Wolfgang Schreyer

Zelený papež

1

Savannah je smutné hnízdo pro člověka, který má rád opravdu veliká města, a nebezpečí, která tam na něho číhají, nejsou o nic menší. Byl jsem blázen, že jsem zůstal trčet zrovna tam. Leží osmnáct mil od pobřeží Atlantického oceánu na kalné řece, která tvoří hranici mezi Georgii a Jižní Karolínou; říká se, že podnebí je tam nezdravé. Přece se však najde pár obvyklých kin, úzkých tunýlků, zvláště v přístavní čtvrti, ve kterých se člověk může za pětadvacet centů podívat na slušný film – ty nejdivočejší tam hrají po půlnoci. Onoho červnového večera v roce 1954, po té nešťastné historii v penziónu „Charleston“, jsem v jedné z těchto rámusivých klecí hledal útočiště. Čtvrtdolar jsem ještě měl a doufal jsem, že tam mne policie hledat nebude.

Skoro všech osmdesát míst bylo obsazeno. Když jsem mihotavým světlem tápal uličkou, amplión u plátna ječel: „I walk along a street of sorrow, the boulevard of broken dreams.“ Jestli mi snad něco mohlo spravit náladu, byla to tahle píseň. V rytmu jejích zádumčivých akordů se na plátně svlékalo děvče; dělalo to řemeslně pomalu a velmi metodicky. Protlačoval jsem se svou řadou a lidé za mnou mi nadávali. Posadil jsem se vedle muže, z kterého bylo cítit drahou whisky. Jako všude ve Státech, chodilo i v Savannah na půlnoční představení hodně opilých. Děvče na plátně už bylo polonahé, připomnělo mi mladou dámu, pro kterou jsem musel uprchnout z penziónu. Najednou se mi udělalo zle; zavřel jsem oči. Po té strašné odpolední příhodě jsem se už neodvážil vstoupit do některého lokálu. Žaludek jsem měl dočista prázdný.

Když jsem se zase podíval na plátno, klapaly tam podkovy. Běžel právě barevný kulturní film, opěvující divokou krásu Yellowstonského národního parku. Při pohledu na měňavé barevné prameny, na klokotající sirnaté bažiny a sytě hnědé, ve večerním slunci rudě žhnoucí skály zvolal můj soused posměšně: „Ach, jak rozkošné!“ Připomnělo mi to člověka, s kterým jsem se kdysi v americké zóně Německa často bavíval o cigaretách. On je uměl obstarat a já se zas staral o odbyt ve velkém – tři marky za kus; v drobném se prodávaly po pěti. Obchod nám běžel celý rok. „Ach, jak rozkošné!“, krákorával Steve obvykle, když jsem mu čas od času musel vyprávět o nějaké razii a o jistých ztrátách. Většinou jsem však před něho položil slušnou hromádku peněz, on ji beze slova strčil do zadní kapsy kalhot – někdy mu při tom málem pukly švy – a vyrukoval s novou krabicí „Lucky Strike“. Ale to už bylo dávno.

Nebylo pochyb, film se nelíbil a v kině to bylo slyšet. Na zadních místech diváci povykovali. Kdosi si vyzul boty a ostatní je pod sedadly házeli kupředu. Dostal jsem do ucha kouskem žvýkací gumy. „Vraťte mi peníze!“ vykřikl jakýsi muž vedle dveří, vedoucích k záchodu, a začal troubit na dětskou trumpetku. Kdybych nebyl zrovna v úzkých, byl bych z té opičárny odešel. Kovboj na plátně nerušeně dál chválil Yellowstonský park. V purpurové záři zapadajícího slunce přitáhl koně, vytáhl ze sedlové brašny lahvičku, ukázal ji divákům a řekl:

„Nechce-li se vám, ladies and gentlemen, nemusíte jezdit až do Wyomingu – když máte Cinzano, dry Vermouth. Rovněž Cinzano dry Vermouth se pro vás stane vnitřním zážitkem. K nějaké cestě se člověk tak lehko neodhodlá, kdežto Cinzano dry Vermouth můžete pít každý den, v každé restauraci za rohem…“ Usrkl vína a znovu se obrátil k bohatýrské krajině. Můj soused dostal žízeň a nasadil láhev k ústům. Cosi mi káplo na rukáv, ale nemyslím, že to bylo Cinzano dry Vermouth; podle vůně pil spíše čistou whisky nejlepšího druhu.

Následoval trikový film, obvyklá řada efektních rvaček. Lidi se v něm rozřezávali pilou, ubíjeli kyjem, pálili v pecích; za chvilku se však zamordovaní živi a zdrávi protáhli komínem, jen o poznání štíhlejší, amplión k tomu cosi drmolil a potom se ozvalo plesknutí, když postižený dostal vzápětí novou facku. Publikum hulákalo nadšením. Při týrání filmových postav se ozýval pochvalný hvizdot; můj soused se plácal do kolen a ječel: „Give him hell! Dej mu do těla! Obrať ho naruby!“… Proboha, ten hlas přece znám.

Opřel jsem se a potají jsem si ho ze strany prohlížel. To vyklenuté obočí, dobromyslný, široký obličej! Mé oči už si zvykly na přítmí, poznal jsem ho. Před osmi lety jsem ho vídával vždycky jen v uniformě, kdežto dnes měl na sobě světlý oblek, šitý na míru – ale přesto to byl on: Steve Baxter a nikdo jiný… A hned jsem věděl, tohle že je má spása. Steve mi pomůže, jako já jsem tenkrát pomáhal jemu, když ještě dělal desátníka a kuchaře u 7. armády USA v Augsburgu.

2

Za chvílí nato jsme seděli v expressu, Steve objednal černou kávu, kterou potřeboval víc než já. „A co tě do té louže přivedlo, nadporučíku?“ zeptal se a položil mi svou medvědí tlapu na koleno.

Říkával mi tak vždycky, ačkoliv jsem nikdy nebyl důstojníkem. Věděl však, že jsem byl na nejlepší cestě stát se jím, jen kdyby byla válka neskončila tak zprudka. Z Göringovy luftwaffe a mé zničené kariéry si Steve rád dělával blázny, ačkoliv to nebyl nijak zvlášť zlomyslný chlap. V prvních dobách bylo vítězům zatěžko nechat si podobné narážky pro sebe, zvlášť když měli takovou dětskou náturu jako Steve. Bylo to divné, zaslechnout po tolika letech starou přezdívku; pohnulo to ve mně něčím, co jsem považoval za dávno pohřbené. Bylo mi smutno u srdce, když jsem si v savannahském přístavu ve dvě hodiny ráno vzpomněl na zašlé časy a domov.

„Tohle špinavé hnízdo,“ řekl jsem, „na sto honů je cítit, že je to ta nejmizernější díra v celých Spojených státech. Každý halama tu má elektrický holící přístroj, je s ním spokojený, nový nepotřebuje, a klima prý tu taky není nijak zdravé. Po celém městě smrdí leklé ryby, všiml sis toho?“

„Nemluvíš k věci,“ odpověděl Steve.

„Mám toho pomalu po krk,“ řekl jsem. „To by se s lidmi dělat nemělo. Procházím se odpoledne po General Green Avenue, pěkně po okraji chodníku, a přemýšlím o tom, jak mizerně mi jdou obchody – prodávám totiž elektrické holicí strojky, Steve, vlastně se o to pokouším – a najednou koukám, docela tichounce se vedle mne šine sportovní cadillac smetanové barvy. U volantu sedí děvče, Steve, a usmívá se, víš, jen tak očima. Kruci, to byl žabec! Úplná pohádka, člověče. Cadillac pořád tichounce vrní vedle mne, jen si to představ…“

Neřekl nic, jen hvízdl skrz zuby.

„A tak jsem si přisedl; byli jsme si oba rázem náramně sympatičtí. Jmenuje se Joan, je jí osmnáct a chodí ještě do střední školy, povídala, dnes jí začaly letní prázdniny a má náladu na každou legraci. Když jsme přišli do mého pokoje, hodila sebou bez řečí na postel a prosila mě, abych ještě rychle skočil pro něco k pití. Běžel jsem přes ulici, v penziónu se totiž nic nedostane, a když jsem se vrátil, nestačil jsem koukat.“

Otočil jsem se, vstoupili totiž právě dva muži; nestarali se však o nás.

„Joan stála u telefonu,“ pokračoval jsem tiše. „Vlasy rozcuchané, polonahá, ramena a krk samý škrábanec; blůzu měla roztrženou, postel byla zválená, na podlaze střepy z vázy. Ječela, že jsem ji tam dovlekl násilím, ale to že si líbit nedá, že zavolá policii. Nechápal jsem vůbec nic, stojím tam a čučím, jak vytáčí nějaké číslo, a slyším, že alarmuje pátračku. A tak jsem práskl do bot, Steve, bez peněz, bez kufru; klíč vězel v zámku zvenčí, tak jsem ji tam jednoduše zamkl. Já to s hysterickýma ženskýma neumím… A tak si myslím, že po mně teď pátrá městská policie.“

„Na to můžeš vzít jed,“ řekl Baxter. „Jen jestli si myslíš, že to byla hysterka, tak jsi na omylu. To je její kšeft. V Georgii jsou zákony tvrdé; za znásilnění tu vyfasuješ moc snadno deset až třináct roků. Myslím, že by sis ji byl radši vzal, jen aby změnila výpověď. A při rozvodu by z tebe byla vymáčkla pěkné odbytné anebo slušnou doživotní rentu, v tom by sis mohl vybrat. Hádej, z čeho asi zaplatila toho cadillaca?“

Položil peníze na pult; já jsem však zůstal sedět. Netroufal jsem si už vyjít na ulici.

„To byl pitomý nápad, jet do téhle všivé díry,“ řekl jsem a nespouštěl oči z dveří. „Předtím jsem dělal u dominikánské letecké společnosti. Bohužel mi dali v dubnu výpověď, protože šéfpilot pašoval nějaké omamné jedy a oni mysleli, že v tom jedu taky. Jinak bych sem byl nohou nepáchl.“

„Ty jsi létal?“ zeptal se Steve tiše a já si všiml, jak se mu rozšířily oči. „Ty ještě létáš?“ Najednou byl čilý jak rybička.

„Jako kopilot,“ odpověděl jsem. „Ta dominikánská společnost to nebrala s papíry nijak přísně, hlavně, když člověk něco uměl.“

Baxter se na mne něžně podíval. „Rád bys pryč odtud, co?“

„Musím zmizet, Steve.“

„To se dá zařídit, nadporučíku.“

Rázem se zdvihl; šel jsem za ním. Na toaletě jsme zašli do sousedních kabin, přes příčku si vyměnili saka, klobouky a kalhoty. Dal mi deset dolarů a adresu, kde mám přespat. Chvatně jsme si smluvili, že se nazítří sejdeme v poledne před pomníkem generála Pulaskiho; potom jsme se rozloučili a nenápadně se vytratili z expressa.

Přístavní ulice byly ponořené do hluboké tmy, jen neónové světlo na průčelích zábavních lokálů bodalo do očí. Stevovo elegantní sako mi plandalo kolem ramen, kalhoty mi byly krátké; zato klobouk mi padl. Vždy, když jsem za sebou uslyšel kroky, odbočil jsem za roh. Šťastně jsem dorazil do svého nového bytu; nikdo se nepokusil mne zatknout. Jak už jsem říkal, Savannah je prašivé hnízdo. Ani na policii tam není spolehnutí.

3

Ve smluvenou dobu jsem se v prudkém slunci zastavil před pomníkem generála Pulaskiho, dórským sloupem se sochou Svobody. Vypíná se na okraji malého parčíku, rámujícího svými pomerančovníky a agávemi křižovatku uprostřed šachovnicově vystavěného města. Ve středu města Savannah bylo čtyřiadvacet takových křižovatek, a tak jsem si řekl, že na každou z nich rozhodně nemohli postavit policajta.

Steve Baxter nebyl dochvilný. Znovu a znovu jsem se díval na hodinky. V příboji klaksonů jsem se dal do čtení nápisu na sloupu. Bylo tam napsáno, že generál Pulaski byl Polák. V čele spojených amerických a francouzských vojsk se v roce 1779 pokusil vyrvat město Angličanům, přičemž ho srazila kule s koně. Obcházel jsem kolem sloupu, jednou, třikrát, šestkrát.

Potom jsem konečně uviděl Steva, jak vylézá ze šedomodrého studebakeru; celý zpocený přiběhl ke mně. V jeho chování se mi cosi nelíbilo. Obvykle se Steve pohyboval pomalu a sebejistě, kdežto v této chvíli na něm bylo cosi štvaného, podlézavého. V té vteřině mi napadlo, že je neděle – 13. června.

Na zadním sedadle vozu seděl robustní černovlasý pán v neposkvrněném bílém obleku a kouřil tenký doutník. „Done Migueli,“ hlásil mu Steve, „tady vám vedu svého přítele.“ Cizí pán krátce přikývl, vyfoukl aromatický dým a pokynem ruky mne vyzval, abych se posadil vedle něho. Steve se posadil za volant a téměř nepozorovatelně vůz rozjel. V autě bylo teplo, vonělo tam juchtou a jasmínem; výkladní skříně, dopravní světla a vodotrysky klouzaly tiše kolem nás. Neptal jsem se na nic. Člověk v takových případech udělá dobře, když předstírá lhostejnost. Muselo mi postačit vědomí, že to, v čem mne vezou, není zrovna policejní košatina. Tu a tam Steve mírně zatroubil, aby se proud vozů před námi rozdělil. Ležel jsem v měkce pérujících, olivově zelených polštářích z pěnové gumy a čekal, co bude dál.

Po chvíli vyhodil don Miguel doutník z okna a obrátil se ke mně. „Seňore Moreno,“ řekl „byl jste nám doporučen. Slyšeli jsme o vás mnoho dobrého.“

„Přivádíte mne do rozpaků,“ odpověděl jsem a mlčky přešel, že mne oslovil cizím jménem. V nejasných situacích má člověk spíš poslouchat, než sám mluvit.

„Velmi mnoho dobrého,“ opakoval roztržitě a pokusil se konečky prstů odstranit smítko s klopy svého sněhobílého saka. „Marihuana a znásilnění. Zatykač na vás je vylepen ve všech policejních revírech.“

Najednou jsem měl trapný pocit, že mě považuje za gangstera. „Mám obavy, že jste poněkud na omylu, seňore.“

„Vyprávějte to policii,“ řekl don Miguel. „Ta i tak dělá co může, aby si s vámi trochu popovídala. Kvůli vám je dnes na nohou tucet lidí. Jeden na vás čeká v ‚Charlestonu‘, dva hlídají nádraží, tři přístav, dva letiště, a ti ostatní výpadové silnice. Bez nás byste se z města sotva dostal.“

„Jsem vám zavázán nejhlubšími díky,“ odpověděl jsem – v tom okamžiku se kolem nás mihla návěštní tabule, na které bylo zářivými písmeny napsáno: AIRPORT SAVANNAH – k letišti tři a půl míle… Vlevo i vpravo domy ustupovaly, stály teď osamoceně uprostřed zeleně, projížděli jsme předměstím. Vyschlo mi v ústech. Jestli Steve nezmírní tempo, zastaví v pěti minutách na letišti u pasové kontroly… A mé doklady leží s celým ostatním majetkem v tom nešťastném penziónu anebo trezoru kriminální policie.

„Nasaďte si tyhle brýle,“ řekl don Miguel. „Ostatně tady máte svůj pas.“ Přistrčil mi zamaštěné kožené pouzdro a s patrnou nechutí je otevřel. Když jsem měl na nose brýle, vypadal jsem zrovna jako na fotografii. Se stářím to také bylo v pořádku. Jmenoval jsem se Antonio Vasques Morena a podle pasu jsem se narodil 4. října 1925 v Saltillu (okres Coahuila v Severním Mexiku). Uvnitř knížečky jsem objevil trvalé vízum do Spojených států a vstupní povolení do Hondurasu, vystavené samotným konzulem.

„Abych se přiznal,“ řekl jsem, „mluvím španělsky velmi špatně.“

„Policajti na letišti mluví ještě hůř,“ ozval se přes rameno Steve Baxter.

Za čtvrt hodiny jsme stáli na konci rolovací plochy před soukromými hangáry. „Vidíte tamhleten stroj?“ zeptal se don Miguel a ukázal na dvoumotorový sportovní letoun typu „Bonanza“. „Umíte s ním zacházet?“

„To není problém,“ odpověděl jsem korektně; jeho zdvořilost mne totiž nakazila.

„Bylo mi potěšením,“ řekl, elegantně nadzdvihl lehounký panamák slonovinové barvy a odešel. Zůstala po něm slabá vůně juchty a jasmínu, než ji odnesl příští závan větru.

„Done Antonio,“ řekl mi Steve Baxter, „jak se ti líbí šéf?“

Pokrčil jsem rameny a podíval se na letoun. Neměl jsem na vybranou, kostky byly vrženy.

4

Je pravda, celá ta historie mi připadala od samého začátku podivná. Myslel jsem, že jsem narazil na mezinárodní pašeráckou organizaci, která se zabývá jen a jen pašováním omamných jedů. Na heroinu, kokainu a marihuaně se ještě dnes ve Státech pohádkově vydělává. Pilota téhle bandy asi chytili, anebo zmizel nějak jinak; Steve Baxter špatně pochopil mé vyprávění o tom, proč mne vyhodili z Compania Dominicana de Aviación, a doporučil mne svému šéfovi jako náhradníka, který zná řemeslo. Nedalo se o tom pochybovat, spadl jsem mezi gangstery.

Stroj byl v pořádku. Prohlédl jsem si řízení a připravil letoun ke startu. Steve dal nádrže naplnit až po okraj, dokonce na obě zadní sedadla nacpal plechovky s benzínem; nedal se však pohnout k tomu, aby mi řekl cíl letu. Namísto toho mi vyprávěl spoustu vtipných anekdot a snažil se být šarmantní. Od okamžiku, kdy nás don Miguel opustil, bylo na něm vidět, jak ožil. Teprve za chvíli jsem přišel na to, že všecky ty jeho historky mají stejnou pointu. Ještě dnes si vzpomínám na jednu o třech texaských jezdcích. Tři chlapíci, skoupí na slovo, klusali přes holou step a jejich vůdce se hned po snídani zeptal: „Chlapci, kolik je sedmnáct a devět?“ – „Třiadvacet, šéfe,“ odpověděl za několik hodin druhý. Kolem poledního řekl třetí: „Já bych řek šestadvacet.“ Vůdce se po něm otočil, vzdychl, vytáhl kolt a sestřelil ho s koně. Zbylí dva dojeli k večeru ke srubu, a když uvázali koně, zeptal se ten druhý: „Pročpak jsi ho odpráskl, šéfe?“ A šéf mu odpověděl: „Na můj vkus toho věděl trochu moc.“

Neušlo mi, že Steve mne chce těmi historkami taktně varovat a odradit mě od zbytečných otázek. Ve dvě hodiny jsme dostali povolení odstartovat, spustil jsem motory a zmáčkl to. „Výška dvanáct set stop,“ řekl Steve, „kurs jedna devět tři.“ Počasí bylo nádherné, docela podle očekávání jsme letěli na jih. Letěl jsem naslepo podle udaného kursu, a jak se brzy ukázalo, souběžně s linií pobřeží. Vlevo pod námi se čeřil nekonečný modrý Atlantik, pěnové krajky vroubily jižní břehy ostrovů Sapela, St. Simonu, Jekylu a Cumberlandu. Písek žlutě svítil, před Brunswickem se pobřeží hemžilo sportovními čluny a lázeňskými hosty, viděli jsme, jak ve větru vlají praporky jednotlivých hradů v písku. Po půlhodině zůstalo pobřeží vlevo za námi; blížili jsme se k městu.

„Jacksonville,“ řekl Steve. „Kurs jedna osm osm.“ Zdálo se, že má ta čísla v hlavě; vsadil bych se, že po té trati neletěl poprvé. Byli jsme už nad Floridou. O navigaci ovšem neměl Steve ani ponětí. Nechal mě letět nízko, aby se mohl řídit orientačními body; střídavě se řídil podle kolejnic, obcí, jezer i podle široké dálnice do Miami. Děsila mne myšlenka, že by se mohla obloha zatáhnout, anebo že mne vítr strhne z kursu. Ale Florida je známá stálým počasím. Rychlostí dvou set mil v hodině vrčela „Bonanza“ přes poloostrov a já jsem byl udiven, když jsme ve čtyři odpoledne doletěli k místu na jeho jihozápadním pobřeží, kde se řeka Caloosahatchee vlévá do Mexického zálivu. Udělali jsme kličku nad opuštěným územím mezi Evergladeskými bažinami, přístavem Puntarasou a Velkou cypřišovou bažinou; Steve mi přikázal přistát na jedné opuštěné louce.

„Jestli je mokrá, tak tam uvíznem,“ řekl jsem.

„Ta je právě tak vyprahlá jako můj krk,“ odpověděl.

A také jsme hladce přistáli.

Ani teď toho Steve moc nenamluvil. Vytáhl rezervní kanistry, vylil benzín do hlavní nádrže letounu a plechovky odhodil do křoví. Zadní sedadla otřel čistým hadrem; jeho smysl pro čistotu mne zarážel. Umínil jsem si, že na něj půjdu od lesa. Když už mi zatajil smysl a cíl cesty, bude dobře pohovořit s ním o jistých pracovně právních otázkách, vyplývajících z mého nového zaměstnaneckého poměru, řekl jsem si.

„Ta dominikánská společnost,“ začal jsem opatrně, „mi za něco podobného platila sto šedesát dolarů týdně. Chápu, Steve, že si napřed musím odpracovat ty krásné papíry, za půl týdenní mzdy budou jistě stát. Ptám se taky jen proto, že bych ti rád co nejdříve vrátil těch deset dolarů.“

Byl dojat. „Na těch deset dolarů zapomeneme, nadporučíku,“ řekl. „Tak hanebně se nám nedaří. ‚Zelený papež‘ se o nás stará líp, než si myslíš!“ A tak mi aspoň prozradil, jak se jmenuje společnost, pro kterou jsem právě začal létat: The Green Pope – Zelený papež.

5

Namísto očekávaného pašeráckého zboží dorazili krátce před pátou v tmavé limuzíně, zřejmě taxíku, dva cestující, jejichž jména jsem se dozvěděl až později – dr. Luis Guerra, vysoký čtyřicátník, a jeho dcera, které říkal Chabelito – to je zdrobnělina Isabely. Rychlým pohledem pilota jsem odhadl, kolik váhy nám přibylo; on mohl vážit asi devadesát, děvče sotva padesát kilogramů. Bylo to chlapecky štíhlé, nejvýš sedmnáctileté děvče s jemně klenutým nosíkem, žhavýma očima, indiánsky snědou pletí a modročernými vlasy. Toho dne jsem si jí všiml jen velmi málo, ačkoliv se na chvilku opřela o mé rameno, když vstupovala do letadla. Po té osudné příhodě v „Charlestonu“ jsem měl hezkých děvčat po krk.

Sotva se dr. Guerra připoutal, vytáhl z kufříku sifon se sodovkou, dal všem napít a podělil nás pomeranči, obloženými chlebíčky, větrovými bonbóny a žvýkačkou. Byl to člověk příjemného chování a měl značný bystrozrak.

„Vy jste Američan německého původu,“ řekl mi. „Znám Němce – jsou to dobří plantážníci a dobří vojáci, jen v politice nejsou příliš nadaní.“

„S politikou tu nemáme co dělat, seňore,“ odpověděl jsem mu.

„Bůh je můj svědek,“ řekl a potlačil úsměv. „Adelante! Caballeros, nesmíme otálet.“ Několikrát se podíval za limuzínou, která drkotala v mračnu prachu zpátky do Puntarasy, jako by se bál, že se za hubenými skupinkami cedrů a palem vynoří pronásledovatelé. Byla to tichá, podivně mrtvá krajina. Půdu tvořil naplavený písek a trosky, které Golfský proud po staletí vyvrhoval mezi útesy; rostla na ní ostřice spálená sluncem. O kus dál, nad Velkou cypřišovou bažinou tančila mračna komárů ve skelném oparu. Najednou tam na mne sedla nějaká úzkost; teprve když se podvozek odlepil od země, vydechl jsem volněji.

„Kurs jedna osm nula,“ řekl Steve, a tak jsem zamířil přímo na jih, nad širé moře. Po čtyřiceti minutách letu jsme uviděli perlový náhrdelník útesů Floridy s námořní základnou Key West v čele a imposantní železniční most, který tam vede z pevniny. Přelétávat vojenské opěrné body není nikdy radno; vyhnuli jsme se na západ a za půl hodiny jsme prořízli pobřeží Kuby nedaleko hlavního města Havany.

„Jak dál?“ zeptal jsem se.

„Pořád rovně za nosem,“ odpověděl Steve. Přeletěli jsme nad východním cípem ostrova Pinosu; nakonec už jsem nedokázal nechat si své námitky pro sebe. Ostrov Smrků, Isla de Pinos, je vzdor svému jménu dosti holý; za ním se rozprostíralo Karibské moře, na obzoru blikalo několik hnědých a růžových rybářských plachet, nepatrných hadříků uprostřed oceánu. Bylo už sedm hodin večer, slunce svítilo šikmo do pravého okna kabiny, šťávy už jsme měli jen na dvě hodiny letu a s trochou štěstí bychom byli mohli jen tak tak dosáhnout pobřeží Hondurasu nebo Jamajky. Britský cukrový ostrov ležel od nás na jihovýchod, banánová republika na jiho-jihozápad. Ale Steve Baxter, ten podivný vzduchoplavec, mě stále nutil, abych se držel přímého kursu na jih. Několikrát jsem ho na to upozornil.

