místo najdeš. Kirschner tam kdysi schovával obilí a dva lidé se tam docela pohodlně vejdou. Nezapomeň tu slámu pak zas přihrnout zpátky.“

„A potom?“

„Kam chtějí ti dva?“

„Do Čech. Nějaká vesnice, ale jméno jsem zapomněl. Jako Tiefenbach či Falkendorf. Severovýchodně od Aše.“

„Na to se konečně přeptáme. Dostaneme je tam, jen buď klidný.“

„Vlakem?“

„Pravděpodobně pěšky. Vlaky jsou teď taky zablokovány.“

„Dobrá.“

Hermann mu podal ruku a silně stiskl. Pak vyšel z domku a dal se zpátky k vozu.

Takový táhlý, protivný zvuk. Skřípění nenamazaného, zrezivělého plechu, troucího se o jiný plech. Ale ten zvuk je tady stále a už jsme si na něj zvykli. To se o dveře opírá ranní vítr.

Pak je tady ještě jiný zvuk a já okamžitě vím, co to je.

Liese má vyceněné zuby a ohrnutý nos. Dívá se vzhůru zrovna tak jako já i jako Jule. Nad námi jsou tři těžké fošny pokryté zespoda bílou vatovitou plísní.

Buď jenom tiše, Liese. Byla jsi vždycky tím nejtišším psem, jakého jsem kdy viděl, tak to dokaž i nyní. Kdyby ses teď ozvala, kdybys jenom začínala vyrážet to tichoučké, dychtivé hvízdání nosem, tak bys nás vydala na smrt.

Jule na mne pohlíží velikýma ustrašenýma očima. Vidím je i v tomto šeru, do kterého pronikají tři paprsky světla škvírami mezi fošnami. Tisknu mu ruku v zápěstí a cítím jeho zrychlený tep.

Kroky nejdřív prošly chlévem. Závěs přestal skřípět, buď jsou vrata dokořán, anebo se o ně někdo druhý opírá.

„Niemand da?“

„Nee, Walther. V celé téhle barabizně nenajdeš ani nohu.“

„To jsem si mohl myslet,“ říká od vrat první hlas. „Ale udělali jsme, co jsme udělat měli. Rozkaz je rozkaz.“

„Pomalu kašlu na rozkazy, Walther.“

„Was meinst du damit, Herbert?“

„Tak jak to říkám. Kašlu na rozkazy.“

„Bist du besoffen?“

Ty kroky nad námi stále přecházejí. To bude ten Herbert. Napadne-li ho přejít ke žlabům, pak ho jistě upoutá zadunění prken pod jeho nohama. Liese má stále nakrčený nos a vyceněné zuby.

„Nee, Walther. Dnes jsem ještě neměl v hubě ani kapku. Ale mám už dost toho lezení přes kopce a šťourání v každé hromadě hnoje. Mám už nějak dost všeho, Walther.“

Muž od vrat něco chlácholivě bručí. Patrně už opustil své místo u vrat, protože závěs zase skřípe.

„To je ta sakramentská ‚Heimweh‘, viď?“

„Taky trochu. Hospodářství upadá. Psal mi Fritzek, že máme doma francouzské zajatce, a žena se mi o tom nikdy v dopisech nezmínila. Nanu, ona ví dobře, proč o tom mlčí. Fritz píše taky jedním dechem o ženě. Je to ještě mladá žena, Walther.“

„Já vím.“

„Nevíš nic. Mladá ženská je jako nevykvašené víno. Pořád s ní něco je a spolehnout se na to nemůžeš. Taková mladá ženská potřebuje hospodáře, jako celé stavení. Nemá-li ho, najde si ho.“

„Snad si nemyslíš, že by tvá Mathilde něco s Francouzi –“

„Ať myslím co myslím, už je toho courání po světě trochu moc!“ ten hlas je rozšafný, sedlácký a je v něm hodně smutku i vzteku. „Já mám být u svých polí, u ženy a u toho všeho doma. Ne tady honit nějaké mizery!“

„Kdybych tě neznal, Herbert –“

„Taky že mně tak moc neznáš!“

Teď asi potřásá hlavou. A ten druhý se na něj možná překvapeně dívá. Ale co na tom, co mají ti dva lidé nahoře za starosti, když naše starost je ta největší. Zajde-li až ke žlabu a napadne-li ho rozkopnout tu slámu, tak najde prkna. Postačilo by, kdyby jen přes ně přešel a kdyby to zadunělo.

„Kdyby se nám podařilo najít je, Herbert, tak dostaneme dovolenou a ty si budeš moct zajet domů.“

„Gerta starého. Dovolené jsou od Stalingradu zaraženy!“

„Ale kdyby –“

„Kdyby. Kdyby!“ teď už zase asi potřásá hlavou. „Já bych asi přišel domů s pistolí v ruce, Waltře. Po tom, co mi naznačil v dopise Fritz. Možná, že bych postřílel nejdřív ty Francouze a nakonec bych vzal i Mathildu.“

„Málo jsme jich vybili, to je to. Podle mýho se neměli dělat žádní zajatci. Vybít to a hotovo. Bylo by pak pro nás víc místa na světě a tys nemusel mít strach o svou Mathildu.“

„To si přijde na stejný. Tak by se zas vyspala s nějakým našincem. Ale stejně nás jenom naučili střílet a střílet. To nám pak bude houby platné.“

Zatrpklost se vkrádá do řeči i tomu druhému.

Nahoře nad námi zaharaší sláma a naše prkna tlumeně praskají. Liese se přikrčila v rohu k mokré hlíně. Cení zuby.

Ti dva nahoře si teď sedli na naši slámu.

„Všechny cigarety jsem už vykouřil –“

„Tak si vem mou. A pomalu zas půjdem. Nakoukneme ještě do té stodoly. Herbert?“

„Počkej, až to dokouříme. Tady aspoň netáhne. Ty bys jel samozřejmě taky domů, ne?“

„Jak? Kdy?“

„No, kdyby byla dovolená.“

Ten druhý chvíli mlčí. Pak tiše povzdechne: „Já už nemám, kam bych mohl jet. Náš dům u Tempelhofu zničila bomba.“

„A tvoji?“

„Zůstali pod ním.“

Teď je zas chvíli ticho. Zapraská sláma, jak se jeden z těch dvou převalil na bok.

„Zamotalo to s náma, Walther.“

Potom zase zapraskají fošny a zaharaší sláma. Dveře opět skřípají. Lise přestaly svítit oči.

„Už odešli, Jule,“ říkám klidněji.

11

Franz Ziesner se nepokojně vrtí na židli. Nemá strach, spíš na sebe dopal, ale je sklíčen jako vždy, když je v nějaké úřadovně. Natož v úřadovně gestapa u mocného, krutého komisaře Pfeila.

„Budete mluvit pravdu,“ říká mu suše komisař a nespouští s něho očí.

„Budu mluvit pravdu,“ připouští Franz Ziesner. „Ale o čem?“

„Kdybyste se pokusil nás obelhat, mohl byste být taky hezky rychle mrtvý člověk!“ varuje komisař, který nějak není s tímhle ploským obličejem proti sobě spokojen.

„No jo,“ Franz vytáhne veliký, špinavý kapesník a mocně zatroubí. „Potom by měly myši pré.“

Pfeil si prohlíží dotazník, který vyplnil blockleiter z Hermannsdoríu. Je tam všechno, co potřebuje o předvolaném vědět a tam tomu blockleitrovi se dá věřit. Je tam rubrika: Duševní úroveň, a do ní je vepsáno: mdlého rozumu.

„Čili blbec,“ doplní komisař hlasitě tuto poznámku.

„Čili blbec,“ přitaká mírně Franz Ziesner a připravuje se zase troubit.

„Schovejte ten hadr!“ vyzve jej komisař, kterému jde tenhle maličký usměvavý človíček s lesklým, mastným, červeňoučkým obličejem nějak mimořádně na nervy.

Franz mlčky poslechne, trošičku veseleji mu blýskne v očích a pak najednou hromovitě kýchne. Pfeilovi přímo do obličeje.

„Schwein!“ zavyje komisař.

„Rýma,“ říká Franz skromně a rozhodí omlouvavě obě ruce. „Takovádle rýma. Já musím, pane komisaři, za myšima do vody. To já vemu sak…“ Komisař lehce povzdychne. To všechno tady už bylo. Ve své praxi se už často díval do hodně pitomých obličejů a nakonec se ukázalo, že se za nimi skrývají chytří darebáci. Ale takhle pitomý obličej neměl přece jenom žádný z nich. A co konečně o něm ví? Drücker vypověděl, že mu myšař řekl, že se scharführer ptal po nějakých dvou. Také vypověděl, že prý myšař nějaké dva viděl. Ale koho a jak vypadali, o tom prý nic neví. Ale i když je tenhle viděl, pak to není žádný zločin. Ostatně to prý scharführerovi řekl. A sám je zdržet nemohl, protože Mahler je ozbrojen.

„Tak vy jste byl původně v Hamburku, Ziesnere?“ zeptá se.

„Tak, já jsem byl původně v Hamburku,“ přitaká Ziesner dobromyslně.

Všechno, co přichází z Hamburku, je už samo o sobě hodně podezřelé. Komisař na okamžik uvažuje, neměl-li by se dotázat hamburské ústředny. Pak ale tu myšlenku zavrhne, protože hlupák nestojí za dlouhé řízení.

„Das hab ich wieder einen Bock geschossen“! myslí si rozmrzele. A já tu s ním ztrácím čas, zatím co ti dva prchají.

„Proč jste z Hamburku odešel?“

Ziesner buď skrčil kulatou hlavu tak hluboko mezi ramena, že mu v nich zmizela až po uši, anebo vytáhl ramena tak neuvěřitelně vysoko. „Myši,“ řekne s povzdechem. „Velká konkurence v myších.“

„Čo mají myši co společného –“

„Kdekdo, pane komisaři, jak račte vědět, loví v Hamburku myši. Ono se to tam víc vyplatí, než dělat v loděnicích. A ještě ke všemu je to tam špatná rasa.“

„Co?“

„Myši v Hamburku, pane komisaři. Pelichá to. Rasa v myších, pane komisaři, je jako u lidí. Já jsem moc čet Rosendorfa, nebo Rosenberga o rasách. Strašně zajímavá knížka. Jako by to psal zrovna o mých krysách, tja. Taková myš –“

„Nežvaňte mi tady! Tak vy jste přišel k truhláři Antonu Drückerovi –“

„Kdy, prosím?“ Franz se nedoslýchavě nakloní kupředu a už zase nakrčí nos, přivře oči a zalapá po dechu.

„Vemte si před sebe kapesník!“ vykřikne Pfeil a uhne stranou. Je mu pomalu zle z toho hlupáka. A ještě víc zle mu je z pomyšlení, že ztrácí čas.

„Zkazil jste mi to!“ vyhrkne nedůtklivě Franz a zdvihne malý, baculatý a nesmírně usmolený ukazovák. „Kýchnutí, pane komisaři, je náramně zdravé. To vyfouknete nosem všecky nemoci a –“

Komisař se začíná divit sám sobě. Jednoduše tomu chlapovi vrazit pár facek a vykopnout ho ze dveří. A on místo toho sedí a naslouchá jeho žvanění. Je sice pravda, že mu naslouchá jen polovičkou smyslů, druhou uvažuje nad možnostmi, které zbývají ještě těm dvěma po nasazení psů, ale naslouchá přece. Franz Ziesner hovoří jakousi žbluňkavou, pomalou, námořnickou severoněmčinou, která má místo gé jé a místo š schá. Taková řeč zní docela mile.

„A co jste vyprávěl Antonu Drückerovi?“ přeruší ho konečně.

„Antonu Drückerovi?“ Franz zakroutí udiveně hlavičkou. „S tím si vyprávíme moc věcí. Chodíme spolu za myšima a probíráme naši národně socialistickou víru.“

„Vy jste národní socialista?“ zeptá se komisař posměšně.

„Tělem i duší!“ Franz se udeří do prsou. „Ale do partaje mě nevzali, pane komisaři, jak račte vědět. Jsem prý tak trochu –“

„– blbec?“

„Blbec,“ přikývne spokojeně Franz Ziesner.

„Vyprávěl jste mu, že jste viděl ty dva, kteří šli přes pole? A že se vás na ně ptal scharrführer Bönke?“

Franz Ziesner se velice diví. To že by mohl vyprávět? Ale když to pan komisař tvrdí, tak je to jistě pravda.

„Tak viděl jste je nebo neviděl?“ Pfeil se začíná zlobit.

„Viděl jsem hajného s tím jeho klukem,“ vsadí Franz všechno na jednu kartu. Vypovídal-li Anton něco jiného, tak to teď bouchne.

Komisař sejme skřipec, dýchne naň a začne jej pečlivě čistit. Se svým úsudkem je hotov a je skoro rád, že to tak dopadlo. Nemá si aspoň co vyčítat, že odjel předčasně z Hermannsdorfu.

Pak zazvoní telefon a Pfeil zvedne sluchátko. To hovoří esesmann Sternbäcker, který je s psy nasazen na stopu.

Pravé Pfeilovo papírkovité ucho se lehce zachvívá. K levému tiskne sluchátko velice silně, aby mu neuniklo žádné slovo. Jeho až dosud neradostný obličej se vyjasňuje.

„Na, gute Arbeit!“ mlaskne pochvalně do telefonu. „Tam tedy stopa končí? Zůstaňte na místé. V deseti minutách jsem u vás s vozem.“

Pak se hbitě zvedne a těkavě se zadívá na Ziesnera: „A ty vypadni!“

Franz se pomalu loudá ze dveří. Ještě jednou si kýchne a mile se usměje na komisaře. Teprve když je venku, přidá do kroku. Má štěstí, protože zrovna jede okolo pivovarské auto.

„Kampak, Františku?“ zubí se na něj řidič.

Franze zná kdekdo v širokém okolí a není člověka, který by ho neměl rád.

„Tak se posaď, myšaři, já tě svezu!“

„To zase vezeš ten svůj pivolín?“ Franz se podívá nevraživě na sudy. „Džbánek vypiju a tři vyčůrám.“ Uvelebí se vedle řidiče a zamne si dlaní kulatý nosík. „Hovořilo se o blbcích, Karl,“ pronese zasmušile k řidiči. „Hodně se hovořilo o blbcích.“

Řidič přidal plyn, vůz poskočí na nerovné cestě a sudy narazí na sebe.

„Abys mi to nevylil za krk, Karl. Já to nemám rád ani v žaludku!“

„Máš mouchy, Františku?“

„Jakživo ne,“ zavrtí zamyšleně hlavou. „Ale kapánek se svezu. Až dojedeš do Hermannsdorfu, Karl, tak se stav u truhláře Antona. Můžeš se tam stavit?“

„Co bych nemohl?“

„A řekni mu, že toho blbce beru na sebe. Ale že jsem během výslechu musel pořád a pořád myslet na nej.“

Řidič hvízdne a udiveně se k němu pootočí. „Tys byl u výslechu, Františku?“

„Vlastně ani ne. Bavil jsem se s panem komisařem o myších. Chtěl jsem ho naučit chytat myši, ale on má tůze rád uniformu. Ťja, Karl. Je hodně blbečků v tom našem milém Německu. Ťja. Tak tady bys mi moh zastavit.“

„Ty nechceš domů?“

Franz se vykulí z vozu a rozpřáhne zeširoka ruce. „Já jsem doma všude tam, kde jsou myši, hochu. Ale do saku mě nikdo nedostane, kdepak,“ potřásá kulatou hlavičkou. A pak dodá: „A potkany, Karl, potkany taky nemám zrovna rád. Těm se po druhý radši vyhnu –“

„Na, servus, Franz!“

„Heil Jitler, Karl!“

Sedlák Hoznauer vezme třemi prsty dopis a zaraženě se podívá na obálku. Adresa souhlasí, ale písmo nezná. A razítko polní pošty.

„Chceš to otevřít, Johann?“ nabízí listonoš, ale neslézá s kola.

„Já sám. To já sám,“ odpoví sedlák a kluše malými, drobnými krůčky do stavení. Po cestě zakopne o vidle, které byly špatně zapíchnuty do hnoje, a zlostně je odhodí. Je podrážděn a současně vylekán.

Mně má psát Rudolf. Nikdo jiný mi už nemá co psát. Ale Rudolf nepíše a nepíše.

Pak si sedne na úzkou dřevěnou lavici v předsíni, položí si dopis na koleno a nervosními pohyby trhá svými třemi prsty levé ruky obálku.

Ne, písmo neznám. Možná, že se zbytečně strachuji. Ale tohle psaní přišlo z východní fronty a tam je přece můj Rudolf. Taky může být jenom zraněn a nemůže vzít pero do ruky. Třeba taky přišel o pravou ruku zrovna tak, jako já. Bude to veselý statek, Rudolfku, až ty se vrátíš.

Po straně zašilhá do dopisu, ale hned zas uhne očima.

Moc veselý. Dva mrzáci hospodáři.

Pak zaslechne z venku klafnutí psa a udiveně nakloní hlavu. Zní to jako ze zahrady a kde tam by se vzal nějaký pes?

Ale teď je tady psaní a to je nejdůležitější. Už leží otevřeno na jeho koleně a on se přece bojí přečíst těch několik řádek. Podívá se na podpis: Sturmführer eses Otto Baumer. Co mně může psát sturmführer eses? Pak se vrátí k prvním řádkům a začne pozorně číst.

Nůž se obrátil v srdci, ale to bylo na smrtelnou ránu dávno připraveno.

A tak sedlák Johann Hoznauer sedí s kamenným obličejem na úzké dřevěné lavici a civí stále a stále na těch několik řádek, které mu napsal Rudolfův kamarád.

Veselý statek, můj Rudolfku. Ale ty už nejsi. Není ani Franz. Není ani Anne Marie. Prostě není nic. Ja. Tak to chodí.

Před rokem, zrovna touhle dobou seděl jeho Rudolf na kamenném zápraží a malý Sepp se okolo něj nadšeně motal. Gefreiter Rudolf Hoznauer na dovolené. Válka bude letos skončena, otče.