„Voda má na koupání přijatelnou temperaturu,“ řekl jsem, „taky prý se to tu hemží mlsnými žraloky, a ti jsou při chuti.“

„Zvláště žraločí samičky,“ odpověděl „mají jaksepatří nabroušeno.“

„Asi ti neušlo, že pod tím nemáme plováky.“

„To nevadí,“ řekl, „na tebe, done Antonio, by stejně chuť neměly.“

„Víš to docela určitě?“ zeptal jsem se vztekle.

„Od svého pobytu v Savannah máš pověst hanobitele děvčat,“ odpověděl, „taková věc se rozkřikne i mezi rybami.“

Kolem osmé hodiny začala být naše situace vážná. Podle námořní mapy jsme byli někde za mělčinou Misteriosa, na severozápadě zapadalo slunce, na Kubu už jsme se vrátit nemohli a do Hondurasu už bychom také nebyli doletěli; katastrofa byla na spadnutí. Aby mi zabránil zamířit v nejhorším případě k britskému ostrovu Grand-Cayman – jedinému, který byl podle mého mínění ještě v našem doletu – odvázal si Steve mapu s kolena. Od té chvíle ji studoval a určoval kurs, aniž jsem se směl podívat. Pod leteckou kuklou mi vstávaly vlasy na hlavě. Tenkrát v Augsburku nedokázal bez chyby sečíst zásoby grapefruitu, sušeného mléka a bramborových vloček. Jakmile padne tma, bude s jeho navigačním kumštem stejně konec.

Najednou do mne strčil a pošeptal mi: „Řekni těm vzadu, že do Hondurasu už nedoletíme.“

Zaraženě jsem zavrtěl hlavou. Co to má znamenat? Ani chvíli jsme k Hondurasu nemířili! Nechápal jsem, co se tu peče. A teď jsem viděl, jak se otáčí a říká dozadu: „Mr. Guerra“ – bylo divné, že nepoužívá španělského oslovení – „Mr. Guerra, právě jsme zjistili, že máme silný protivítr. Do Hondurasu teď už nedoletíme!“

Zrovna v té vteřině mi začal prskat levý motor, přepnul jsem na reservní nádrž a tak jsem nezachytil, co mu naši cestující odpověděli. Slunce zapadalo do moře; jako všude v tropech, nastala téměř okamžitě tma. V několika minutách jsem měl košili úplně propocenou, byl to jeden z nejhorších okamžiků mého života. Steve mi vesele předzpěvoval číslice kursu – létání nerozuměl a tak neměl strach – přál jsem mu v té chvíli mor a černé neštovice. Dnes už si vzpomínám jen na trhaný jedovatě zelený světelný signál, který se nad hřebeny vln objevil ve chvíli, kdy už nám docházel benzín. „Zarejduj k tomu,“ poručil Steve, a potom už k nám klouzal fosforeskující příboj, černý skalnatý břeh, vrcholky palem za řídce osvětlenou přistávací dráhou, jakási tmavá budova, která vypadala jako hrad. Více se nedalo rozeznat, ani když už stroj stál.

Vylezl jsem z kabiny první, opřel se o podvozek a zvrátil všecko, co mi dal dr. Guerra. Odplivl jsem si do písku a přisahal sám sobě, že si najdu jinou robotu. Utekli jsme hrobníkovi z lopaty, chybělo skutečně už jen málo… „Přestaň s tím zavlažováním,“ řekl za mnou Steve, „držel ses statečně.“ A tišeji, jako by to mimo mne neměl nikdo slyšet: „jsme u cíle.“

6

Z interviewů, které jsem později poskytl několika novinářským dopisovatelům vyčetli někteří čtenáři, že místem našeho přistání musel být Swan Island, dvojitý ostrov, ležící sto deset mil před pobřežím Hondurasu. Ale skalnatý ostrůvek, na který „Bonanza“ 13. června večer dosedla s dr. Luisem Guerrou, jeho dcerou a Stevem na palubě, ležel dále na jihovýchod na mělčině zvané Mosquito, poblíž Půlměsíčních útesů. Formálně tenkrát spadal pod jurisdikci Hondurasu a pokud vím, buď žádné jméno neměl, anebo je před námi tajili, jeho dočasní obyvatelé mu říkali Isla de Punal, ostrov Dýky; bylo-li to krycí jméno, čí mu tak říkali pro podivný tvar jednoho ze skalisek, či snad se to vztahovalo k charakteru jeho pánů, nemohu posoudit.

Příštího dne mne pozdě odpoledne probudil zatoulaný sluneční paprsek. Vstal jsem, napil se horké kávy, která se jako kouzlem objevila u mé postele, a šel jsem se podívat po domě. Byl prázdný. Za zdí se škorpily jakési španělské hlasy; nerozuměl jsem, oč jde, ani jsem nemohl rozvaděné najít.

V hráškově zelené vykachlíkované koupelně jsem se osprchoval a oblékl si čistou havajskou košili, kterou mi daroval Steve. Vlézt do vany jsem se neodvážil. Byla zapuštěna do kachlíkové podlahy, měla skleněné stěny, za kterými jsem objevil matně osvětlené akvárium s úponkovitými rostlinami, šneky a slizkým kamením, a mezi tím vším se kmitaly tucty ozdobných rybek, až by byl člověk věřil, že se vznáší na mořském dně; nebyla to nijak utěšená představa. Koupat se v něčem takovém bylo věcí životního stylu, který mi neseděl.

Tak podivný jako ta skleněná vana byl i celý dům. Byl vystavěn jako pevnost; jeho hladké venkovní zdi svítily pastelovými barvami – kanárkovou žlutí, skořicově hnědou, jahodovou červeni. Oken se architekt zřekl. Do místnosti se dostávato světlo prolamovaným zdivém stěn – roztodivně formovanými děrami, kterých se dalo výborně použít jako střílen. Tlumily tropický jas v přítmí, zbarvené pestrým sklem anebo barevným zdivém. Pronikal jimi mírný průvan a pohrával si se sítěmi proti moskytům. Teprve později jsem se dozvěděl, že jakýsi kávový milionář z Managuy ji ve dvacátých letech postavil pro svého slabomyslného syna. V Karibském moři, vzdálen světa, prožíval duševně chorý své dny, a průzory byly proto tak úzké, aby se nemohl vrhnout z okna. V této době už byl dávno mrtev.

Venku šuměl příboj. Mohutné palmy corozo, ovinuté liánami a orchidejemi, prudce vypínaly vějíře svého listoví do azurové oblohy. Jejich věčně zelené listy byly třicet stop dlouhé a devět široké, nedaleko břehu z nich nastavěli chaty, do kterých při dešti nezatekla jediná kapka; v chatrčích byly uloženy hromady beden. Mestic s matně se lesknoucími vlasy, širokým, mosazí pobitým pásem, těžkou mačetou a dvěma obrovskými bubínkovými revolvery stál před nimi na i stráži. Na levé paži měl modrou pásku s vyšitým stříbrným mečíkem. Napadlo mi, že lebka se zkříženými hnáty by asi byla vhodnější. Nedalo se však očekávat, že by západoindičtí piráti zůstali svým emblémům věrni. Nijak nepohrdali pokrokem, ba převzali dokonce i prušácké zvyklosti. Když jsem docházel k strážnému, zasalutoval a zeptal se: „Primer teniente?“

Znamenalo to – nadporučíku. Projela mnou horkost. Nezapírám, že mi to oslovení dělalo dobře. Pravděpodobně tu Steve Baxter vydával mé staré přízvisko za skutečnou služební hodnost, zrovna jako mne včera doporučoval svému šéfovi jako prohnaného lotra. Zdálo se, že si od takového šejdířství hodně slibuje, proto jsem odpověděl: „Si!“ – po vojensku zkrátka. Byl jsem z toho ještě sám ohromen, a tak jsem začal kontrolovat bedny.

Šikmo přes prkna byl na nich nápis v několika řečích: POZOR SKLO! NEKLOPIT! Jako výchozí přístav jsem rozluštil Hamburk, místem určení byla Cartagena v Kolumbii. Teď však byly šest set mil na severozápad od Cartageny. Požádal jsem strážného o mačetu a odtrhl od jedné bedny víko. Byly v ní samopaly, úplně nové, řádně zabalené do naolejovaných hadrů; náboje a zásobníky asi odpočívaly v jiných bednách. Vytáhl jsem jednu z těch bouchaček na denní světlo, a on to byl německý samopal vzor 40; bylo to podivné setkání po tak dlouhé době. – „Bien arreglado,“ řekl jsem, „v pořádku! Zatlučte to.“

S rukama v kapsách jsem se procházel po pobřeží ostrova pod popínavými rostlinami a visutými hnízdy žluv. Jak se sem ty bedny dostaly? Byl bych se mohl zeptat Steva, ale nebyl k nalezení. Bandité zřejmě vyrabovali nákladní loď, vezoucí do Kolumbie zbraně, řádně nakoupené v Německu. Asi se zmocnili celé lodi – ale jak tu ten náklad vyložili? Nebylo tu ani molo, ani přístavní můstek – natož přístavní zátoka! Bylo jisté, že parníky u tohoto ostrova přistát nemohou. Břehy jsou příkré a v místech, kde půda klesá do zakřivené, bahnité písčiny nazvané „Hrot dýky“, bují mangrovníky; jejich sukovité větve vytvářejí neproniknutelnou houštinu; kořeny omývá moře.

Brzy jsem však na jihozápadě ostrova objevil záliv, k němuž byla postavena do hloubky padesáti stop železná zdviž. Při severovýchodních pasátech, které tu vanou od listopadu do června, to mohlo být pro lodi s mělkým ponorem docela klidné kotviště. Podíval jsem se dolů. Na vlnách se pohupoval štíhlý motorový člun asi o osmdesáti tunách, mezi lodní stěnou a přístavním pilířem se třel ochranný nárazník. Směsice hlasů pronikala až ke mně nahoru. Po chvíli vystoupil z kajuty muž, kterého námořníci – jak bylo zřetelně slyšet – oslovovali „comandante“; rázně přešel po palubě. Ze své ptačí perspektivy jsem si ho nemohl prohlédnout. Do očí mi padlo jen to, že comandante měl na nohou blýskavé ostruhy, ačkoliv ani na ostrově, ani na lodi nemohl být jediný kůň.

„Seňore Moreno,“ řekl někdo za mnou, „mohl bych si s vámi na okamžik pohovořit?“ Prudce jsem se otočil. Byl to dr. Guerra; jeho dcera stála vedle něho.

7

Odvedl mne od břehu za trnité křoví a ostražitě se rozhlédl do všech stran, jako už to udělal u Velké cypřišové bažiny, ale v jeho chováni přitom nebylo nic ustrašeného, vypadal spíše jako hrdé, k boji připravené zvíře. „Caballero,“ oslovil mne, „víte, kde teď právě jsme?“

„Právě tak málo jako vy,“ odpověděl jsem rozmrzele.

Ostře se na mne podíval, ve velkých hnědých očich mu zajistřilo. „Povězte mi, prosím, pravdu: Opravdu vám došel benzín?“

„Došel, k sakru,“ odpověděl jsem. „Přistáli jsme tu s poslední kapkou!“

„Měl jste protivítr?“ zeptal se rychle.

Založil jsem ruce za zády – a mlčel. Cosi ve mně se vzpíralo obelhat tohoto člověka. Visel pohledem na mých rtech, začínal jsem se cítit nesvůj. „Když člověk letí,“ řekl jsem, „má vždycky protivítr.“

Zdálo se, že se na okamžik zamyslel; ruce se mu sevřely, přimhouřil oči a krátce přikývl. „Děkuji vám za upřímnost,“ řekl. „Oklamali vás tak jako mne. Nejste u nich ještě dlouho?“

„Od včerejška,“ odpověděl jsem. „Ve Státech se mi totiž už přestalo líbit a práci pilota nenabídnou člověku každý den.“ – Opravdu jsem nevěděl, proč mu to všecko říkám. Bez nejmenšího důkazu jsem ho považoval za čestného člověka. Dvacet hodin ve službách gaunerů stačilo ve mně vzbudit přání hovořit s pokojnými lidmi.

„Musím se vám s něčím svěřit,“ řekl tiše dr. Guerra. „Jsem novinář a chtěl jsem do Hondurasu. Byla tam předevčírem vyhlášena generální stávka a všecky normální dopravní tepny jsou přerušeny. Proto jsem si najal letecké taxi… Zřejmě jsem byl vlákán do pasti. Mám pocit, že jsem se octl v lupičském doupěti.“

Proti tomu jsem nemohl nic namítat – zbraně, motorový člun, ten podivný dům… Výraz, kterého použil dr. Guerra, nebyl nijak přehnaný. „Máte nějaké podezření?“

Viděl jsem, že váhá. Do rozhovoru se náhle vmísilo snědé děvče. „Vamos claros – mluvme otevřeně,“ zašeptala. „El papa verde…“ A ještě několik španělských slov, kterým jsem nerozuměl.

„Tiše, Chabelito,“ řekl dr. Guerra.

„Pobřeží Hondurasu nebude jistě dále než sedmdesát mil.“ Objal dceru pravou rukou kolem ramen; bylo to bezděčné gesto, ze kterého jsem vytušil, jakou má o ni starost. „Dopravte nás tam, seňore Moreno,“ řekl. „Nejsem bohatý člověk – ale pět set dolarů bych vám dal, kdybyste se rozhodl odletět tam s námi. je to skoro všecko, co mám.“

Nelhal, bylo to na něm vidět. Zdálo se, že mu velmi záleží na tom, aby se dostali z osřrova. „El papa verde“, jak nazvala jeho dcera ten gangsterský spolek, ho unesl, to bylo jisté, ať už byly příčiny jakékoliv. Vždyť „Papa verde“ nebylo nic jiného než „Zelený papež“… „The Green Pope“, jak řekl včera Steve na louce před Puntarasou.

Přeběhl mi mráz po zádech. Jestli jsem si do té doby myslel, že jsem se dostal mezi pašeráky, do společnosti obchodníků s omamnými jedy, v této minutě jsem si uvědomil, že jsem se přidal k bandě únosců. Stát se únoscem, to bylo příliš mnoho i pro otrlého tuláka, jako jsem byl já. Za únos bývá doživotní káznice, někde dokonce i trest smrti, a to bylo víc, než jsem byl ochoten riskovat za falešný pas.

„Můžete se mnou počítat,“ řekl jsem, „jen si musím napřed pohovořit se svým kopilotem.“

Opět se na mne pozorně podíval; potom mi potřásl rukou, zřejmě přesvědčen, že ho nezradím. Rozloučili jsme se; musel jsem se postarat o letoun a kromě toho by našim plánům nijak neposloužilo, kdyby nás viděli pohromadě. Nejprve jsem chtěl vyhledat Steva, který určitě věděl, kde tu je sklad benzínu. Rozhodl jsem se, že se s ním o těch pět set dolarů poctivě rozdělím. Až se dostaneme do Hondurasu, pomohou nám ty peníze začít znovu. Musím ho přesvědčit, že bude lépe, když se s tou bandou rozejdem včas! K čertu, proč bych ho nemohl přetáhnout na svou stranu? Tak hloupý Steve přece není – musí přece pochopit, že tohle se dlouho dělat nedá. Jednoho dne se před ostrovem objeví policejní čluny, hnízdo vykouří a piráti přijdou na šibenici. Nežijeme přece v sedmnáctém století, kdy bylo námořní lupičství v Karibském moři výnosným řemeslem.

Zabrán do takových myšlenek jsem prošel palmovým hájem, proklouzl kolem skladiště zbraní a potom okolo vily. Hladké průčelí bez oken zářilo barvami, pražilo se ve vražedném tropickém vedru. Ani hlásek se tu neozval. Jen pestře zbarvení ptáci pokřikovali ve větvích. Pod nohama mi skřípěly kamínky, moře tlumeně broukalo… Hned za domem se rozkládalo letiště. Když jsem tam však došel, letoun už tam nestál. „Bonanza“ zmizela.

8

Viděl jsem její stopy v trávě. Kdosi ji obrátil a odletěl s ní. Muselo se to stát brzo ráno, když jsem ještě spal. Co teď?

Nezbývalo než čekat na Steva. Na konci přistávací plochy jsem se usadil do stínu sapotilového stromu, setřel si pot s čela a rozhlédl se kolem sebe. Přistávací dráha zabírala západní polovinu ostrova – rukojeť dýky. Zplanýrovali ji a vykáceli, musela to být strašlivá dřina; po obou stranách mýtiny, na kterou se nalétávalo, nerostl jediný strom či keř. Přistávací dráha byla přesto krátká a vhodná jen pro lehké letouny, zvláště když vál pasát. Bylo neuvěřitelné vedro, lehounký vánek od moře je zmírňoval jen nepatrně. Slunce teď stálo v zenitu, za mnou pleskal příboj do skal. Uplynula čtvrthodina, potom další a ještě jedna. Čekal jsem, hodinová ručička se líně vlekla, vlny monotónně syčely. Nepřišel nikdo.

Kolem půl druhé mi začal revoltovat žaludek. Dostal jsem mučivý hlad. Zašilhal jsem k domu; nekadeřil se tam žádný sloupeček kouře. Zřejmě nikoho nenapadlo připravit zaměstnancům této ctihodné společnosti něco k jídlu. Takové jednání mne rozhořčilo. V posledních letech se mi často dařívalo špatně, ale oběd jsem si ještě vždycky mohl dovolit.

Byl jsem zlý a malátný z vedra. Chvílemi se mi dělalo černo před očima. Do zápěstí mne kousl moskyt. Byl bych se měl pokusit najít v domě něco k snědku, ale namísto toho jsem zůstal ležet a civěl vzhůru na tlusté a lesklé listy sapotilu; jsou podobné listům fíkovníku. Červenohnědé, jako jablka veliké plody se houpaly ve větru, několik jich spadlo na zem a tak jsem je ochutnal. Byly sladké, asi jako hrušky nakládané do hnědého, mírně natrpklého třtinového cukru, jaký jedí chudí lidé ve Střední Americe; dužina plodu byla žlutohnědá a šťavnatá. Po čtvrtém sapolitovém jablku se mi chtělo spát, hlad polevil, obestřely mne mírné mrákoty.

Přitom jsem bez ustání myslel na zamotanou situaci, do které jsem se dostal Když jsem tu teď odpočíval pod stromem, probíhalo mi hlavou všecko, co jsem kdy slyšel o amerických gangsterech. Kdy se začali zločinci ve Státech organizovat, co vlastně bylo kořenem všeho zločinu, to jsem tenkrát ještě nevěděl. Myslel jsem však na to, že už v roce 1912 prý docházelo v jistých čtvrtích New Yorku k pouličním bitvám, při kterých policie střílela z kulometů. Napadlo mě, že na zádi motorového člunu v jihozápadní zátoce také stál kulomet.

Chmurné myšlenky mne neopouštěly. Tak tenkrát to začalo. Mnoho mužů, kteří se vrátili z první světové války, se v ní naučilo příliš dobře zabíjet; když už nastavovali hlavu za jiné, proč by ji neměli nastavit sami za sebe? Přišel rok 1920 s depresí a vyhlášením prohibice. V brlozích amerických velkoměst se tvořily nové bandy, rostly jako houby po dešti; prohibice jim dala živnou půdu. Pašování alkoholu bylo totiž výnosné jen tehdy, jestliže ozbrojení gangsteři střežili dopravu sudů s kořalkou z přístavišť až do sklepů „speakeasies“ – zakázaných pálenic – spíše proti konkurenci než proti policii. Tenkrát ve dvacátých letech vznikly zločinecké trusty, které měly své specialisty pro každý obor podnikání počínaje rutinovaným vrahem a konče členem, který byl ve spojení s policií…

Ale to už bylo dávno. Zakousl jsem se do sapotilového jablka a podíval se na hodinky. Čtyři hodiny a po Stevovi ani stopy.

Nečinně jsem ležel a dumal dál. Jména jako Dillinger, Dutch, Schulz, Jack Diamond a Al Capone znal tenkrát každý. Přišel však rok 1933, Roosevelt zrušil prohibici, gangsterům vyschl pramen příjmů. Kdekdo ví, na co se v ten okamžik vrhli – na únosy. Unášeli muže a ženy a zvláště děti milionářů a vydírali výkupné na rodičích. Bohatí lidé zneklidněli. K tomu se přidala vloupání do bank a stoupající počet majetkových deliktů. Přestřelky kolem transportů lihu boháče tolik nerušily, teď jim šlo o peníze a o děti. Posílili federální policii a vytvořili proslulý sbor G-menů, který se pomocí lsti a násilí, dolarů, ran pěstí, letadel a malorážních děl dal do krvavého boje s „kidnappery“ – únosci dětí. Jistí šéfové band byli prohlášeni za „veřejné nepřátele“ a podle stupně nebezpečnosti označeni pořadovými čísly; honili je po celé zemi. Leccos jsem si o tom přečetl a teď jsem si na to znovu vzpomínal. Z hubených třicátých let se zachovala spousta děsivých historií a většina z nich byla bohužel pravdivá.

Po druhé světové válce se éra únosů už nevrátila. Namísto toho se pustili ti velcí „žraloci“, především „Lucky“ Luciano, koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let s plnou vervou do mezinárodního obchodování s omamnými jedy; pokud ovšem nežili jako Frank Costello z výnosů hráčských doupat a hracích automatů nebo pokud se z nich nestali odborníci na vraždy jako Joe Adonis. Všichni změnili způsob života, nenosili už pistoli v podpaží a nešpinili si prsty. Odložili hrubé mravy předválečných let, zřekli se tělesných strážců, jezdili v cadillacích, kupovali bláznivé vily – jako tu, co mám před očima – angažovali celé štáby právních poradců a navenek se stali ctihodnými občany. Jako každý americký čtenář jsem se ovšem dověděl leccos o jejich tricích a o způsobech. jakými tahali policii a soudy za nos. Mnozí z nich se spřáhli s korupčními politiky a ve volebním boji jim dávali k dispozici tlupy rváčů. Zřídkakdy byli odsuzováni. Znal jsem jména některých zvláště proslulých band; ale ať jsem si lámal hlavu sebevíc – o „Zeleném papeži“ jsem ještě neslyšel.

Jedno jsem však věděl bezpečně – žije-li „The Green Pope“ z únosů, znamená to návrat k praktikám z třicátých let. Únosy jsou pro vysoké riziko považovány za zastaralou metodu, velké bandy se tím už nezabývají. Ale podle toho, co jsem zatím viděl, „The Green Pope“ je značně velkým „žralokem“. Vlastní opěrný bod s letadlem, skladištěm zbraní a osmdesátitunovým člunem si menší bandy dovolit nemohly. V tom je rozpor! A jsou tu ještě další nesrovnalosti: Proč unesli dr. Guerru, který podle vlastních slov není zámožný člověk? A jestli toho přece má víc – vždyť stačilo odvléci jeho dceru. Chvíli jsem si s tím lámal hlavu, ale pak jsem uviděl Steva Baxtera, jak loudavě zahýbá za roh vily, a vyskočil jsem tak rychle, že se mi znovu zatmělo před očima.

9

„Haló, done Antonio,“ volal mi vstříc, „cómo está usted? How do you do? Ostra! Muy mucho.“ A zamával sítí, ve které se hemžilo ústřicemi. Jak mi směsí angličtiny, němčiny a špatné španělštiny vyprávěl, strávil celý den tím, že lovil ústřice. Celé spousty se jich vyskytovaly na odhalených kořenech mangrovníkového pralesa, který uzavíral východní špici našeho ostrova, a já jsem si dovedl představit, co se s nimi nadřel.

„Poslechni,“ řekl jsem mu, „naše letadlo je pryč.“

„Odletěl s ním Kennard,“ odpověděl mi. „Myslím, že letěl pro šéfa… Jen se podívej, čerstvé ústřice! Jsou lidi, že si je popepří, anebo si na ně kapou citrónovou šťávu, ale ti nemají o ústřicích ponětí. Nejlepší je vysrknout je syrové a zalít bílým burgundským.“ Steve byl labužník, jak jsem si dobře vzpomínal. Zamlaskal a vešel přede mnou do domu. Vysypal obsah sítě do koupací vany, ve které už se ústřicemi jen hemžilo. Zřejmě tam vysypal několik svých úlovků. Zdálo se, že jim je dobře mezi úponkovitými rostlinami, plži a akvarijními rybkami, od kterých je oddělovala skleněná stěna.

„Poslyš, Steve,“ opakoval jsem, „musím si s tebou vážně promluvit.“

„Já vím,“ řekl a hrábl do vany, „stravování je pod psa. Nedávno vrazili všecky prachy do zbraní, tak co chceš dělat?“ Pravou rukou vylovil ze skříně láhev vína. „Člověk si musí pomoct sám… Na, ochutnej.“ Dokud jedl ústřice, nebyla s ním řeč.

Později, v našem pokoji, usmažil Steve několik vajec na pánvi a otevřel plechovku s grapefruitem; dojedli jsme se dezertem a zapili jej rumem. Teď jsem měl příležitost uplatnit své námitky. Klidně si všecko vyslechl, ve tváři se mu nepohnul jediný sval, ani když jsem ho žádal, aby se mnou tajně opustil tento ostrov. „Máš docela zdravé názory,“ odpověděl, „ale teď ti povím o několika mládencích, o kterých jsi zřejmě ještě neslyšel.“

Nalil rum do dvou skleníček na zuby a řekl; „Ať žije don Miguel, náš šéf…! Teda, povím ti něco o chlapcích od Anastasiova spolku. Už jsi někdy slyšel o Albertu Anastasiovi?“

Zavrtěl jsem hlavou. Jméno jsem přirozeně znal. Pokud jsem si vzpomínal, byl Anastasia vedoucím velmi podivného newyorského klubu a jeho podnikání spočívalo v tom, že odstraňoval gangstery, kteří byli na nejlepší cestě zradit. Každý šéf bandy, který si myslel, že jeden z jeho lidí má chuť rozběhnout se k policii a tam začít zpívat, si mohl u Alberta Anastasie objednat vraždu; nevěrný člen bandy byl potom rychle a většinou i nenápadně likvidován. Anastasia chtěl tímto způsobem zachránit americké podsvětí, a protože si počítal po pěti tisících dolarů za vraždu, nedařilo se mu špatně. Jeho mordýřská sebranka střílela ze zálohy, bodala noži, vháněla jedovatý plyn do klozetů a zatěžkávala mrtvoly svých obětí, obvykle házených do řeky Hudsonu, betonovými závažími. Její činnost byla velmi úspěšná. Od konce války musely soudy osvobodit tucty prominentních gangsterů, protože Anastasiova banda včas odpravila svědky žaloby, ať už se zdržovali ve Státech anebo v cizině.

„V tom jeho spolku,“ řekl Steve, „býval kdysi chlap, který se jmenoval Abe Reles. Jednoho krásného dne mu přeskočilo a šel k státnímu návladnímu. Jeho výpověď zaplnila pětadvacet těsnopisných bloků, představ si to! Obvinil svého bývalého šéfa z viny na jednatřiceti vraždách, a to od něho nebylo zrovna moc slušné.“

Steve dopil svou sklenici, zamračil se a zavrčel: „To je malinová šťáva a ne rum… Zase to zbryndali. Teda, newyorská kriminálka věděla, co se bude dít v příštím jednání; udělali fantastická opatření, aby toho Relese před tou akciovou společností pro vraždy zachránili. Ještě s jinými ptáčky zpěváčky ho zavřeli při prvotřídním a nóbl zacházení do hotelu, který si k tomu účelu schválně najali: hotel se jmenoval ‚U půlměsíce‘ a ležel dost stranou. Modrokahátníci vyzbrojili dům kulomety, přecpali ho G-meny, venku rozestavili detektivy a přístup ke korunnímu svědkovi uzavřeli ocelovými dveřmi. Ale pár dní před začátkem procesu Abe Reles vypadl z šestého poschodí hotelové pevnosti na dlažbu. To se stalo v roce 1940. A jak to Anastasia narafičil, je poldům ještě dodnes hádankou.“

Obrátil jsem do sebe svou sklenici a mlčel. Steve má prostě strach. Ví o „Zeleném papeži“ mnohem víc než já a bojí se. že kdyby se od něho chtěl trhnout, mohl by skončit jako Abe Reles. V tom okamžiku mi bylo jasné: Člověk se lehko dostane do gangsterské tlupy, zvláště když se za něho zaručí starý kamarád – ale ven to jde setsakramentsky těžko. To je asi zákon podsvětí. Kdyby Steve se mnou opravdu uletěl, objednal by don Miguel u Alberta Anastázie pěknou malou dvojitou vraždu, jestliže mu ovšem naše smrt stojí za deset tisíc dolarů…

Když si dnes vzpomínám na ten večer, jak jsme tam mlčky dřepěli vedle sebe a mysleli na dlouhou ruku Alberta Anastasie, je pro mne lehké dodat, jak toho muže zaskočil osud o tři a půl roku později. Podle zpráv v americkém tisku prošel dne 1. listopadu 1957 portálem hotelu „Park Scheraton“ v 55. newyorské ulici pán v hnědém kostičkovaném obleku, vešel do skleněných dveří holičského salónu a usadil se v jednom z pěkných zubařských křesel. Zavrčel jen „ostříhat“ a holič ho rychle zabalil do vonícího sněhově bílého pláštíku. V té vteřině vešli do salónu dva maskovaní muži s napřaženými pistolemi. Vyděšené holiče odehnali stranou, a než mohl muž v bílém prostěradle udělat jediný pohyb na svou obranu, provrtalo ho osm kulí z pistole. Tiše se sesul z křesla, vrazi unikli. Chvilku nato zjišťovala policie personálie mrtvého. Jmenoval se Albert Anastasia.

Zašel bych příliš daleko, kdybych tu chtěl vysvětlovat, proč Anastasiu zavraždili lidé, kteří podle všeho, co je o případu známo, byli jeho komplici. Protože však tento případ je paralelou jistých zážitků, o kterých ještě budu vyprávět, přece jen ještě něco dodám: Diktátor Kuby, zkorumpovaný politik Fulgencio Batista, vedl v té době boj proti svobodymilovným rebelům, kteří podporováni lidem bojovali proti vládním oddílům v neschůdném pohoří Sierry Maestry ve východní části cukrového ostrova. Jejich vůdce, emigrant Fidel Castro, tam přistál s osmdesáti věrnými v prosinci 1956 na palubě jachty, která vyplula z Mexika. Zpočátku měl vrch Batista, který postupoval s neslýchaným terorem, ale požár se šířil, a po roce byla celá provincie Oriente povstaleckým územím, obrovská pole cukrové třtiny lehla popelem. Diktátorovi brzy začaly chybět peníze na žold armádě, zesílené na pětadvacet tisíc mužů, a na nákup benzínu a pum pro hloubkové bombardéry, kterými dával pustošit podezřelé obce.

V této situaci se začal ohlížet po nových pramenech příjmů. Z obyvatelstva se už nedalo vysát nic. Kdyby byl ještě víc přitáhl daňový šroub, byli by do tábora rebelů dezertovali ještě další lidé. Leccos mu sice podstrčili Američané, kteří Kubu po španělsko-americké válce v roce 1896 původně anektovali a od té doby jí dělali poručníka. Americkým firmám patřily největší plantáže a Batistův pád by byl ohrozil jejich majetky. Ale diktátorovi to nestačilo.

Ostatně do země tekla spousta dolarů. Přinášeli je američtí turisté a Batista chtěl tento příliv zvýšit. Kuba se už dávno stala vysněným výletním cílem občanů USA – mladé manželské páry sem přijížděly strávit líbánky. Vdovy po milionářích a bohatí povaleči se procházeli po plážích. Mezi palmami Havany vyrůstaly moderně vybavené hotely. A zatímco v avenidě Theodora Roosevelta byli mučeni lidé podezřelí ze vzpoury a odsuzováni k deseti či dvaceti letům nucených prací, turisté ze země svobody tančili na terasách hotelů mambo. Pro ně to byl tropický ráj; občanskou válku vůbec nebrali na vědomí.

Batista však chtěl přitažlivost ostrova ještě zvýšit, aby povzbudil rozhazovačnost Američanů. Koncem roku 1957 si zavolal na pomoc americké podsvětí. Chtěl vytvořit z Havany největší hráčské doupě západní polokoule a pro tento plán získal – slibem osvobození od daní na deset let – muže, kterého americký senát krátce předtím označil za „jednoho ze šesti nejmocnějších gangsterů“. Ten člověk se jmenoval Meyer-Lansky. Po léta byl členem Anastasiovy bandy; podle vzoru svého šéfa investoval výtěžky své činnosti do hráčských doupat. Když se Meyer-Lansky dověděl, že Albert Anastasia se za jeho zády pokouší sebrat mu smetanu před nosem a na vlastní vrub získat koncesi pro hráčské kasino v Hiltonové hotelu, který stál 25 miliónů dolarů, velmi se rozhořčil. Oba staří přátelé se vrhli na právě objevený zlatý důl s takovým zápalem, že jeden z nich to zaplatil životem.

Celá ta historie potvrdila jen to, co jsem poznal dávno předtím – že gangsteři se nedožívají vysokého věku. Tenkrát jsem se pevně rozhodl, že to Stevovi vysvětlím.

„Neboj se, bude se ti u nás líbit,“ řekl však Steve ve stejném okamžiku. „Ty se strašně mýlíš, jestli nás považuješ za obyčejné gangstery. My jsme malá soukromá armáda a ty jsi to v ní dotáhl až na nadporučíka. Už teď ses dostal výš než tenkrát pod tím vaším Göringem.“

„Na to kašlu,“ odpověděl jsem mu.

„Je to důležité kvůli gáži,“ poznamenal. „Letectvo na tom sice není špatně, ale jako důstojník budeš dostávat mnohem vyšší žold. Dávej pozor, až se bude brát: většinou nás platí v měně Nicaraguy, jeden cordoba má sto centavos a sto centavos je čtrnáct centů. Kurs je tedy jedna ku sedmi. Někdy taky přinesou mexické pesos, ale těmi se nedej napálit – mají cenu jen osmi centů. Ve výplatní den se radši drž při mně.“

Z ničeho nic vstal, začal se hrabat v jakési truhle a hodil mi boty. nepromokavý kabát a čepici. „Dneska v noci si uděláme malý výlet po moři,“ řekl. „Však se ti u nás bude líbiti Zelený papež se umí postarat o zábavu!“

10

Za soumraku jsme vyrazili k zátoce, spustili se po železném lešení dolů a vyšplhali se na palubu. Dieselův motor už broukal, celá loď se chvěla. Jak mi Steve prozradil, býval to kdysi rychlý člun válečného námořnictva USA, společnost jej levně získala při prodeji přebytečného válečného materiálu. Z nevyzpytatelných příčin daly vojenské úřady USA sice odmontovat torpédové roury, ale protiletadlový kulomet na zádi kupci ponechaly. Daly se z něho vypalovat půlcoulové střely, a jak jsme viděli později, beden se střelivem se v mezipalubí povalovala celá spousta. Kulomet byl obalený nepromokavou plachtovinou. Když jsem se ho dotkl, padla na mne jakási neurčitá hrůza.

Sotva jsme stáli na palubě, člun odrazil. Obkroužil plochý „Hrot dýky“ a zamířil na severozápad. Opírali jsme se o zábradlí – byla to jen lana – a plivali žvýkací gumu do vířící vody na zádi. Isla de Punal se vzdaloval. Copak dělá teď dr. Guerra a jeho dcera? Musí si myslet, že jsem je zradil. Na obzoru ještě zdvíhalo mangrovníkové houští chapadla svých kořenů nad vlny a skály žhnuly v červáncích západu. Potom se rychle setmělo a my jsme viděli už jen zelené mihotavé světlo.

Nejsem námořník; ale podle mého názoru plul člun velmi rychle. Přestože moře bylo klidné, nebylo možno stát ani na levém, ani na pravém boku – o předpalubí ani nemluvě, aby člověka nezalévaly pořádné spršky. Jen seňor comandante s kapitánem lodi na můstku a my za kulometem jsme měli jakž takž suchá místa. Člun se jmenoval „Estrella fugaz“, „Létavice“; měl pěkné jméno. Ale Steve Baxter reptal, že to je chromá „Létavice“. Pod americkou vlajkou prý dělala sedmadvacet uzlů, kdežto dnes se zmůže sotva na polovinu, protože o motory se nepečuje a jsou vyběhané. Budeme na to potřebovat osmnáct hodin, než dorazíme k cíli.

Víc se z něho vytáhnout nedalo; jako obvykle jsem si musel sám lámat hlavu nad tím, kam se jede, a v duchu si malovat, co nás na tom cizím pobřeží čeká. Dalo se možná uhádnout, kam jsme pluli. Pokud „Létavice“ nezmění kurs a nezmírní rychlost, měli bychom nazítří kolem poledního uvidět východní pobřeží poloostrova Yucatanu; mohla však právě tak dobře změnit směr a zakotvit místo v jižním Mexiku v Britském Hondurasu. Visel jsem na provazech a dumal o svém zpackaném životě. Setmělo se docela, u nohou nám rozsvítili bílé zadní světlo, na boky postavili červenou a zelenou lucernu, vpředu na vrcholu stěžně se také rozzářilo světlo. Což o to, na předpisy si tu potrpěli. Protože člun nedosahoval délky padesáti yardů, bylo by podle námořního řádu postačilo světlo na stěžni.

Tma v tropech nejen že přichází rychle; je neproniknutelná. Nebýt odlesku barevných luceren, nebyli bychom viděli ruku před očima. Za námi vrzly schůdky, otočili jsme se… „Buenos noches, caballeros,“ řekl za našimi zády kapitán. Jmenoval se Molinero – mlynář – a byl to pyšný, malý a uzavřený člověk. „Seňor comandante Tempestad se vám zdvořile omlouvá. Bohužel mu není možno pohovořit s vámi. Rád by osobně vedl loď úskalími. Písčina Mosquito je nebezpečné místo a vaše bezpečí, primer-teniente, leží comandantovi na srdci. Chtějí-li si pánové odpočinout – má kajuta je vám zcela k dispozici.“

„Gracias,“ odpověděl Steve.

Kapitán trochu naklonil hlavu, dotkl se štítku čepice a vrátil se na kapitánský můstek.

„Jak to,“ zeptal jsem se tiše, „že mu má bezpečnost tak leží na srdci?“

„Jsi německý oficír,“ šeptem odpověděl Steve. „Ti jsou v kursu, a oni jsou rádi, že tě tu mají… Ale ne abys zapomněl, kdo tě tím oficírem udělal.“

„Svým podřízeným jsem vždy byl pravým otcem,“ odpověděl jsem mu. Zdvihla se lehká bríza, opřela se do nás zprava, „Létavice“ se začala houpat. Do tváří nám létaly cáry pěny, paluba byla chvílemi plná vody, vítr nám ještě dodal, bylo nám v těch olejovaných pláštích zima, i když jsme se přikrčili za lodní nástavby. Kapitánovu ušlechtilou nabídku jsme teď rádi přijali. Schodiště bylo příkré, Steve si narazil hlavu. Než jsem dole v kajutě usnul, zeptal jsem se ho: „Co vlastně má šéf s tím dr. Guerrou za lubem?“

„To je jeho věc,“ odpověděl Steve; slyšel jsem, jak se protahuje.

Řekl jsem: „Unesli jsme ho.“

„To jen tak vypadá,“ zabručel. „Ten Guerra je trochu pruďas, politický reportér, víš, a strká nos do všeho… a to není nikdy dobře, done Antonio.“

A poté usnul.

11

Bylo tma. Vlny na přídi šuměly. Obrys cizí lodi se blížil a rostl. Slyšel jsem dusot jejích strojů a viděl vyletovat roje jisker z jejích komínů; žluté čárky na noční obloze. Upřeně jsem se díval na zvířenou vodu za zádí cizí lodi – v okamžiku se to musí stát! Teď sklouzla naše motorová jachta syčící pěnou do její blízkosti, zkřížila její kurs, zvolnila rychlost a plula po jejím boku. Muži vedle mne si nasadili masky na obličeje, sáhli po samopalech a vymrštili zlezačské žebříky do výše. Potom viseli na boku druhé lodi, i já jsem tam visel v měsíčním stínu, lezli jsme bez hluku, přesmykovali se přes zábradlí… Palubní stráž klímala jako obvykle, byli jsme s ní brzy hotovi. Nepadl jediný výstřel, jen ruční granát se slzným plynem zasvištěl do kapitánovy kajuty. Forrest, náš šef, nařídil lodní telegraf na znamení „stop“. Nastalo ticho. Pod námi klokotala voda. Zmizeli jsme v ložném prostoru lodi. Dostala se mi do ruky bedna s cigaretami, klopýtl jsem, šlápl do vaty a padal, padal, padal.

Vyděšen jsem se probudil, posadil se – a narazil čelem na kryt hřídele. Přímo nad mou kójí probíhala roura, ve které rotovala hřídel lodního šroubu. Ovšem, byl to jen sen; naše loď se pokojně kolébala na vlnách. Bylo po půlnoci. „Estrella Fugaz“ se lehce kymácela. Nepřepadli jsme nikoho; znovu jsem se natáhl a pokoušel se na to zapomenout. Zatracené přeludy, řekl jsem si, asi mne trápí špatné svědomí.

Už se mi zavíraly oči, už jsem upadal do polospánku, když se mi ještě podařilo zachytit nit té historie, jako zachycujeme konec odvíjejícího se lana. Totiž zachytit tu aféru, kterou jsem patnáct hodin marně lovil v paměti. Už ve chvíli, kdy jsem včera dopoledne objevil v jihozápadní zátoce motorový člun, věděl jsem, že tu cosi je, jen vzpomenout že si musím. Vzpomenout si na řetěz všeobecně známých zločinů, o kterých široce psal tisk a jež mi teď pomohou rozluštit záhadu „Zeleného papeže“. Paměť mi vypovídala službu – až do této minuty! Sen pomohl vynést historii na světlo.

Začala před třemi lety v západní části Středomoří. Tenkrát, za dusné letní noci roku 1951, přepadl obratný pirátský rychlý člun loď „Riff Rock“, majetek italského obchodníka a pašeráka Alfreda Verana. Maskovaní piráti zahákovali parník, vyloupili jej a nakonec jej vrátili hrůzou ztuhlé posádce. Sotva naložili kořist na jachtu „Esme“, která se houpala vedle parníku, uvolnili lana, zavířili kolem a divokou rychlostí zmizeli.

Podobné přepady se v určitých intervalech opakovaly. „Esme“ se vždy vynořila tam, kde ji žádný kapitán nečekal. Svá pole působnosti měla mezi Korsikou, Palermem, Tunisem, Baleárami a Casablancou. Nákladním parníkům, vyzbrojeným kulomety, se gangsteři vyhýbali. O jejich řádění úřady celá léta nevěděly – piráti vylupovali jen lodi, jejichž majitelé měli sami dost příčin, aby se vyhnuli styku s policií. Ani jediný rejdař neučinil udání. Oloupené parníky byly bez výjimky pašerácké lodi, které měly z mezinárodního svobodného přístavu Tangeru dopravit do Francie či Itálie náklad cigaret.

Protože jsem sám kdysi pracoval v cigaretách, sledoval jsem průběh případu v denním tisku. Od té doby, kdy mi tenkrát v Augsburgu Steve přenechával americké cigarety tak levně, až jsem se musel chvílemi obávat, že je ukradl a proto je ochoten dávat je ve velkém za tři marky kus (v drobném byly po pěti), vím docela přesně, co se dá na neproclených cigaretách – a nejen v dobách bídy – vydělat. Odhalení manipulací šmelinářských tlup, rozvětvených po celém světě, jsem vždy sledoval s takovým zájmem, jako bych sám ještě v té branži pracoval. Ještě dnes kupují tangerští králové pašeráků dvacítku amerických cigaret za čtyřicet až sedmdesát francouzských franků. Cena za proclenou krabičku je ve Francii sto devadesát franků; je nutno přiznat, že tento cenový rozdíl ospravedlňuje určité riziko.

Ale Elliot Forrest, mladý americký náčelník pirátů, se nehodlal dát na pašování. Protože mu chyběl potřebný základní kapitál na založení vlastní pirátské firmy, rozhodl se, že kvetoucímu obchodu s cigaretami pustí žilou. Posloužil si při tom známým trikem; za mastnou účast na zisku nabídl tangerským „obchodníkům“ ozbrojenou „ochranu“ před konkurencí.

Když pirátští králové tuto nabídku rozhořčeně odmítli, zmobilizoval Forrest svou pirátskou tlupu. Lapal lodi svých budoucích obchodních partnerů a dával jim poučení, co znamená nedbat jeho rad. Za rok získal takovým způsobem kontrolu nad veškerým pašováním cigaret, prováděným z Tangeru. Tlupě z „Esme“ vynesla sběratelská činnost na širém moři pohádkové jmění. Elliot Ferrest totiž nezapomněl ani na odbyt; spojil se s marseillským šéfem gangsterské tlupy Antoniem Paolinim, který zboží ve Francii předával do pravých rukou. Co jsme my dva se Stevem v roce 1946 prováděli v malém, to se mezi Forrestem a Paolinim odehrávalo ve velkém. A k tomu je ještě nutno připočíst „daň z ochrany“, kterou tangerské kupectvo se skřípěním zubů platilo; bylo to všecko zaranžováno tak, že i takový Al Capone by byl musel uctivě smeknout.

Pirátskou idylku v jihozápadním koutě Evropy by sotva bylo něco rušilo, kdyby byl Forrest jednoho dne sám hrubě neporušil vlastní zásady a kodex gangsterské cti. V září 1952 ho totiž vyhledal obchodník Placido Pedemonte a přednesl mu tento návrh: Elliot Forrest přepadne v noci ze 3. na 4. září mezi Tangerem a Maltou holandský parník „Combínate“, který si Pedemonte sám najal. Náklad – dva tisíce sedm set beden amerických cigaret – bude, jak obchodník řekl, jeho a Forrestovým společným majetkem. Krátce předtím jej totiž pojistil na devadesát pět tisíc dolarů; z odškodného, které měl dostat vyplaceno, dal náčelníkovi pirátů deset tisíc dolarů předem jako zálohu.

Forrestovi se částka zdála poněkud skromná, proto se s ní nehodlal spokojit; z fingované loupeže udělal pravou. Jakmile poblíž Oranu loď vyloupil, dal spolucestujícího Pedemonta vsadit do želez a s dvěma tisíci bednami cigaret hbitě pláchl sám. Takovou věc však mají gangsteři ve všech koutech světa za zlé. Nedrželi jazyk za zuby; francouzská pojišťovací společnost zvětřila, odkud vítr fouká, zamíchala se do toho spousta lidí a námořní úřady zahájily vyšetřování. To byl začátek konce. Když se o něco později měli hoši z „Esme“ setkat před Marseillí mimo nebezpečné třímílové pásmo s Antoniem Paolinim a předat mu náklad, objevil se na obzoru francouzský člun. Jen tak tak že zmizeli.

Forrest začal být podezíravý, domníval se, že ho Paolini zradil. Okamžitě přerušil spolupráci a začal budovat vlastní odbytovou organizaci. Přitom chtě nechtě vlezl do revíru Paolinimu. To ovšem nemohlo dobře dopadnout… Zrovna jako záhadné plavby člunu, na kterém se tu plavím já. Je to také takové pirátské plavidlo, jakým byla „Esme“? Pašuje snad také – a co? Nebo snad připravuje jiné pašeráky o kořist? Tucty podobných otázek mi vířily hlavou, zatímco nade mnou monotónně skřípěla hřídel lodního šroubu. Odpověď jsem nenacházel.

Nevím už, jak dlouho jsem ještě přemýšlel o krvavé cestě Forrestovy bandy a o tom, co ještě čeká nás. Jestli je „Estrella Fugaz“ druhá „Esme“, nic na tom nezměním. Sice bych jí byl velice rád ukázal paty, ale na to bylo teď pozdě. Vlastně bylo pozdě od samého začátku. Spadl jsem do té věci, aniž jsem vlastně pořádně věděl, jak. Ani sobě, ani Stevovi jsem neměl co vyčítat. V Savannah, kde jsem si přiskřípl šos, to se mnou myslel dobře, i když to od něho nebylo zrovna nejslušnější, spojit můj osud s osudem „Zeleného papeže“. Když jsme se sešli v tom kině, asi ve mně viděl sobě rovného; vždyť mě přece znal z doby, kdy jsem si své peníze nevydělával zrovna nejpoctivějším způsobem.

Jeden rozdíl tu však je. Tenkrát v Bavořích jsme oba byli malí šmelináři, kdežto dnes jsou z nás gangsteři. Tenkrát jsme riskovali několik měsíců vazby – dnes je to mnoho let káznice…

Než jsem konečně usnul, předsevzal jsem si, že mu zítra důkladně otevřu oči. Nebudu mu mluvit do svědomí, protože není nijak jisté, že nějaké má, budu spíš útočit na jeho rozum. Především mu vysvětlím, na co jsem sám už dávno přišel: že se to nikdy nevyplácí. Gangsteři se nedožívají vysokého věku.

12

Druhý den dopoledne jsem stál čerstvě oholený u palubního zábradlí a díval se na dovádějící delfíny. Měl jsem před očima překrásný obrázek. Kolem levého boku se táhl řetěz ostrovů, který ne a ne skončit; byly to Islas de la Bahia, ale to jsem tenkrát ještě netušil. Moře vrhalo perleťové odlesky, jeho jasné zelené vody hravě nabíhaly na pobřeží. Létající ryby vyskakovaly z vln, plápolavě prolétly vzduchem, padaly zpátky, až voda vystřikovala. Ten pohled mi dával zapomenout na kalné myšlenky. Brzy se ke mně přidal Steve s talířem kouřících makarónů, posypaných strouhaným sýrem. Vítr mu čechral vlasy. S plnými ústy mumlal: „Tak jsem na kapitánském můstku zaslechl, že si plujeme pro nějakého důležitého chlapíka, je to Guatemalec a jmenuje se coronel Gusano.“

„To je mi celkem fuk,“ odpověděl jsem. Měl jsem toho jejich tajnůstkářství po krk. Coronel Gusano – to znamená plukovník Červ. Udivovalo mne, jak jsou posedlí po vojenských titulech. Slyšel jsem ovšem, že v těchhle končinách si může koupit důstojnickou hodnost a parádní uniformu kdekdo, jen když na to má chuť a dost peněz.

„Chlapík je zřejmě důležitý,“ opakoval Steve. „Jeden z obou koníků v šachu; on už leckdo prohrál svou partii jen proto, že ten jeho kůň skákal špatně.“ Podal mi zbytek makarónů a otřel si prsty o kalhoty.

Zeptal jsem se ho: „A co s tím máme my dva společného?“

„Ty máš vypracovat strategické dobrozdání,“ řekl, „a já jsem tu jen proto, abych tě bavil. Comandante ode mne slyšel, že jsi v Německu chodil na vojenskou akademii. Ve válečné teorii jsou slabí, a tak jsou vděčni za každého odborníka. Abych nezapomněl, na kapitánském můstku jsem zaslechl, že tvé povýšení na kapitána je hotová věc.“

Na to jsem mu neodpověděl. Je to pravda, že v těchhle zeměpisných šířkách, kde vedro připravilo o rozum nejednoho statečného mužského, je nutno leccos přetrpět. Ale Stevových pitomých vtipů jsem pomalu začínal mít dost.