Bude dobře, Rudolfe. Statek bez tebe upadá.

Na statek se vykašleme, otče. Tohle všechno haraburdí tady prodáme a odstěhujeme se na Ukrajinu. Ty si nedovedeš představit, jaká úžasná hospodářství, jaká nádherná černá země je na Ukrajině.

Tohle není haraburdí, Rudolfku. V tomhle vyrostl tvůj praděd, děd, já a ty. A hnojit se musí všude, abys věděl. Pracovat taky. A já bych tam ani nelezl.

To je nerozum, otče. Führer nás odmění mnohem větším a krásnějším statkem. My dva nebudeme pracovat, na to budeme mít otroky. Krásné vyhlídky, otče.

Sedlák musí pracovat, Rudolfe. Pole musí cítit svého pána. A já jsem tady doma, Rudolfe, ty jsi tu taky doma. Copak bychom lezli do cizí země?

Jak do cizí? Ta zůstane teď na věky naše, otče.

„Heil Hitler!“ řekl před rokem, zrovna na tomhle místě, po té synově řeči, malý Sepp.

Sedlák sedí, zahleděn na ono místo na kamenném zápraží. V utichlé kuchyni, v níž bzučí několik much, kterým se podařilo přezimovat, tikají nástěnné hodiny. Tikají temně a pomalu. Anebo to tak buší srdce.

V Johannovi se zvedá vlna kalného hněvu. Kdyby to bylo jako v pohádkách a teď člověka navštívil v jeho velikém neštěstí pánbu, vzal bych bič a vyhnal bych ho. Ale pánbu nepřijde, protože není. Není, není, není.

Kymácí hlavou se strany na stranu.

Je jenom černá nádherná hlína Ukrajiny, Rudolfe. Pořád ses tam chtěl přestěhovat a teď ses tam přece jenom zmohl na rodový statek. Maličký sice, nepatrný, ale na věky, opravdu na věky tvůj.

Možná, že uplynuly dobré dvě hodiny od chvíle, co dostal ten dopis. Rése v chlévě bučí. Ale k čemu je ještě Rése, k čemu je to všechno?

Opatroval jsem statek pro tebe, synu můj, a tys dal přednost jinému. Byls vlastně mým nejhodnějším synem a nebýt téhle války, tak byl z tebe vzorný hospodář. Tebe nikdy nenapadlo rvát se o muzikách s ostatními. Ba ne, ty jsi s každým dobře vycházel. Za to malý Sepp, to je ale rváč. Nu, co chceš, taky ho vychovala válka. Udělali z něj opičku, směšnou, ale velice zlou opičku. Navlékli ho do takové legrační uniformy, tuhle, jen se podívej, Rudolfe.

Starý Hoznauer přikročí ke stěně, kde na hřebíku visí uniforma Hitlerjugend jeho nejmladšího. Ten je už dávno ve škole.

Pomalu vytáhne veliký zavírák a levou rukou velmi obřadně řízne do uniformy. Nůž je ostrý a vesele se zakusuje do látky. Ještě jednou zabodne a řízne. Teď už prudčeji, protože vlny hněvu dosáhly mozku.

Neničí uniformu. Ničí všechno to, co zabilo jeho syny.

Teď se teprve bolest probudila v celé hrůze a srdce, v němž se otáčí želízko, prudce krvácí.

Zase zaštěká někde na blízku pes a současně zahrčí na silnici před statkem auto. A ještě jedno.

Starý Hoznauer vyjde na zápraží, dávaje pozor, aby nešlápl na ono místo, kde dosud sedí stín jeho syna. Teď vidí polního četníka Küstera a několik gestapáků. Ti se plíží podél zdi jeho statku a mají pistole v rukou.

Rozlezlo se to jako mor, mručí starý a nechápavě se dívá na Küstera, který mu jde vstříc s omluvným úsměvem.

„Řekl jsem jim, že je to nesmysl, Johann,“ praví četník. „Tady u tebe se přece nikdo nemohl schovat –“

„Nesmysl,“ starý vrtí hlavou. „Nesmysl je, že padl Rudolf. Nesmysl je –“

„K čemu máš ten nůž, Johann?“

Polní četník se zarazí. Je něco podivného v obličeji toho starého.

Gretti Klotzové se opět zvedl žaludek. Má zsinalý obličej, strach jí svírá hrdlo, ale nemá sil, aby odstoupila od okna. Ví, proč gestapo vpadlo naproti do statku a dovede si představit, co bude dál. Johann přece řekne dřív nebo později, kam ty dva odvedl.

– Tak už se asi nenarodíš, povzdechne směrem k svému břichu.

Teď už jde přes dvůr komisař Pfeil. Jeho ostrý prušácký krok mluví o velké rozhodnosti. Starý má hlavu na stranu, sestupuje mu se schodů naproti a má v obličeji takový nepochopitelný výraz, že před ním Küster nevědomky ustupuje.

„Na, was ist denn –“

Tak takováhle černá uniforma, Johann. Zrovna taková, jakou jsi před chvílí nahoře rozpáral. Ale nepomůže rozpárat hadry, abys zničil to všechno, co ti vzalo syny. Ty musíš rozpárat taky to, a hlavně to, co v těch hadrech vězí.

Je tady ta nepořádná kupa hnoje, z které odtéká močůvka na jednu stranu. Přes louži leží vidle, o které před tím zakopl. Ve zmučeném mozku mu probíhají hrůzné myšlenky. Shýbne se pro vidle, zvedne je svými třemi prsty levé ruky a najednou se rozpřáhne, zavalen novou vlnou hrozného vzteku.

Küster střílí od boku. Výstřel práskne krátkým zaštěknutím právě v okamžiku, kdy měly být vidle mrštěny.

„Schade,“ řekne zamračený komisař a štítivě se dotkne špičkou boty ležícího těla. „Ten už nám nepoví nic –“

12

Jule přivírá oči a dívá se s toho směšně kulatého kopce přes poslední řetěz smrků do mělké doliny, která se tu tak z čista jasna před nimi vynořila. Pro něj je moje vesnice toliko jednou z mnoha vesnic. Možná, že se mu ani náš kostelík nelíbí tak jako ten za Hofem, kde bylo na věžních hodinách starým švabachem napsáno: „Aus diesen eine wird einmal deine.“

Ale tohle je můj Kulatý kopec. Tady jsme pouštívali jako kluci své draky a psaníčka. Kopec patří k mému životu jako má vesnice Tiefenbach, zrovna tak jako dolík, v němž se pohodlně rozložila, a jako to vysoké, zalesněné pohoří s Ostrým nad ní. „Tady jsem doma, Jule. Tady jsem doma, Liese.“

Naše srázné úbočí je už v hlubokém stínu a slunce nám svítí do zad. Všude je samá něžná zeleň, ale na Ostrém je ještě místy sníh. Bílé pruhy mezi starými smrky jsou odsud dobře viditelné. „Já tady nejsem doma,“ říká mlčenlivý chlapec.

„Ale budeš. Uvidíš.“

„I sem přijdou. Tady nás taky najdou.“

Došel jsi tedy až sem, Hans. A nemysli na to, co říká hoch. Toto je vesnice míru, to je tvůj domov. Tady už neuvidíš smrtihlavy, protože ti se tady necítí příliš jisti. V těch zalesněných horách okolo není pro ně bezpečno. Široko daleko nespatříš tady vězně, padající únavou pod tíží kamenů. A neuslyšíš jiný výstřel, než pytlákův. Uložil sis jediný úkol, Hans, když jsi začal prchat – dostat se až sem. K čertu, nebylo to snadné. Utíkals pěšky, hladov a zmrzlý, jel jsi nákladním autem, pak zase pěšky, kus vlakem mezi uhlím, kus na žebřiňáku, pěšky… pěšky… ale to byly jen prostředky. Důležitější byli živí lidé okolo tvého útěku. Kdo všechno? Sedlák, řidič, nádražáci, domkáři a zase nádražáci. Ti všichni ti podali ruku a nastavili dobrovolně krky pod sekyry. Teď už nejsi odpověden sám za sebe a Jula, Hans. Teď poneseš obrovskou odpovědnost i za ně a pak také za ty lidi, k nimž povedou všechny tvé příští kroky. Na ty kruté věci už jednou přestaň myslit, ty hlupáku. Mysli na něco jiného.

Ležím na břiše a s neuvěřitelnou rozkoší pozoruji každé stavení, každý strom a každý projev života tam dole.

Myslím na Vilmu a syna. Ale na toho nemyslím se žádným zvláštním vnitřním pohnutím, protože ho neznám. Přišel, chlapík, docela nečekané a udělal na mém a Vilmině životě nerozvazatelný uzel.

„Tam ten domek vlevo od kostela. Vidíš, Jule?“

„Ano. Co tam?“

„Tam je –“

Jenže ty nevíš nic o mé Vilmě.

„Když přijdou a najdou nás tady, tak to všechno vypálí,“ říká Jule nedětsky tvrdě. „Živé lidi zaženou do kostela a pak jej podpálí.“

„Mlč, Jule!“

Nikdy dřív jsem tak nemyslil na Vilmu, jako teď. Je to podivné, ale nezapamatoval jsem si pravou barvu jejích očí. Možná, modrá. Ale jistě temnější, snad do hněda. Po celou tu dlouhou cestu jsi šla, Vilmo, se mnou, ale ani jednou jsi mi neukázala oči. Spíš jsem vídával tvé zlatě bronzové vlasy s malým pramínkem, spadajícím do čela. Spíš jsem vnímal tvůj hladký, suchý a chladný povrch těla, tvé boky a dlouhé, pevné nohy. A pak vůni domova, která z tebe zavanula, kdykoliv jsi přišla ke mně.

Teď nám přelétlo nad hlavou káně. Vzneslo se s vysoké borovice, švihlo vzduchem, ale to jsme jenom pocítili zachvění. Neslyšeli jsme nic. Pták je na lovu a neví o nás. Ležíme bez hnutí, já s Liese až nahoře, Jule o něco níž. Jsme tady na konci cesty.

Jen se podívej, Liese, na můj domov. Tady v té dolině se nikdy už nemůže odehrát nic strašného. Malé krutosti se přihodí všude, Liese, to je pravda. U tří buků, támhle vlevo, zastřelil kdysi pytlák hajného. Tam zase v tom širokém stavení, u Dörnerů, se narodil zabiják. U křížku udeřil blesk do starého šilhavého Kopitze a do černa jej spálil. Ale víš, děvče, tady není ani smrt strašná. Všechno jaksi patří k věci.

Z daleké minulosti se vracejí vzpomínky. Rok v tom pekle je daleká minulost.

Vidím velmi ostře. Míval jsem vždycky nejlepší oči z celé vesnice.

Honzíček Jakesch vede sedm krav. Teď jsou u Marschů, ta přední se zastavuje a napřimuje krk. Honzík křičí a mlátí ji prutem. Ale ona nejde, zalíbila se jí Marschova zahrádka. Pak otočí krk a váhavě se podívá na toho směšného kloučka s prutem. Mezi těmi sedmi kravami je jistě i naše stračena, jenže na tuhle dálku ji nepoznám. Až dojdu blíž k návsi, pak už budu vědět, která to je. Zamíří rovnou k naší chalupě, matka možná otevře vrata a zažene ji dovnitř. Ale dřív, než ji zažene, tak se postaví před vrata s rukama v bok, jak je tak zvyklá stávat, a zadívá se sem k nám na kulatý kopec.

Protože máma bude vědět, že se vracím. Matky takové věd cítí.

Teď vyšel strýc Karl a cosi posměšného vykřikl na Honzíka. Oba se smějí. Ten starý, dobrý strýc Karl. On je vlastně největší podšívka z celého tiefenbašského okolí. Všechno na něm vzbuzuje jaksi dobrou náladu. Ten už se asi narodil se smíchem a umře-li jednou, bude se jistě i v rakvi smát. Hodně ženských z naší vesnice i z okolních vesnic by mohlo vyprávět o mém veselém strýci učiteli Karlu. Jenže ženské obyčejně o takových věcech mlčívají, protože jejich muži to nemají rádi.

Strýc jde mladým, trochu klátivým krokem přes náves, a ačkoliv to odsud nemohu slyšet, přece bych se vsadil, že si právě hvízdá.

Teď je slunce ještě níž.

Vím už ode dávna, že moje dolina má každou hodinu jinou barvu. Dívával jsem se už jako kluk s kulatého kopce a podle stínu jsem vždycky dovedl přesně odhadovat čas. Když stín špičky borovice nad kostelem dosáhne touto dobou jeho okno, pak je šest hodin. A to je právě teď. My jsme dosud na slunci, ale to je zarudlé a už přestalo hřát. Nad loukou, na kterou se položilv kostrbaté stíny okraje lesa, se zvedá lehounký, namodralý opar. Čím blíž k lesu, tím hlubší, do fialova přecházející stín. Obě západní okna kostelíka září ohnivými jiskrami jako dvě slunce.

Ještě kvetou do slunce krokusy, ještě se zelenají ostré dýky tulipánů na učitelově zahrádce, žloutne orsej, ale pak je má vesnice ve stínu, tichá, pokojná, mlčenlivá, jako kousek světa, který v této době je možný jen v nějakých dětských pohádkách.

Do soumraku vrže vahadlo pumpy a teskně bučí kravky. Někdo někoho zavolá. Starý Frietanz zvoní klekání. Pes na Dörnerově statku začíná štěkat. Možná, že to bude ještě ten starý Valda, s nímž jsem si jako kluk hrával.

To je můj domov. To je kout, kam se vždycky budu vracet a který bez bolesti v srdci nemohu nikdy opustit.

Jule se chvěje chladem a snad i nedočkavostí.

„Ještě chvíli, Jule. Musíme až později, až nikdo nebude venku.“

„Já vím.“

Hlasy jsou teď slyšitelnější, ale postavy nezřetelnější. Už je tu zase strýc Karl. Stojí na návsi a rozpráví se starým Dörnerem. Toho bych poznal snad i po tmě, toho starého Dörnera, je přece nejvyšší z celé vesnice, ale teď se mi zdá být poněkud nahrbený. A býval přece vždycky rovný jako svíce!

Ti dva, strýc Karl a Dörner, jsou vlastně blízcí příbuzní, protože Dörnerova žena je Karlovou sestrou. Já sám nevím, jak jsem spřízněn s Karlem, ale protože mu už od dětství říkám Onkel Karl, tak tu nějaké příbuzenství jistě bude. A Karl sám o sobě tvrdí, že je vlastně sešvakřen se všemi sousedy a při tom vždycky pošilhává po jejich ženách.

Myslím teď na Vilmu a na matku. Ke které dřív? Jistě k Vilmě, protože s ní mám syna. A není vyloučeno, že u matky budou večer besedovat sousedky, jak to vždycky bývalo, kdežto Vilma je asi sama s naším synem. Nebyla nikdy z těch klábosivých žen, které se rády přátelí.

Sestupujeme vlhkým vřesem a vysokou trávou, ale já vlhkost necítím. Zvoní to snad ještě klekání anebo mi to vyzvání vlastní srdce?

Přicházím, Vilmo. Cožpak to necítíš?

Ano, milý. Ano, můj muži. Po celou tu dlouhou, strastiplnou cestu jsem šla s tebou, zatím co jsem doma stávala do noci u okna anebo ležela v dlouhém těžkém bdění. Neučinil jsi jediného kroku, abych si neřekla: už je mi zase blíž.

Skoro všude už zhasla okna. Svítí jenom u Dörnerů, u matky, onkla Karla a u Vilmy. Ještě svítí několik světýlek na dolním konci vesnice, ale pomalu hasnou jedno po druhém.

Jsme už pod svahem Kulatého kopce, Jule mi cosi říká, ale nerozumím mu. Nevnímám nic, než jedno z těch rozsvícených oken. Liese jde tak těsně u mé levé nohy, že o ni občas klopýtnu. I ona asi nějak svým psím instinktem vycítila, že jsme na konci cesty a že se děje cosi převratného. V této tmě, která jenom u nás dovede tak najednou spadnout, ji není u země ani vidět. Dlouhý černý vlnící se stín u mých nohou.

„Co uděláme potom?“ ptá se hoch.

Je jenom ozářené okno, k němuž se přibližujeme, a ono potom přichází z veliké dálky. Není žádného potom. Je jenom teď, teď a dvě stě kroků k oknu, je tedy potom jenom v těch dvou stech krocích.

„Tady se potom schováme, viďte?“ naléhá hoch.

„Schováme?“ udiveně vrtím hlavou. Mluvím a nemyslím. V mých myšlenkách je okno, přibližující se s velikou rychlostí. „Budeme pást koně. Také ovce.“

„Ale nejdřív se schováme –“

Pak stojím najednou ve dveřích a přimhuřuji oči.

„Dobrý večer, Vilmo,“ pravím velice tiše.

Vstává pomalu a ztrnule. Nakloní hlavu na stranu, protože mne asi v prvním okamžiku nemůže poznat. Mám také na sobě uniformu eses, ve světnici je pološero, protože knot petrolejky je silně přitažen a já jsem také za tu dobu pohubl k nepoznání.

Najednou je u mně, hlavu má na mé hrudi a usedavě pláče.

Se zatajeným dechem se dívám na spící dítě. Budu si muset na ně zvyknout, protože mi první pohled na ně nic neříká. Mám v srdci takovou spleť, že nevím, co cítit nad tímto dítětem. Nad mým dítětem.

„Jmenuje se Hans. Po tobě,“ vzlyká Vilma a pak zase zaboří obličej do mého kabátu. V jejím nářku je nesmírná radost z mého návratu, žaluje mi jím, co všechno musela prožít, když jsem tady najednou nebyl, je to pláč veliké lásky i velkých výčitek, jakých je schopna jen milující žena.

Veliký černý stín u mých nohou se přikrčil a ve žluti světla petrolejky zasvítily silné dravčí zuby. A také po prve slyším – nikdy před tím jsem od ní žádný zvuk nezaslechl – ale teď slyším tlumené, hněvivé vrčení.