Když jsem se vypořádal s makaróny, řekl jsem mu: „Dobře poslouchej, miláčku, já ti teď taky něco povím.“ A vyprávěl jsem mu o bandě z „Esme“ a o tom, jak Paolini začal mít na věc vlastní názor.

„A co se dělo dál, done Antonio?“ zeptal se.

„Jak to většinou chodí,“ odpověděl jsem významně, „z kompliců se stali nepřátelé na smrt a obě skupiny se zničily navzájem. Minulého listopadu se pokusil jeden z Forrestových lidí odpravit Paoliniho v Marseilli; nepodařilo se to. Nato Paolini svého konkurenta udal, a Forresta zatkla koncem ledna francouzská policie v nějakém hnízdě na Riviéře. Uprostřed března následoval další atentát na Paoliniho; odnesl to jeho bratranec. Paolini přísahal krevní mstu. V dubnu se potom na barové stoličce zhroutil jeden z Forrestových tělesných strážců mrtev.“

Steva to nějak zvlášť nezajímalo; teprve když slyšel slovo „tělesný strážce“, oživl. Myslím, že ho to trochu znervóznilo. „To je stará vesta, odpravovat gardu,“ řekl. Byla to poznámka, na kterou jsem si později často vzpomněl.

Vypočítal jsem mu na prstech dalšího půl tuctu vražd, ale měl jsem pocit, že jsem tím nevzbudil žádoucí dojem. Naopak, zdálo se, že naslouchá se zřejmým potěšením. Nedošlo mu, že mezi loupeživými plavbami „Esme“ a řáděním „Létavice“ by se snad mohla vyskytovat podobnost.

„Tak se odpravovali navzájem,“ řekl jsem. „Vyhlazovací boj pokračoval, až nakonec stály ubohé zbytky pirátské tlupy před soudem – kapitán Forrest a jedenáct maníků. Tak vidíš, člověče, takhle to dopadne vždycky!“

„A jakpak to skončilo?“ zeptal se. „Kolik vyfasovali?“

To byl ovšem bolavý bod mé poučné historie. „Dohromady sedm let kriminálu,“ odpověděl jsem. „Stíhat je mohli jen pro pašování, ne pro vraždy. Bohyně spravedlnosti měla smůlu. Soud neměl kromě mrtvol vůbec žádné důkazy.“

„Tady to vidíš,“ řekl Steve. „Kluci si dávali bacha, teď si každý odkroutí svých sedm měsíců a pak se do toho dají znovu… Počkat, jen pro pašování? A co pirátství?“

„Francouzský trestní zákoník stíhá pirátství na moři jen tehdy,“ vysvětlil jsem mu, „jestliže bylo spácháno uvnitř třímílového pásma anebo na širém moři pod francouzskou vlajkou. Vymyslel si to Napoleon; parníky s cigaretami se tenkrát asi moc nevyskytovaly. Ti námořní gangsteři museli ten trestní zákoník znát, protože se ho vždycky přesně drželi.“

„Okay,“ prohlásil spokojeně. „Tak budou kluci za chvíli venku…“

„Americký trestní zákoník nezná takové omezení,“ řekl jsem.

Nepochopil však mou narážku. „za chvíli budou venku,“ opakoval spokojeně.

„Ale vyhlazovací válka,“ řekl jsem, „bude potom nemilosrdně pokračovat.“ Tenkrát to byl pouhý dohad, který se však později plně potvrdil.

Koncem února 1956 došlo na Operním náměstí v Marseilli k divoké střílenici, po které zůstal na dlažbě jeden mrtvý a sedm raněných. Jak ta věc nakonec dopadla, nevím. Když jsem později žil v Mexiku, pustil jsem celou tu aféru z očí.

Dlouho jsem tenkrát dopoledne Stevovi domlouval; apeloval jsem na jeho praktický smysl a opatrně se vyhýbal argumentům Armády spásy. „Gangsteři,“ ujišťoval jsem ho znovu a znovu, „se nedožívají vysokého věku. Ani ti největší z nich! Podívej se, ty troubo, vtip je přece v jednom a tom samém: policie a soudy jsou proti nim bezmocné, protože chybí rozhodující průkazný materiál. Ten materiál však mají milí kolegové a každého šéfa bandy začnou jeho staří přátelé vydírat, když nakonec chce jít do pense. Ten se nikdy nesmí vrátit do soukromého života, musí za ten špagát táhnout, dokud nezdechne, aby všecko zůstalo tak jak je. Staří spolupracovníci se bojí, že se organizace rozpadne, když ztratí hlavu. Ti se přece považují za ohrožené už tehdy, když se chtějí odtrhnout i menší ryby. Vždycky se cítí ohrožování těmi, kdož se k nim obracejí zády. Velké vydírají, malé prostě odprásknou.“

„Přesně tak,“ řekl Steve. „To je na tom nepříjemné.“

Ale já jsem o zločineckých bandách něco věděl, tak rychle jsem flintu do žita nezahodil. „Musíš se rozhodnout okamžitě,“ vysvětlil jsem mu a tlumeným hlasem jsem pokračoval: „Když s tím člověk skoncuje rychle a zmizí, tak se z toho dostane. Chce to jen trochu kuráže… Všecko ostatní je pitomost. Pomalý sestup vždycky dopadne špatně. Kdo se pokouší odtrhnout se od organizace poznenáhlu, ztroskotá. Tady musí člověk jednat jako muž!“

Steve si odplivl do vody a neřekl nic.

„Rychlý řez, ufiknout kotvu a pryč,“ šeptal jsem mu. „Všecko ostatní se zvrtne. Dokud je gangster oběma nohama ve svém povolání, je v relativním nebezpečí. Ale jakmile se chce před očima ostatních stáhnout do ústraní a užívat svého majetku, prostě trávit klidné stáří, má všecky proti sobě. Vydírají ho, pronásledují, zradí a nakonec je zralý pro kriminál.“

Steve chvíli mlčel, nakonec se opřel o lana palubního zábradlí, chvíli na mne čučel jako na nějaký vzácný exemplář hmyzu a nakonec zavrčel: „Tak si pomalu začínám myslet, že mě považuješ za nějakýho gaunera!“

Odvážně jsem odpověděl: „Řekl bych, že je to jen otázka způsobu vyjadřování.“

„Možná,“ řekl, „třeba máš pravdu. Ale jedno si pamatuj, done Antonio: my jsme docela špeciální spolek… neradil bych nikomu, aby se chtěl od nás ztratit, ať už rychle nebo pomalu!“

Po této výměně názorů jsme půldruhé hodiny mlčeli; civěli jsme do moře. Já na pravý bok, on na levý bok.

Brzy po poledni jsme uviděli maják. Obepluli jsme jej a dostali se do tichého zálivu; měl asi dvacet čtverečních mil a byl ze tří stran orámován lesní zelení. Kde to asi jsme? Podle všeho, co mi zůstalo v paměti z tvářnosti pobřeží jižního Mexika, jsem se dohadoval, že to asi je Bahia d’el Espíritu Santo, pustá laguna před Yucatanem, která nemá přístaviště a jejíž bažinaté břehy jsou plné žluté horečky… Ale zmýlil jsem se. V tom okamžiku jsem totiž v dálce uviděl přístavní můstek a za ním třpytící se křiklavě červené, okrové a bílé skvrny –– průčelí nízkých domků. Byla to hromádka ztracených pestrých kostek, zoufale se tisknoucích k pralesu, který ji rdousivě obepínal, pronikal, drtil a tlačil před sebou – do moře.

„Livingston,“ řekl Steve Baxter vedle mne. „Jde to s ním z kopce. Tohle je konec světa. Ví čert, co je ještě za ním. Vyprávěli mi o pěkných plantážích… Ale já tomu nevěřím!“

Nad zálivem se vznášela mračna tropického ptactva. Slovo Livingston mi říkalo pramálo. Znal jsem pevnost stejného jména, ležící dole v Louisianě, a další hnízdo kdesi na břehu Zambezi; nemohlo to být ani jedno, ani druhé.

Náhle zabočila „Estrella Fugaz“ doprava, zamířila k jihu a já jsem uviděl na nejzazším cípu zálivu náš skutečný cíl – veliký přístav s jeřáby, sily, přístavními můstky a lokomotivami. Na molu kotvil desetitisícitunový parník pod parou, nad ním se třepetala vlajka USA; řítili jsme se přímo na něj, skoro jako bychom jej chtěli torpédovat.

Bezděčně jsem zmáčkl Stevovo nadloktí. Bože můj, vždyť tohle je země, opravdová civilizovaná země! Jistě i s celními úřady, pasovou kontrolou, karanténní stanicí, kotvišti, jež je možno najmout, přístavními úřady – a námořní policií!

… Pot mi vyrazil na celém těle. K mému zděšení nikomu ani nenapadlo dopravit kulomet do podpalubí anebo udělat ještě rozumnější věc, totiž hodit jej do vody. Došlo jen k výměně vlajky – namísto modrobílé vlajky Nicaraguy, pod kterou „Létavice“ do té chvíle plula, byla vyvěšena americká vlajka s pruhy a hvězdami. A s pěnou za zádí jsme vpluli do zálivu.

13

Těsně vedle amerického nákladního parníku – bachraté chladírenské lodi – „Estrella Fugaz“ zakotvila; po kymácivé lávce jsme vyšli na pevninu. Nikdo nás nezatkl, žádný celní kontrolor nás neobtěžoval; vypadalo to tu jako ve svobodném přístavě, lidé měli plné ruce práce. Našeho kulometu si nikdo ani nevšiml.

Hemžení na molu bylo nepředstavitelné. Všechno mi tu připomínalo Santo Domingo, hlavní překladiště Dominikánské republiky, onoho antilského státečku, plně ovládaného americkými firmami, kterému jsem půl roku sloužil jako civilní letec: všecko tu patřilo Američanům. Prozrazovaly to nápisy a štíty. INTERNATIONAL RAILWAYS OF CENTRAL AMERICA, přečetl jsem si na Dieselově lokomotivě. Zářící tabule vyzývaly k pití Coca-coly, k žvýkání žvýkačky Wrigleys Chewing-gum a k přenocování v hotelu New Orleans. Na silech se skvělo metrovými písmeny: UNITED FRUIT COMPANY; v halách se skladovala káva, ušlechtilá dřeva, banány. Nad doky a před průčelím chladné správní budovy – sice jen třípatrové, ale z mosazi, skla a betonu – vlál hvězdnatý prapor. Jeřáby řinčely – obsluhovali je mladí běloši – zpocení černoši nakládali pytle, výkyvná ramena chladírenské lodi dopravovala vzduchem celé hrozny beden. Všude kolem bylo vidět kypící činnost, to přesně vykalkulované tempo, kterým jsou lidé štváni tam, kam šlápli Severoameričané svou robustní nohou. Nikdo si nás nevšímal. Šikmo přes vidlicový nakladač se táhl oranžově žlutý nápis GENERAL ELECTRIC…

Běžel jsem zmatený vedle Steva, přes koleje, kolem sudů a skladišť. Východ z přístavu uzavíral řetěz strážných. Rozbušilo se mi srdce – už na dálku bylo z nich cítit vojenskou policii USA. Měli na sobě vzdušné, olivově zelené košile a úzké kalhoty se spoustou kapes, žvýkali gumu, na hlavách jim seděly přílby z plastiku, samopaly měli pohodlně přehozené přes rameno. Jiní se míhali kolem na motocyklech a jak jsem viděl, dělníci se jim vyhýbali. „Žádný strach,“ šeptal mi Steve, „to je jen závodní stráž, chlapče.“ Vytáhl z kapsy průkaz a strážný si cvrnkl do přílby.

„Helou, Jamesi,“ řekl mu Steve, „ty už nás vůbec neznáš, co? Jakpak se daří děvčatům v calle číslo 11?“

„Ty se samou radostí rozbrečí, až vás uvidí,“ odpověděl závodní policista. „Hezky je pozdravujte, kluci, a nedejte se natáhnout.“

Horda z „Létavice“ měla náladu námořníků, kteří se po dlouhé plavbě poprvé vypravili na pevnou zem; ozývaly se žerty, o kterých se tu pro jejich málo salónní charakter raději nezmíním. V malých skupinách jsme se loudali po rozpálené dlažbě liduprázdných ulic města – mohlo mít na dvacet tisíc obyvatel – kolem světle omítnutých, většinou jednopatrových domů, zchátralých prodejních bud, krucifixů a palem. Koupil jsem si sklenici limonády. Kilo banánů tu bylo k dostání za osm centů, v Savannah stály čtyřiatřicet. Ulice páchly rybinou, zanedbaná psiska se nám otírala o nohy, mrzák, dvě žebrající děti… Hleděli jsme, abychom se už někam dostali.

Jako ve všech městech Latinské Ameriky měli i tady Parque Central, vroubený vládními budovami, starošpanělskou katedrálou a kasárnami. Před branou kasáren vlála modrobílá vlajka, ale její pruhy byly svislé, ne tedy vodorovné jako na modrobílé vlajce Nicaraguy. Pod ní jako vytesaný z kamene stál na stráži voják indiánského původu se staromódní karabinou.

„Tak co, done Antonio, jak se ti líbí Guatemala?“ zeptal se Steve.

„Já už jsem si myslel, že jsme ve Státech,“ odpověděl jsem.

„Skoro máš pravdu,“ řekl. „Tahle díra se jmenuje Puerto Barrrios, a polovička tu patří nám.“

„Nám?“

„Ano, ‚Zelenému papeži‘.“ Podíval se na mne a zašklebil se. „A ty sis myslel, že zatknou vlastní lidi, co?“

Nerozuměl jsem mu a tak jsem mlčel. Dělá mu potěšení tahat mne za nos a dělat hloupé vtipy, myslel jsem si. Kdybych však byl o jeho poznámce trochu uvažoval, byl bych si mohl leccos ušetřit a nemusel půl hodiny nato stát před jedním děvčetem jako hlupák.

14

Bylo mi dáno na srozuměnou, abych se v této zprávě vyhýbal líčením jistých situací, a tak se musím o naší bludné pouti do calle číslo 11 vyjádřit zkrátka. Návštěvě nevěstince, a k tomu ještě v jižních zemích, je obecně vzato lépe se vyhnout. Král Francouzů Ludvík XIV. se kdysi zeptal biskupa Bossueta, smí-li křesťan navštívit představení komedie; chytrý prelát odpověděl: „Jsou silné důvody proti tomu, Veličenstvo, a velké příklady hovoří pro to.“ S naším problémem to bylo zřejmě podobné.

„Tři quetzaly,“ řeklo děvče, když jsme vstoupili do podkrovního pokojíku. „Musíš platit předem, paní to tak chce. Co bys chtěl pít?“

„Pivo,“ odpověděl jsem; v takových domech mívají zlodějské ceny a člověk udělá dobře, když si objedná nějaký laciný nápoj, objedná-li si vůbec něco. Vysázel jsem peníze na stůl. Guatemalský quetzal je vázán na dolar a má právě takovou hodnotu.

„Ach, ty máš dolary?“ řekla radostně. „Pracuješ pro ‚Zeleného papeže‘? Tak to jsi bohatý a můžeš tu klidně dostat šampaňské, jestli chceš.“

Vyschlo mi v ústech. „Co jsi říkala?“ zeptal jsem se. „El papa verde? Co to je, jak jsi na to přišla?“

Tleskla si do dlaní a začala se smát; řehtala se tak dlouho, až jsem dostal vztek – copak jsem běžel přes celé město, šplhal po úzkých schodech a zaplatil nekřesťanské peníze za to, aby si tu ze mne dělala blázny? Nakonec mi prozradila – přitom se ještě pořád hihňala – že v Guatemale každý říká společnosti United Fruit Company „Zelený papež“… Jen já, gringo, jsem to nevěděl.

Jak jsem později slyšel od dr. Guerry, pokřtili ji tímto jménem Indiáni, kteří rok co rok zalévali svým potem plantáže této všemocné firmy. Byla to nadávka, jež jako leckterá jiná nadávka ztratila častým užíváním prvotní smysl. Převzal ji lid, vládní úředníci, obchodníci, užívali jí novináři, i přístavní policie Společnosti se jí sarkasticky ujala; považovala ji za svůj čestný titul, konečně koloniální oddíly milují fantastická označení. „The Green Pope“, to bylo jméno přesně podle vkusu oněch mužů, kteří ve svých vyboulených plastikových přílbách a s vyhrnutými rukávy a se samopaly v pěstích stáli tam venku na molu Puerto Barriosu stráž pro big business.

A my patříme k nim! Když jsem se toho úterý 15. června v calle číslo 11 dozvěděl rozluštění hádanky, jako by mi spadly šupiny s očí. A musím přiznat, že jsem si oddechl. Ne, Steve mne neobelhal – nejsme obyčejní gangsteři, ale pěkná malá soukromá armádička. Nemáme se co bát úřadů, a to je ovšem veliká výhoda. Kámen mi spadl ze srdce – vždyť ta věc je plně v mezích zákona. Mám hodnost nadporučíka, na výplatní listině jsem na pěkném místě, co dělat skoro nemám, jsem příslušníkem letectva; málo mi vadilo, že nám ještě chybí líbivé uniformy.

Nedalo se o tom pochybovat: dokud se nebude střílet ostrými – a na koho by se vůbec mělo střílet? – tak se mi daří lépe než kdykoliv jindy v minulých letech, kdy jsem prodával elektrické holicí strojky, řídil autotaxi, česal bavlnu, umýval talíře, obsluhoval zdviž a spal na lavičkách v parku častěji, než bylo mému zdraví prospěšné.

15

Pozdě odpoledne vyrazila „Estrella Fugaz“ znovu na moře, nabrala severní kurs a proplula zálivem Amatique, obloukem se vyhnula mysu Tres Puntas, na kterém stojí maják, a rozběhla se proti vzmáhajícímu se severovýchodnímu větru do Honduraského zálivu. Na místě vlajky s pruhy a hvězdami se opět objevila vlajka Nicaraguy; všecky průvlaky byly zavřeny. Tady, na okraji Karibského moře byly vlny ještě krátké, jejich hřebeny vypadaly sklovitě a právě se začínaly lámat, když nám kapitán vzkázal, abychom za ním přišli do jeho kajuty.

Kolem čtvercovitého stolu seděli na tvrdých kožených poduškách comandante Tempestad – mohutný muž s pórovitým odvážným obličejem, v jezdeckých šatech a s ostruhami na patách, malý uzavřený kapitán Molinero a štíhlý člověk v elegantních civilních šatech, kterého jsem viděl poprvé; byl to guatemalský plukovník Gusano, kterého jsme právě vzali na palubu.

„Hola, nadporučíku,“ blahosklonně mne oslovil Tempested, „byl jste v Puerto Barriosu, prohlédl jste si město…“ Jeho hlas vycházel z hloubi rozložité hrudi, měl trochu skřípavý zvuk; zdálo se, že comandante je silná osobnost. „Rádi bychom slyšeli váš názor na to,“ uzavřel svůj projev, „dá-li se města dobýt a jakým způsobem.“

To bylo pro mne nové překvapení. Chtějí dobývat přístav, který jim patří! Díval jsem se z jednoho na druhého a snažil jsem se zjistit, zda nežertují. Ale jejich tváře měly slavnostní výraz mužů, kteří musí podstoupit osudové rozhodnutí, a jejich oči visely na mých rtech. Měl jsem sice na jazyku otázku, proč že chtějí obšťastnit Puerto Barrios válkou, ale včas jsem si vzpomněl, že vysocí důstojníci o takových věcech nehovoří rádi, protože takové věci přesahují jejich duševní obzor. Vyhlášení příčin války obvykle přenechávají politikům, do jejichž pracovního oboru to spadá. Pravý voják nemiluje slova, ale činy.

Mé dlouhé mlčení pány dráždilo. Comandante si netrpělivě odkašlal a kapitán Molinero se mne nakonec zeptal: „Domníváte se, že útok má v zásadě naději na úspěch?“

Abych získal čas, odpověděl jsem: „Nedobytná města principiálně neexistují!“ – byla to sice otřepaná průpovídka, ale co jiného jsem jim měl říci? Tady byla dobrá rada drahá a já v ten okamžik přál Stevovi, který mne do té situace dostal, aby ho trefil šlak.

Má informace byla zatím přijata příznivě, všichni přikývli; viděli ve mně německého štábního důstojníka a tahle věta byla docela podle jejich vkusu. Vtom jsem si vzpomněl na Stevovu včerejší poznámku: Očekávají, že jim podáš strategické dobrozdání – tak tedy nelhal! Proboha, copak opravdu chtějí přepadnout Puerto Barrios? To je přece absurdní pomyšlení! Měli na to ovšem jiný názor. Seděli kolem a čučeli na mne – musel jsem promluvit, ať už jsem chtěl nebo nechtěl.

„Caballeros,“ řekl jsem, pevně rozhodnut vyznamenat se, když už ne vojenskými vědomostmi, tedy aspoň vybranou zdvořilostí, která je v těchto zeměpisných šířkách tak vysoko ceněna. „Caballeros! Svěřili jste mi nanejvýš čestný úkol. Dovolte mi proto, dříve než zahájíme, abych vám nejprve poděkoval za vaši důvěru, za vážnost, které si naprosto nezasloužím, za sympatie, které prokazujete mé vlasti tím, že mne zasvěcujete do smělého díla svých vojenských plánů. Váš čestný příkaz vedl dnes mé kroky ulicemi Puerto Barriosu, využil jsem dnešního odpoledne k tomu, abych přesně prozkoumal charakter města.“

„A jeho obyvatel,“ skočil mi do řeči Steve.

„Caballeros, netvrdím příliš mnoho, dovolím-li si prohlásit, že jsem si vytvořil dokonalý úsudek. Ale než přejdu k jednotlivostem, srdečně vás prosím, abyste mi pověděli, jaké síly máme pro tuto operaci k dispozici a s jakými silami je nutno počítat u protivníka.“

Důstojníci si vyměnili pohledy. Zdálo se, že nemají v úmyslu odkrýt mi karty. Vznikla přestávka, které jsem využil k tomu, abych si připravil argumenty. Kromě toho jsem si povšiml, že naše loď se kymácí víc než předtím. Do okének pleskaly spršky vody. Venku se sinavě smrákalo, na vlnách se začala tvořit pěna, moře ukazovalo nevlídnou tvář.

Nakonec vzhlédl plukovník Gusano. „Posádka v Puerto Barriosu,“ prohlásil polohlasem, „je jednou z nejsilnějších v zemi. Čítá tři roty se čtyřmi sty padesáti puškami, velí jí major Guerra, který mi bohužel nepodléhá. Je považován za oddaného stoupence současného režimu.“

„To se může změnit,“ tiše řekl comandante.

Vštípil jsem si do paměti každé slovo, můj mozek pracoval na plné obrátky; v hlavě se mi honily myšlenky, domněnky, vzpomínky. Plány těch mužů začínaly dostávat tvář. Pochopil jsem, chtějí vyvolat vzpouru, zosnovat vojenský puč podle obvyklé zdejší manýry – uprchlí politici a degradovaní oficíři se srotí mimo hranice země a začnou kout pikle se zrádnými veliteli, kteří zůstali doma jako v našem případě plukovník Gusano; za nimi však stojí zahraniční firmy, silné finanční skupiny, mohutné kapitálové mocnosti; ty podporují spiklence penězi nebo zbraněmi, pomohou jim k moci a dají se později bohatě odměnit těžařskými právy, koncesemi a výhodami všeho druhu. Děje se to tak v těch končinách už tři čtvrti století; nebylo zapotřebí mnoho důvtipu, abych uhádl, že tentokrát jde o zájmy United Fruit Company, „Zeleného papeže“, který nás všecky platí.

„To by byly síly protivníka,“ řekl jsem. „A teď k našim vlastním silám. Bude nás podporovat závodní stráž United Fruit Company?“

„Nebude,“ rychle odpověděl comandante Tempestad. „Ta se zachová přísně neutrálně, to je podmínka. Jen kdyby se vládní vojáci pokusili obsadit přístav, zahájí tyto jednotky palbu.“

Myslel jsem na dobře živené muže a jejich rychlopalné zbraně. Společnost jim zakázala vměšovat se, chtěla ovšem zachovat zdání nestrannosti. Svou kůži ponesou na trh jiní, americká krev se prolévat nebude, Společnost s tím nechce mít nic společného. Konečně: kdyby puč selhal – obchody musí pokračovat. Žil jsem ve Státech dost dlouho, proto mě to neudivilo.

„To velmi komplikuje situaci,“ řekl jsem a zaškaredil jsem se asi tak, jak se kdysi škaredil maršál Rommel, když pro minová pole a bažiny před El Alameinem nemohl dál.

„Proč?“ zeptal se plukovník Gusano.

„Protože musíme přístav vyloučit ze svých operačních plánů,“ odpověděl jsem. „Jen uvažte, caballeros, jaké majetkové hodnoty tam jsou v sázce. Kdyby byla při bojových operacích zapálena sila, Společnost by nám to nikdy neodpustila. My se však od moře do města jinak než přes přístav nedostaneme. Vždyť tam, kde končí přístav, začíná prales a tím se prostě nedá projít. Díval jsem se na to.“

„Carajo,“ zaklel comandante.

„A o nasazení dělostřelectva,“ pokračoval jsem, „nemůže být řeči. Budovy přístavu jsou vyšší než kasárny, střílet přes přístav do středu města nemůžeme.“

Vjela do mne odvaha a já se rozohnil. Postupně jsem se zmiňoval o dalších detailech, které hovořily proti plánu ofenzívy, a přitom jsem objevil, že úloha vojenského poradce mi jde docela dobře k pleti. Má přednáška měla ovšem zničující účinek. Steve mě kopal pod stolem; zdálo se, že má obavy, abych se lehkovážně nepřipravoval o možnost povýšení. Já jsem však měl dobré příčiny setrvat na negativním posuzování pravděpodobné bojové situace.