„Buď zticha, Liese! Co tě to napadlo, černá?“

Vlčice se přitiskla k zemi, ale zuby jí stále svítí. Vilma učinila polekaně krok nazad a Liese ji nespouští s očí.

„Snad na mne žárlí?“ šeptá Vilma a počne se usmívat. Pak se zadívá na můj kabát a nechápavě zavrtí hlavou.

„Utekl jsem, Vilmo,“ říkám prostě.

„Ale pak… ale pak…“ rozšíří oči a přitiskne pěst k ústům. „Budou tě tady hledat! Nesmí tě přece najít, zabili by tě! Musím tě schovat, já musím…“

„Utekli jsme vlastně dva, Vilmo,“ usmívám se a vysunu bradu směrem ke dveřím.

Jule stojí dosud u vchodu. Neusmívá se, ačkoliv teď ví, že jsme přece jenom na konci cesty. Je velice tichý a vážný. Teprve teď, když vidí, že je pozorován, učiní několik kroků kupředu a vezme Liese za kůži na krku. „Mohla by vás kousnout, paní!“ řekne a vleče psa ven.

Je to také po prvé, co sáhl na Li esu. Až dosud z ní měl takový strach, že nesnesl ani její přítomnost.

„Bude to náš druhý syn, Vilmo. Nemá nikoho.“

„Zemřeli mu rodiče?“ šeptá Vilma.

„Ne,“ řekne tvrdě Jule, když zavřel za sebou dveře. „Já jsem totiž žid, paní. Stinckjude bin ich.“

Vilma se na něj nechápavě dívá. Pak pohlédne na mne, abych jí to vysvětlil.

„Já jsem žid, paní,“ opakuje Jule. „Tatínka mi zabili. A mamku roztrhali právě takovíhle psi. Tahle měla roztrhat mne, ale neroztrhala,“ mávne rukou směrem ke dveřím, jimiž vyhnal Liesu. „Oni to tak s námi dělají, paní.“ Na okamžik zaváhá a pak sáhne na kliku: „Tak já zase půjdu, paní,“ řekne cize.

„Kam bys chodil?“

„Říkám přece, že jsem žid, paní!“ opakuje Jule po třetí a v očích mu hněvivě blýskne.

Vilma jde k němu klidným, trochu kolébavým krokem. Je to stále ta má Vilma, nezměnila se docela v ničem. Vezme jeho obličej do svých dlaní a přisedne před ním do kolen tak, že jsou jejich obličeje v jedné rovině. „Ty jsi tedy náš druhý syn, chlapče?“ zeptá se měkce.

„Já… já…“ Jule polkne naprázdno a najednou mu z těch velikých tmavých očí začnou kanout slzy. Stékají pomalu po tvářích, jsou veliké a i v tomto pološeru se třpytí jako perly. A teď, teď leží ve Vilmině náruči a pláče jasným, dětským pláčem.

„A ty se tedy jmenuješ Hans. Po tátovi,“ šeptám tomu svému.

13

„Ne, tady přece nemůžeš zůstat,“ říká strýc Karl a hvízdá si při tom nějakou písničku. „Máš ženskou, která má rozum, že pro mne hned běžela!“ dodá a pochvalně se podívá na Vilmu.

„Karl byl jediný z celé vesnice, kdo se mne zastal, protože –“ chce mi něco vysvětlovat Vilma, ale strýc zabručí: „Jen toho nech, děvče. To je přece má stará slabost zastávat se všech ženských, ne?“

„Byli na ni tady zlí?“

„Co by, zlí? Byli na ni prostě… venkovští. Ani jim tak snad nevadilo, že jsi byl zavřen, ale nemohli jí odpustit, že máte kluka a nejste svoji. U nás musíš přece třikrát spadnout s kazatelny a musí být u toho prstýnky. Ve většině případech sice pozdě, ale nakonec jsou. Když má, holt, některá ženská smůlu… Ale toho už nechme,“ začne opět hvízdat a přejde dlouhým krokem světnici.

„Mohu zatím spát tadyhle s Julem pod stodolou,“ vzpomínám si na dobrou skrýš vedle mlatu, kam jsme jako kluci zalézali, aby nás nenašli rodiče.

„To můžeš,“ přikývne, ale je vidět, že myslí na něco jiného. „To konečně můžeš. Aspoň tak dlouho, než přijde gestapo a obrátí Tiefenbach vzhůru nohama. Na tom tvém útěku je stejně něco podivného –“

„Copak?“

„Že tu ještě nebyli. Že tu nebyli hned, jak jsi práskl do bot. Třeba mají něco v úmyslu,“ nespokojeně vrtí hlavou.

„Víš snad něco lepšího, Karl?“

„Vím moc lepších věcí,“ přikývne. „Ale ty se nedají provést ani dnes v noci ani zítra. Tak nejdřív za dva dny.“

„A schovat se do některé z vedlejších vsí? Mám tam všude hodně přátel?“

„Míval jsi, Hans. Tvůj přítel od včerejška buď už padl, nebo je zavřen anebo složil slib krve. Mrtví ti nepomohou a na živé se nemůžeš spolehnout. To jsi nakonec tady jistější. Tady znáš přece všechny lidi. I když budeš mít tu smůlu a oni se o tobě něco dovědí, přece by tě žádný z nich neudal. Ne, Hans, tohle je jediná slušná vesnice v celém okolí.“

„Rád bych se podíval na matku.“

„Ani tě nesmí napadnout. Ta je příliš stará, aby pochopila, co je to gestapo. Hned zítra by kde kdo věděl, že ses vrátil. Ale tady taky nemůžeš zůstat. Seberte se vy dva hned teď a poradíme se u mne!“

„A ty, Karl?“

Krátce, vesele se zasměje. „U mně tě dneska v noci nikdo hledat nebude. Já jsem náci, to jsi nevěděl? A bydlím u Dörnerů! Budeš tam muset vlézt oknem ze zahrady. Já jsem přece vždycky to, co chtějí páni, abych byl. Ale my jsme tady skoro všichni náci, protože si myslíme, že je lepší dát císařovo císaři. Jenom našeho obecního blázna nepřijali a on se proto směje o něco víc, než se smával,“ zarazí se a zase si začne hvízdat. „Vilma má malého Hanse. Skoro všude teď mají rodinu. Adolf přece vyzval německé ženy, aby v zájmu národa se rozrodily podle svých sil. Ne, že by uposlechly, ale ono bylo loni hodně teplé léto a to měly hlavně ty mladší roupy. Ale já jsem docela sám, Hans. Ja mohu drobátko víc riskovat. Sice by po mně plakaly všechny ženské tady, ale jinak – kůl v plotě.“

Musím se tomu smát. Kdyby mne hauptmann hledal všude, tak jistě ne v pokojíčku na jejich statku.

Už zase mám na sobě staré záplatované šaty, které vyhrabal strýc v komoře. Karel odparuje knoflíky uniformy a s čapky shodí plechovou lebku se zkříženými hnáty. Knoflíky a odznak uloží do krabice stojící na okně. Pak rozřeže kabát a šaty na kusy a hodí je do plotny. Je tady ještě láhev starého dobrého šnapsu a trochu zrnkové kávy.

„Na Brücknera se pamatuješ?“ ptá se strýc.

„Aby ne. To je ten, co přece tenkrát utíkal. Taky k vůli němu mne vyslýchali.“

„Tak ten je támhle nahoře,“ strýc ukáže do černé tmy. „Je tam hodně ostrých hochů a jsou tam poměrně v bezpečí; znáš přece ty staré štoly tam pod Ostrým?“

Abych je neznal. Jako kluci jsme to tam všechno prolezli, totiž, ne všechno, protože do jam, jak se tam nahoře říká, se nikdo neodvážil.

„Budeš tam muset taky, Hans. Jak je znám, tak tady by tě hodně brzy dostali. Taky prý je tam nahoře nějaký anglický, či ruský parašutista. Ale to víš, hodně se mluví.“

„Co myslíš o válce? Potrvá ještě dlouho?“

„Snad letos bude konec. Nepřál bych těm chlapcům ještě jednu zimu.“

„Je snad nutno tam jít hned?“ Ptám se s obavou. Nechce se mi z mého údolíčka. Zatím ještě se mi nikam nechce.

„Nejdřív musím dát chlapcům zprávu.“

Starý Dörner se dívá před sebe mlčky a podmračeně. Jeho šedivé, rozcuchané obočí, trčící na všechny strany jako nepořádné chumáče do běla spálené trávy, se pohybuje vzhůru a dolů.

„Měl jsem o tebe strach, Karl,“ říká hlasem, o němž se sám domnívá, že je tichý, ale který ve skutečnosti přímo hřmí.

„Poslal jsi snad teď o půlnoci děvečku pro mne jenom proto, že jsi měl strach?“ šklebí se Karl a bystře hledí starému do hlinitého, vrásčitého obličeje. Karlu Niestovi je něco přes padesát, Dörner je sedmdesátník. Ale oba mají za sebou tak velký kus života, že je věkový rozdíl mezi nimi smazán.

„Poslal jsem pro tebe děvečku, protože tě Lore zahlédla s člověkem v uniformě eses. A taky nevím, co máš co dělat v noci u Vilmy Friedové!“ hřmí přísně starý.

„Tišeji, Diederichu!“ napomene ho jeho žena, Karlova sestra. Sedí u vysokých, vyhaslých kamen a tiskne záda na jejich dosud teplé kachlíky. Skoro denně tady takhle oba staří sedávají, protože nemohou dlouho usnout.

Tak to tedy bylo, když jsem ho od Vilmy odváděl k sobě. Zatraceně! A zdálo se mi, že se v té tmě něco okolo nás motalo!

„Od kdy se Lore courá po nocích?“ ptá se uštěpačně, aby nabyl času.

„Lore se může courat, jak chce. Ta nepatří k rodině,“ odbude ho přísně starý. „Vůbec mi ale neodpovídáš, co to bylo s tím eses!“ zaburácí a obočí mu vyletí vzhůru.

„Povídám, že je Lore blázen,“ odpoví lehce Karl a hmátne po cigaretě. Je to domovina, kdepak by se tady na horách sehnala ještě dobrá cigareta! Ale dá se to kouřit. Karl ještě tak všelicos splaší, protože běhá po vsích a kromě vyučování zapisuje i dobytek. Tu a tam mu někdo něco podstrčí a on není z těch, kteří by se upejpali.

„Tady se kouřit nebude!“ míní přísně Dörnerová.

„Hezky ostrá,“ směje se Karl, chtěje všechno obrátit v žert.

Ale Dörner se nedá zmýlit. „Lore je možná blázen, protože je jí dvacet a tahá se s Finkovic klukem, který ji nakonec jistě nechá. Ale přesto má dobré oči, Karl!“

Ten se dívá stranou. Tak takhle daleko to došlo. Vždycky jsme pověděli jeden druhému, když nás někde tlačila bota, a taky jsme si hodně pomáhali. Teď aby člověk mlčel.

„Abys tomu rozumněl, Karl,“ přimhouří Dörner oči, „já nechci, abys do něčeho vletěl. To určitě nechci!“ potřásá energicky hlavou. „V posledních dnech tady byl dvakrát Zuckermann a vždycky se u mně stavil.“

„Máš přece dobré jméno, Diederichu!“

„Jo. Mám taky syna hauptmanna. Ale na tom nesejde. Zuckermann po něčem slídí, to ti povídám.“

„U mně nevyslídí nic. Možná nějakou tu jalovici, nebo býčka.“

„Za takové věci se taky stíná.“

„Anebo to album. Mám plné album děvčat. To všechno ovšem z mladých let.“

„Tys byl vždycky pěkný záletník, Karl!“ přikývne lhostejně Dörnerová.

„Tak takhle o mně smýšlí vlastní sestra!“ lehce povzdechne Karl.

„Zuckermann je sice blbec,“ pokračuje starý, „ale takoví blbci, když jsou u moci, jsou hodně nebezpeční. Teď je přece taková doba.“

Karl už toho začíná mít dost. Ví dobře, že Diederich nevyzvídá, na to je tenhle sedlák příliš poctivý, a jejich přátelství příliš staré a hluboké, ale s touhle ustaraností už by mi mohli oba vlézt na záda.

„Já vím. Po Stalingradu –“ mávne rozmrzeně rukou.

„Podezřívají kde koho!“ nakloní se starý přes stůl, ale jeho hlas není tím o nic tišší. „A já mám o tebe doopravdy strach. Tadyhle Marie taky, i když ti pořád nadává. Viděli tě nahoře v lesích –“

„Člověk se nemůže ani projít!“ zasměje se Karl.

„Ty mi nic nevyprávěj o procházkách. Kdybys to sved aspoň na hajnou. Lidi takhle začínají o tobě hovořit. Ten tě viděl tam, ten zas jinde, dají si to dohromady a pak vznikají řeči. Já vím, ty děláš po vsích soupis dobytka,“ mávne rukou, „ale vysvětluj jim, že se při tom honíš po Ostrém! A taky –“ zaváhá, „viděli před časem, jak k tobě v noci někdo zašel. Možná, že máš něco s eses a pak by to bylo obráceně, než co si myslím já. Ale to bych ti taky neradil. A dnes tě viděla zas Lore. Ty říkáš, babské drby, ale Zuckermannovi by to možná taky stačilo.“

Pak se zvedne a změří světnici dlouhým krokem.

„Všechno to tu zaťapeš, blázne stará!“ zavyčítá Dörnerová.

„A ty koukej spát!“ utrhne se na ni.

„Spát! Spát!“ pošklebuje se. „Kdopak by mohl při tom tvém sloním troubení asi usnout? To bych sama ráda věděla!“

Ve skutečnosti nechce být sama v ložnici. Je nejšťastnější, když leží v posteli vedle něj a ani nemukne, že má stejně tak hřmotný spánek, jako bdění. Ale přece jen se zvedne a jde, protože u Dörnerů se poslouchá. Ve dveřích ještě pokyne bratrovi a podívá se významně na kukačkové švarcvaldky. To znamená, běž už taky, ať přijde starý za mnou! Neumí se usmát, i když se o to pokouší. Je to jen takové neslané zakmitnutí přísných tenkých rtů. Smát se přestala už dávno.

Starý ještě přechází světnicí a zvedá ramena a zase je nechává klesnout.

„Já nevím, Karl. Něco se mi nelíbí. Ty, jako Parteigenosse –“

„Což mne dost mrzí –“

„Kuš. Bude nás to mrzet všechny, dočkáme se. Ale mezi námi dvěma nemá co dělat partaj. Ty o mně víš, že mám radši svoje pole než našeho Adolfa. To je taky pravda. A přece –“ zvedne hlavu a podívá se na příbuzného pronikavým pohledem, „teď mi nevěříš, Karl. To mezi námi nebývalo.“

„Jsou věci,“ Karl unaveně povzdechne, „které neřekneme nikdy a nikomu.“ Řekne to vážně a protože to říká vážně, je všechno tím vážnější. Vždycky mluvíval bezstarostně a vesele.

„To jsem si mohl myslet. Ani mně ne tedy?“

„Ani tobě.“

„Tak v naší vesnici už taky nevěříme jeden druhému!“ zaburácí pohoršeně Diederich. „A já myslel, že přes ten všechen blázinec máme aspoň my slušnou vesnici!“

„Možná, že máme,“ přikývne Karl. „Ale ty máš syna hejtmana.“

„Tak. Dobře,“ starému klesne hlava na prsa. Sedne si za stůl a je najednou tichý.

„A já abych šel spát,“ zvedne se Karl, přejde okolo starého, zahleděného na prošlapaný suk v podlaze a zastaví se před ním. „Já vím, žes to myslel dobře, Diederichu.“

„No, vždyť –“

„Tak řekni Loře, že spávám sám. Ať se přijde přesvědčit. Ale ať –“ teď se zachvěje v jeho hlase starost, „nežvaní o nikom v uniformě. To se jí přece něco zdálo.“

„Půjdeš už spát, Diederichu?“ šeptne Dörnerová do pootevřených dveří.

– Spát! Spát! starý rozhodí ruce. To je pořád jenom spát, pracovat a zase spát. Ona to dělá zrovna tak, jako já. A pak se vedle sebe položíme, hekáme, převracíme se s boku na bok a nemůžeme stejně usnout.

Dopoledne zastavila před statkem Mercedeska. Je černá a má rudé polštářování. Starý ji nejdříve přeslechl, ale pak si všiml bočním oknem děvečky, jak ukazuje prstem ven na silnici. A současně bouchla dvířka vozu.

Přistoupil k oknu a podíval se taky tím směrem. Najednou má nějak málo vzduchu a krev se mu žene do hlavy. Obrátí se ke kamnům, u nichž se otáčí jeho žena a zlobně zahučí: „Přijel nám syn, Marie!“

Dörnerová má vajíčko v ruce a právě je chce rozklepnout na pánev. Ta slova jejího muže k ní přicházejí z veliké dálky. Ale ještě je tu ten první úmysl, rozbít vajíčko, ještě si nerozmyslela, co to vlastně říká Diederich. Rozklepne je tedy a chce hodit skořápku do chrastí pod kamny.

„Povídám, přijel syn!“ hučí starý a odstupuje od okna.

Ale to je už Willi Dörner ve dveřích. Tři roky nebyl doma, protože ho sem nic netáhlo. Starý by ho byl viděl raději na statku, než v uniformě. Tenkrát po tom Mahlerovi se strašně pohádal. S otcem i s matkou. Ani teď není tak sebejistý, jak by se to slušelo na hauptmanna, jehož uniforma se skví zlatem a vyznamenáním. Podívá se na otce a přikývne.

Nic se nezměnilo, to je vidět na první pohled. Ty jsi přece jen tvrdohlavý jako mezek. Byl bys opravdu schopen vydědit mě, jak jsi vyhrožoval, ale to se ti nemůže podařit. Já vím, že bys to dovedl udělat. Potom to tady prodám, jak to stojí a leží a pryč z téhle prašivé díry. Někam do Mnichova anebo do Berlína. Nemohlo by se ti podařit vydědit mne, protože dneska za mnou stojí celá wehrmacht, tatíku. Stane-li se něco s tebou, pak se dá tvoje závěť lehce prohlásit za neplatnou.