„Carajo,“ ulevil si i mlčenlivý kapitán Molinero, kterému při těch mrzutostech s taktikou docela ušlo, že loď začala povážlivě tančit na vlnách. Jen zažloutlý plukovník Gusano na mne lstivě zamrkal a já si myslím, že mne prohlédl. Abych se totiž přiznal, stavěl jsem se proti útoku především proto, že mi byla nanejvýš trapná představa, jak se jako primer-teniente zúčastňuji dobývání města v čele ostatních.

„Seňore plukovníku,“ řekl jsem mu, „sám jste nám právě řekl, že posádka Puerto Barriosu disponuje dvěma použitelnými minomety. Křivka dráhy vrhaných min – je mi líto, že to musím konstatovat – je jak známo značně strmá. Tato okolnost umožní onomu majoru Guerrovi přestřelovat přístav a bombardovat naši flotilu, zatímco my budeme trpně přihlížet, protože naše lodní dělostřelectvo se skládá z těžkých kulometů a lehkých protiletadlových děl, disponuje tudíž střelami, jejichž křivka letu je přímá anebo jen nepatrně zakřivená. Považte, seňore plukovníku, jaké spousty by natropily protivníkovy miny na pancéřovém člunu, jakým je ‚Estrella Fugaz‘!“

Plukovník cosi zavrčel; nemohl mi dost dobře odporovat už proto, že „Estrella Fugaz“ sténala ve všech švech již teď, bez znatelného zásahu nepřítele. Počasí se zhoršilo, nastala noc. Venku se vzpínalo moře, černé vodní masy bily do kulatých lodních okének, lampa nad poradním stolem se kývala a kroužila, stíny spiklenců přebíhaly po bíle lakovaných stěnách kajuty. Bylo to strašné. „Létavice“ zápasila s ostrým severozápadním větrem a současně i s jihovýchodním proudem, který má v Honduraském zálivu rychlost až čtyřicet námořních mil za den. Zmítala a kymácela se strašlivě.

Štábní porada skončila tím, že se všem udělalo špatně. Byla tudíž odložena na neurčito.

16

Nikdy na tu strašlivou noc nezapomenu. Protože v kapitánově kajutě bylo teď poněkud neútulno, strávili jsme ji se Stevem v kajutě mužstva pod přední palubou. Po všechny ty hodiny dorážely těžké vlny strašlivou silou na pravý bok, tříštily se přímo nad našimi hlavami a zaplavovaly palubu. „Létavice“ se třásla jako pod mohutnými ranami pěstí, naše visuté rohože hrozily, že se vytrhnou z kruhů. Nebylo to však jen kymácení plavidla, jež nás dohánělo k šílenství, mnohem víc nás děsilo chvění celého trupu lodi; způsoboval je motor. Jak mi vysvětlil Steve, běžel stroj neustále na kritický počet obrátek a vibrace ložisek se přenášela na trup člunu. Hřídel se mohla zlomit každou minutu.

Od oné noci vím, co musí námořníci vydržet. Nezůstalo jen při tom ďábelském tanci. Severně od mysu Gracias a Dios – kde ústí Rio Coco, jež tvoří hranici mezi Hondurasem a Nicaraguou – jsme museli proplout oblastí útesů Caxones a Cocorocume – ve tmě a tropické bouři. Ze sousední kóje nás ujišťoval kostarický lodník, který právě dokončil hlídku, že tady poblíž ztroskotávalo dříve každoročně na sedmdesát lodí, z čehož měli obyvatelé pobřeží náramný užitek. Chechtal se a s velikou zručností přiložil k ústům láhev s rumem. Ani potom nešetřil útěšnými poznámkami. Představa, že některý z těch útesů se může z ničeho nic provrtat lodní stěnou právě do těch míst, kde jsme viseli v rohožích, byla skutečně velmi působivá. V každém případě jsem si té bouřlivé noci ujasnil, proč se lodní důstojníci nikdy neubytují v přední části lodi; proč přenechávají tyto kvartýry prostému námořnímu lidu a pro svou osobu se od pradávna dožadují obývacích prostorů pod zadní palubou.

Hodinu za hodinou jsem se s drkotajícími zuby zmítal sem a tam a přemýšlel o tom, jak jsem si zpackal život. Jsem tulák, stěhovavý pán z Nemanic a na Chudobíně a vždycky jím budu. Bylo zbytečné si něco předstírat. Všecko neštěstí pocházelo z toho, že jsem se dal vždycky unášet proudem, kdežto jiní uměli chytit štěstí za pačesy. Nestal se ze mne skutečný důstojník, ani letec s řádnými papíry, ani v Novém světě jsem se ve svých zaměstnáních nedokázal vyšvihnout. Moje chabé úspěchy při prodeji elektrických holicích strojků nemohly šéfa uspokojit a o svých ostatních pokusech, jak přijít k penězům, raději pomlčím. Jsem smolař, a dnes jsem možná propásl svou životní příležitost a znelíbil se svým příznivcům, když jsem důstojníkům odporoval a tlumil jejich bojechtivost. Jenže já jsem na rozdíl od nich poznal některá bojiště druhé světové války, a na něco takového se těžko zapomíná.

17

Protože vál vítr a my pluli proti proudu, trvala zpáteční cesta o šest hodin déle než cesta tam. Dorazili jsme k našemu ostrovu teprve večer 16. června, plné dva dny poté, co jsme jej opustili. Bouře se ztišila, ale vlny byly ještě vysoké; i v chráněném jihozápadním zálivu se s hřmotem tříštily o skaliska a bránily „Létavici“ v hladkém přistání. S námahou jsme vylezli na břeh – jak bylo po všem tom utrpení dobré mít zase pevnou půdu pod nohama!

Zmalátnělí a promočení jsme šli pod zamračenou oblohou. Z křovin sálalo skleníkové dusno, sytě zelené, masité liány obepínaly dychtivými rameny kmeny lesních velikánů; mezi nimi se třpytily blátivé louže. Za naší nepřítomnosti tu pršelo – vůbec se zdálo, že nastala doba dešťů. Trvá v těchto šířkách od června do října a znemožňuje – podle všeho, co jsem o tom slyšel – vojenské operace většího rozsahu. Nad kalužinami se vznášela mračna komárů, všichni jsme se po nich oháněli kapesníky a kleli při každém bodnutí; já jsem se však díval na louže, myslel na plánované tažení – a pomalu jsem zase dostal kuráž.

Za domem stál letoun, naše „Bonanza“; ve vestibulu bylo cítit juchtu a jasmín. Z horního poschodí se ozýval řezavý hlas a jiný, tlumenější, mu klidně odpovídal, i když stejně rychle; byl to hlas dr. Guerry. Oba hovořili španělsky, nerozuměl jsem jedinému slovu; rozumím španělsky jen tenkrát, když se mluví pomalu. – „Zaplať pánbu, šéf je tady,“ řekl Steve. „Budou prachy. Včera jsem se vydal z posledního.“

Teď se nahoře prudce otevřely dveře a s prásknutím zase zapadly. Po galerii kráčel muž v oslnivé vojenské uniformě. Měl bílý kabát s plochým, zdviženým límcem a azurově modrými výložkami, na kterých se třpytily dva miniaturní stříbrné meče. Prsa a ramena mu svítila zlatem šňůr, prýmků, knoflíků, hvězd a vykrouženého listovitého vyšívání, jaké nosívali jihoameričtí hrdinové osvobozeneckých válek za časů Simona Bolivara a jež můžeme ještě dnes obdivovat na parádních stejnokrojích diplomatického sboru na celém světě. Seběhl po schodišti, obličej měl skoro purpurově rudý; byl to živý kontrast ke gala kabátu, módně úzkým a rovněž bílým nohavicím. Nikdy jsem dona Miguela v tom parádním kroji neviděl a tak jsem ho hned nepoznal, ale Steve se okamžitě postavil do pozoru.

Generál Miguel Ydigoras Fuentes – tak znělo jeho plné jméno, i když o titulu se dalo pochybovat – se zastavil těsně před námi; zlostí zrovna funěl. „Kde jsou ostatní?“ zeptal se pátravě a Steve odpověděl: „Hned přijdou, seňore generále.“

Don Miguel podrážděně přikývl. Mne vůbec nevzal na vědomí. Nad jeho levou náprsní kapsou se houpaly na modrobílo-zlatých ozdobných stužkách tři těžké medaile podobné pruskému johanitskému kříži, řádu francouzské Čestné legie a italskému řádu „Dell‘ Annunziata.“ Nebylo pochyb, přede mnou stojí veliká osobnost, asi hlava celého spiknutí. Jak se mělo brzy ukázat, byl považován alespoň za politickou hlavu. Byl to zámožný, vzdělaný člověk, v civilním životě šéfinženýr United Fruit Company. Po nezdařeném pokusu o puč opustil před několika lety svou vlast – Guatemalu. Vyprávělo se o něm, že se nechce vrátit jinak než jako president republiky.

Portálem vstoupili důstojníci, pozdravili s jižanskou grandezzou a vyměnili si významné pohledy, jež bezesporu platily přítomnosti nejvyššího velitele. Generál jim odměřeně poděkoval a ještě celý udýchaný je pozval do vedlejší místnosti.

O čem pánové hovořili, nevím, mne k poradě nepozvali. Stáli jsme se Stevem ve vestibulu a čekali; několikrát jsem hmátl do skříňky s doutníky, která zřejmě patřila šéfovi, a Steve si kousal nehty. Dělával to jen tehdy, když ho něco tížilo; ten dobrák měl obavy o mou kariéru. Fuentes mne vůbec nepoznal, ba dokonce mne přehlížel, a žádný z ostatních pánů neuznal za vhodné představit mne generálovi jako vojenského poradce. Zavřenými dveřmi pronikala změť hlasů. Pocit, který mne ještě nikdy neoklamal, mi napověděl, že se tam právě zabývají mou osobou. Zapálil jsem si další feudální doutník a přešlápl z levé nohy na pravou.

Po chvíli se k nám přidal pilot dona Miguela, mladý Američan Ralph Kennard, šlachovitý člověk s bujnou kšticí. Na rukávě měl smuteční pásku. Byl to technik United Fruit Company, trestaný pro loupežné vydírání. Se mnou navázal rozhovor o letových vlastnostech „Bonanzy“. Od něho jsem se později dozvěděl, jak tenkrát v neděli došlo k tomu, že jsem byl náhle zařazen do revolverové gardy Společnosti. Miguel Ydigoras Fuentes, Steve Baxter a Kennard odletěli z Bostonu (sídla ovocnářského koncernu) a v pátek přerušili let v Savannah, protože Ralph Kennard dostal telegrafickou zprávu, že jeho nemocná matka by ho ráda viděla. Bydlela ve Waycrossu, dvě hodinky vlakem ze Savannah; don Miguel dal svému pilotovi krátkou dovolenou. Ale Kennardova matka umírala, pilot u ní zůstal déle, než předpokládali, a tak se Fuentes musel poohlédnout po náhradníkovi. Nebylo to nijak snadné, protože podle přání dona Miguela a vzhledem k plánovanému ničemnému kousku to měl být člověk bez příbuzenstva, pokud možno kriminální zločinec, kterému by žádný americký soud neuvěřil, kdyby ho snad napadlo obvinit poctivého dona Miguela z únosu. Steve, generálův tělesný strážce, mu nakonec pomohl z nesnází, když mne představil jako individuum požadovaného charakteru…

Dveře se otevřely a z poradní místnosti vyšel comandante Alfonso Tempestad, zamířil rovnou ke mně a řekl: „Caballero, jsem hrd na to, že mám příkaz a čest oznámit vám: Na můj návrh a podle zvláštního rozkazu vrchního velitele osvobozeneckých sil, našeho statečného generála Miguela Fuentese, jste s okamžitou platností vstoupil v hodnosti kapitána do osvobozenecké armády Guatemaly!“ A poněkud neslavnostně dodal: „Budete mi tu hned přísahat na prapor – čas bohužel kvapí – pánové nám budou svědky.“

Odhodil jsem doutník, postavil se vedle něho před vitrínu, přes kterou byla hodně nedbale přehozena modrobílá praporovina se stříbrným mečem, položil dva prsty na chladivou látku a chvatně odříkával přísahu, jejíž obsah – pokud jsem mu tenkrát rozuměl – mi mezitím vypadl z paměti. Pak jsme do sebe všichni čtyři, Tempestad, Kennard, Steve a já, obrátili obrovitý pohár rubínově červeného portského vína a prázdnou křišťálovou nádobu jsme roztříštili o mozaikovou podlahu. Svědci se dali do provolávání slávy, comandante vytáhl poniklovanou pistoli a třikrát střelil do stropu. Omítka padala na podlahu, bylo cítit střelný prach. Tím byl ceremoniál důstojně zakončen. Tempestad, zřejmě v nejvyšším spěchu, prudce zamířil do poradní místnosti, přičemž mne strkal před sebou.

18

Uprostřed místnosti stál generál; jeho štáb, oblečený s daleko menší nádherou, se nenuceně seskupil kolem něho. Okamžitě jsem poznal, že Fuentes je strhující řečník. Měl jasný čistý hlas herce, který se naučil vytvářet hlásky v hlavě, ne v hrdle, aby předčasně neochraptěl. „Puerto Barrios,“ volal, „je brána, kterou vpadneme do země. Každý postup po zemi napříč Hondurasem by byla zbytečná zacházka, která by byla o to trnitější, že vzhledem k tamní generální stávce – jak jsem slyšel, nebyla do té chvíle stále ještě potlačena – tu není záruka hladkého transportu našich vojsk, potravin a zásob. Také není v naší povaze, pánové, dělat okliky. My pohrdáme zadními vrátky, my jsme zvyklí vcházet hlavní branou!“

„Viva!“ hučeli důstojníci. „Hurá!“

Don Miguel se na ně pátravě podíval, jako by ho podobné ovace mírně obtěžovaly. Sebral pomyslné smítko s rukávu a poněkud klidněji pokračoval: „Tento přístav je klíčem k naší vlasti. Klíčem k přístavu je jeho posádka. Jen idiot prolévá krev, když to jde zařídit jinak. Vždyť co je klíčem k posádce? Její velitel!“

„Dios mediante,“ prohlásil plukovník Gusano. „Bůh tomu chce, generále.“

„To nemá s Bohem nic společného,“ odpověděl Fuentes. „Znám toho velitele, je právě tak zbožný jako my; Bůh se zachová neutrálně. Ten major Guerra je tvrdý oříšek. Nemá dluhy, které bychom za něho mohli zaplatit. Jacobo Arbenz mu také ničím neublížil. Dále – je to člověk bez ctižádosti. Chce zůstat velitelem tří rot bosých Indiánů, jak jsem byl v tomto domě před pěti minutami ujištěn. Jeho veškerou snahou je sloužit lidu.“

Sešpulil rty a důstojníci se dali do smíchu.

„Má však bratra, na kterém velmi lpí. Jeho smysl pro rodinu je velmi silný. Oznámíme mu tedy, že jeho bratra hodíme do zálivu žralokům, bude-li trvat na tom, že chce Puerto Barrios hájit. Caballeros, právě jsem s tím dr. Guerrou hovořil – je už několik dnů mým hostem. Je to temperamentní, nadmíru statečný muž! Předstírá, že se skutečně raději dá sežrat žraloky, než by zradil Arbenzův režim.“

„Pedazo de atún,“ poznamenal pohrdlivě Tempestad, „pitomý chlap.“

„Pánové, bohužel si to nemůžeme dovolit vyzkoušet, ten člověk má pro nás ještě příliš velkou cenu.“

Generál udělal řečnickou přestávku. Složil ruce za zády a pružnými krůčky mistra v šermu začal přecházet sem a tam. „I k srdci tohoto muže,“ řekl pak tiše, „existuje klíč. Je jen nutno jej najít. Je to otázka psychologického vedení války. (Hovořil španělsky, ale zde použil anglického výrazu „psychological warfare“.) Já jsem ten klíč nalezl!“

Don Miguel se zastavil, nadechl se a hodil hlavou dozadu. „Ten dr. Guerra,“ řekl, „miluje svou dceru; je to nepochybně lidsky krásný rys povahy. Děvče se jmenuje Isabela a je opravdu docela roztomilá, i když má špetku indiánské krve… Zkrátka, pánové, chtěl bych, aby se jeden z vás tohoto děvčátka ujal a zasvětil je do tajů milování; dr. Guerrovi dáme možnost vyposlechnout si to za dveřmi.“

Zůstal stát, obličej mu ztuhl. „Předpokládám, že ho to položí na lopatky,“ končil svou řeč, „má-li aspoň kousek srdce v těle.“

Chvíli bylo ticho. Srdce mi hlasitě tlouklo. Cítil jsem, že to jsou rozhodující vteřiny. Fuentesova nestydatá nabídka byla odporná, po hádce s dr. Guerrou byl schopen každé podlosti vůči svým dvěma zajatcům. A vlastně jsem to způsobil já, že se mu dostali do rukou! Napřímil jsem se, postoupil o krok kupředu a hlásil: „Vykonám váš příkaz, seňore generále!“

Ostře se na mne podíval, zdálo se, že si vzpomíná, kdo jsem, a že jsem mu byl před třemi dny doporučen pro dva delikty: pro pašování omamných jedů a znásilnění. Pravděpodobně uvěřil, že se dokáži zhostit svého úkolu dokonce s patřičným potěšením, protože odpověděl okamžitě: „Tak dobrá, kapitáne.“

Srazil jsem paty a trochu se uklonil. Bylo vidět, že se všem ulevilo. Když jsem odcházel, povzbudivě na mne kývali. Ve dveřích ke mně přistoupil comandante Tempestad.

„Dejte si na ni pozor,“ šuškal, „je to hotová divoká kočka!“ Jeho poznámka mne zarazila. Dalo se z ní usuzovat, že už před naší plavbou po moři se pokoušel k děvčeti přiblížit. Nemůže přeci vědět, že k ní jdu proto, abych ji chránil před ostatními. Rozhodl jsem se, že budu opatrný.

19

Guerrovi obývali v prvém poschodí dva sousedící pokoje, oba se zvláštním vchodem; před každým stál strážný. Když mne vojáci uviděli, vzdali mi zbraní čest. Dole zavrzaly schody, zřejmě za mnou kdosi šel. Pamětliv comandantova varování vnikl jsem rychle a bez klepání do pokoje, zamkl za sebou a ubezpečil se, že spojovací dveře do pokoje Isabelina otce jsou rovněž pevně zamčené. Potom jsem se pomalu obrátil.

Dívka seděla u jednoho z otvorů ve zdi a listovala v obrázkových časopisech. Teď klidně vstala, přistoupila ke kulatému stolu, prudkým pohybem odhodila husté modročerné vlasy z čela a upřeně se na mne podívala. Měl jsem pocit, že ví, co ji má očekávat; přesto zůstala tiše stát, roztažené prsty opřené o stůl, a dovolila mi, abych se k ní přiblížil. Právě to mne zaráželo. Chystá mi nějakou past? Teď už na tom nezáleželo, musel jsem se dostat blíže k jejímu uchu. Vysvětlovat jsem jí to mohl jen šeptem, stráž venku na galerii dostala asi rozkaz poslouchat, co se tu bude dít. Musel jsem dokonce počítat s tím, že Fuentes se sám přesvědčí, jak jeho trest na dr. Guerru zapůsobí.

„Seňorito Isabelo,“ řekl jsem docela tiše, „nebojte se mne. Poručili mi, abych vnikl do vašeho pokoje a ublížil vám, protože chtějí na vašeho otce vykonávat nátlak. Ujišťuji vás, že to neudělám! Ale poslouchají za dveřmi, a jestliže nechceme, aby k vám poslali někoho jiného, musíme ty venku zmást. Bylo by dobře, kdybyste teď začala křičet.“

Mlčela a jen se na mne číhavě dívala. Snad jí vyschlo v hrdle, bylo na ní vidět, že má právě takový strach jako já. Nedokázal jsem rozpoznat, věří-li mým slovům, či zda je má za prohnanou lež, která mi má pomoci odzbrojit ji. „Seňorito,“ opakoval jsem, přistoupil docela těsně k ní a naklonil se nad ni – byla o celou hlavu menší než já, „než začnete křičet, bylo by dobře, kdybyste dala otci nějaké znamení, aby si nemyslel, že…“

Konec věty mi uvízl v hrdle. Příliš pozdě jsem pochopil, že jí to musí připadat jako vrchol prohnanosti. Klouzavým pohybem ruky si přejela po záhybech šatů a ze skryté kapsy vytáhla věc, kterou jsem sice viděl, ale zřetelně nerozeznával. Bleskurychle zvedla ruku do výše a bodla. Jak se ukázalo, měla v ruce dýku. Nebyla větší, než bývají nože na dopisy na psacích stolcích mladých dam, ale ostře nabroušená na obou stranách a špičatá; rozřízla mi sako na rameni, vnikla na tři centimetry do masa a způsobila asi prst dlouhou ránu. Ustoupil jsem a zasténal. Po roztrženém rukávu mi stékala krev. Prosil jsem ji, aby křičela, a teď jsem to byl já, kdo z nás vykřikl první. Zároveň jsem pochopil, proč mě Tempestad varoval.

Vyskočila na pohovku; doufala, že tak vyrovná nevýhodu své malé postavy, a s dýkou v ruce a tělem kočkovité přikrčeným po mně záludně blýskala očima. Nemělo nejmenší smysl mluvit s ní; musím jí dokázat, že jí nechci ublížit. Proto jsem po ní prostě skočil. Čalounění pod mou vahou povolilo, upadli jsme oba, a mně se podařilo vykroutit jí dýku z ruky dřív, než mne mohla pobodat.

„Tak přece křičte,“ sykl jsem na ni, když jsme spolu zápasili, a protože ze sebe ani potom nevydala hlásek, zmáčkl jsem jí žebra. Teď skutečně vykřikla, a její hlas musel proniknout celým domem; zároveň jsem ucítil palčivou bolest na tváři – zuřivě mi zaťala nehty do obličeje. A z vedlejšího pokoje bylo slyšet tlumený hřmot. Dr. Guerra se pokoušel vylomit spojovací dveře. Jak mi však později řekli, stráž mu v tom zabránila.

Když se dnes ohlédnu zpět, zdá se mi, že i tato událost, jako tak mnohá v našem životě, měla svou humornou stránku. Nebylo mi tenkrát do smíchu. Znal jsem leckterý způsob sebeobrany, ale tohle jsem ještě nezažil; její odpor byl nezkrotný, útočný a na nejvyšší míru bolestivý. Za celou dobu, kterou jsem strávil ve službách „osvobozenecké armády“ na falešné straně, jsem nikdy nebojoval tak zoufale jako večer 16. června na Isla de Punalu s tou mladou ženou. Ačkoli byla proti mně jako střízlík, rvala mne jako lítá šelma a vzdala se, až když mi vyrvala celé chomáče vlasů, roztrhala kabát a pokousala zápěstí do krve.

Bylo to opravdu strašné; raději se ani nebudu pokoušet popsat stav bídy a utrpení, ve kterém jsem tenkrát byl.

Nakonec ležela bez hnutí a udiveně se na mne dívala; nikdy nezapomenu, jak se její velké oči zalily slzami, jež pomalu stékaly po vysokých lícních kostech a vsakovaly se do vlasů. „Přestaň,“ řekl jsem jí, „nemáš pro to důvod. Začala jsi ty, ne já. Je ti teď jasné, že jsem to myslel přesně tak, jak jsem to říkal, když jsem před chvílí přišel?“

Rozvzlykala se. „Si tal…“ odpověděla za chvíli, „es fuerto cosa. Já jsem vás zřídila! Je mi to líto, seňore Moreno.“

Vrátil jsem jí dýku, sedl si stranou na židli před klíčovou dírku a začal listovat v časopisech. Z rukávu mi kapala krev. Náhle vyskočila z pohovky, běžela k spojovacím dveřím a začala na ně škrábat nehty. Z druhé strany se ozvalo ťukání v určitém rytmu, odpověděla rovněž ťukáním; zřejmě informovala otce o šťastném výsledku celé historie. Vrátila se, zavázala mi ránu útržkem látky a dovolila mi, abych si lehl vedle ní na pohovku. Udělal jsem to rád; potřeboval jsem klid právě tak nutně jako ona. Chabelita – potají jsem jí tak říkal – se proměnila v krotké stvoření s nejmírnějšíma očima. Dokonce si položila hlavu na mé neporaněné rameno. Její důvěra byla právě tak bezmezná jako předtím její nenávist; vyhnul jsem se všemu, čím bych ji byl mohl zklamat. Leželi jsem tam pokojně vedle sebe a já jsem měl pocit, že jsem se vrátil do těch vzdálených časů, kdy jsem měl jediné přání – tiše ležet vedle děvčete, které jsem miloval, cítit jeho dech, hladit je po vlasech, prostě cítit jeho blízkost. Bylo to před dvaceti lety – milá, už blednoucí vzpomínka.

O čem jsme hovořili? Vím už jen to, že mi vyprávěla o muži, který se jmenoval Bill Walker, o dobrodruhovi z Tennessee, který se smečkou amerických korzárů přistál v Nicaragui. Dobyl tehdejšího hlavního města Granady, dal se jmenovat vrchním velitelem vojska a diktátorsky vládl celé zemi. Ale právoplatné vlády Nicaraguy, Guatemaly, Hondurasu, Salvadoru a Kostariky se proti vetřelci spojily a v několika bitvách ho tak porazily, že 1. května 1857 uprchl na severoamerickou loď a odplul do New Yorku. Za tři roky se vrátil. S novou tlupou lupičů pomstychtivě vpadl do Hondurasu, zmocnil se přístavu Trujillo a zavedl tam hrůzovládu, ale už po čtyřech týdnech byl opět poražen, zajat a dne 12. září 1860 byl v Trujillu podle stanného práva zastřelen.

„Odkud to víš?“ zeptal jsem se.

„To se u nás v Guatemale učí každé malé dítě,“ odpověděla mi.

„A proč mi to vyprávíš?“

„Aby se vám nestalo totéž, seňore Moreno,“ řekla mi. „Myslím, že vy jste zrovna takový člověk, jako byl Walker.“

Trochu mne tím sice přecenila, ale tak docela nepravdu přece jen neměla.

20

Dole jsem byl pozdraven s halasem, ale bez škodolibosti. Mé potrhané šaty taktně přehlíželi, škrábance obdivovali jako jizvy získané v souboji. Tempestad mi podal sklenici portského. „Generál je s vámi velmi spokojen,“ zašeptal, „na dr. Guerru to působilo!“

Cítil jsem hořkou příchuť v ústech a odtrhl sklenici od rtů. Teď začaly padat poznámky, které při takových příležitostech lancknechti dělávají. Pln zlosti jsem odešel do svého pokoje, umyl se a požádal Steva o novou košili. Zašklebil se a ukázal na mou postel. Byl tam pro mne přichystán vzdušný bílý stejnokroj s modrými výložkami, stříbrnými mečíky a třemi zlatými kapitánskými hvězdami na nádherně splétaných náramenících.

„Dar od generála,“ řekl. „Chlapče, chlapče, ty tu děláš divokou kariéru. Jen při tom nezapomínej na staré kamarády.“

Zdvihl jsem dar nejvyššího velitele a prohlédl si jej ze všech stran. Tak pěkný kabát už jsem dlouho neměl; patřily k němu tři sněhobílé košile, ba ani čestný kordík nechyběl.

V levé náprsní kapse šustila dvacetidolarové bankovka, nad kapsou se houpal na modrobílo-zlaté stužce řád. Ten mi Fuentes udělil za to, že jsem mu pomohl zlomit odpor dr. Guerry; jiné zásluhy jsem si nebyl vědom.

Hrdlo se mi stáhlo, nejraději bych byl řval vzteky. Ale nebyl bych tím nic změnil, byl jsem unavený a rány mě pálily. Medaile byla ostatně pěkná – bílý, zlatě orámovaný kříž, tvaru a velikosti řádu „Pour le mérite“. Vypadal jako napodobenina Svatého Jiří, dávno zapomenutého vyznamenání, které propůjčoval ruský car osvědčeným vojákům.

V kulatém štítku bylo vyryto heslo pruského řádu Černého orla SUUM CUIQUE – „Každému, což jeho jest.“

21

Krátce před východem slunce mne kdosi probudil důkladným zatřepáním. Vyskočil jsem a mnul si oči. Byl to dr. Luis Guerra; prosil mne, abych si s ním vyšel na malou procházku. Směl se opět volně pohybovat. Po tom, co se podrobil generálově vůli, byli strážní před jeho a Chabelitiným pokojem odvoláni; ani před domem už nikdo nehlídal. Ve Fuentesově hlavním stanu zavládlo ovzduší bezstarostnosti. Nebyl voják z povolání, ale prakticky myslící inženýr, proto pohrdl zbytečným panáčkováním a spolehl se, že dá-li střežit přístav a letiště – tuto službu konaly ve dne v noci dvě dvojité stráže – nemůže nikdo na jeho ostrov ani vstoupit, ani jej opustit. Nepřátel, kteří by se k jeho opěrnému bodu mohli přiblížit po moři anebo ve vzduchu, se nemusel obávat – země, do které hodlal vpadnout, neměla námořní ani letecké síly.

Oblékl jsem se a po Guerrově boku jsem vyšel z domu. Vzduch byl nádherně svěží, voněl tropickými květy. Moskyti ještě spali. Šli jsme mlčky, pomalým loudavým krokem (a nepozorováni, jak jsem se domníval) až na konec přistávací dráhy v západním cípu ostrova a tam jsme se posadili na kmen poraženého kampešového stromu; u našich nohou šumělo moře, zahalené do bledé ranní páry.

„Děkuji vám, seňore Moreno,“ řekl dr. Guerra prostě. „Jednal jste moudře a jako skutečný caballero. Nezmýlil jsem se ve vás.“

Nemohl jsem ani promluvit, jeho přívětivá slova mne zahanbovala. Bylo to víc, než jsem dokázal snést, protože jsem si jeho díků nezasloužil. Všichni mne chválili a chovali se ke mně mile, a přece – co jsem byl jiného než tulák, nuzák, vlk mezi vlky, který své služby prodává tomu, kdo nejvíc nabídne? A tak jsem jen řekl: „Ale… bojím se, že se jim jejich plán přesto zdařil.“

„Ne,“ odpověděl mi, „Guerrové se nedají vydírat. Slyšel jsem Chabelitu křičet, a když mne ujistili, že všichni darebáci na ostrově – je jich tu, jak se domnívám, na padesát – ji budou mučit tak dlouho, dokud nepovolím, povolil jsem, to jistě chápete. Člověk přece nemůže nečinně naslouchat, jak mu pomalu zabíjejí dceru. Nezbývala jiná cesta.“

„Teď už vám nehrozí nebezpečí,“ řekl jsem.

„Tomu nevěřím, seňore Moreno. Fuentes ji brzy začne mučit znovu. Protože i když jsem právě řekl, že jsem povolil, není to tak docela pravda. Podvolil jsem se jeho přání, že napíši dopis bratrovi, ale jen na oko. Musel jsem jej psát v jeho přítomnosti, myslel si, že tímto způsobem bude mít úspěch zajištěn. Dopis je také skutečně stylizován tak, jak Fuentes chtěl. Není v něm jediný dvojsmysl. Před rozhodující větou je však tečka, na první pohled náhodná kaňka, znamení, které jsem si s bratrem smluvil a jež obrací všecko v pravý opak. Můj bratr se dočte, že mu radím, aby vyklidil Puerto Barrios bez boje, protože jinak by jeho tři roty byly odříznuty od pevniny, a celou řadu takových dobrých důvodů. Smysl dopisu si však vyloží správně! Bude město hájit až do posledního muže… A jakmile si Fuentesovi bandité zkrvaví na přístavů hlavy, jejich šéf se nezalekne ničeho, jen aby majora Guerru zviklal jiným způsobem. Fuentes stejně není přítelem čestného boje, teror se mu zamlouvá víc. Při svém posledním pokusu o puč dal jednomu indiánskému chlapci vypíchat oči, aby zastrašil obyvatelstvo, a poslal ho…“ Odmlčel se a zavrtal špičku boty do orosené trávy. „Raději na to nemyslet,“ zamumlal.

Pestří ptáci cvrlikali, vzduch byl vlahý a svěží. Pod bílým kabátem s čestným křížem a kapitánskými hvězdičkami mi přeběhl mráz po zádech. Tušil jsem, že mi to nevypráví jen proto, aby se s někým podělil o svou nenávist a tak si ulevil. Dr. Guerra nebyl z lidí, kteří čekají na soucit nebo na pár slov útěchy. Měl jsem náhle pocit, že mne chce donutit k nějakému rozhodnutí, zlákat mne, jako už jednou, k společnému útěku. Před třemi dny se mu to skoro podařilo. V pondělí dopoledne jsem se ještě domníval, že jsem upadl mezi gangstery, mezi únosce, na které čeká elektrické křeslo. Dnes jsem však už věděl, že celá věc je sice odporná, ale naprosto v mezích zákonů. Ať už jsou lidé dona Miguela gauneři, z právnického hlediska jsou to vojáci – vražda, kterou spáchají, je považována za legální akt zabíjení, zavlečení jiných lidí za řádné zajetí, jejich mučení za nutné vojenské opatření, jaké je v koloniálních zemích při výsleších naprosto obvyklé. Žádný soudce nebude nikdy stíhat to, co děláme – a v tom je veliký rozdíl…

Při těchto myšlenkách se ve mně cosi křečovitě sevřelo. Cítil jsem, jak je to všechno tíživé, jenže já jsem se nechtěl rozhodovat – ani pro dr. Guerru, ani pro Miguela Fuentese, který byl beze sporu lotr. Oba se o mne ucházeli a já se jako obyčejně dal unášet proudem – šel jsem za tím, co mi nabízelo pohodlnější život a čeho bych se musel nejvíce obávat, kdybych se odhodlal odmítnout. To však byl don Miguel. Dr. Guerra si možná myslel, že se odvážím rizika útěku, jen když se mu podaří přesvědčit mne, popudit mne vůči Fuentesovi. Já jsem si však umínil, že se obrním vůči soucitu a budu se střežit před spravedlivým člověkem po mém boku, který sice chce nejvyšší dobro pro svou zemi – což ale nemusí být zrovna moje vlastní dobro.

„A nemůže se to všechno vyvinout také jinak?“ zeptal jsem se ho. „Proč musí mít ten přístav? Je přece od hlavního města vzdálen na tři sta kilometrů. Jestliže tam Fuentes narazí na odpor, bude to zkoušet jinde… A přestane se starat o vás a o vašeho bratra.“

Nevím, zda mne dr. Guerra prohlédl, zda viděl, jak se pokouším shodit to břemeno dřív, než mi je položí na bedra. „Puerto Barrios je naše okno do Atlantiku,“ odpověděl. „Skoro všechen dovoz a vývoz banánů a kávy jím prochází. Je to jediný přístav Guatemaly, kde oceánské parníky nekotví na otevřené rejdě a nemusí být vykládány s pomocí menších lodí, nýbrž dojíždějí až k přístavní hrázi. Vždyť jste tam byl a viděl, jak je všecko moderně zařízeno, i to, že to všechno patří United Fruit Company zrovna jako všecky lodi, jež k nám připlouvají. United Fruit je kdykoli s to sevřít nás totální blokádou – prostě tím, že nařídí svým kapitánům, aby už do Guatemaly nejezdili.“

Odmlčel se, ruce se mu svíraly. „El papa verde však chce víc,“ pokračoval střízlivě. „United Fruit by chtěla svrhnout naši vládu, změnit mocenské poměry, zrušit pozemkovou reformu, zničit naše dílo výstavby. Už půldruhého roku plánuje a financuje vojenské tažení, a – prostřednictvím lidí jako Fuentes – je konečně také chce uskutečnit. Puerto Barrios je při tom pro její loupežnické hordy branou, kterou chtějí vpadnout do země. Vždyť kromě San José na tichomořském pobřeží, které pravděpodobně chtějí také napadnout, je Puerto Barrios jediný přístav, ze kterého vede do vnitrozemí železnice a jakž takž slušná silnice. A bez železnice či silnice, seňore Moreno, není možné dostat se přes pobřežní nížinu. Je to totiž zelené peklo s moskyty, kuguáry, s jedovatými hady a malárií a bažinami a houštinami, kterými si musíte prosekávat cestu mačetou; každý pluk, který tam vženete, vyjde na druhé straně nemocný a v síle nanejvýš roty. Fuentes to ovšem přesně ví. Puerto Barrios musí dostat, věřte mi to! Náš národní přístav, Santo Toma, který stavíme bez cizí kapitálové pomoci jihovýchodně od Puerto Barriosu, ještě zdaleka není hotov. A Livingston nemá železniční spojení, odtamtud vyplouvají do nitra země jen ploché říční čluny po Rio Dolce a přes jezero Izabal. Odtamtud se však také nedostanete do GuatemalaCity, nýbrž jen do Alta Verapazu. To však není srdce naší země, a oni nás chtějí zasáhnout do srdce.“

„A proč?“ zeptal jsem se.

„Proč?“ opakoval a obrátil ke mně svou mužně ostrou tvář. Zračil se v ní úžas, ba dokonce bezradnost, která však v tom okamžiku zmizela; jeho oči se usmály. „Seňore,“ řekl, „na tuto otázku neznám stručnou odpověď. Udělal jste pro mne mnoho a já bych vás nerad unavoval starostmi své vlasti. Je to totiž dlouhá historie.“

22

Vyprávěl mi tu historii, ne na jedenkrát, ne toho rána 17. června 1954, když jsme seděli vedle sebe na kampešovém kmeni a před námi vystupoval sluneční kotouč z mlhy Karibského moře. To, co mi tenkrát pověděl, doplnil později, když jsme se za pamětihodných okolností setkali znovu, a z knih a novin jsem se dozvěděl ještě mnohem víc. Povím-li však celý příběh na těchto stránkách souvisle, dělám to proto, že chci vytvořit úplný obraz, napsat historickou zprávu, kterou musí znát každý, kdo chce správně zhodnotit události, jež následovaly, a pochopit všecku jejich tíhu, bolest a tragiku. Dr. Guerra hovořil vášnivě a s prudkým zaujetím; později jsem však zjistil, že každé jeho slovo bylo pravdivé.

Dějiny republiky Guatemaly začínají rokem 1821, kdy byla osvobozena celá Střední a Jižní Amerika z třistaleté španělské poroby. Země byla krátce poté přivtělena k mexické císařské říši a po jejím rozpadu v roce 1823 přijata do federace středoamerických republik. V tomto svazku států ihned došlo k rozhořčenému boji mezi vládnoucími kruhy; na jedné straně stáli liberálové, kteří zastupovali zájmy obchodníků a chtěli jednotnou Střední Ameriku, na druhé straně stáli konzervativci, zastupující stanovisko katolické církve a statkářů. Ti chtěli federaci rozpustit. Prosadila se druhá skupina – federace se rozpadla v roce 1839 na pět jednotlivých republik, z nichž jednou byla Guatemala. Následující desetiletí plynula ve znamení boje mezi liberály a konzervativci, jejichž jednotliví vůdcové na sebe střídavě strhovali moc a zřizovali vojenské diktatury. Do tohoto zápolení se víc a víc vměšovaly cizí velmoci; to ovšem mělo svůj důvod.

Historie United Fruit Company započala v roce 1870, kdy kapitán Lorenz Baker připlul z Karibského moře s nákladem banánů do bostonského přístavu. Tenkrát se na plachetnicích často zkazily celé náklady ovoce, Baker však uměl svou šalupu řídit tak obratně, že bostonští obchodníci nakonec společně s ním založili velkoobchod s ovocem. Firmě však nestačily zisky, které vytěžila z dopravy banánů, a tak sama skoupila rozsáhlé plantáže ve středoamerických státech. Až se potom jednoho dne do tohoto výnosného podnikání zapojil známý „král železnic“ Cooper Keith.

Keithovi zadala Kostarika stavbu železniční trati; byla to linka, která dodnes vede z atlantického přístavu Limónu přes hlavní město San josé až k Tichému oceánu. Král železnic si při tom prohlédl zemi a dostal chuť na banány. Skoupil obrovské pozemky, spojil se s jinými banánovými firmami a v roce 1899 spojil svou říši s Bakerovým impériem v mohutný plantážnický koncern pro obchod ovocem, který nazval United Fruit Company.

Jižní plody získávaly koncem století rostoucí oblibu na celém světě. Nový mamutí podnik ovládal zpočátku jen produkci Kostariky, Panamy a Jamajky. Přesto vládl už kolem roku 1900 kapitálem dvanácti miliónů dolarů, více než sto tisíci hektary plantáží, 160 km železnic, deseti parníky a pracovními silami několika set tisíc Indiánů, černochů a zbídačelých bělochů. Ovoce bylo nejdůležitějším hospodářským zbožím těchto zemí, proto ovládala Společnost jejich státní rozpočty a kontrolovala tak všechen politický život.

Do takového mocenského postavení by se byl trust ovšem nikdy nebyl vyšvihl, kdyby ho byl mocně nepovzbuzoval Washington a nestál při něm v kritických situacích. Pro tehdejšího presidenta „Teddyho“ Roosevelta (staršího) bylo samozřejmé, že vláda USA a big business jsou identické – co bylo dobré pro trusty, bylo dobré i pro Spojené státy. A uklidňující pocit, že v nutném případě bude vláda ochotna vypravit válečné lodi a dá v banánových republikách vylodit námořní pěchotu, vedl ředitele Společnosti k tomu, aby svou říši kolem Karibského moře dále rozšiřovali. Obrovitý bostonský koncern investoval miliardy dolarů. Krátce před první světovou válkou pronikl do Nicaraguy, Hondurasu, Guatemaly a dokonce i do Kolumbie a Ecuadoru.

„Za starých zlatých časů“ – přečetl jsem si mnohem později v „New York Times“ – „by byla United Fruit nestrpěla v Jižní Americe jedinou vládu, která by jí nebyla přátelsky nakloněna. Byla by ji prostě odstranila. Jestliže její hlavní zájem – skupovat plantáže za spropitné a rychle dokončit pronikání k hospodářsky málo vyvinutým sousedům – narazil na nepochopení, dovedla Společnost ukázat nepříjemnou tvář. Vždy měla potřebné prostředky k tomu, aby si koupila politiky, pomohla jim do sedla a ovlivňovala společenský život podle svých přání. Koupila si nutný počet křesel v parlamentech a odborové organizace dala zakázat.“

V tom temném období dobyla americká vojska Kuby, Haiti, Dominikánské republiky, Nicaraguy, Panamy, Portorika a částí Mexika. Republika Honduras musela přetrpět celkem pět invazí; ještě v letech 1924/25 měla americká vojska v rukou dvě honduraská přístavní města. Guatemala zažila poslední vpád v dubnu roku 1920. Severoamerickým kulím padlo tenkrát za oběť osm set stoupenců svrženého presidenta Cabrery. Ve všech těchto případech zavedli vítězní velitelé námořních oddílů tvrdý režim. Vyhlásili stanné právo, zřídili protektoráty, najmenovali ministry, vybudovali námořní základny. A jestliže vůbec odtáhli, vrátili se okamžitě, jak jen se někde něco pohnulo. „Kožené zátylky“ přistály znovu, námořní pěchota vyrazila do útoku, obnovila staré poměry, hájila majetek amerických firem holými badáky a každého bojovníka za svobodu ubila klackem. „They need the big stick,“ říkával tehdy „Teddy“ Roosevelt, „potřebují pořádný klacek.“

Časem však začínala vznikat ve Střední Americe revoluční hnutí, která v dolarovém imperialismu viděla úhlavního nepřítele a požadovala demokratickou kontrolu nad zahraničním obchodem, nad nerostným bohatstvím, plantážemi, železnicemi a přístavy; národní bohatství mělo být vyrváno z rukou yankeeům, domácí hospodářství se mělo osamostatnit.

„Rok 1944 byl naším velkým rokem,“ slyším dr. Guerru ještě dnes. „Američané byli tak důkladně zaměstnáni na evropských a tichomořských frontách, že se v té době sotva mohli starat ještě i o nás. Franklin D. Roosevelt dost dobře nemohl volat ke křižáckému tažení proti tyranům a zároveň trpět fašisty na vlastním písku. Hlásal politiku dobrých sousedských vztahů, což mělo znamenat nevměšování do našich vnitřních záležitostí. Karibským diktaturám okamžitě začala přihořívat koudel. Z Kuby zmizel Fulgencio Batista, utekl do Miami a utrácel tam – až do doby před dvěma lety – co předtím nastrkal do kapes ze státní pokladny. Venezuela poslala k čertu generála Medinu Angaritu, Salvador Martineze. Všichni se pokoušeli napodobit Mexiko – vytvořit stát, který by se opíral o lid, to znamená o vlastní podnikatele, řemeslnický stav a masu indiánských malorolníků. Ale jen nám v Guatemale se to podařilo.“

Nevyptával jsem se ho na nic, politika mne nikdy nezajímala. „Předtim,“ říkal, „jsme měli fašistického diktátora, který se jmenoval José Ubico, byl to takový ‚generál‘. Cítil se být něčím jako králem vojáků, projížděl zemi na bíle lakovaném motocyklu, honil líné úředníky, bezohledně zardousil každou opozici, vystavěl několik procovských paláců a v GuatemalaCity miniaturní Eiffelovku, vyplácel si čtyři sta tisíc dolarů ročního platu – kromě výloh – a obdivoval Hitlera. Pro školství a zdravotnictví neudělal nic. Sedmdesát procent z tří a půl miliónů mých krajanů jsou analfabeti, dětská úmrtnost je strašlivě vysoká. Jistě vás neudiví, když vám povím, že mléko a pšeničná mouka jsou přepychové zboží, pro většinu obyvatel nedostupné; o masu a vejcích se nedá ani hovořit. Dva milióny našich Indiánů žily o kukuřici a o fazolích…“

V roce 1944 lid v Guatemale povstal. Indiáni a mestici, o kterých slavní američtí psychologové říkali, že jsou apatičtí, líní a věčně ospalí, vyhnali Ubicovu kliku ze země; vedli je mladí důstojníci – mezi nimi i Jacobo Arbenz Guzmán. Po svobodných volbách se dostal na presidentský stolec profesor Arévalo, protože měl jasný program sociálního zlepšení. Bez okolků začal odstraňovat systém daňového zadlužení, který nadělal z Indiánů otroky tím, že je odsuzoval pracovat pro stát – většinou k vražedné dřině při stavbě silnic – dokud nebyly fiktivní a svévolně stanovené dluhy odpracovány. Arévalo rovněž dovolil založit odbory, Svaz zemědělských dělníků, vytvořil první základy sociálního pojištění a vydal pracovní zákon, který obsahoval – i když s mnoha omezeními – právo na stávku. Komunistická strana ovšem zůstala zakázána jako před tím. Arévalo byl liberální učitel, s komunismem nechtěl mít nic společného.

United Fruit Company to všecko sledovala se značnou nedůvěrou. Nebylo jí vhod, že dvanáct tisíc dělníků z jejích plantáží vstoupilo do odborové organizace; že v jednom z jejích cukrovarů se tři měsíce stávkovalo, dokud nesouhlasila s denní mzdou ubohých 80 centů; že přístavní dělníci v Puerto Barriosu si houževnatě vedenou stávkou pod heslem „pracuj pomalu“ vynutili pevnou tarifní smlouvu. Dokud se však Arévalo a jeho liberálové nedotkli majetku společnosti, nepovažovala za vhodné otevřeně vypovědět vládě válku.

„Zelený papež“ byl totiž v roce 1950 v Guatemale na vrcholu své moci. Finanční účastí kontrolovala United Fruit všecka odvětví hospodářství, její přísavná ramena sála všude; celá země jí ležela u nohou. Kilo banánů ji stálo tři centy, v USA je prodávala za čtyřiatřicet. Jejích pět set velkoplantáží, na kterých se v době sklizně potilo čtyři sta padesát tisíc nádeníků, dodávalo osmdesát procent sklizně kávy, a guatemalská kávová sklizeň zaujímala třetí místo v produkci kávy na světě. „Zelený papež“ vlastnil deset procent celkové rozlohy státu, nadto si ještě za války protiprávně přivlastnil německé plantáže, byl to zdaleka největší vlastník pozemků a mohl si dovolit nechat velkou část půdy ležet ladem – jako lacinou rezervu. Měl vlastní policii, stavěl správní palác pro svůj zaměstnanecký aparát, který byl státem ve státě, vlastnil většinu akcií jediné železniční trati v zemi, ovládal její jediný dobrý přístav; dával příkazy obchodnímu loďstvu země, měl monopol na výrobu a distribuci elektřiny; telefonní spojení, důležité silnice, nevyužité nerostné bohatství, pevné domy ve městech, tropické pralesy, vodní elektrárny, továrny na boty, cement, lihoviny a zápalky, papírna a několikery noviny byly v jeho rukou. Ačkoliv mu tohle všecko patřilo, platil nepatrné daně, skoro žádné obecní dávky a vůbec žádné dovozní clo.

Změnilo se to, když počátkem roku 1951 – zase ve svobodných volbách – vystřídal poctivého, ale příliš mírného Arévala plukovník Jacobo Arbenz Guzmán, do té doby ministr obrany. Nový president se nebál vzít do ruky žhavé železo. Pustil se do něčeho, co lid po léta žádal a před čím couvl jeho předchůdce: vyhlásil zemědělskou reformu. Když večer dne 17. června vyhlásilo konečně Národní shromáždění zákon o pozemkové reformě, propukl v sále jásot. Nepocházel ani tak od padesáti sedmi poslanců, kteří možná tušili, co je teď čeká – hřměl z tribuny pro diváky, kde seděly stovky rolnických bezzemků, kteří celé dny obléhali budovu parlamentu a velmi znervózňovali zástupce reakčních statkářských stran; těch šest caballeros však tvořilo v důsledku posledních volebních výsledků beznadějnou menšinu. Přesto mohli být spokojeni – reforma byla mírná. Nedotýkala se obdělávané půdy, ani plantáže cizinců jí nijak neutrpěly a vůbec se nevztahovala na pozemkový majetek menší než sto osmdesát hektarů. Určovala jen vyvlastnění pozemků ležících ladem, a to dokonce za náhradu. Arbenz však nestanovil cenu pozemků podle jejich skutečné hodnoty, nýbrž moudře podle ceny, kterou je ohodnotil sám jejich majitel na posledním daňovém přiznání. United Fruit tak dostala šest set tisíc dolarů; požadovala šestnáct miliónů.

Ředitelé trustu zuřili. Už předtím se pokoušeli vykonávat na vládu nátlak rozhlasovými a tiskovými kampaněmi, rozšiřováním falešných pověstí, místními pokusy o puč, atentáty na levicové liberály, zastavením dodávky elektrického proudu a jinými způsoby a skutečně se jim tímto způsobem podařilo oddálit vyhlášení zákona o celý rok. Teď dostali nový nápad. Schovali se za nejvyšší soudní dvůr Guatemaly, ve kterém zasedali členové dvaceti nejbohatších rodin země, a dali vyhlásit, že zákon, který právě schválil parlament, odporuje ústavě republiky. V lidu začalo vřít. Pod tlakem mas prohlásilo zase Národní shromáždění Nejvyšší soud za nezákonný a zvolilo nový, který už žádné námitky nevznesl.