Plašeji se podívá na matku. Je z ní stín a její bezkrevné rty jsou ještě přísnější, než byly tenkrát.

Nikdy nebylo v Dörnerově rodu zvláštní něhy a sám Willi jako kluk utíkal, chtěla-li ho matka někdy v návalu lásky políbit. Nesnášíval ani pohlazení.

„Tak jsem se přijel na vás podívat,“ řekne váhavě a podá otci ruku.

Dörner se jí dotkne jenom prsty.

„Ty taky o nás víš?“ zeptá se Dörnerová, ale v té otázce není výčitky. Je to řečeno jen tak, jak se takové věci říkávají.

„Naposled jsem vám psal před dvěma roky. Vy jste mi na dopis neodpověděli. Tak jsem si myslel –“ jde k matce. Ta zápasí sama se sebou. Bylo by v tom kus velikého štěstí přivinout toho skvělého, zdravím kypícího syna do své náruče.

„Zrovna vřele mne tady nevítáte,“ zasměje se násilně mladý Dörner, hodí čepici na hák a svlékne si kabát.

„To jsi na dovolené?“ zeptá se otec.

„Na dovolené. Tak,“ přikývne Willi. „Ani se nedivíte, že jsem už hauptmannem?“

„Leccos jsme slyšeli,“ odpoví matka.

„Byl jsi snad v poli?“

Willi Dörner se ušklíbne. Za koho ho vlastně považují? Do zákopů může jít přece každý hlupák, ale pro něj tam není místo. Ačkoliv… prudce zvedne hlavu. „O mladém Mahlerovi jste neslyšeli nic? Přece tak leccos slýcháte?“

„Jak o mladém Mahlerovi?“ udiví se matka.

„Nu, o Hansovi?“ odsekne netrpělivě.

„To bys mohl přece sám vědět líp, když máš dozor nad těmi koncentráky!“ řekne pomalu a vážně starý a láme si při tom kus chleba do pánve.

„Nemám dozor nad žádnými koncentráky!“

„Slyšíme až sem, co tam děláte s lidma,“ utrousí matka.

Willi chce vybuchnout, ale uvědomuje si, že to nemá cenu. Nač těmhle starým lidem vysvětlovat, že nepřítel národa už není člověk a že se s ním podle toho nakládá. Nepřijel se sem přece hádat.

„Copak Mahler už není v tom tvém lágru?“ začne matka.

„Kdo vám říkal, že tam byl?“ podezřívavě se na ni podívá.

„Nevyslýchej mě!“ řekne zostra matka. „Měls tam víc lidí a sem se donese všecko. Taky Schaffer přece píše, ne?“

„Právě, že není. Utekl, mizera! A mě to může stát hodnost!“

„To by byla veliká škoda,“ zahučí starý a pečlivě vytírá mísu kusem chleba.

„Prosím vás!“ Willi mávne rozmrzeně rukou. „Mluvíte taky pomalu jako nějaký nepřítel národa!“

„Nech si ty své fráze. Můj národ je tady,“ ukáže starý prstem na podlahu a pak ven oknem. „A tady. Ta pole. Národ, či vlast, jak chceš. Vidíš to. Já jsem se jakživ netoulal po –“

Ale Willi se opravdu nechce hádat. „Uprchl z lágru a převlékl se do eses uniformy. Komisař Pfeil je přesvědčen, že směřuje sem domů. Sem do Tiefenbachu. V té uniformě… uniformě… copak jste se tak vylekal?“

Uzlovité, stářím a prací okoralé prsty jeho otce, vytírající až dosud klidně s talíře omastek, se na půli cesty zastavily. Ale to je jen okamžik. Zas už opisují kruh okolo talíře,

„Jsi snad teď u gestapa?“ starý zvedne oči od talíře.

„Proč u gestapa?“

„Už ti matka řekla, abys nevyslýchal. Teď ti to taky říkám já. Copak vyslýcháš doma? Tady v Tiefenbachu, synu, se nemá kdo čeho lekat, to si pamatuj, synu!“

A dej Bůh, aby to byla pravda! Dej Bůh, aby Lore měla včera večer vlčí mlhu, aby ten Karl nevedl od Vilmy Hanse v uniformě, dej Bůh, abych se nemusel bát. Strach ze syna, z vlastního syna, to by bylo na mne už příliš mnoho.

„Měla bych ti snad udělat slaninu s vejci?“ míní matka. Její slova zaznějí laskavěji.

Ale Willi změnu v jejím hlase nepostřehl. Zná dobře otce a ví, že toho hned tak něco z míry nepřivede. Dobře si všiml těch prstů, jak se zastavily uprostřed talíře a jak jeho obočí prudce vyletělo nahoru.

Třebas o tom něco víš. Ani by nebylo divu, kdybys věděl. Tady na Tiefenbašské bych nesázel ani na jednoho, myslí si vztekle. A proto jsi na mne taky tak zařval. Tak ses přece polekal, vida! Ale takhle to nikam nepřivedu. My dva na sebe vždycky narazíme jako skály, až lítají jiskry.

„Když ho nedopadneme,“ praví těžce a zachmuří se, „tak to se mnou bude hodně zlé.“

„A když ho dopadnete, tak to s ním bude horší, viď?“ usměje se starý potměšile.

„Mluvíte divně,“ Willi se mu podívá do očí, ale rychle zase sklopí zrak. Nesnese ten ostrý pohled starého, který jako by jím celým pronikal. Už taky nemá tolik odvahy, když dodá tišeji: „Nakonec byste byl třeba sám schopen schovat ho, ne?“

„Kdo ví?“ starého ta myšlenka doopravdy rozesměje. „Jen si představ tu legraci, matko. Syn sloupem třetí říše a táta reje v jejích základech! Co říkáš, matko?“

Dörnerová mlčí a tajně, aby to starý neviděl, setře s očí slzu.

„A mne by za to mohli třeba poslat chcípnout na východní frontu, ne?“ Willi se už přestal ovládat.

„My z Tiefenbachu jsme nikoho na východ neposlali!“ řekne starý přísně a přestane se smát. „Ostatně od čeho máš tuhle skvělou uniformu?“

„Já už sám někdy…“ Willi vzdychne a hodí si kabát jen přes ramena. Nasadí si čepici.

„Kampak?“

„Projít se po vsi. Vůz ať zaveze šofér pod kůlnu!“

„Hledat Hanse? To se asi nahledáš, synu!“ směje se za ním starý.

Ve světnici je po jeho odchodu dusno a oběma manželům se už zase těžko dýchá.

„Možná, že bychom na něj měli být jiní?“ vzdychne Dörnerová a přitiskne se zády k teplým kachlíkům.

„Můžeš?“ utrhne se Dörner.

„Ne,“ odpoví prostě jeho žena. „Vypráví se toho moc o koncentrácích. Změnili mi ho.“

Starý cosi zahuhlá, vyjde na dvůr a rozkřikne se na čeledína. Pak se vrátí a je nějak mnohem ustaranější. „Jenom, prosím tě,“ trochu se zajikne a to je u něho nezvyklé, „promluv s Lore. Řekni jí…“ a jeho ženě se ani nechce věřit sluchu, protože hlas jejího muže je najednou docela tichý, „ať se živé duši nezmíní, že viděla včera v noci –“

„Co viděla včera v noci?“ rozpomíná se Dörnerová.

„Eh,“ starý si odplivne. „Tak jí řekni, aby k sakru, se před Willim ani nezmínila, že vůbec někoho viděla. Tak. Byly by z toho zbytečné tahačky. Anebo počkej, já jí to řeknu sám –“ zvedne se, udělá krok a najednou se musí přidržet stolu.

To všechno jeho žena vidí. Až dosud byl silný jako dub. Teď je to najednou starý, nahrbený člověk, který sotva stojí na nohou. Ti dva si nikdy nepovídali zvlášť vřelá slova. Na venkově není na takové pošetilosti čas. Ne, že by se neměli rádi, naopak si nedovedla vůbec představit svůj život, kdyby tady měla jednou být bez něho, ale na nějaké milování nebylo nikdy dost času. Vždycky se muselo sít, orat, vláčet, pak přišly žně, pak zas orání, dobytek onemocněl, nu, jak to v hospodářství chodívá.

Jde k němu a položí mu ruku na rameno. Také on se trochu udiveně zastaví. Pak má její hlavu na svém rameni a slyší tiché štkaní.

„Nu stará. Nu, stará,“ bručí chlácholivě a hladí ji po bílých vlasech.

„Ty máš, Diederichu… strach, viď?“

„Strach?“ zadívá se do kouta, kde visí zaprášená pavučina. „Strach ani ne,“ řekne mnohem klidněji. „Ale je mi divně. Jako… jako bych cítil nějak smrt –“

„Ježíši Kriste!“

„Malý Tiefenbach zdraví svého velikého rodáka!“ halasí na zápraží školy strýc Karl na celou náves a obřadným pohybem zvedá vysoko černý klobouk s širokým, promaštěným okrajem.

Dörnerovi se trochu vyjasní obličej. Šel vlastně strýci ke škole naproti. Mohl jít také k Biegelům nebo Werflingovi, ale Karl je lepší ze dvou důvodů: jednak je z téže krve a pak – všelicos se jako učitel může dozvědět.

Ví, že se ze všech okének, obrácených na náves, teď po něm dívají. Kdysi se bláhové domníval, že až jednou přijde, seběhnou se všichni sousedé, aby mu stiskli ruku a pyšnili se jím. Teď ale nikdo nevychází, nikdo není zvědavý na to, co je nového na frontách, a vesnice jako by se snad k němu ani nechtěla hlásit. Mizerná vesnice. Balíkov.

„Rád, že tě vidím, Karl,“ potřepe mu blahosklonně rukou po rameně.

„A já tebe! V plné parádě, Willi. Zdá se, že máš náběh na generála. Dneska jsi přijel?“

„Dnes.“

Jdou chvíli mlčky podle sebe, Karl s tím svým bezstarostným úsměvem a hvízdáním, Dörner se vztekem a nenávistí k vesnici, která ho nepřijala. Proti nim se plouží mladý Rieger.

„Další, který měl náběh na generála!“ utrousí strýc.

Ploužení, to je pro chůzi Wenzla Riegera slabé slovo. Jeho pravá noha je v koleně vybočena a pod kolenní jamkou se opírá o berli s příčkou. Je vidět, že chtěl uhnout, sotvaže spatřil důstojnickou uniformu, ale nemůže tak hbitě a obratně manévrovat. Pak teprve poznal Dörnera a zůstal stát zdravou nohou v příkopě, přes který se chtěl původně dostat.

„Heil, Wenzel!“

„Heil, Herr Hauptmann!“ zachraptí to v Riegrových prsou. „Odpusťte, Herr Hauptmann, nemohu předpisově zdravit, když mám tenhle klacek.“

„Nevadí, Wenzel,“ usmívá se násilně Dörner. „A proč tak obřadně? Jako kluci jsme lovívali přece spolu ryby a –“

„Teď už nebudu lovit ryby, Herr Hauptmann. S tímhle –“

„Fronta?“

„U Orla. Knieschuss. Veliká legrace,“ potřese hlavou, ale ve výrazu jeho obličeje je vidět, že to příliš veliká legrace nebyla.

„Gefreiter?“

„Teprve potom,“ usměje se Rieger. „Pro útěchu.“

„Na, Wenzel,“ Dörner mu protektorsky poklepává na rameno. „Vyhrajeme válku a pak bude čas na odměny hrdinům.“

Invalida se jenom ušklíbne a kulhá si dál svou cestou.

„S invalidy je to zlé, Karl,“ kaboní se Dörner. „Pohled na ně rozkládá morálku. A oni sami –“

„Měli je zastřelit na místě,“ přitaká Karl a nelze vědět, jak to myslí.

„No, tak daleko přece ještě nejsme?“

„Ještě rok války a budeme. Schvaluji to předem. Když totalkrieg, tak důsledně. Takovéhle kriply přece nemůže Goebbels potřebovat. A ještě ke všemu ani nemohou pracovat a musíme je živit!“

Dörner má chvílemi dojem, že si z něho strýc Karl střílí. Ale vždyť je přece Parteigenosse! Dost možná, že to všechno, co tady povídá, myslí docela upřímně. Naučil jsem se podezírat a teď podezírám kde koho. Dokonce i rodiče a příbuzné. To přece taky nejde.

„Jsem v takové nepříjemné situaci, Karl,“ začne a zastaví se před statkem.

„A kdys nebyl? Pamatuju se, že jsem ti musel nejednou zachránit zadek pro ty tvoje nepříjemné situace. To jsi byl ovšem malý a nenosils uniformu.“

Dörnerův pohled sklouzne na nedaleký domek. „Co dělá Vilma?“

„Copak?“ Karlův hlas poněkud ztvrdne. „Tu jste přece měli také raději hned zabít, když jste zatýkali Hanse. Špatná propaganda, nechat živé pozůstalé!“

„Já ho nezatýkal.“

„Zatýkala ho uniforma,“ strýcův prst se mu zapíchne do hrudi. „A uniforma, to jste vy všichni. Počkej, musím být spravedlivý. Odznak na těch hadrech nenosím. My všichni. Chceš zajít ke mně?“

Potom sedí v malé světnici a Dörnerovi se tady lehčeji dýchá než venku. Tady je všechno důvěrně známé. Nic se tu vlastně v tom strýcově příbytku od jeho klukovských let nezměnilo. Snad jenom k té sbírce dýmek, stojících v koutě, přibyly další.

Strýc vypráví, že byl pověřen úřadem pro zásobování nákupem dobytka. „To víš, protekce,“ vesele zamrká. „Usmyslili si, že učitelé mají mnoho volného času. Nikdy jsem dobytku nerozuměl. To až teď ve válce,“ řekne a lstivě přivře oči.

„Mluvíš vždycky tak dvojsmyslně?“ zasměje se Dörner.

„Má řeč mívá jen jeden smysl. To s tím dobytkem nemusíš přece vztahovat na sebe. Ty jsi přece v etapě?“

„Poslyš, Karl,“ Dörner zvážní. „Je na tebe ještě spolehnutí?“

„Myslíš-li politicky, tak tě ujišťuji, že dosud nejsem v Zuckermannových záznamech. On dá přednost občas zásilce vepřového.“

„Zuckermann není všechno.“

„To bys mu křivdil. Tady je všechno. Ty si neumíš představit, kolik velezrádců vyrobil, totiž objevil v našem kraji. Člověk by nikdy neřekl, že všichni drvoštěpové a pastevci z našich hor se připravují udělat při nejmenším atentát na Hitlera. Jen si vezmi na příklad takového Hanse.“

Samozřejmě, že si ze mne střílí. Ale já jsem ještě hauptmannem, a když se mi tahle věc podaří, tak budu povýšen. „Řekni mi tedy, Karl, co je s Hansem Mahlerem?“ zeptá se najednou ostře.

„Ale?“ Karl zvedne udiveně oči. „Cožpak se už o něj nestará naše Kraft durch Freude?“

„Nemluv hlouposti! Víš přece, že uprchl!“

„Nevím nic!“ prohlásí Karl energicky. „Takové věci vědět je dost ošemetné. Po Zuckermannovi po téhle stránce netoužím. Ale když mi podrobnosti řekneš sám?“

„Uprchl a předpokládá se, že už buď tady někde je anebo tu bude v nejbližších dnech.“

Karl hvízdne a odloží hůl, do které vyřezával ornamenty. „A to mi povídáš jen tak jedním dechem. Fuj. To se vám nepodařilo dopadnout ho dřív? A to mi chceš povídat, že Hans, obyčejný pastýř, prošel stovky kilometrů, aniž ho celé desítky našich nádherných organisací dokázaly zadržet?“

„Nedokázaly. A ještě ke všemu se židovským klukem –“

„Tak to tedy jděte k čertu, pánové. To už máme v našem milém Německu samé zrádce?“

„Sběř!“ ohrne Dörner rty. „Slušný člověk by mu nepomohl. Ale sběř je přesvědčena, že tuhle válku prohrajeme. Na sběř nebylo nikdy spolehnutí.“

„Aha,“ přikývne Karl. A pak chvíli mlčí. Zase se zařízne nůž do hole. „A vyhrajeme ji, Willi?“ zeptá se najednou.

To je otázka, která Dörnerem otřese. Je to zvláštní, že i on si ji právě v posledních dnech tak často položil. Ale vždycky jen sám sobě, v nejhlubším svém nitru, jsa jist, že ho nikdo nezaslechne.

„Já se ti divím,“ dotčeně se nadzvedne. „Sice rád žertuješ, ale v tomhle je to nemístné. Jako Parteigenosse bys neměl takovou otázku ani vyslovit!“

„Tak to jsem sám rád, Willi!“ zasměje se najednou Karl. „On je ten můj úřad velmi výnosný, víš.“

„Přeješ si snad, abychom vyhráli válku jenom kvůli tvému výnosnému úřadu?“ ušklíbne se Dörner.

„Podívej se,“ odpoví strýc měkce. „Tvůj kabát je nakonec také velmi výnosný, když to srovnáš s dřinou svého táty. Válka je nakonec pro určité lidi vždycky otázkou výnosnosti. To víš, že nám malým, takovým těm soldátkům, se nedostane podíl na zisku. Buďto železný kříž, nebo kříž. To nám taky musí stačit.“

„Mluvíš divně.“

„Eh,“ strýc se protáhne. „A když už jsme u té výnosnosti. Vyhrajeme ji, Willi? Víš jistě, že ji vyhrajeme?“ chvíli se na něj dívá a pak odloží hůl a nůž. Zvážní. „Tuhle válku, chlapče, jsme už dávno prohráli,“ odpoví si sám.

„Ale dovol, Karl!“ Dörner pobouřeně vstane.

„Seď. Prohráli jsme ji tím okamžikem, jak jsme přešli vlastní hranice. Sovětský svaz, to byly hřebíky do naší rakve. My, obyčejní venkované tady… a pravděpodobně všichni obyčejní lidé na celém světě… jsme to věděli. A ani jeden z nás nemá vysokou válečnou školu. Jenom vy to ještě nevíte. Máte zakázáno to vědět a ani nechcete –“

„Neříkej už nic, Karl!“ chraptí Dörner a trhnutím si uvolní škrtící límec. „Ty jsi… ty jsi… copak by bylo s námi potom, Karl?“

„Nu, pokud jsi nevraždil,“ strýc pokrčí rameny. „Vrátíš se domů a budeš pokračovat tam, kde přestal tvůj táta.“

„A jinak?“

„Je málo smrtí, Willi, které dřív nebo později nebudou pomstěny. To už je tak na světě zařízeno. Ale já myslím, že ty si tím snad nemusíš lámat hlavu –“

Záplava strachu opadla. Strach je naopak vystřídán zlostí. Co si to vlastně dovoluje ten… ten… A něco takového ještě ke všemu nosí odznak!

Zeptá se chladně: „Tedy o Mahlerovi nevíš nic?“

„Nic, Willi. Je mi líto. Poručil bys snad zavřít i mne, kdybych o něm věděl?“

„Poručil bych, aby ti za to usekli hlavu!“ odpoví příkře Dörner.

„To je tedy správné!“ pochvaluje si nadšeně Karl a zase se vrátí ke své bezúčelné práci. „Tak to má chodit v našem nacistickém příbuzenstvu!“

Na okně leží krabice a Dörner se do ní náhodně podívá. Je v ní plno knoflíků a docela nahoře plechový štítek s lebkou a skříženýma hnáty.

„Mám všelijaké sbírky,“ řekne rychle Karl, který zachytil jeho pohled. Směšně zamrká. „Támhle sbírka dýmek. Chceš-li vidět pěknou kolekci děvčat, tu mám taky –“

„Ale sbírat knoflíky od uniformy eses?“ přivře oči Dörner.

Něco ho napadlo. V tomto okamžiku nemá ani trochu smyslu pro strýcovu lehkou náladu.

„Taky,“ přikývne strýc. „To víš, chlapče, člověk mívá někdy pošetilé nápady.“

Ale Dörner je už ve dveřích a prudce je otevře. Je naplněn podezřením.

Mahler tady někde je. Mizerná vesnice. A šel bych se sám podívat na tu popravu, mein lieber Onkel, kdybych věděl určitě, že ty knoflíky jsou z Bönkovy uniformy. Počkám do zítřka. Pak musím zatelefonovat Zuckcrmannovi. A Pfeilovi také.

Ano, počkám do zítřka. A což, jestli… zlostně kopne do kamene, ležícího na cestě. Nesmysl. Tuhle válku musíme vyhrát. Neumím si přestavit, že bych musel zas k vidlím, k hnoji, k chlévům… brr. Všechno je to nesmysl. Ale… Afrika je dávno ztracena. Pryč jsou naše sny o Egyptě. Itálie, tam je revoluce. Člověk si nesmí nic nalhávat. Tady není pomálu co žrát. Vlastně tady ještě je, ale v Berlíně, Mnichově a vůbec v Německu. A Stalingrad! Von Paulus byl přece nejskvělejší voják a on taky… Alles scheisse. Potom by bylo opravdu líp přibouchnout za sebou dveře tak prudce, až by se otřásla Evropa. Ale já to nebudu, který bude ty dveře přirážet.

Je to s tebou opravdu zlé, Willi, když s tebou dokáže takhle zatřepat řeč jednoho velezrádce s odznakem. Ztrácíš nervy. Ale vždyť ty jsi vlastně… zapochyboval už dřív. Mnohem dřív.

Je to ten starý známý pach slámy, prachu a ztrouchnivělých trámů. Pach, který mi už dávno vymizel z paměti, který jsem ale občas podvědomě vnímal, nevěda už, odkud je mi tak důvěrně znám. Tenkrát v dětství to byla skrýš, v níž se bílé tváře schovávaly před Siouxy anebo lupiči před detektivy anebo také obyčejní kluci s rozervanými gatěmi před řemenem táty. A teď je to opět skrýš, v níž jsou schováni lidé před nadlidmi. Jenže tenkrát tu ještě nestála ta červenomodrá mlátička. To se mlátívalo cepy a vždycky to tady dole znělo jako dunění válečných bubnů.

Stodola je už stará, rozeschlá a místy vypadala hlína, smíchaná s otrubami, jíž byly vymazány spáry mezi trámy. Anebo se tudy prohrabaly myši.

Opakuji si stále: jsem doma, doma, doma.

Liese a Jule bdí také. Jsou stočeni na slámě a všichni tři se díváme na sluneční paprsek, který proklouzl škvírou mezi trámy a rozdělil naši skrýš na dvě nestejné poloviny. Vždycky, když se někdo z nás pohne, roztančí se v paprsku tisíce jiskřivých tečiček a ty poletují nahoru a dolů. Po celý den budeme sami. Strýc a Vilma přijdou zas až v noci.

„… potom jsme nesměli jezdit ani elektrikou,“ praví náhle Jule, dívaje se upřené na paprsek.

Zvednu tázavě hlavu. Ten hoch toho až dosud vyprávěl velice málo.

„Bylo to hodně zlé, protože jsme měli odevšad daleko domů. To bylo hned, jak k nám přišli. To bylo jejich první.“

Začne se mi svírat srdce. V tom jeho „přišli“ jsem i já, i když jsem nikde nebyl. Lidé z mého národa. Taky třeba mladí lidé z Tiefenbachu, jako Wenzel Rieger, Ungern, Hoffmann a tak.

„Byly ulice, do kterých jsme nesměli vkročit,“ žaluje hoch slunečnímu paprsku a myslím, že by to vyprávěl, i kdyby tu teď nebyl. „Já jsem byl malý a nikdy jsem si ty ulice nemohl zapamatovat. Jednou po mně v jedné takové zakázané ulici eses hodil dlažební kostku a já zůstal ležet –“

„Odvezli tě do nemocnice?“

Útrpně se po mně podívá: „Do žádné nemocnice by přece nevzali žida. Žid nesměl ani zcepenět na ulici, protože by ji ušpinil.“

Zlatý paprsek se mi přiblížil k botě.

„Ani do parku. Nebylo žádné místo, kde bych si mohl hrát. Taky jsme mívali psa, a toho jsme museli dát pryč, jako teta svého papouška Beppa. Ostatně, teta se otrávila. Žid nesměl mít doma žádného živočicha.“

„Už s tím přestaň, Jule.“

„Ba ne, nepřestanu. Až to všechno skončí, pak o tom budu povídat pořád a všem. Taky jsme měli krásný, docela nový nábytek. Dali nám na něj nálepky, a protože hned neměli po ruce žádné prázdné skladiště, tak ho nechali u nás. Ale nesměli jsme si lehnout do našich postelí a ani otevřít naše skříně –“

„Ubíjeli nás na potkání. Jako myši. A my jsme se nechali ubíjet a nebýt pana Verstraatena, tak bych byl jistě ubit i já. Anebo upečen.“

„Taky – žid?“ ptám se.

„Verstraaten? Kdepak!“ zase se na mne tak útrpně podívá. „Copak by se žid někdy odhodlal sám proti tomu něco dělat? Taky snad byli nějací, slýchal jsem o tom, ale já žádného neznal. Náš rabbi nám vždycky kázal, že naše jediná obrana je v modlitbě. No, a my jsme se tedy pořád modlili, zavazovali jsme si řemínky okolo zápěstí, ale oni nás přes všechny ty naše modlitby ubíjeli jako myši. My jsme se jenom krčili, my jsme chtěli umřít a pak pan Verstraaten… to byl křesťan, abyste věděl… lodnik, ten nám za to nadával a nakonec nás donutil, že jsme se schovali do té vyřazené lodi.“

„A dál, Jule?“

„Dál!? Dobrých sto tisíc židů pomřelo ve Westerborku. Ti se nemohli schovat do žádné lodě. Ani nechtěli. Vy nevíte, co je to Westerbork. Ale Westerbork zná málo lidí. Ten byl náš. Holandský koncentrák pro židy. Co chcete ještě dál?“ otočí se ke mně. „Cožpak to nestačí? A co jsme… řekněte mi, prosím vás, co jsme jim vlastně udělali?“

Ne. To se nedá vydržet.

„Půjdu se podívat ven, Jule. Nech si tu Liesu,“ šeptám stísněně.

„Ba ne,“ vrtí hlavou a dívá se na mne vážnýma očima. „Teď je den. Teď musíme zůstat až do noci tady.“

„Jenomže já musím ven, Jule,“ opakuji. „Ty tomu tak nerozumíš. Musím se jít podívat na stráň, k lesu, zkrátka všechno to tady prolézt.“

Zase vrtí záporně hlavou. „Tady jsme dobře potopeni,“ zálibně se protáhne. „Ale ve dne nesmíme odsud vycházet. To já znám.“

„Co znáš?“

„My jsme byli potopeni ve vlečném člunu mezi Alkmaarem a Helderem. Mohli jsme tam být až do konce války. Verstraatenovi se o nás moc dobře starali a měli jsme tam docela i radio. Všechno by bylo dobré, kdyby maminka jednoho dne… to bylo zrovna takové slunce, jako je dnes… nechtěla vyjít zrovna tak, jako vy teď, ven. A potom ji roztrhali psi…“

„Ale tady, Jule,“ usmívám se jeho obavám, „nemusíme dávat tak úzkostlivý pozor. Tahle stodola je hned na okraji stráně a za ní už nejsou žádné chalupy. Nech si tu Liesu, já se brzy vrátím.“

„To není dobré, že jdete ven,“ šeptá Jule a obrací se obličejem do slámy.

Hauptmann Dörner jde po staré cestě na Kulatý kopec.

Z Tiefenbachu vede mnoho cest a pěšin na všechny strany, ale on si zvolil právě tuto. Vlastně ani nezvolil. Chtěl se původně pustit k Ostrému, aby dokázal těm křupanům svou odvahu. Všichni tady okolo ho varovali před Ostrým, zbabělci. Ale sotvaže vyšel před stavení, stočily se jeho kroky samý od sebe na starou cestu ke Kulatému kopci.

Cesta je vyschlá a tam, kde na ní dosud leží stín vysoké meze, je pokryta stříbrnou jinovatkou. V noci byl slabý mrazík, ale teď je zářivě modré nebe bez mráčku, s plným nádherným sluncem.

Kdosi tu před ním už po ránu šel. V jinovatce je jasně vidět stopa dívčích střevíčků.

To byla asi Anne Werflingová, myslí si Dörner a pohrává si s pistolí, kterou má pro všechny případy po ruce.

Dole pod ním je vesnice. Mizerná vesnice! Přijdu sem a už zase pochybuji. V člověku je nějaký vnitřní hlas a náš Goebbels tvrdí, že se tento hlas musí bezpodmínečně podřídit našemu světovému názoru. A jenom ten člověk, který přemůže svůj vnitřní hlas, má volný přístup do Walhally.

Třesou se mu hněvem ruce, když schovává pistoli do pouzdra. Usedne na pařez nedaleko mraveniště, vytáhne dalekohled a zadívá se do údolí.

Jsem tu doma a nejsem tu doma. Blázni tvrdí, že člověk je nejvíc doma tam, kde se narodil a prožil dětství. No, dobrá. Je s tím snad spojeno mnoho příjemných vzpomínek, ale to je taky všechno. Domov, to je sentimentalita. Němec je doma všude tam, kde stojí bota jeho vojáka. Tady jako na Ukrajině, na Rýnu jako u Černého moře. Jenom nebýt sentimentální. Mohu si najít jiný domov.

Zaostří dalekohled na postavu v rozedraných šatech a v černém širáku, která si hoví na mezi za stodolou. A vůbec při tom nemyslí na nějakého Hanse Mahlera, který se tu pravděpodobně někde skrývá.

A pak najednou zatajil dech.

Neboť ten chlapík v rozedraných šatech, ten chlap s černým širákem, ten, co se teď tak bezstarostně a s takovým nevýslovným uspokojením v obličeji převrátil na záda a vystavil tvář proti slunci, je Hans Mahler.

Promne si oči, které ho začínají pálit a znova k nim přiloží dalekohled.

Tak jsem tě dostal, mizero. Je mu nesmírně veselo. Tak tedy žádná východní fronta, žádné velení trestnímu oddílu. Naopak, povýšení.

Ty jsi přece jen báječný člověk, Hans, mazlí se s ním. Představ si, kdyby tě nebylo a já musel jít do jakéhosi Straubinku, a to je jistě zrovna taková díra, jako je Hermannsdorf. Ale ty sis prostě vzal do palice, že utečeš a že ze mne tímhle způsobem uděláš majora. Ne, v tom je opět kus prozřetelnosti. Kdyby tě byli dopadli na cestě, bylo by to pro mne zlé. Ale tady tě dopadnu sám, hned teď tě dopadnu a nebudu k tomu volat ani Zuckermanna, ani Pfeila, s nikým se nebudu dělit o slávu.

Mohl bych se k tobě připlížit až na nějakých sto metrů a jednoduše tě odprásknout, protože mrtvý máš pro mou kariéru stejnou cenu jako živý. Také nikdo ani nečeká, že té dostanu živého, protože máš u sebe pistoli. Ale já to tak neudělám. Musím přece také myslet na starého dobrého Pfeila s jeho pokaženým zažíváním. Také jeho kariéru postavíš, ty můj milý Hansi. On tě natáhne jenom tak trochu na mučidla a ty hezky rychle vysypeš, kdo všechno ti pomáhal, že ses dostal až sem. Protože bez pomoci ostatních bys sem nikdy nedorazil.

Ležím opravdu na zádech a dívám se s přivřenýma očima do slunce. Vždyť to není ani tak dávno, co jsem tady, zrovna tady líhával a pozoroval pasoucí se ovce. Chybí tu teď jenom ty ovce a pak Dörnerův Valda, který byl nejlepším pastýřským psem.

Jsem tedy doma a nic nemůže být krásnějšího. Jsem tu se vším důvěrně znám. Docela i ta tráva, kterou mám v ústech, má starou známou nahořklou chuť. A mladé listí na břízkách šumí písničky, které jsem slýchával už jako kluk.

Nechtěl bych být nikde jinde než tady. Nikde, ani kdyby mi tam platili spoustu peněz, ani kdybych věděl, že tam budu mít rajský život. Nechci nic, než tenhle širák, hůl v ruce, tuhle trávu, mou dolinu. A až přestanou padat bomby a hrčet kulomety, až ta zlá nemoc z lidí vyprchá, pak tohle bude ten nejšťastnější kout z celé země.

Ale… je to vlastně nemoc? To by bylo příliš pohodlné, svádět to na nějakou nemoc a špatné lékaře. Není to slabost a zbabělost na jedné a zvrhlost a touha po penězích a moci na druhé straně? Není to špatnost, na kterou se druzí dívají shovívavé, místo aby ji hned v zárodku pozavírali do blázinců?

A není to taky trochu ve vás, ženy, které rodíte syny, že se jim začínáte obdivovat už jak začnou šermovat s dřevěnými šavličkami a později je přímo zbožňujete i tehdy, když páchají zhovadilosti? A teď vám, mámy, vzali ty syny a vy, ženy, oplakáváte své muže a děti. Vy jste je vlastně měly začít oplakávat už tím dnem, když jste jim řekly: „Ta uniforma ti báječně sluší!“ Tím dnem to byli snoubenci smrti.

Ale já sem na tohle sluníčko vezmu malého Hanse a ukážu mu, jak se stéblem chytají zlostní cvrčci. Jule bude sedávat podle mne a v téhle boží nádheře zapomeneme, že mu psi roztrhali matku.

A Liese…

Liese se znepokojila. Zvedla nos k sluncem zalité škvíře a nasála vzduch. I pro ni je tu něco známého, co způsobuje, že se jí začíná ježit srst na hřbetě.

„Lež tiše, Liese!“ okřikne ji mrzutě Jule.

Podívá se po něm bez zájmu a ani se nepokusí pohnout ohonem, jako dělá, kdykoliv na ni promluví Hans. Trochu se nadzvedla na přední nohy, majíc zadek dosud na slámě, a opět nasála vzduch. V hrdle jí slabě, tichounce, ale tím hrozivěji zachrčelo.

Jule přikrčil nohy až k bradě a podíval se na ni s novým strachem. Ne, nikdy se s ní nespřátelí. Včera z ní sice přestal mít strach, ale to se bál o tu laskavou bílou ženu. Teď se strach vrací.

Zvedla se a vyklouzla ven.

Tady venku je ten pach cítit ostřeji.

Liese není obyčejný pes. Naučili ji pohybovat se ostražitě při zemi, mít z něčeho stále strach. Strach mizel, když byla při noze svého nového pána, ale nezmizel nikdy natolik, aby se rozskotačila, aby vyrazila za pelášícím zajícem. Strach sedí v boku, kde byla ta ohnivě palčivá rána. Taky sedí v nozdrech, jimiž několikrát ucítila lidskou krev.

Plíží se podél stodoly, vyhýbajíc se světlým místům. Je z ní zase šelma, která ví mnoho o svém černém kožichu a nebezpečném slunečním osvětlení.

Jenom ve stínu zmizí tvoje barva, stín a noc jsou tvou ochranou.

Ví už dávno, kde leží její nový pán. Odtud přichází ten uklidňující pach. Ale nezamíří tam, protože je tu ve vzduchu i cosi jiného, cosi nepochopitelného.

Willi Dörner supí a proklíná svou dvoumetrovou neohrabanou postavu. V lágru jsem nic nedělal, než jedl, pil, málo spánku, hodně děvek. A teď ztrácím dech a nedovedu se už ani pořádně plížit. Ještě štěstí, že můj milý, přemilý Hans na tom slunci usnul.