Protimanévr Společnosti tedy ztroskotal a na podzim roku 1953 bylo vyvlastněno nejprve sto padesát tisíc hektarů ladem ležící půdy – neobešlo se to bez průtahů, bylo nutno překonávat tisícerý odpor, ale reforma přece byla zahájena. A zároveň Arbenz přinutil United Fruit Company, aby snížila nadměrně vysoké železniční tarify a cenu elektrického proudu, ba dal dokonce stavět státní elektrárnu.

V té chvíli se „Zelený papež“ rozhodl, že to provede jako za starých dobrých časů – svrhne vládu násilím. Nejprve byla rozpoutána propagační kampaň – drátky vedly do Washingtonu. Věci se ujal ministr zahraničních věcí John Foster Dulles. Ačkoliv mezi sedmdesáti pěti guatemalskými poslanci byli jen čtyři komunisté, rozhlásil Dulles – který byl sám akcionářem United Fruit Company – že v banánové republice vypukla rudá hrůzovláda: ruka Moskvy se zavrtala do břicha Ameriky! To ovšem byla smyšlenka. Ve skutečnosti tam komunistická strana existovala od roku 1949. Vydávala noviny – „Tribunu Popular“, s kterými jsem se později seznámil – připojila se k bloku tří liberálních stran, ale ve vládě zastoupena nebyla. Je jistě pravda, že při uskutečňování pozemkové reformy měla důležitou úlohu a že rovněž horlivě pomáhala při budování jednotné odborové organizace – vždyť rozdělení půdy a mzdový boj byly stěžejními zájmy jejích stoupenců. Ale o jakékoliv formě komunistického režimu se tu vůbec nedalo hovořit.

President Arbenz se však nedal mýlit americkým protestním pokřikem. V srpnu 1953 mu State Departement poslal memorandum, ve kterém vláda USA důtklivě varovala před zabíráním půdy, na niž se vztahovala reforma, což ovšem znamenalo otevřené vměšování. Jeho liberální ministři odpověděli prohlášením, že pozemková reforma je jejich ideou a že naprosto nemají v úmyslu ukončit ji jen proto, že se za ni stavějí i komunisté.

To bylo trochu mnoho; věc začala být vážná. Protože USA nechtěly vpadnout do Guatemaly samy, jako by to byly udělaly dříve – byly by tím porušily Chartu OSN – shromáždil „Zelený papež“ v Nicaragui bandu loupežníků. Seběhli se tam žoldáci ze všech částí Střední Ameriky, přilákáni dobrým žoldem, a na ostrově Momontobito (na jezeře Managua nedaleko hlavního města země) vycvičil tuto hordu americký plukovník Stader; vytvořil tím zárodek „osvobozenecké armády“. Vládci Nicaraguy neměli námitky; v zemi existuje dodnes režim, který tam zanechaly okupační oddíly USA, když v r. 1925 odtáhly. President Somoza rád zavřel obě oči.

Z Nicaraguy nemohla „osvobozenecká armáda“ táhnout přímo na Guatemalu, protože mezi oběma zeměmi leží banánový stát Honduras. Ale ani ten nebyl na překážku. Honduraský president Gálvez se kdysi na své místo vyšplhal jako syndik společnosti United Fruit, a tak ozbrojené síly „Zeleného papeže“ ve své zemi srdečně uvítal.

Když se potom koncem roku 1953 tato soukromá armáda pohodlně přestěhovala do Hondurasu a přiblížila se k severní hranici země, zalarmovala guatemalská vláda světovou veřejnost. Vydala Bílou knihu, v níž koncem února 1954 obvinila USA, že podporují spiknutí diktátorů Nicaraguy, Salvadoru, Venezuely a Dominikánské republiky, kteří společně plánují přepadení Guatemaly. Zároveň se Arbenz pokoušel nakoupit zbraně pro svou špatně vyzbrojenou armádu, ale marně. V té části světa kontrolovaly obchod se zbraněmi USA, a ty už od roku 1949 vytrvale odmítaly prodat neposlušnému malému státu jediný náboj.

Ve svých nesnázích koupila Guatemala lodní náklad válečného materiálu z Československa. Právě na to Washington čekal. Všecky rozhlasové stanice USA okamžitě událost rozhlásily a stovka komentátorů začala udýchaně pokřikovat, že Guatemala je teď s to vojensky ovládnout celou Střední Ameriku a vnutit jí komunistické jho. Také noviny spustily strašlivý povyk a vyzývaly vládu, aby něco podnikla! A tak zřídil Pentagon na všeobecná přání letecký most, po kterém se dopravovaly sousedům Guatemaly zbraně, aby byla – jak řekl ministr zahraničních věcí Dulles – „znovu vytvořena rovnováha sil“.

23

Už týden hučely nad Karibským mořem obrovské bombardéry B-36, naložené střelivem… Jen neustálé deště a generální stávka, která náhle vypukla v Hondurasu, nakonec přece jen zastavily invazi „osvobozenecké armády“. Pro Guatemalu to znamenalo chvilku oddechu, nic víc.

Dr. Luis Guerra vstal z kampešového kmene; ve světle ranního slunka udělal několik bezúčelných kroků. Nebylo mi nijak dobře. Měl jsem ho docela rád a bylo mi ho líto. Byl to poctivý partner, ale Guatemala nebyla má vlast a s politikou mi mohli všichni dát svatý pokoj.

Náhle se obrátil a palcem ukázal přes rameno – do míst, kde stála „Bonanza“. Zeptal se: „Co by udělal strážný, kdybyste k němu v té své krásné uniformě přišel a řekl mu, že se chcete na zkoušku trochu proletět?“

„Neodvážil by se mi odporovat,“ odpověděl jsem mu zaraženě.

„Dnes fouká od rána západní vítr,“ řekl. „Předpokládejme, že do letadla nastoupíte sám, před očima obou vojáků. Nic by v tom neviděli, kdybyste nejprve roloval na konec dráhy a tady stroj obrátil, abyste mohl startovat proti větru, jak to dělá každý letec. Že bychom tu s dcerou na vás čekali a nastoupili na zadní sedadla, toho by si tam vzadu nemohli povšimnout. Chabelita je připravena.“

Mezitím jsem se vzpamatoval. „Strážný ví, že stroj je k dispozici jen generálovi,“ řekl jsem. „Nezakázal by mi startovat, ale okamžitě by uvědomil Fuentese.“

„A co by se stalo, kdyby to neudělal?“

„Zůstává hluk motorů. Odletět okamžitě se nedá, motory se musí chvilku zahřívat. Mohli bychom se z té bedny ovšem bránit samopaly. Umíte s nimi zacházet?“

„Umím.“

„To je báječné. Startovací dráha dovoluje krásný výstřel, pro samopaly je vzdálenost právě vhodná. Ale třeba budou střelbu opětovat z těch úzkých okenních děr, pane doktore Guerro, jsou to totiž skvělé střílny… A nedá se tvrdit, že by Bonanza byla zrovna těžko zasažitelný cíl.“

Na to neodpověděl. Vtáhl rty mezi zuby a strnule se díval na moře. Také zřejmě netoužil po přestřelce s protivníky, kteří jsou dobře krytí a v desetinásobné přesile. Třeba si právě představoval, jak dávky střel rvou hliníkový plášť letadla, že to zasáhlo jeho, Chabelitu anebo benzínové nádrže a my tam hoříme v plameni výbuchů; člověk nikdy neví, co se právě děje v hlavách jeho bližních. Možná, že hledal nějaké jiné východisko. Měl sklon k odvážným, násilným řešením; kolikrát už jsem se ptal sám sebe, není-li snad komunista.

Možné to bylo. Věděl jsem, že i ve Střední Americe jsou akademicky vzdělaní muži členy této strany, pokud ovšem nejsou příliš bohatí. U dr. Guerry leccos hovořilo pro tento předpoklad, například to, že se znovu a znovu vracel ke generální stávce v Hondurasu. Vždyť tam dokonce chtěl letět! O skutečných souvislostech jsem se nikdy nic nedozvěděl, nebyly konečně nijak důležité pro to, co pak chci vylíčit. „Osvobozenecké oddíly“ strkaly později všecky tyto lidi do jednoho pytle, cejchovaly je jako rudé a pronásledovaly je s nepopsatelnou krutostí.

Náhle se na mne podíval a já jsem si uvědomil, že se stále ještě nevzdal. „Hluk motorů?“ zeptal se. „S tím to není tak zlé. Všechny ložnice jsou na opačné straně budovy. Jen si vzpomeňte, v pondělí ráno jsme vůbec nevěděli, že stroj odstartoval.“

V tom měl pravdu. Oba jsme se domnívali, že letoun ještě stojí, a já jsem potom objevil už jen stopy kol v trávě. „Strážný,“ pokračoval dr. Guerra, „se rozhodně neodváží Fuentese vzbudit. Všichni ještě spí! Je pět hodin ráno, pánové pili dlouho do noci. A kdyby se snad přece probudili, chvíli by jim trvalo, než by se probrali.“

Povšiml jsem si, že se tentokrát vyhýbá jakékoliv zmínce o penězích. V pondělí ještě nabízel pět set dolarů, dnes už o nich vůbec nehovoří. Buď to znamenalo, že jsem u něho stoupl v ceně – anebo mu vzali peněženku. Možná, že ta šustící dvacetidolarová bankovka v mé náprsní kapse patřila dříve jemu. Co si chtěl v Hondurasu počít bez peněz? A co já s tou jedinou hubeňoučkou bankovkou? A prodat uloupenou „Bonanzu“? To se mi zdálo beznadějné.

Řekl jsem mu: „A i kdyby se nám mimo nadání podařilo odletět, může nás Fuentes ještě dostihnout. Tamhle pod střechou sedí totiž radista, vidíte tu anténu? Ten by náš útěk rozhlásil zároveň s uctivou žádostí, aby nás chytili. Myslím, že armáda má letecké síly?“

„Eskadru ‚Thunderboltů‘,“ odpověděl. „V Hondurasu. Možná, že by je Fuentes poslal do vzduchu hlídkovat před pobřežím… Ale myslím, že bychom jim proklouzli. Pobřežní hranice je šest set kilometrů dlouhá, a to je přece jen trochu mnoho pro dvanáct stíhaček, nemyslíte?“

Potají jsem ho obdivoval. Opět mi nic nezatajil, zůstal poctivým partnerem. Líbila se mi jeho přímost, ale ta eskadra stíhačů se mi už líbila méně. „Kdepak,“ řekl jsem. „Není to příliš mnoho. Poletí v padesátikilometrových odstupech, a jestli mají v podobné rybařině aspoň trochu zkušeností, je taková síť po čertech hustá. ‚Thunderbolty‘ jsou dvakrát tak rychlí jako ‚Bonanza‘; a na rozdíl od naší mírumilovné ‚Bonanzy‘ mají v křídlech osm až nepříjemně těžkých kulometů. Jediná dávka z nich by nám stačila.“

„Myslíte, že bychom jim neproklouzli mezi oky?“

„Jestli to jsou dobří piloti – sotva.“

„Tak bychom se museli odvážit průlomu v noel,“ odpověděl, stále ještě pln důvěry. „Radar nemají. V noci se nám to musí hravě podařit.“

Bolelo mě, že jsem musel znovu zavrtět hlavou a číst zklamání v jeho očích. Nemohl tušit, jakou jsem měl od minulé neděle hrůzu před nočními lety – nad neznámým mořem a cizím pobřežím, bez zkušeného navigátora.

„Škoda,“ řekl. „Seňore Moreno, nemám ovšem právo očekávat od vás takovou věc. Zůstaňme i tak přáteli.“ Odešel a nechal mne o samotě. Viděl jsem, jak se jeho postava zmenšuje, až konečně zmizela v domě.

Když o tom dnes přemýšlím, říkám si, že by se mu přece jen bylo podařilo přemluvit mne, kdyby mi byl jednu po druhé vylíčil všecky hrůzy, které Chabelitu i jeho samého na tomto ostrově možná čekají. Bezesporu věděl o mučitelských metodách lancknechtů Střední Ameriky leccos; děsil-li se jich, nedal to přede mnou nijak najevo. To byla jeho chyba. Měl jsem vůči němu špatné svědomí, vždyť jsem to byl já, kdo mu pomohl do neštěstí. Dr. Guerra se však nedovolával mého soucitu, hrdost mu to nedovolovala. Namísto toho mi vykládal historii politického vývoje své země. Asi se domníval, že postačí, když mi v klidu vysvětlí, že on slouží dobré věci, kdežto já špatné, a tak mne pohne k tomu, abych přeběhl. V tom se však mýlil, tak prosté to pro mne nebylo.

24

Tři čtvrti hodiny jsem seděl na kampešovém kmeni a díval se přes moře k jihu. Na obzoru se čeřila bílá pěna, byly to Půlměsíční útesy. Ani jednou jsem za ty dny nespatřil sloupeček kouře z parníku. Ostrov Dýky se snivě vyhříval na tropickém slunci stranou všech pravidelných lodních linek. Bylo to tiché pirátské hnízdo na západním okraji Karibského boře; myslím, že staří kapitáni flibustýrů je museli znát.

Čekal jsem, protože jsem si říkal, že by nebylo radno, kdyby viděli dr. Guerru a mne vcházet do domu brzy po sobě.

Dělalo mi dobře jen tak tam nečinně sedět. Pozoroval jsem ještěrky a poslouchal vřeštění ptáků cuchochito, jejichž zpěv se podobá spíše kňučení štěňat. Když mi však kručelo v žaludku čím dál neodbytněji, vrátil jsem se kolem dvojité stráže, hlídající „Bonanzu“, do vily. Vzpomínal jsem, jak mi prvý den připadalo snadné zacházet s mesticem, který měl přísně střežit skladiště zbraní a dovolil mi otevřít jednu z hamburských beden jen pro Stevovu povídačku, že jsem primer teniente. Z rozedraného, nikým nepotvrzeného nadporučíka je teď kapitán v plné uniformě, kterému by se strážný už vůbec neodvážil odporovat, kdyby teď vstoupil do letounu… zahnal jsem tu myšlenku. S tím už je konec! Řekl jsem ne a při tom zůstane.

V našem pokoji pil Steve kávu. Vedle kelímku s jahodovou marmeládou ležel velmi krátký samopal, který měl těsně nad ústím hlavně držadlo pro levou ruku, se čtyřmi prohlubněmi pro prsty; byla to cizokrajná zbraň, jistě se dala snadno ovládat a původně asi byla určena pro gangstery. Vedle ní stála lahvička prvotřídního oleje do šicích strojů. S čištěním zbraně Steve ještě nezačal; s plnými ústy leštil a blýskal náprsní pancíř, který mu ležel na kolenou. Jak jsem si vzpomínal, nosili takové američtí G-meni, když měli jít do nebezpečné zvláštní akce, například zatýkat nějakou těžce ozbrojenou bandu.

„Šéfova fraková košile,“ vysvětlil mi. „Kde trčíš celou tu dobu? Chce s tebou mluvit.“

„Proč?“

„Asi tě chce povýšit na plukovníka.“

Sedl jsem si k němu a snědl několik soust. Steve byl Fuentesovým tělesným strážcem a zodpovědný za všecko, co souviselo s osobní bezpečností generálovou. Neměl to lehké. V obyčejných gangsterských tlupách se takovým lidem říkalo „gorily“. Museli všude doprovázet svého pána a velitele, ale přitom měli zachovávat odstup; a tak chodili po druhé straně ulice, v restauraci seděli o několik stolů dál, aby v nich nikdo nepoznal tělesné strážce a oni aby včas uviděli každého eventuálního nepřítele, který by se s nepoctivým úmyslem blížil k jejich šéfovi, a bleskově ho vyřídili podražením nohy, kopancem, ranou pěstí, boxeru a zabijáku anebo – v nejhorším případě – výstřelem od boku.

„Kanón je můj,“ řekl Steve, „ten kyrys si navlíká on.“ Hovořil bez trpkosti, ale já jsem pochopil, co tím chce říci. Leštil tu drátěnou košili vatou na stříbro. Don Miguel si potrpěl na čistotu, měl rád eleganci i tam, kde ji nebylo vidět.

„V tom se přece musí potit?“ zeptal jsem se.

„Ale kdepak,“ odpověděl. „Ocel je dobrý vodič tepla. A potom, synu: safety first – bezpečnost především! Když jde složit svůj hold donu Castillovi, vždycky si tu frakovou košili oblékne.“

„Donu Castillovi?“

„To je šéf číslo dvě, a my máme obavy, že by se rád stal šéfem číslo jedna.“

Tenkrát jsem ještě netušil, že se jeho předpověď splní. Také jsem se už na nic nevyptával, protože jsem si dovedl spočítat na prstech, co bych se asi dozvěděl. Jedno se Steve u „Zeleného papeže“ naučil skvěle – mlčet. Čistil články řetízku, až se potil v zátylku, a já jím začínal pohrdat. Je to ale otrocká dušička! Trochu mne to utěšovalo. Za mnoho jsem sice nestál ani já, ale přesto jsem doufal, že tak hluboko přece jen neklesnu.

Nakonec mi přejel ještě vatou po medaili a zavrčel: „Má to rád, když jsou metály jaksepatří vyblýskané.“

25

Když jsem k němu vešel, neměl na sobě ani košili, ani cokoliv jiného. Koupelna voněla po karafiátech a on se provaloval ve skleněné vaně, obeplouván čilými rybkami. Kdyby byl don Miguel věděl, že v téže nádobě, jež teď hostí jeho švarné údy, uskladňoval Steve před několika dny živé ústřice, sotva by ho to bylo zneklidnilo. Byl to příliš vitální člověk, aby vůbec někdy pocítil před něčím hnus. Polomrtvá zvířata se mu příčila právě tak málo jako mrtvoly, přes které šel. „Dobrý den, seňore kapitáne,“ pozdravil mne z kouřící se vody. „Milujete ranní procházky?“

Znělo to nevinně, ale já jsem okamžitě pochopil, že mne někdo viděl s dr. Guerrou a donesl mu to. Zatímco jsem hledal nějaké věrohodné vysvětlení, posadil jsem se bez vyzvání na jednu ze stoliček. Nic mi nenapadalo, hlavu jsem měl, jak se v takových okamžicích stává, úplně prázdnou.

„Ten dr. Guerra,“ řekl, aniž mne pokáral za neformální chování, „musí umět dobře vypravovat. Povídal jste si s ním půldruhé hodiny, kapitáne. Předpokládám, že jste se bavili o mně. Jistě vás ujišťoval, že jsem darebák.“ S nepředstíranou rozkoší na sebe vymačkával houbu a pomrkával na mě. Rozpařená tvář se mu lehce leskla.

„Odpusťte, seňore generále,“ odpověděl jsem. „O vás jsme nehovořili.“

V okamžiku se Fuentes vztyčil, až z vany vyšplíchla voda. „Tak o čem tedy?“ vyjel na mne. „Seňore Moreno, jestli intrikujete proti mně, zahráváte si s vlastní hlavou!“

V této situaci jsem sáhl po lži. „Hovořil jsem s dr. Guerrou o jeho dceři,“ prohlásil jsem koktavě. „Věřte tomu nebo nevěřte, seňore generále – já jsem se do toho děvčete zamiloval a chtěl bych je mít u sebe.“

Don Miguel nadul tváře, zašermoval rukama a potlačil záchvat smíchu. Hněvivý lesk jeho očí pohasl. „A kvůli tomu mluvíte s ním?“ zvolal. „Na to se přece musíte zeptat mne!“

„Je mi líto, ještě se ve zdejších zvyklostech tak dobře nevyznám.“

„Tak se to budete muset rychle naučit!“ houkl, až se to od hráškově zelených kachlíků odráželo. „Když budete potřebovat služebnou, přijdete za mnou! S tím Guerrou jednat nemusíte. Jděte a vezměte si tu indiánskou holku. Dělejte si s ní co chcete – všecko vám dovolím, pokud se o tom nedovědí vojáci… Ti nám totiž takové žerty nepřejí.“

Zdálo se, že Fuentes je ochoten mlčky přijmout každou neřest svých pánů důstojníků, zvláště když jsou považováni za zahraniční specialisty. Mužstvo udržoval v přísné kázni, důstojníky v dobré náladě. Tenkrát jsem ještě nevěděl, že je to recept všech středoamerických diktátorů. – Nezbývalo, než hluboce uctivě odpovědět: „Děkuji vám z celého srdce, seňore generále.“

„Za dvě hodiny,“ řekl, „se mnou poletíte do Tegucigalpy, na vrchní velitelství armády. Mr. Baxter nás doprovodí. To jsem vám chtěl povědět.“ S těmi slovy vstal, beze studu vystoupil z voňavé vody a zabalil se do nahřáté osušky něžně modré barvy, visící na chromových tyčích, kterými proudil horký vzduch.

Pro mne to bylo znamení, že už mám jít, ale já jsem se nehýbal. V hlavě se mi honily myšlenky. Posledními třemi větami mne obelhal – to bylo jisté. Jeho osobním pilotem přece nejsem já, nýbrž Ralph Kennard od United Fruit, a když mi teď dal příkaz, abych letěl s ním, znamenalo to, že mi stále ještě nedůvěřuje. Domnělému komplotu čelil tím, že mi slíbil dceru dr. Guerry a zároveň mne od něho odloučí. Při myšlence, co ty dva za mé nepřítomnosti snad čeká, se mi dělalo zle. A rozhodl jsem se, že se postavím na odpor.

„Ale co se stane s tím děvčetem, seňore generále?“ zeptal jsem se. „Prosím, abyste mne nechal tady! Právě jste mi přece seňoritu…“

Ale když jsem tohle říkal, nepočítal jsem s jeho vůdcovskou náturou, s jeho nadáním činit veliká rozhodnutí obratem ruky. Don Miguel byl opravdový šéf, který s lehkým srdcem upředl nit osudu, přestřihl ji anebo na ní udělal pěkný uzel. „K čertu, máme přece ještě jedno místo volné,“ skočil mi do řeči. „Tak si tu žábu vezměte s sebou!“

Třel si při tom záda, a jak jsem ho tak před sebou viděl, mrštného a plného síly, vonícího jasmínem a karafiáty, uvědomil jsem si – tohle je konečná odpověď.

26

Asi za dvě hodiny, kolem osmé ráno, se „Bonanza“ odlepila za mírného západního větru od startovací dráhy, udělala kličku nad ostrovem Dýky, který už jsem nikdy neměl spatřit, a zavrtala se do éteru. „Kurs dva – pět – dva,“ řekl zezadu Steve. Seděl na zadním sedadle vedle Chabelity. S otcem se rozloučila bez jediné slzy, ale s nikým z nás nepromluvila slovo. Husté modročerné vlasy jí plápolaly ve větru. Dr. Guerra ji požádal, aby odletěla se mnou; neptal se na nic, protože věděl, že ji mohu lépe chránit než on sám. Co si o tom myslí ona, neměl nikdo z nás tušení.

Už po dvaceti minutách letu jsme uviděli červenobílý maják na mysu Gracias a Dios – mysu Díkůvzdání Bohu – a severně od ústí řeky Coco jsme vletěli na honduraské území. Pod námi se táhly bažinaté, bledě žluté laguny, pobřežní nížiny porostlé mangrovníky, neprostupné pralesy. Nebyla tu ani silnice, ani železnice, jen tu a tam se objevila ubohá vesnice. Zamrazilo mne v zádech, když jsem si představil, že Guerra, Chabelita a já – kdybych byl přistoupil na doktorův návrh – jsme se teď rovněž mohli vznášet někde nad tropickou divočinou; s několika kulemi v trupu a stíhacím letounem „osvobozenecké armády“ v zádech. Byli bychom museli nouzově přistát v houštinách, v tom zeleném pekle dole pod námi, a o to, co by z nás ještě potom zbylo, by se podělili jedovatí hadi, pumy, supi a termiti.

Vedle mne řekl generál: „Jděte trochu výš, kapitáne. Tamhle už se objevuje Sierra Misoco. Tegucigalpa leží ve výši tří tisíc stop.“

Přitáhl jsem řídicí páku a zamířil do metropole Hondurasu. Nebylo mi vedle generála příjemně; vyzařoval z něho pánovitý chlad. Tehdy jsem vůbec netušil, jak velice mi nedůvěřuje. Až později mi Steve řekl, že měl od něho rozkaz okamžitě mne zastřelit, kdybych se snad chtěl svévolně odchýlit od předepsaného kursu. Když jsem se pak Steva ptal, zda by byl skutečně vystřelil, kdybych byl stroj obrátil směrem ke Guatemale, odpověděl: „Hádám, že jo.“ Má druhá otázka, kdo by s letounem přistál, ho značně překvapila, odpovědět na ni nedokázal. Jako mnoho tělesných strážců byl Steve duše prostá. Jeho čest se nazývala věrnost.

Krátce před desátou jsme přeletěli Cholutecu, průzračnou horskou řeku, na jejíchž březích leží hlavní město. Vysunul jsem podvozek a palubním mikrofonem požádal o dovolení přistát. Dovolili mi to okamžitě. Ačkoliv Tegucigalpa nemá železniční spojení a veškerá dálková doprava se koná vzdušnou cestou, bylo letiště opuštěné. Stál tam jediný stroj DC-4, patřící „Pan American Airways“. Nikdo si nás nevšímal. Kromě Stevova steg-gunu, krátkého samopalu, jsme nic k proclení neměli, a on neměl v úmyslu celníky děsit. Taxíka jsme nedostali, ale když jsme opouštěli nádvoří, přiřítil se k nám zanedbaný džíp. Řidič měl na rukávě modrou pásku se stříbrným mečíkem, vyskočil, zasalutoval a pomohl nám nasednout.