Teď už musí lézt po čtyřech za mezí a někde se přitisknout docela naplocho k zemi. Má spoustu možností dostat se nepozorovaně až za Hansova záda. Podél polí jsou hromady kamení, které je každého roku odstraňováno a snášeno na ty kamenné pásy. Člověk si ovšem odře pořádně ruce a kolena, leze-li tudy, ale je to nejjistější cesta.

Podařilo se to. Willi Dörner vytáhne pistoli a pohodlně se posadí. Je nutno trochu se vydýchat. Teď už je mezi ním a ležícím Hansem jenom malý kopeček kamení. Už není nutno spěchat. Ale že mi tak protivně bije srdce, takový kousíček cesty a člověk je docela hotov.

„Also auf, Hans!“ řekne a vzpřímí se do té své dvoumetrové výšky.

Liese vidí uniformu a je trochu na rozpacích. V jejím psím mozku se děje cosi, čemu sama nerozumí. Je pravda, pach, který k ní, přikrčené k zemi, od té uniformy přichází, je dobře známý a není v něm žádné nebezpečí. Uniforma na ni nikdy nezvedla karabáč. Uniforma postrkávala naopak kusy masa, které se jí pokoušeli ti druzí ukrádat. A řval-li na ni kdo, pak rozhodně ne ten v uniformě.

Ale jako bílý blesk rozčísne její mozek vzpomínka na ruku se zbraní. Hned potom, tenkrát v té mlze, kdy řvali všichni ostatní psi a křičeli umírající lidé, hned potom, co se jí ta bolest zakousla do boku, co slyšela tu praskavou ránu, spatřila napřaženou ruku s namířenou zbraní. Tuhle ruku.

Ale to bychom si to příliš zjednodušili a museli bychom pak považovat psa za poměrně primitivního tvora. Liesin mozek myslel složitěji. Myslel na člověka, který ji sice bil, ale pak sedával blízko ní a smutně si na cosi stěžoval. Nerozuměla sice jeho slovům, ale chápala, že to, co jí právě říká, je nesmírně dobré. I ona měla své veliké smutky, jako tenhle člověk. A protože ve svém nitru byla dobrá, jako nezkažení psi bývají, cítila spíš s tímhle smutným člověkem, než s tím, který ji krmil.

Člověka je možno podvést, protože byl, je a bude podváděn a už si na tuto možnost zvykl.

A pak ten bílý blesk ji zvedne se země a vrhne ji dlouhým skokem po oné ruce.

Teď je do ní zahryznuta, cítí v zubech krev i chuť drceného masa, slyší bolestivý výkřik, ale nepustí. Rve. Povolí jen proto, aby se zakousla ještě pevněji. Rve a trhá.

Zatočil jsem se na boku jako vlček. Hned, když padla ta výzva, když ke mně ze snové dálky přiletěl ten zvuk hlasu, který nenávidím na smrt, jsem zprvu ztrnul a pak hned vyletěl. Ale to už také vyletěla Liese a na zem spadla pistole, kterou mne Donner ohrožoval.

Tak tedy mám teď dvě.

„Pusť!“

Dörner s obličejem zkřiveným bolestí bije psa levou rukou do čenichu. Ale Liese je zakousnuta, drží pevně i tehdy, když ji svou zmrzačenou pravičkou zvedl nad zem.

„Střel přece, Hans! Tak zastřel ji, k sakru!“ řve na mne.

„Zastřelím tebe, Dörnere!“ slyším sám sebe a žasnu, kolik hněvu může být tak najednou v mém hlase. „Pusť, Liese!“

Přece jenom jsme ji se Schafferem špatně vychovali. Měli jsme příliš málo času na její převýchovu a neudělali jsme z ní daviče. Oyama, Uhu, ani žádný jiný z tamtěch psů by nepustil.

Ale Liese pustila. Leží na břiše u mých nohou a prudce oddechuje. V očích jí žhne divoká, nesmiřitelná nenávist a srst na jejím hřbetě je dosud zježena.

Teď bych měl stisknout spoušť a jednoduše mu prostřelit hlavu. To bych měl, bylo by na světě aspoň o jednu bestii míň.

„Měj rozum, Hans!“ říká mi tvrdě, velitelsky. Je dosud hauptmannem a domnívá se, že já jsem doposud podpsem.

Mířím mu přímo mezi oči.

„Přísahal jsem, Dörnere, že tě zabiji,“ šeptám a zálibně hladím kov zbraně.

Jeho dlouhý kabát je zablácen a pravý rukáv roztržen. Po podivně zkroucené ruce stéká krev.

„Měj rozum, Hans,“ sípá a tiskne si pokousanou ruku: „Za to tě pak oběsí! A vesnici vypálí!“

Teď už je méně hauptmannem a víc člověkem. Až dosud neměl strach, protože ho překvapil útok psa a bolest v ruce přehlušila všechno ostatní. Teď přichází strach. Rychle se rozhlédne a já jeho pohledu dobře rozumím.

„Není tady nikdo, Dörnere, kdo by ti pomohl. A i kdyby tu někdo náhodou byl, tak mi jenom pomůže zahrabat tě. Tak tě tady mají rádi, abys věděl. A nemáš, kam bys utekl,“ říkám radostně.

Oddaluji to, třebaže vím, že je to nelidské, protože nakonec přece stisknu spoušť. Mám radost z toho jeho velikého strachu, protože i my jsme mívali veliký strach jeho vinou. Každá kapka potu, která se objeví na jeho tváři, je lékem na mé staré rány.

Jenže… střelte takhle do krvácejícího člověka! Tisíckrát v bezesných nocích jste probrali tuhle možnost a vždycky jste nakonec s velikou úlevou vystřelili. Ale představy a skutečnost, to je docela něco jiného. Kdyby mi to aspoň ulehčil. Kdyby se v něm našlo víc odvahy a on po mně skočil, to by pak bylo jednoduché.

Ale on stojí na místě, bledý, zpocený, zablácený, z ruky se mu řine krev a jeho zsinalé rty se chvějí, pootvírají se a zase zavírají, jako by z nich měla vyjít nějaká slova, ale není v něm dost dechu, aby je vypravil z úst.

„Ty jsi už zabil tolik lidí, Dörnere, že ses stal zabijákem ze zvyku,“ mluvím chraptivě. „A takoví musí být zabiti.“

Stále ještě čekám s prstem na spoušti. Kolem je plno slunce a mnoho mladé zelené trávy. Někde nad hlavou nám zpívá skřivánek.

Ale já jsem se nenarodil pro zabíjení. Je mi najednou smutno. Teď bych chtěl mít svá stáda a dobrého Valdu.

Co tomu říkáš, Vilmo, mám ho zabít?

Samozřejmě, Hans.

Počkej, Vilmo, snad jsem se přeslechl. Ty jsi přece žena a nemůžeš mi radit k tak ukrutné věci. Mám ho tedy zabít, Vilmo?

Musíš ho zabít. Zlo musíme zabíjet, nebo nás zabije samo. Cožpak jsi to nepocítil na vlastní kůži?

Ale já ho nemohu zabít, Vilmo. Když to udělám, odnese to vesnice. Oni jistě vědí, že sem jel. Budou ho tedy hledat.

„Tak se otoč, Dörnere, a jdi pomalu zpátky!“

Třeba budu mít víc síly, když se mi nebude dívat do očí. Když ho střelím do temene hlavy, padne na zem a bude okamžitě mrtev.

Ale – – když ho střelím, bude zničen Tiefenbach.

Člověk, Dörner, se obrací a chvíli stojí na místě. Myslí na to, uslyší-li ránu. Teď… teď…

„Tak už přece střel,“ řekne najednou pokorně.

„Jdi, Dörnere!“

Možná, že nechce tak zblízka, myslí si Dörner. Já bych neváhal. K té břízce asi nedojdu. Bude to před tou břízkou, protože tam je příkop. Ano, tak to chce. Chce, abych padl do příkopu, pak přijde a zahází mne kamením. A já tu budu ležet a nikdo nebude vědět, co se se mnou vlastně stalo. Třeba se řekne, že mne dostali ti chlapi z Ostrého. Tam se ovšem dneska žádná výprava kvůli mně dělat nebude, protože nemáme skoro žádné volné jednotky. Na Ostrý by musel být zavolán docela minometný oddíl a kdo ví, co by to bylo platno. Ale já tady dělám strategii a jsem pomalu mrtvý člověk. Možná, že najdou moje tělo, když nasadí psy. Zůstane přece auto a Fcnrich se po mně začne shánět. Ale to mi už nebude nic platno. Najdou-li mne, pak spálí celou vesnici. Hauptmann, to je přece jen příliš vysoký důstojník, aby jeho smrt mohla zůstat nepotrestána. Vyvedou všechny muže a postřílí je. Ale to mi bude taky už houby platno. Měl bych mu to znova říci, tomu Hansovi, ale mně se neohýbá jazyk.

K té břízce nedojdu. To je hrůza, jak se mi třesou nohy. Člověk přece jenom neumírá rád, i když je to takový člověk, jako jsem já. A jak křičely ty židovky, když šly do mlhy. A já nemám ani tolik síly, abych vykřikl.

„Tak jdi přece, Dörnere!“ dupu zlostně do země.

Jde. Teď už je ode mne dobrých dvacet kroků. Ještě bych mohl… Ještě bych ho zasáhl přesně, kam bych chtěl. K té břízce nedojde. Nesmím ho nechat dojít až tam. Nejlíp by bylo u toho příkopu. Padne k zemi, obličejem napřed, ani nic nemusím vidět.

Ale ta břízečka! Mířím mu na hlavu a dívám se na ten štíhlý, mladý stromek. Jak může tak zeleně svítit, jak může tady tráva tak radostně růst, jak mi může skřivan zpívat nad hlavou, když chci zabít člověka?

Ale já jsem nikdy nikoho nezabil a nemíním to udělat.

14

„Musím teď vědět pravdu!“ říká strýc Karl už ve dveřích a dívá se upřeně na hauptmanna Dörnera. „Přece mi musíš říct pravdu, Willi. Dnes v poledne jsi telefonoval od Butzenbergů do Aše. Udals mne anebo ne?“

„Copak jste se tady všichni zbláznili?“ zvedne se starý hněvivě od stolu.

„Udals mne anebo ne?“ opakuje Karl, nedívaje se na švagra. Teď už to není ten veselý, bezstarostný strýc Karl, jak ho všichni znali. Má přísné, trochu zasmušilé oči a kolem nich vějířky vrásek. Ty vějířky tam vlastně byly už od jeho mládí, protože se tak rád smával celým obličejem.

„Takové svinstvo by přece jenom Willi neudělal!“ zaduní to v prsou starého Dörnera. „No, řekni sám, Willi, copak bys mohl udat bratra své matky?“

Mohl bych vás udat s čistým svědomím všechny, svítí to v hauptmannových očích. A taky bych to měl udělat, protože mi bylo hned zpočátku jasné, že jste všichni o tom mizerovi věděli. Ale přece jenom jsou určité hranice, přes které bych nechtěl. Tak Butzenberg taky, vida. To bylo tedy jeho první, že běžel rovnou k tobě, no vida. A toho pána jsme jmenovali treuhändrem u Kaufmanna, to prase jedno nečisté. To se máme opravdu na koho spolehnout!

„Telefonoval jsem do Aše, že jsem tu Mahlera viděl. To byla moje povinnost. Kdybyste konali vy svoje národní povinnosti, nemuseli jste mít teď tolik strachu. Víc o tom nevím. Můžete ale počítat s tím, že sem přijedou oba komisaři, Zuckermann i Pfeil. Ví-li tady o té věci víc lidí, bude to jenom jejich škoda.“

Ale strýc Karl není s tou odpovědí spokojen. Udělá několik kroků a zastaví se přímo před ním. Je sice o půl hlavy menší, než je Willi, ale zdá se, jako by ho náhle přerostl. Ve světnici je dusno k zalknutí, jsou tu cítit vnitřnosti ze slepice, kterou Dörnerová vaří k večeři, okna jsou teď zavřena, protože se venku schyluje k bouřce.

„Já ti to moc nevěřím, Willi,“ strýc trochu zachraptí. „Já o tobě vím, že nemáš docela žádné svědomí, ale přece jenom by bylo lepší, kdybys mi teď řekl celou pravdu. Můžeš přece ještě odvrátit od vesnice veliké neštěstí, Willi!“

Willi Dörner si zapne kabát levou rukou, protože má pravou obvázánu a očima přejede výložky. „Docela to vypadá, Karl, že o tom něco víš?“ přivře oči.

Teprve teď sejmul strýc Karl černý širák s hlavy a posadil se za stůl. Teprve teď podal Diederichu Dörnerovi ruku a na obličeji se mu zase objevil starý úsměv.

Venku se zvedla vichřice a zalomcovala okny. Celý den se to dnes stahovalo přes Kulatý kopec sem na dolinu, točilo se to nad ní, ale teď večer ta jarní bouřka určitě přijde. A první blesk zase jistě sjede někam mezi kamení na Ostrém, protože tam je železná ruda a do té bijí blesky jeden za druhým.

„Měla bys dohlédnout v chlévě,“ mručí starý. „Lore se jistě zase někde tahá s mužskými a dobytek nemá co žrát!“

Marie se poslušně zvedne a přejde světnicí tiše jako stín.

„A já ti to přece jenom nevěřím, Willi,“ praví Karl měkce a usadí se v židli pohodlněji.

„Vypadá to, jako bys o tom věděl víc?“ opakuje hauptmann otázku.

„Svlékni si tu uniformu!“ zahlomozí starý. „A nemluv tady s námi jako oficír! Tady není válka a nemáš před sebou rekruty!“

Willimu je pojednou nějak úzko. Buď je to tím, že je tu tak k zalknutí dusno a jeho uniforma je těsná, anebo ho tak skličuje klidný, trochu výsměšný pohled strýcových očí. Taky v ruce mu hryže bolest. Teď jasně cítí, že tu není doma. Za stolem sedí proti němu dva nepřátelé. Jenomže já jsem si je znepřátelil sám. A jdu, hlupák, tak daleko, že mne budou vlastní lidé na smrt nenávidět. Je pravda, že jsem si na druhé straně vybudoval mnohá přátelství, která jsem považoval za pevná. Ale ta cizí přátelství se rozpadávají, sotvaže člověk jenom málo klopýtne. A najednou zná už napřed strýcovu odpověď a začíná se jí bát. Až dosud to byly všechno jenom domněnky, s tou krabicí u strýce, protože nemohl vědět, že až sem došel Mahler v uniformě. Pfeil s Zuckermannem o tom jistě vědí víc. Tohle jsem jim taky nemusel telefonovat. Svlékne si kabát a přehodí si ho přes židli.

„A cos vlastně myslel, Willi?“ ptá se měkce Karl.

Starý Dörner pocítí opět slabost. Ví, co se to o něj pokouší. Teď ale ještě ne. Teď musím být pořád ještě živ. Jdi ode mne, smrti. Nedorážej. Tady se musí něco vyřešit!

„Jsme přece –“ Dörner se zajikne a uhne pohledem, „všichni, jak tu sedíme, Parteigenossen!“

Teď ještě musíš počkat, milá smrti. Potom, pro mne za mne.

„Chm, strana,“ odchrchlá. „Už jsem se nad tím hodně napřemýšlel, synu!“

„Ty také, Diederichu!“ zvedne oči Karl.

„Napřemýšlel,“ přikývne starý. „Tedy. Byli jsme. To je pravda. Já mám ještě docela ilegální legitimaci z třiatřicátého. To se nám tenkrát všem zdálo, že to z té šlamastiky bude ta nejlepší cesta.“

Willi Dörner chce protestovat. Trochu se mu ulevilo tím, že si svlékl důstojnický kabát, ale teď zároveň chápe, že se vlastně zbavil svého štítu. Před důstojníkem by si přece nedovolili takhle mluvit! Vlastně, tihle dva paličáci ano. Těm je to podobné. Ale on nemá ten kabát a není tedy, oč se opřít. „A když jsme začali prohrávat?“ zeptá se jízlivě.

„Jak to: začali prohrávat?“ zasměje se starý drsně. „My jsme přece už dávno prohráli. Ale když jsme začali lhát. A ty mi už tady přestaň jednou žvanit o partaji! My jsme v první řadě lidi a ne nějaká Partei! Když se zjistí, že formulky strany lhou, tak se celá tahle rosenbergovština a hitlerovština rozpadne na smradlavý prach, ale lidi zůstanou lidmi. A hezky rychle se budou snažit zapomenout, že vůbec v té Partei byli –“

Teď pořád ještě nesmíš, milá smrti. Já přijdu k tobě sám, jenom mi nech přesvědčit se, jakého syna jsem to vlastně zplodil. Já vím, milá smrti, že je to veliký ničema. To už víme s Marií dávno. Ale my jsme se nejdřív pyšnili s tím jeho hajlováním a pak s jeho kabátem a tak je vina hlavně na nás. Ale já chci vědět, jak daleko až zašel. Co je schopen udělat člověk, v kterém žije špatná myšlenka. „Taková maličkost,“ dá se do smíchu. „Náš tlustý ministr letectví na příklad slíbil, že ani jedno nepřátelské letadlo se nedostane nad Německo –“

„Nevím nic o tom, že by byl Tiefenbach bombardován,“ odpoví neobratně Willi.

„Berlín je taky Tiefenbach. A Kolín taky. A Drážďany –“

„Ty lži, Diederichu,“ přeruší jej Karl, „tkví v něčem jiném. Ale ty jsi přece sedlák a já jsem taky ze selského rodu. Nás mohou podvést jenom na chvíli. Natrvalo se jim to nemůže nikdy podařit, protože sedlák, to je taková hrozně pomalá, loudavá pravda. Sedlák se, Diederichu, nedá obelhávat natrvalo, protože ani jeho pole nemůžeš trvale přelhávat. Z obilí neuděláš nikdy dvoje žně v jednom roce, ať ná ně sypeš jakou chceš propagandu. Tyhle,“ ukáže na hauptmanna, „v těch kabátech se zlatou ořízkou můžeš obelhávat, jak dlouho chceš. Uvěří i té nejnesmyslnější lži, jen když jim ta lež zaručí, že budou o nějaký čásek dýl nosit ty uniformy a řvát na lidi. Ale – toho nechme. Teď jsme tady my, Tiefenbaští, a proti nám je tvůj syn.“

„Já přece nejsem proti vám!“ Dörner se uraženě zamračí. Najednou se zadívá do obličeje otci, který tu sedí jako balvan, podmračený, dosud mohutný, pořád ještě tak hlučný, jako by ani na něj léta neplatila. „Tak vy tedy už oba pohřbíváte Německo?“

„Ne my. Vy jste je pohřbili!“

Ale proč jsem potom… Stokrát mne ta myšlenka napadla, ale vždycky jsem ji od sebe odehnal. Je to přece jen asi všechno pravda, když to takhle říká můj otec. Ale já sám přece taky vím, že je to pravda. Jenže se vždycky hrozně bál připustit, že to vím. Podle mne musíme zvítězit, musíme se uvítězit, protože bych umřel strachy, kdyby to mělo být jinak.

Proč jsem potom, tedy ke všem čertům, musel udávat ještě strýce Karla, když jsem to věděl? To jsem si tady prohrál docela všechno.

„Jsi proti nám, Willi,“ řekne měkce Karl. „Ty jsi přinesl válku do naší vesnice, kterou jsme s tvým otcem jakž takž až dosud uchránili… Teď jde jen o to, jak daleko jsi proti nám. Mluvil jsi s Zuckermannem o těch knoflících?“

„Nemluvil!“ poleká se Willi.

„Tedy mluvil. Myslím, že mluvil. Je škoda, že to neřekneš rovnou.“ Teď začíná v jeho hlase převládat smutek. „Mohl bych přece udělat víc užitečných věcí, než takhle čekat, až si pro mne přijedou –“

„Na příklad odejít k těm na Ostrý, ne?“

„Třeba taky,“ usměje se Karl. „Ale tam by byli sotva se mnou nadšeni. Člověk za pět minut dvanáct nachází těžko důvěru.“ Unaveně mávne rukou. „Ale mně jde o Vilmu, Willi. Jestlis jim řekl o těch knoflících a já jim vytřu zrak, tak oni přece zatknou Vilmu. To je ti jasné, ne?“

„Proč by –“

„Protože někoho musí zatknout. Oni si musí vykonstruovat případ, protože jinak by nezdůvodnili svou dobrou živnost v pohodlném zázemí. Ale Vilma má dítě, Willi. Kdyžs jim to vyříkal o mně, tak se celkem nestalo veliké neštěstí. Já jsem jako kůl v plotě –“

„Jestližes jim něco řekl, tak tě –“ starý zbrunátní a zatne upracované, šlachovité prsty do opěradla židle.

„Počkej, Diederichu,“ přeruší ho Karl a nakloní se ještě blíž k Williho popelavému obličeji. „Se mnou si nemusíš dělat starosti, Willi, jestlis jim to řekl. Ale když zatknou Vilmu… když zatknou Vilmu…“

„Nechápu, proč by zatýkali tebe a Vilmu?“ pokusí se Willi o lhostejný hlas.

„… potom, chlapče, je s tebou konec. Přijdou,“ ukáže do soumraku a Dörnerovi přeběhne mráz po zádech. „Můžeš vzít jed na to, že přijdou a že si tě najdou. Potom tě už nic na světě nezachrání, chlapče!“

Je tady už zase Marie a se strachem se dívá na ty tři muže. „Dám vám večeři,“ řekne tiše.

Willi Dörner vstane zlostně od stolu. Tak teď jsem už těch řečí slyšel dost. Vy si všichni tady myslíte, že vás chrání to, že jsem synem a příbuzným. Že mi nainfikujete strach z válečné prohry. Kdyby bylo po mém, jednoduše bych celé tohle hnízdo vypálil.

„Řekni mi, synu,“ starý Diederich mu položí těžkou ruku na rameno. „Řekni mi, aby jednou bylo mezi námi jasno. Prozradils něco na Karla?“

„Ne. A dejte mi všichni pokoj!“ vybuchne Willi.

Potom se všichni otočili ke dveřím. Možná, že by byli zaslechli to auto, kdyby venku nezuřila jarní vichřice.

Zuckermann se tváří poněkud rozpačitě. Diederich Dörner je přece jenom starostou vesnice a nahoře je velmi dobře zapsán. V Zuckermannovi zůstalo hodně z číšníka, nerad se ukvapuje a vždycky hodně napřed počítá. Naproti tomu komisař Pfeil je pln energie. Zvedne ruku k nacistickému pozdravu a na okamžik se zahledí na hauptmanna Dörnera. Zachytí jeho rychlý postranní pohled a okamžitě si vzpomene na toho Tuppa z coburgského případu.

„Hledáme Karla Niesta. Venku nám řekli, že bydlí tady u vás!“

„To vám řekli správně, a já se tak jmenuji,“ předstoupí usměvavý Karl a zadívá se na starého Diedericha. Willi mu už nestojí za pohled.

„Jste zatčen. Pojedete hned s námi. Haftbefel vám bude doručen ve vazbě. Heraus!“

Ve dveřích stojí dva eses se samopaly. Strýc Karl se ještě usmívá, když vychází.

Ještě ne, smrti. Počkej ještě chvíli. „Proč –“ Diederich Dörner jim zastoupí cestu. Je tak vysoký a tak k smrti vážný, že se oba gestapáci mimoděk zarazí.

„To je váš otec, Parteigenosse?“ ptá se ledově komisař Pfeil.

Hauptmann Dörner němě přitaká.

„Tak se tedy uklidněte, pane starosto,“ usmívá se Pfeil a odhalí při úsměvu špatné zuby. „Byli jsme informováni přesně a –“

„Ne docela přesně!“ hřmí starý a jeho žena se teď tiskne zády ke kamnům. „Rozhodně ne docela přesně! Jde-li o Mahlera… Hanse Mahlera,“ doplní se, „to budete muset potom sebrat mne také!“

„Vás, pane starosto?“ Zuckermann zvedne ruce v údivu.

„Ano, mne. Věděl jsem o tom zrovna tak všechno, jak můj švagr!“

Komisař Pfeil na chvíli zaváhá a velice zvážní. „To je potom –“ procedí skrz zuby.

„To je přece omyl! Nedorozumění!“ vydechne v tom okamžiku hauptmann.

Starý se ještě trochu vypne. Teď je teprve spokojen sám se sebou. Přece jenom, milá smrti, jsi to nade mnou nevyhrála. Anebo jsi byla milosrdná. Pomalu se obrátí, velice pomalu, pak se rozpřáhne a není vůbec chvatu v tom jeho pohybu, a vší silou, vší svou stařeckou kostnatou silou udeří syna rovnou do obličeje.

Komisař Pfeil stojí ještě chvíli překvapeně a nerozhodně ve dveřích, Zuckermann mu cosi šeptá do ucha a Pfeil záporně kývá hlavou. „Vaše přiznání je samozřejmě velice závažné,“ říká medově. „Musíme však uvážit okolnosti… snad je to pouhé vzrušení… Nánu, v nejbližších dnech se sem vrátíme pro další, Parteigenosse!“ to už zase mluví k Dörnerovi, vraženému za stůl. Najednou zpozorní a ukáže na jeho prázdné pouzdro: „Kde je vaše pistole, Parteigenosse?“

Dörner uhne očima. Podívá se vyděšeně na své prázdné pouzdro.

„Důstojník wehrmachtu nesmí v této době odložit zbraň ani doma. Udělá-li to, pak se ovšem může stát, že je v něm takto hrubě uražena důstojnická uniforma. Znáte přece ten rozkaz?“

„Ano, ale já –“

„Byla vám snad zbraň odcizena?“ rychle chápe a kombinuje. „Nehlásil jste nic, že když jste viděl na dálku triedrem Mahlera, že vás stačil odzbrojit!“ řekne jedovatě, blýskne posměšně očima a zavře za sebou dveře.

Pak venku zabubnuje vůz a je opět ticho.

„Nepůjdeme si lehnout, Diederichu?“ ptá se tiše Marie, jejíž hubený, nehezký obličej je bolestně stažen.

Spát! Stále jenom spát! „Jdi tedy spát, Marie!“ řekne tvrdě. Ale pak, jako by si sám uvědomil přílišnou tvrdost svého hlasu a nesouhlasil s ní, se podívá na svou ženu jiným pohledem. Jistě se na ni několik desítek let takhle nepodíval. Je to dobrý, uklidňující pohled a jeho ženě se sevře srdce.

Willi Dörner chvíli váhá. Tiše sakruje nad těmi pitomci, kteří se ani trochu nesnažili vyjmout ho ze hry. Ta věc se přece měla udělat docela jinak. Bylo smluveno, že přijedou později. To už by byl odjel, měli mu poslat fingovaný telegram, že je odvolán z dovolené. Zuckermann se vším souhlasil. A najednou sem vpadnou jako pumy. To jistě ten Pfeil. Ten neví nic o studu, nezná žádné ohledy, ten gauner! A zdá se, že ví o mé pistoli víc, než je zdravé. Taky jedno skálopevné přátelství, pomyslí si trpce.

Pak jde za otcem na dvůr. Ale tam je ticho a prázdno. Vítr zalehl a z černé oblohy padají první nesmělé, těžké kapky deště.

A přece jenom zasahujeme jako blesk, myslí si Dörner a je mu při tom lehčeji. Přemýšlí, kam mohl otec zmizet.

Chvíli bude bláznit, ale potom taky dostane rozum. Ale Pfeil… Pfeil ho přece může už zítra pro tohle zatknout! Vlastně ne, to se nedělá u takových rodin. Ačkoliv Pfeil je všeho schopen. Jenomže je to v Zuckermannově rayonu a s Zuckermannem se dá mluvit. Pomatení mysli, tak. Příliš starý a svědci se vždycky najdou.

Vrátí se do světnice a přehodí přes sebe voskovaný plášť. Na dvoře je tma, jenom ve chlévě se svítí.

„Kam šel otec?“ slyší za sebou hlas matky.

„Asi do chléva. Znáš ho přece. Jdi spát!“ řekne tvrdě.

Blázen! odfrkne a zlostně nakopne převrácenou kropicí konev. Nakonec to přivede tak daleko, že ho odvezou a hodně potrápí, než se to všechno ututlá. Bude nutno mluvit o stařecké pomatenosti. Zuckermann na to skočí, ten si nebude přát okolo toho případu veliký kolotoč. Prostě, starému přeskočila kolečka. Zálibně se podívá na rozlehlý dvůr. Docela šťastné řešení. To potom bude jednoduché i s tou závětí.

Tak, jak předtím zuřil vítr, tak najednou nastal klid bez nejmenšího pohybu. I déšť ustal. Ještě není jeho čas. Zrezivělá korouhvička na střeše přestala vrzat.

Jenom z chléva je slyšet tlumené cinkání řetězů a přešlapování a funění dobytka. Jedna z krav táhle zabučí.

Zamíří tam, protože není, kam jinam jít. Hned na prahu zahlédne koutkem oka vzadu u krav nějaký pohyb. Aha, děvečka.

Chce couvnout zpátky, protože v chlévě je dusno a vlhko.

„Dobrý večer, Herr Hauptmann!“ osloví ho děvečka a vystrčí svůj uličnický obličej za zadkem krávy. „Bylo tady gestapo, viďte?“

„Bylo,“ přikývne.

„A vzali pana Karla. No, to se dalo čekat!“ vzdychne holka.

Chvíli se na ni dívá a pak se musí dát do smíchu. Ne, v tomhle blázinci a já myslím na ženskou. To přece stojí za všechny peníze!

Děvečka se prohne, protože jí nemusí nikdo povídat o tom, co znamenají takhle mlsné oči v obličejích chlapů. Má trochu sprostý, pihovatý obličej, ale jinak je docela pěkná.

„Naše Rése se telí, Herr Hauptmann. Nechcete se snad podívat?“

„Jak se jmenuješ?“ ptá se jí drsně.

„Lore, Herr Hauptmann. Ale přijde to až k ránu a to tady potom budeme potřebovat každou ruku. Taky vám chci něco povědět, Herr Hauptmann,“ nebrání se, když ji vezme levou rukou okolo pěkných, mladých boků. Jenom trochu se vzepne, když jí položí pravou na směle trčící prsy.

„Nechtěli, abyste to věděl, Herr Hauptmann,“ šeptá a zrychleně dýchá.

„Kdo nechtěl?“

„Starý pán. A ani vaše maminka. Au, teď jste mne kousl!“

„Co nemám vědět?“ ptá se zuřivě a před očima má rudo.

„Ne, nemačkejte mne tak. A svlékněte si napřed kabát, Herr Hauptmann. Já nevím,“ chichotá se, „vy mužští si neumíte udělat pohodlí. Že jsem viděla včera v noci… au… že jsem viděla… tohle bolí, Herr Hauptmann… jak váš strýc… s někým v u-ni-for-mě es – – – es – – –“

„Jsi děvka, Lore,“ řekne jí se zaťatými zuby a vztekle ji převalí na slámu. „Ale nic si z toho nedělej, Lore, já jsem zase lump –“

Potom, po dlouhé chvíli cosi nahoře zarachotí. Přímo nad jejich hlavami.

„To je na seníku!“ řekne chvatně Lore a ustrašeně se zadívá k stropu.

„Schováváš si tam někoho?“ pokusí se o úsměv.

„To je na seníku,“ vyhrkne Lore a stáhne si sukně přes kolena. „A já se bojím.“

Dörner vstane, setřepe se sebe slámu a vyjde před chlév. Je hluboká, mlčenlivá tma a nebe je jeden černý mrak. Ve vzduchu je cítit vlhko.

Možná, že vylezl na seník a chce tam přespat. Že mne to hned nenapadlo. Tohle přece dělal vždycky, když měl něco s matkou a trucoval.

Dřevěné schody, vedoucí ze dvora na půdu, vržou při každém kroku. Až do půli je na ně vidět, protože jsou osvětleny oknem chléva. Potom už je tma. Dörner vystupuje pomalu a opatrně, vědom si své váhy. A proč tam vlastně za ním lezu? Copak se s ním musím dohovořovat?

Potom najednou nemůže dál. Jak má tak schýlenou hlavu, narazí na cosi poddajného, ale ne zas tolik poddajného, aby mu to dovolilo vystoupit ještě o schod. Chvíli hmatá po slepu nad sebou a pak zlostně tu překážku odstrčí. Ale když udělá ještě jeden krok, překážka se vrátí a udeří ho tak silně do obličeje, že se musí zachytit okraje schodů, aby nesletěl.

Sáhne do kapsy a se zaklením rozškrtne zápalku.

Chvíli pozoruje mlčky, bez citu starou, ošklivou tvář oběšeného.

Tak jsem se přece jenom ostřílel. Už jsem viděl hodně mrtvých na tomhle světě. Jednoduše jsem si na zabíjení zvykl. – Jak to řekl ten mizera Mahler? Člověk, který si zvykl na zabíjení, musí být sám zabit. Ale já nebudu zabit, já ne. Já jsem vlastně ztělesněním třetí říše a mohu být zabit tedy jen s ní. Ne dřív a ne později. Nakonec – uvolněně vzdychne – jsi udělal, otče, to nejmoudřejší, co jsi mohl udělat.

Pomalu sestupuje se schodů a zastaví se na hranici světla a tmy. Ten schod je vlhký a lesklý.

… zatím co já jsem se válel s děvkou. No, dobrá, otče. Přece jenom se ti podařilo vyrazit ze mne dech. Teď by zas mohl přijet gauleiter a připíchnout mi na kabát další vyznamenání. Tak se mi ještě nakonec podařilo zabít vlastního tátu. Sakra práce. A další vyznamenání za matku, protože ta, až jí to řeknu…

Tak je to opravdu proklaté Německo, když se u nás za takovéhle sprosťárny dávají medaile. Vždyť já jsem vlastně to nejhorší hovado pod sluncem. Vždyť ten Mahler měl docela pravdu.

Jenom tomu nepodléhej, Willi. Zešílel bys. Poslal jsi stovky lidí na smrt a najednou se lekneš smrti ve vlastních řadách! To víš, Willi, pustils ji ze řetězu a té je to teď jedno, koho sebere. Možná, že i tebe.

Hmátne si k boku. Pouzdro na pistoli je přece prázdné! Hle, i Pfeil si toho všiml a jak se mu při tom zablýskalo v očích! Potvora jedna! Oč, že tady už napřed čmuchal a pak se dovtípil, jak to doopravdy bylo! Tak se mi i v tomhle Mahler pomstil. To se mu povedlo.

Je mu jedno, že zas začíná pršet. Klopýtá potmě přes dvůr a otevře branku.

„Stalo se něco, Herr Hauptmann?“ ptá se přiškrceně Lore.

„Táhni, svině!“ rozkřikne se na ni.

Pak přejde silnici a jde po úzké mezi, která tu byla od pradávna, protože tato pole patřívala vždycky Dörnerům. Nemusí na ni vidět, jak dobře ji zná. Nejde dlouho, protože je nějak zvlášť unaven. Sedne si na měkkou, rozmoklou hlínu meze.

Kdysi tady byl strom, pláňka. Ale to jsem býval ještě kluk. Vždyť já jsem vlastně zapomněl, že ji rozčísl blesk. A přece jsem k ní zamířil, na ni jsem myslel, když jsem shledal, jak mne Mahler s tou pistolí ošidil. A ani mne nenapadlo, že si vyšlapuju zrovna k pláňce. Byla přece dost vysoká a silná, aby mne unesla. Ale… jestlipak bych to dokázal? Ono to není tak lehké, jako zabíjet ty druhé! Ale pláňka tu není, tak proč o tom přemýšlet. I ten strom se mi uhnul s cesty. Já jsem asi takový mizera, že ani ten planý strom by mne nechtěl nést. Legrace. Jedni mne považují za hrdinu, druzí za vyvrhele. Chyba je v tom, že jsem srdcem u těch druhých. Ještě mám takovou pitomou věc, jako je srdce. Srdce pro sebe ovšem.

S černého nebe padají proudy vod. Sedí na mezi bez hlesu a bez pohnutí. Voda je mu naprosto lhostejná. Sedí tam ještě ráno, když se rozbřeskne úsvit. Pak se pomalu zvedne, zablácený, zničený, a zase klopýtá domů.

Matka sedí na svém místě u kamen, v nichž není zatopeno, a dívá se na něj velikýma, přísnýma kočima. Matka tedy ví.

Připotácí se ke stolu, na němž stojí nenačatá láhev s pivem a zvedne ji k vyprahlým rtům.

Ale teď matka vstala. Je až u něho a on se bojí ohlédnout. Stojí tak s tou lahví, jak ji zvedl a nedokáže přiložit si ji k ústům.

„Jdi!“ řekne za ním matka tvrdě a krátce.

Pomalu se otočí a udělá krok zpátky.

Svěsí ramena a mlčky se obrátí ke dveřím. Je mu chladno. Přes promáčenou uniformu si přehodí zablácený voskovaný plášť. Je uvnitř spálený, vyprahlý a je docela na konci.

Jde opět přes ono pole, po té mezi, na které stávala pláňka. Teď tady nablízku neroste žádný strom. Až na konci tohoto předlouhého pole, za potokem, kde začínají lesy pod Ostrým.

Ještě tebe musím zničit, Hansi Mahlere! Tam jsi se ukryl a já si tě tam najdu. Žádná sebevražda! Čin. Skutek. Odhodlání. Zabiju tě tak strašným způsobem, že se ti o tom nikdy ani nezdálo. Teď musím jít za tebou pořád dopředu, přes potok, pořád dopředu… a ještě pořád dopředu… protože za mnou jdou moji mrtví… I kdyby tam byli partyzáni. I kdyby tam byl celý pluk partyzánů. Já jdu. Německý voják jde. Kamkoli vkročí, všechno leží před ním v prachu a s místa, kde stane jeho bota, už nikdy necouvne. Já jdu. Hauptmann Dörner jde.

15

Všichni se na mne dívají a já vím, že mi nemají chuť věřit. Ale je tady Jule, je tady pes a konečně je tady i můj obličej, na němž je jasně napsáno, že mluvím pravdu.

Je mi hodně úzko, to je pravda. Když nás obstoupili hned tam dole na okraji lesa a když na nás namířili ty jejich samopaly, tak bych se byl dal nejraději radostí do smíchu. Taky jsme je hledali dva dny, než jsme na ně narazili. Anebo možná, že o nás věděli a jen nás zkoušeli.

Teď je to trochu jiné. Člověk, ke kterému mne přivedli a který teď sedí proti mně, je podmračený, má na kolenou samopal, ale jiný, než nosí naše wehrmacht. Jeho automat má veliký kovový buben skoro kolem celé hlavně. Naslouchá mlčky a pokyvuje velikou kulatou hlavou. Je rozložitý v ramenou a musí mít medvědí sílu.

Liese mi leží u nohou a cení zuby. Ale i ta je natolik chytrá, že chápe, že mi od nich nehrozí nebezpečí, a taky asi ví, že by se s ní tady nikdo nemazlil, kdyby si usmyslila rafnout po nějakém lýtku. Nikdo si jí nevšímá. Jenom zprvu kdosi prohodil, že takový tichý, ostrý pes tady byl už dávno zapotřebí.

„A tys mu mířil na hlavu. A nevystřelil?“ vrtí hlavou člověk se samopalem.

Vzadu u silného buku se kdosi hlasitě zasměje a muž s automatem po něm střelí očima.

„Nevystřelil,“ přitakám.

„Počemu?“

Krčím ramena a mlčím. Copak já mohu vykládat, co si o tom zabíjení myslím? Tihle lidé by to zrovna tak nepochopili jako naši.

„Strach?“ zeptá se a v jeho hlase není ani trochu výsměchu. Je to vlídný a laskavý hlas.

Zase krčím rameny. Myslete si třeba, že jsem měl strach vystřelit.

„A tenhle člověk nám tady vykládá, že má za sebou koncentrák!“ sykne mi někdo za zády.

„Počkej, Syrůček!“ rýpne ho muž s automatem do žeber a vezme do ruky dvě pistole, které mi sebrali hned na kraji toho lesa. „S kterou z nich?“ ukáže na ně.

Já je těžko rozeznám. Jedna patřila Bönkovi a druhá Dörnerovi. A partyzáni z nich měli velkou radost, když je u mne našli.

„To já už nevím, s kterou,“ řeknu rozpačitě.

Chvíli hledí na pistole a kolem zarostlých úst má úsměv. „A umíš ty vůbec střílet?“

Na to jsem vlastně nikdy nepomyslil. Nevystřelil jsem sice v životě ani ránu, ale myslíval jsem si, že je to náramně jednoduché. Stiskneš prostě spoušť a vyjde rána.

„Dovolte, soudruhu majore,“ přeruší ho v tom okamžiku nový příchozí a cosi mu šeptá. Já mám ale sluch jako rys a slyším, že cosi hovoří o radiovém spojení s nějakou skupinou Krystal, která je o něco severněji.

Major přikývne a zase na mne upře oči. Pak se rozhlédne a ukáže na silnou borovici. „Vidíš ten suk?“

Přikývnu. Není to vlastně suk. Kdysi tam byla větev, kterou někdo odsekl těsně při pni. Zbyla tam po ní jasně žlutá skvrna.

„Ukaž nám, jak umíš střílet!“ vyzve mne a podá mi obě pistole.

„Jednu mně, prosím!“ řekne v tom okamžiku Jule a natáhne ruku.

„Jakpak, synu,“ směje se major. „A ty bys střílel na nepřítele?“

Překládám ta slova Julovi do němčiny.

„Dejte mi pistoli, prosím!“ opakuje Jule tvrdě a oči mu žhnou.

„Na, vot…“

Mířím jenom okamžik, protože vzdálenost je malá. O mušce ve výřezu hledí cosi vím, ale to je tak asi všechno. Pak stisknu spoušť. Jenom to cvaklo a já se zahanbeně dívám na zbraň. Několik vousáčů se dalo do smíchu.

„Tady není nic k smíchu!“ podívá se na ně přísně major. „Myslím, že by bylo lidem líp, kdyby tyhle věci nikdy nedostali do rukou a kdyby jim nerozuměli, tak jako náš… Jak se jmenuješ?“

„Hans Mahler.“

„… jako Hans.“ Vezme si pistoli z ruky a odjistí ji. „Podrž si ji raději oběma rukama. Týhle zbraně podhazují. Teď střel!!“

Tentokrát jsem vystřelil skoro bez míření. Ale ještě před tím, než jsem na ten strom namířil, přestěhovali se mi všichni za záda.

„Pánubohu do oken!“ povzdechl kdosi. „To se dalo čekat.“

„Počkej, Manku, jdi se tam podívat!“

Jeden z nich se zvedl a šel k mému stromu. Pak se obrátil a dlouze hvízdl. „Zázračné dítko přírody! Přesně uprostřed!“

Zmocnila se mne nějaká horečka. Já přece vím, že mám oči na správném místě! Vždycky jsem se mohl na ně spolehnout. Oni si teď třeba myslí, že to byla náhoda.

„Támhle je plechovka!“ ukazuji na dno rokle.

„No tak,“ usmívá se major. „To se nesmíš zase tak… kak eto češsky skážet… přeceňovat. Konservu odtud sotva vidíš, protože je tam tma a protože je to odtud velmi daleko.“

„Ale já ji vidím docela dobře!“

„Taky musíš vědět, že rána shora je těžká,“ vysvětluje mi jeden z mých sousedů.

Zase jsem vystřelil. Dole to plesklo a plechovka vyletěla obloukem se země.

Všichni se na mne překvapeně dívají. Ale já jednoduše vím, že to není žádná má přednost ani zásluha. Mám prostě oči na svém místě a to je všechno. A taky se trochu stydím. K čemu je tohle střílení? Do věcí střílet, to ano. Ale to oni přece nepotřebují.

„A proč jsi… eh… nestřelil hejtmana?“ ptá se opět tiše major.

„Nebudu střílet do lidí!“ odpovím prudce.

„Tak. Nebudeš,“ pokyne hlavou.

„A proč jsi tedy šel k nám? Abychom tě schovali? My se neschováváme, my bojujeme! Proč lezeš k partyzánům? Přece ses mohl schovat nějaké ženské pod sukně, ne?“ směje se mi mladík, který byl dřív nazván Syrůčkem. „U nás i kuchař musí bojovat!“

„Počkej, ty!“ usměje se major a pak pomalu otočí hlavu: „Josefe!“

Ale tohle je přece Hans Brückner! Až dosud byl někde vzadu a nehlásil se ke mně. Proč? Teprve teď předstoupil a přikývl mi na pozdrav. Ale nedívá se po mně nějak zvlášť přátelsky.

„Tys byl přece dole ve vsi, Josefe. Copak je tam nového? Řekni mu to tedy sám!“

Teď se mi Hans podívá tvrdě do očí. „Gestapo sebralo Karla Niesta!“

Rozbušilo se mi srdce. Karl. Onkel Karl!

„Sebrali ho, protože ho udal ten tvůj hejtman,“ přikývne major, ale ani teď není v jeho hlase žádná výčitka. „A víš ty, co bude dál?“

Dívám se do země a zoufale přemýšlím. Ale tak do něho přece střelit… tak do bezbranného člověka… A vypálili by vesnici!

„Přijedou zase,“ pokračuje major. „Možná, že ještě dnes. Seberou tvou Vilmu a tvé… rebjonok. A nebudu ti ani povídat, co s nimi udělají. A to jenom proto, že jsi nechtěl střelit do živého člověka. Jenomže… my na ně čekáme. Včera jsme je bohužel, propásli a tak mohli sebrat Niesta. Ale teď na ně čekáme. Ne tady, to by bylo moc blízko Tiefenbachu…“

Jsem bledý a lomcuje mnou horečka. Stydím se sám za sebe a mám hrozný strach o Vilmu. Oh, kdybych byl tohle věděl, když jsem mu tak mířil na hlavu. Jen tohle vědět!

„A já jsem Němec,“ říkám tiše.

„Da. A?“ major se usmívá.

„Totiž, přihlásil jsem se za Němce –“

„Da. A?“

Trochu mne to rozčiluje. Pochopte, co je to být Němcem! My jsme vpadli do Julova Holandska, Pierrovy Francie, majorova Sovětského svazu, do… do… A on si jenom; Da. A? Dobrá. Hans Brückner je taky Němec a jistě kovanější, než jsem já. Ale on je tu už dlouho a třeba na to zapomněli. Přijali ho za svého. Ale já vím z lágru, že-musím navždycky počítat s tím, že když promluvím o své národnosti, lidé zchladnou a znepřátelští.

„Neválčíme s Německem,“ usměje se major. „Bijeme fašismus.“

„Ale –“

„Fašismus může být u vás, jako v Americe. Kdekoliv na světě. A kdekoliv bude,– tam ho budem bít.“

„Aha,“ polknu. Pomalu mi svítá. Fašismus je cizí slovo a nikdy jsem nad ním nepřemýšlel. Jako nacismus. Je to černé slovo s bílými blesky. Černé jako srst psů davičů a blesky jako jejich zuby. A ještě je tam v kruhu rudá. To je krev.

Hodně pomalu chápu. Vlastně jsem pomalu chápal celou tu dlouhou dobu, co jsem byl zavřen. Tak já jsem tedy, um Gottes Willen, tady vlastně mezi svými a mohu teď bez hanby…

„Mohl bych,“ říkám těžce a s neohebným jazykem. „Rád bych, až pojede Zuckermann a Pfeil… já je oba znám… mám výborné oči, viděli jste sami, jak umím střílet.“

„Dobře,“ usměje se major bez nejmenšího vzrušení a pak kývne na Brücknera. „Vezmi ho s sebou, Josefe! Ale nevím přijdete-li včas. Je to přes třicet kilometrů odtud. Půjdete celou noc!“

„Dostanu tu pistoli, prosím?“ ptá se naléhavě Jule.

Kdosi to majorovi přeložil, ale ten rozuměl otázce i bez překladu.

„Tady ji máš,“ přikývne a pohladí ho po vlasech. „Nu, idi, malenkij soldát.“

To místo je dobře voleno. Dvě ostré zatáčky, v nichž musí jet jejich auto skoro krokem. Ležíme na kraji lesa v houští a díváme se upřeně do první zatáčky, kde je přední hlídka. Až pojede vůz, dostanem odtamtud znamení.

Mám nad hlavou borovici a s větví mi kape za krk. Ale to já necítím.

Ten menší se jmenuje Havránek. Malý, snědý chlapík s přátelským smíchem. Druhý je Francouz, který tu pracoval v mosteckých závodech jako zajatec a utekl odtud. Mluví špatně česky a je trochu krátkozraký.

To mu dělá starosti, protože má hodit granát a velmi záleží na tom, aby ho hodil přesně pod jedoucí vůz, když už to nebude možné rovnou do něho.

„Já zastřelím řidiče,“ říkám a hraji si s pojistkou pistole.

„On zastřelí řidiče!“ zvedne oči malý od kulometu. „On si jednoduše zamíří na jedoucí auto a strefí se řidiči rovnou do makovice. Nejsi tak trochu náfuka, kamaráde?“

„Ne. Já zastřelím řidiče,“ říkám docela klidně.

Ale už je tady zase ta červená nit. Řidič možná za nic nemůže. Taky má možná rodinu.

Ty ses dočista zbláznil, Hansi Mahlere! Měl ses dát na kněze, to by ti slušelo líp. A nakonec, co myslíš, že je to, co cítíš? Prachobyčejná zbabělost, můj milý, tak je to. Každý z nich, kteří teď tudy pojedou, je malým či větším Hitlerem. Každý je fašistou. Každý je smrtí. Ty musíš zabít smrt, Mahlere!

Sedíme tady už čtyři hodiny. Možná pět. Já nemám hodinky, to Havránek nám vždycky řekne čas. Ale pro mne jsou to minuty. Kdybych tady měl sedět dny, seděl bych. Mohlo by na mne pršet a padat sníh. Seděl bych, abych s tím vším zúčtoval. Abych se o sobě něco dozvěděl: jsem-li opravdu zbabělec.

A pak se z ohybu ozvalo zakrákání vrány.

Mám studený pot na čele a pevně tisknu zuby. Opru si hlaveň o vidličku větve a mířím do toho ohybu.

„Ne dřív, dokud nebudou pod námi!“ varuje mne ten malý.

Já už tomu teď rozumím. Musela být ohrožena má Vilma a můj syn, abych tomu začal rozumět. Ale myslím si, že je takových lidí jako jsem já, na světě plno, a tím se trochu utěšuji. Jule a pes se tisknou ke mně, hoch svírá pistoli oběma rukama.

A pak je tu najednou auto, je to veliké dlouhé auto a jen tak podvědomě vnímám, že je v něm asi osm lidí v těch nenáviděných uniformách. Ale ty já nevidím. Dívám se jenom na čelo toho řidiče, které se mi objevilo na mušce pistole. Pohodlný, viditelný cíl i na tuhle dálku.

A pak stisknu spoušť.

Auto poškočilo, narazilo bokem na skálu, Francouz vedle mne cosi křičí a rozpřahuje se. Výbuch a kulomet malého snědého chlapíka začne zlostně štěkat.

„Liese, trhej!“ křičím chraptivě a znovu střílím. A pak znovu a znovu.

Ještě tisknu vztekle spoušť. Támhleten se pohybuje. Zase tisknu.

„Jenom neblázni!“ křičí mi Havránek do ucha. „Už je to vyřízeno.“ Pak mi hmátne po ruce. „Tak se už vzpamatuj, k sakru! Stačí! Udělals to dobře. No –“

Nebylo jich osm, ale šest. A všichni mrtví.

Jenom z dálky slyším toho malého, jak cosi volá, něco ode mne chce, cosi jsme si předtím smlouvali, ale já teď rozhodně nevím, co to bylo. A už k němu vleče Francouz kanistr s benzinem. Zvracel bych. Ale to už je ta poslední slabost ve mně. Já vím, že teď už budu. Teď už vždycky budu. Vždycky, kdekoliv se objeví tenhle černý hnus, tahle válka, vždycky zvednu pistoli a nebudu uvažovat, kdo dostane mou kulku do čela. Vždycky budu. A vždycky na toho, kdo se dotkne mé země, protože se taky dotkne mé doliny a mé rodiny.

Je deset dopoledne a už jsme zase na mýtině pod Ostrým. Už se mi nikdo nesměje, ačkoliv ten malý se zlobí, že jsem tou předčasnou ranou mohl všechno pokazit. Jen prý bylo štěstí, že dobře seděla. Ale já vím, že to nebylo štěstí. Hans Brückner se na mne usmívá a kouříme společnou cigaretu. A major jenom pokyvuje hlavou a dívá se na mne přátelsky.

A pak ještě přijde hlídka s neuvěřitelným hlášením.

Zalehneme na okraji lesa a díváme se na muže, klopýtajícího přes hroudy a zvedajícího zaťaté pěsti k nebi. To je přece můj skvělý hauptman Dörner. Má rozepjatý voskovaný plášť, čepici na křivo a vrávorá.

„Zrovna do rány!“ říká někdo.

„Škoda kulky,“ prohodí Brückner opovržlivě.

Vedle mne cvakla pojistka. To je Jule. Nikdo na klopýtající postavu nemíří, všichni čekají na majorův rozkaz. Ale i major zaslechl cvaknutí pojistky a zamyšleně pohlíží na židovského hocha.

Jule míří dlouho a pozorně. A když hauptmann Dörner zvedne hlavu, dostane ji rovnou do čela.

„Za nás!“ řekne tvrdě Jule a po prvé se usmívá.