Ulice města byly mrtvé. Tegucigalpa měla v té době devadesát tisíc obyvatel, ale jen málo z nich se nám podařilo spatřit. Na rozích domovních bloků – domy tu jsou jednopatrové, v celé Střední Americe se tak staví z obavy před zemětřesením – stály skupinky policistů s americkými přílbami posunutými do týla. V rukou měli obušky anebo pušky. Brzy jsme pochopili, na co tam čekali, napolo omámeni poledním sluncem.

Sotva jsme projeli Parque Central s kasárnami a katedrálou, potkali jsme průvod uboze oblečených lidí, nesoucích plakáty. Ve španělštině jsem na nich četl: IMPERIALISTÉ! RUCE PRYČ OD GUATEMALY! a MÍR A CHLEBA DĚTEM! anebo DEJTE NÁM LADEM LEŽÍCÍ PŮDU! a VYHOĎTE ARMASOVY BANDITY!… Bylo to šest či osm set mužů, mlčky pochodovali v té strašlivé výhni, za nimi rachotila pancéřová auta policie.

Když náš džíp zastavoval před zářivě bílým průčelím hotelu, slyšeli jsme z dálky pronikavé výkřiky; padaly první výstřely. Mezi policií a stávkujícími zřejmě došlo ke srážce. „Bandité,“ řekl generál a já jsem ani na okamžik nepochyboval, koho tím míní.

Žaluzie v hotelu byly spuštěné, na ploché střeše stály stráže. V průčelí se za barikádou z pytlů s pískem krčili muži s modrými páskami na rukávech, karabiny připravené ke střelbě. Všecko tu bylo cítit občanskou válkou. Vojáci nám uvolnili vchod, jakýsi major zasalutoval, bez obtíží jsme se dostali dovnitř. Tam byl stín a chládek, zelenaly se tam obrovité rostliny ve velkých květináčích, malá fontána osvěživě pleskala. V hale se hemžily olivově zelené stejnokroje, všelijací dobrodruhové s podivnými zbraněmi, důstojníci přicházeli a odcházeli a mně bylo rázem jasné, že „vrchní velitelství armády“, o kterém generál hovořil, se ubytovalo v tomto hotelu. Fuentesovi a jeho parádní blůze tu však neprokazovali takovou úctu, jaká mu podle hodnosti a vystupováni bezesporu patřila. Jeho vstup vzbudil pozornost, zdravili ho nedbale či korektně, ale nikdo se tu před ním neplazil jako na ostrově.

Po krátké chvilce čekání k nám přiběhla ordonance a ohlásila: „Caballero, coronel Armas vás očekává. Buďte tak laskav a následujte mne.“ Don Miguel nám dal znamení, abychom ho doprovodili.

Výtah nefungoval. Stoupali jsme po širokém, prošlapanými běhouny pokrytém schodišti kolem sádrových figur a křížů. Všiml jsem si, že nikdo tu nepovažuje za vhodné oslovovat Fuentese titulem „generále“; copak mu tu hodnost upírají? Plukovník Armas je asi tím neposlušným podvelitelem, „šéfem číslo dvě“, o kterém Steve řekl, že by se rád stal šéfem číslo jedna. Schodiště skončilo, před námi ležela smutná hotelová chodba s tuctem hnědě žilkovaných dveří. Naše kroky se odrážely od vybledlých tapet.

Proč bere Fuentes nás tři s sebou? Jistě jen proto, aby tu nestál docela bez průvodu a dal svému vystoupení větší váhu. Chabelitu zahnal nevrlým gestem až zde nahoře. Ještě jsem zahlédl, jak si neúčastně sedla na malé plyšové kanapátko vedle vysoké kameninové vázy, ve které byly sněhově bílé orchideje – národní květiny Guatemalců. Kývl jsem na ni, abych jí dodal odvahy, ale nevšimla si toho. Potom se rozlétly dveře a ordonance nás vpustila dovnitř.

Vstoupili jsme do vysoké, tmavé místnosti. Jen několik uzounkých proužků slunečního světla, jež se šikmo zařezávaly do vysokého vínově červeného koberce, pronikalo spuštěnými žaluziemi. Apartmá ve středoamerických hotelích jsou zařízena s hypermoderní věcností, anebo jsou přecpaná s tradiční španělskou nádherymilovností. V tomto pokoji byla stojací sloupková zrcadla, nástěnná zrcadla v umně pokroucených rámech, soustružený nábytek z ušlechtilých dřev, hedvábné tapety, broušené karafy, bronzové svícny, křišťálový lustr a další právě tak ohavné krámy z konce minulého století. Vlevo na stěně visel pozlacený krucifix, vpravo obraz Panny Marie a vedle ní obrovský obraz, zakrytý černým plátnem z příčin, které jsem měl brzo pochopit.

Když jsme vešli, odložil hubený malý mužík, sedící stranou u staromódního sekretáře, pero z ruky, čile vstal a obešel psací stůl. Na sobě měl světlou, čistou a jednoduchou uniformu s třemi plukovnickými hvězdami na náramenících, ale na prsou neměl ani řády, ani jiné medaile. Byl to devětatřicetiletý plukovník Carlos Castillo Armas, bývalý důstojník guatemalského generálního štábu, kterému se v listopadu roku 1950 nezdařil pokus o puč a kterého dal tehdejší ministr obrany Jacobo Arbenz vsadit za mříže. Tunelem, vykopaným pod zdí věznice, se Armasovi podařilo uprchnout do Hondurasu, kde vytvořil sbor dobrovolníků, který se později spojil s „osvobozeneckou armádou“ v Nicaragui. Byl-li za politickou hlavu tohoto hnutí považován Fuentes, zdál se jejím vojenským vůdcem spíše Armas. Působil prostším, vojáčtějším dojmem; brzy jsem zjistil, že můj pocit mne nezklamal. Za to se mu však naprosto nedostávalo výmluvnosti, což v těchto zemích neobyčejně ztěžuje důstojnickou kariéru. Pod očima měl tmavé stíny; kdykoliv jsem se s ním později setkal, díval se melancholicky. Avšak chvílemi mu z očí vyšlehl fanatický plamen.

Oba velitelé si teď šli vstříc. Fuentes důstojně a velmi sebejistě, modrobílo-zlatě vyšňořenou hruď nadmutou, Armas našlapoval tiše jako kočka, nervózně, úzkou tvář měl hrdě zdviženou – Fuentes byl větší než on, takže když stál před ním, musel zaklánět hlavu. „Vítám vás v hlavním stanu, done Migueli,“ řekl plukovník tichým, sotva slyšitelným hlasem. Zjistil jsem, že i on se vyhnul vojenskému oslovení. „Doufám, že jste měl příjemnou cestu.“

Bylo to skoupé přivítání. Venku práskly tři, čtyři výstřely, ale nikdo si toho nevšímal.

„Done Castillo,“ řekl Fuentes – a rovněž on se střežil potvrdit hodnost svého partnera – „mohu vám oznámit, že jsem kdykoli s to dobýt Puerto Barriosu. Můj major Tempestad je ochoten zaútočit na město od moře a já jsem učinil jistá opatření, která nám zaručují úspěch útoku.“

„Tak,“ řekl plukovník. „Tempestad… to je přece ten major jezdectva z Panamy? Mám dojem, že to není zrovna odborník na námořní operace.“

„Je to můj nejlepší muž,“ zahřměl Fuentes.

Z ničeho nic ukázal Armas na nás a zeptal se: „Kdo jsou ti lidé?“

„Mr. Baxter, můj adjutant,“ odpověděl generál, „a můj vojenský poradce, kapitán německého generálního štábu, který po léta bojoval proti bolševikům a zná všecky triky komunistické válečné taktiky.“ To už si přidal podle vlastního uvážení, aby ten válečnický obrázek dokreslil. Nikdy jsem nebyl na východní frontě a o tom, čemu říkal „komunistická taktika“, jsem neměl ponětí.

„Patří-li tito lidé k vašemu osobnímu štábu, mohou zůstat,“ rozhodl Armas. Přistoupil ke dveřím a zavolal čtyři ze svých lidí, zřejmě aby si vytvořil vhodnou většinu a zároveň zdůraznil převahu vlastních sil. Potom se postavil pod obraz bohorodičky, ukázal na černě zahalenou část stěny a rozkázal odstranit plátno. Dva z jeho důstojníků si vylezli na židle.

Přeběhl mi mráz po zádech. Po několik vteřin jsem se domníval, že se bude konat nějaký vojensko-náboženský akt, že teď propukne nějaká temperamentní bohoslužba, která má oko Všemohoucího obrátit k machinacím „osvobozenecké armády“ a vyprosit jeho pomoc. Mé obavy však byly brzy rozptýleny, roušky padly a za nimi se objevila strategická mapa bojiště.

Byla na ní celá Střední Amerika. Pěkné modročervené hvězdnaté praporečky z celuloidu trčely v místech, kde byly vojenské základny USA: u Key Westu na severu, na panamské šíji na jihu: mezi nimi ležela Exuma (uprostřed Bahamských ostrovů, najatá od Velké Británie); letiště na britské Jamajce; Guantánamo na východním cípu Kuby; ostrov Navassa před Windwardovým průlivem, branou k americkému Středomoří; Portorico; St. Thomas – největší z Panenských ostrovů, který USA ze strategických důvodů koupily v roce 1916 za 25 miliónů dolarů od Dánska (včetně dvaceti tisíc černochů, kteří tam byli usedlí); a někdejší britské opěrné body na Malých Antilách: Trinidad, Antigua, Santa Lucia; ty vymámili Američané v roce 1941 od Britů na devadesát devět let za padesát starých torpédoborců. Dále k nim patřily dvě vlaječky vlevo v Nicaragui, kam nedávno předtím dorazily americké letecké výsadkové oddíly.

Všecko tam bylo vyznačeno úhledně a přehledně. Pochopil jsem, proč Armas tak pečuje, aby značky přesně vyznačovaly současný stav: z míst, kde trčely „hvězdy a pruhy“, tryskaly prameny jeho zásobování, tam spočívaly sloupy jeho moci. Ty vlaječky byly jeho páteří, do jejich stínu by se utekl, kdyby se věc nepodařila.

Plukovník se chopil bambusové hůlky, jež mu sloužila za ukazovátko, a řekl: „Byli jsme nuceni učinit rozhodnutí, jež mění náš plán nástupu. Jak víte, done Migueli, byla naše operace ve své původní formě zrazena. Potom jsme plánovali, že svá vojska vysadíme vyloďovacími čluny ze Salvadoru a Nicaraguy na tichomořském pobřeží, zvláště u San José a Champerica, odkud bychom byli vyrazili na Escuintlu a zmocnili se nejprve důležité kávové a banánové oblasti od Sierry Madre. Arbenzova klika to přesně vylíčila ve své Bílé knize a proto musel plán padnout.“

„Bílá kniha, done Castillo,“ poznamenal generál, „byla vydána v únoru.“ Bylo z toho slyšet, jak je dotčen; Armas hovořil tak, jako by on, Fuentes, od té doby zameškal celý vývoj událostí.

„To je mi známo,“ strnule odpověděl plukovník. „Chtěl bych, prosím, postupovat po řadě. Museli jsme se totiž bohužel vzdát i svého druhého plánu – vytvořit těžiště na severní hranici Salvadoru a vyrazit odtamtud podél panamerické dálnice přímo na GuatemalaCity. Vláda v San Salvadoru se však obává, že kdybychom procházeli jejím územím, stávka by mohla přeskočit i tam. Tato možnost se nedá zcela vyloučit. Salvador si proto přeje zůstat neutrální.“

Venku se opět ozvaly výstřely.

„A jak tedy chcete tu válku vést teď?“ zeptal se generál. „Všecka doprava v této zemi byla ochromena! Na letišti nebyla jediná autodrožka! Chátra ohrožuje bezpečnost na silnicích, pokud tu vůbec nějaké jsou!“ – Na čele se mu objevily kapky potu. Přistoupil těsně k mapě a zvolal: „Tady nejsou zakreslené vůbec žádné silnice! Mezi tímhle hnízdem a Guatemalou neexistuje jediná použitelná cesta! Jak chcete tedy vést válku, done Castillo?“

„Letadly,“ odpověděl Armas. „Najali jsme všecka letadla, jež byla k dispozici, a těmi už od úterka dopravujeme armádu až na západní hranice; benzínu je přece dost.“ Malá šlachovitá postava se vzepjala, plukovník si nervózně přejel rukou po tmavých kudrnatých vlasech a řekl: „Zítra ráno v pět hodin nastoupíme do útoku.“

Nastalo ticho. Nikdo se nepohnul. Generálovi poklesla hlava, ústa se mu otevřela, z hrdla se vydral podivný chrapot. Ostatní ztuhli jako sochy.

Byl to historický okamžik. Plukovník Armas stál s bambusovým ukazovátkem před mapou rovný jako svíčka. V jeho asketicky špičatém obličeji se nepohnul jediný sval. Teprve teď jsem si povšiml, že má pod nosem knírek; barvou a tvarem se podobal ozdobě „führera a říšského kancléře“, který se před devíti lety dal polít benzínem a zapálit. V tom okamžiku mi plukovník připadal jako latinskoamerická kapesní vydání lakýrníka z Braunau.

Za dveřmi do chodby se ozval výkřik.

„Co se děje?“ zeptal se Fuentes. Vypadal jako omámený. Armas ho svým válečným plánem doběhl, zmátl a přitlačil ke zdi. Byl jsem zvědav, jak bude Fuentes reagovat, až mu to dojde, že ho načisto dali k ledu.

„Odpusťte, caballeros,“ řekl plukovník. „Asi zase nějaký výslech. Zítra v pět ráno udeříme. Naším heslem je ‚Bůh a čest‘! Dopravili jsme do pohraniční oblasti necelé čtyři tisíce mužů; deštivé počasí se ovšem projevuje nepříznivě. Denním cílem první vlny je čára Quezaltepeque – Gualán; to znamená, že jsem vydal rozkaz postoupit na tomto úseku patnáct kilometrů hluboko do guatemalského území a odstranit eventuelní hraniční uzávěry. Na severu má být k večeru dosaženo linie Rio Motagua. S pádem Puerto Barriosu počítám teprve druhý den po zahájení bojových operací.“

„Chcete ho dobýt z pevniny?“ vykřikl Fuentes. Zrudl, krk mu naběhl, na spánku mu vystoupila fialová žíla.

„Z pevniny,“ potvrdil Castillo Armas tiše, skoro šeptem. Elegantně zašermoval ukazovátkem a přejel po železniční trati, spojující Puerto Barrios s Gualánem. „To je naprosto jisté, done Migueli. Rozkazy mnou podepsané byly vydány včera.“

Z chodby se opět ozval výkřik, který mi pronikl až do morku kostí. Proboha, ten hlas přece znám! „Odpusťte,“ zakoktal jsem a obrátil se k východu; měl jsem dojem, že Steve jde za mnou.

27

Jak jsem ihned viděl, jeden z Armasových důstojníků se chtěl seznámit s Chabelitou. Stála zády ke stěně vedle vysoké vázy a zprudka oddychovala. Chrlila ze sebe divoké nadávky, kterým jsem nerozuměl. Proti ní stál mladý, neobyčejně silný muž a tiskl si ruku na čelo; mezi prsty mu prosakovala krev. Pustil čelo a vrhl na mne zlý pohled. Podle nárameníků to byl major. Na obličeji měl hluboké škrábance, zrovna jako já. Ty jeho rány byly ovšem čerstvé.

Jak jsem se po té historce dozvěděl, byl major známý v celé „osvobozenecké armádě“ jako obávaný rváč a sukničkář. Nikdo si na něho netroufal, protože měl – nehledě na mohutné svaly a přesnou mušku – mocné příbuzenstvo. Jmenoval se Luis Reyes a byl synovcem Anastasia Somozy, hlavy nicaragujského státu. Generál „Tacho“ Somoza, kterého na presidentské křeslo posadili Američané, než v roce 1925 Nicaraguu opustili, zastával svůj úřad už třicet let vzdor tomu, že ústava země předpisovala nové presidentské volby každé čtyři roky. Texty ústavy však nejsou v takových státech nijak nepřekonatelnou překážkou. V průběhu svého regentského období, které teď už trvalo celý lidský věk, si navykl vidět v celé zemi svou nanejvýš soukromou latifundii – patřilo mu jedenáct procent veškeré půdy v republice, stovky domů, přádelny bavlny, pálenice kořalky, stáda Skotu, textilní závody, obchodní flotila a skoro všecky noviny, které v Managui vycházely. Vedle „Zeleného papeže“ byl největším soukromým vlastníkem v zemi. Jeden z jeho synů velel armádě, druhý policii, o vzdálenější členy svého rodu rovněž pečoval otcovskou rukou. Majoru Luisi Reyesovi, který tu teď stál přede mnou, patřil stříbrný důl, naftové věže na pobřeží a diamantová pole na horním toku Rio Grande.

Věc byla jasná jako slunce – Anastasio Somoza si chtěl ze své země udělat rodinný koncern a jen jediná věc mu mohla ten pěkný plán pokazit: sociální reformy v Guatemale! Vždyť zprávy o tom, co se tam děje, se mezi chudými lidmi roznesly velmi rychle. Dříve nebo později začnou kvůli guatemalské reformě rebelovat i jeho vlastní Indiáni. Toto ohnisko nebezpečí bylo nutno odstranit. A tak diktátor Somoza nejen strpěl, aby United Fruit zformovala svou revolverovou gardu na jeho území, ale nešetřil ve svém vlasteneckém vzplanutí ani vlastního masa a krve. Svého synovce Luise Reyese poslal bez okolků do boje proti nepohodlným Guatemalcům po boku „osvobozenecké armády“.

„Co chcete?“ vyjel si na mne major. „Co tu stojíte a čučíte? Táhněte k čertu! Zmizte odtud!“

„Teprve až tomu děvčeti dáte pokoj,“ odpověděl jsem.

Co po těch slovech následovalo, odehrálo se ve čtyřech nebo pěti vteřinách. Přikrčil se a chtěl se na mne vrhnout. Určitě by mne byl porazil, protože byl nanejvýš vydrážděný a já byl tělesně slabší než on. Vtom mi ale prokázal Steve neocenitelnou přátelskou službu. Rozepjal si sako, krátkým škubnutím vytrhl samopal – visel mu pod paží na řemeni, připravený ke střelbě – a namířil přímo na břicho dona Luise. „Hands up!“ houkl s prstem na spoušti. Major Reyes pomalu zdvihl ruce, v obličeji se mu objevil nezměrný údiv. Třeštil oči hned na mne, hned na Steva. Nikdy nezapomenu na nenávist, sršící z jeho velikých, vlhce se lesknoucích očí. A v tom okamžiku mu roztříštila Chabelita vázu s orchidejemi o hlavu.

Oči dona Luise se rozšířily, pod zornicemi se mu objevilo oční bělmo. Maličko zavrtěl hlavou. Potom mu podklesla kolena a jeho trup se pomalu sesouval podél stěny k zemi. „Tohle mi…“ řekl, ale nebyl schopen dokončit větu, která sotva měla znamenat nějakou pochvalu. Zamžoural, natáhl nohy šikmo přes chodbu a zakroutil očima; potom se zhroutil.

„Jděte dovnitř,“ řekl Steve. „Já už se o něj postarám.“

Než jsem otevřel dveře, zeptal jsem se Chatelity: „Proč ta váza? To bylo trochu moc.“

„Vždyť tam nic jiného nebylo,“ zašeptala.

28

V poradní místnosti došlo mezitím ke zvratu. Jak se zdálo, Fuentes se vzpamatoval, byl zřejmě v útoku. Poslal jsem Chabelitu za zástěnu – nikdo si nás nepovšiml – a šel jsem ke svému generálovi. Skoro pukal posměchem. V rukou mu šustil nějaký dokument, z kterého s kousavou ironií citoval větu po větě. Jak jsem slyšel, nemělo to už se strategickými otázkami nic společného; zdálo se, že jde o propagandu. Ostatně nástěnnou mapu už zase zakrývalo černé plátno, a tak se dalo předpokládat, že rozhovor o strategických problémech byl mezitím skončen anebo přerušen – což pro mne znamenalo veliké ulehčení, protože bych si tú byl nerad hrál na poradce před tolika zkušenýma očima. Leckterý středoamerický důstojník absolvoval zahraniční vojenskou akademii, dokonce i v Guatemale existuje válečná škola; nemohl jsem se tedy domnívat, že bych byl mohl všem pánům sypat písek do očí.

Reprodukovat obsah spisu, který don Miguel tak sarkasticky předčítal, by bylo velmi obtížné. Měl mystický nadpis „Od symbolů ke skutečnosti“ a jeho obsah byl dosti zmatený. Teprve postupně se mi začínalo rozjasňovat, že to není nic menšího než politický program „osvobozenecké armády“. Otcem této pozoruhodné písemnosti byl sám coronel Carlos Castillo Armas; připadala mi jako něco mezi patriotickým provoláním a úvodníkem listu badatelů o Písmu svatém. Plukovník v ní doporučoval svým vojákům, aby bojovali za „symboly Boha, vlasti, ukřižovaného Spasitele a milost svobody“ a v nutném případě za to vše i umírali. Svůj požadavek jim vysvětloval tvrzením, že Bůh je dobro, pravda, blahobyt a antikomunismus, kdežto na druhé straně jsou zlo, lež, hlad, ďábel a komunismus pojmy více či méně identické. Tak to pokračovalo řádku za řádkou; pánové se dívali rozpačitě.

Generálův hlas zvučel místností jasně a ostře. Některé věty byly tak groteskně květnaté, že bych celou věc považoval za parodii, za opožděný masopustní žert, kdyby nebylo ztrápených obličejů štábních důstojníků. Pro Fuentese bylo lehké vylít na tu hlubokomyslnou slátaninu celý džber jízlivosti. Byla sesmolena v nic neříkajících nabubřelých frázích, že ani vlastní vojáci, ani obyvatelstvo, na které se rovněž obracela, by si z ní byli nedokázali vybrat načisto nic – až na jedinou větu, která zněla: „Brzo budu u vás!“

„Už je to vytištěno?“ zeptal se generál.

„Zajisté,“ odpověděl Armas. „Už hodinu vysílají toto poselství i naše dvě vysílačky.“

„K sakru!“ zařval don Miguel. Třásl se na celém těle. „Všecko jste nám pokazil!“

Později vyšlo najevo, že Armas, stejně jako Fuentes, se chtěl stát guatemalským presidentem. Zatímco generál neměl ani tušení o tom, jak se vede válka, trpěl plukovník trapným nedostatkem politických znalostí a představivosti. To, co dokázal Armas svým stoupencům povědět o cílech války, bylo i dříve víc než chatrné. Doposud to nikomu nevadilo; avšak teď, kdy se hodina „osvobození“ blížila, všichni pochopili, že tak zoufalý program nutně musí zapůsobit na obyvatelstvo Guatemaly špatným dojmem. Armasovými průpovídkami hodnými Armády spásy by se byl nedal vylákat ani pes zpod kamen, natož národ na barikády.

„Když dovolíte,“ řekl Fuentes, „přepracuji to. Snad se ještě dá něco zachránit.“ Armas pokrčil rameny, pánové s ulehčením přikývli. Don Miguel strčil dokument do kapsy; ostatně k ohlášenému přepracování už stejně nemělo dojít. Myslím, že Fuentes v tom okamžiku svůj triumf přecenil. Když se na to dívám zblízka, byl vlastně z generála povýšen na redaktora.

29

Slabost Fuentesovy pozice v jednání, jak se jevila odpoledne 17. Června 1954 tady v Tegucigalpě, měla několik příčin. Fuentes měl právě tolik důvěry Američanů jako Armas; jeho spojení s United Fruit Company, jejímž byl zaměstnancem, bylo považováno za zvlášť úzké. Armas však disponoval ještě jinými prameny peněz. Podporovaly ho i různé severoamerické firmy, které na obranu svých zájmů ve Střední Americe vytvořily společný fond. Rovněž skupina guatemalských plantážníků poskytovala Armasovi finanční prostředky; a navíc ho podporovala tajná služba Spojených států CIA, protože v něm viděla schopnějšího vojáka. Tak dostával měsíčně sto padesát tisíc dolarů, kterých měl užít – stejně jako obrist v třicetileté válce – k naverbování vojska.

Armas to skutečně dělal. Na rozdíl od svých soupeřů spotřeboval pro sebe jen málo. Protože United Fruit stejně platila ubytování, stravu a žold najatých loupežníků, financoval z částky, která mu byla vyplácena zvlášť, troje guatemalské noviny, vydávané v zahraničí, v Hondurasu vydržoval dvě rozhlasové stanice, nakoupil u hamburské firmy H. F. Cortes německé samopaly, aby příliš nekompromitoval Američany tím, že by měl výzbroj výhradně z USA (obchod zprostředkoval plukovník Somoza, syn nicaragujského diktátora, zbraně byly dodány přes Kolumbii), a poskytoval svým důstojníkům příplatky k žoldu, což je k němu těsněji připoutalo. Jeho vlastní požadavky byly nepatrné. Armas měl jediný cíl – dostat se k moci.

V místnosti se zešeřilo. Prudká sprška pleskala do oken. Jako všude v těchto zemích byla krátká, ale prudká. Vytáhli žaluzie. „Bien,“ řekl jeden z důstojníků, „déšť tu udělá pořádek, zchladí demonstranty!“

„Vaše lidi v lesích taky,“ poznamenal Fuentes.

Jednání vázlo. Vlastně už si neměli co říci. Náhle jsem ucítil, že se na mne Armas dívá.

„Done Migueli,“ zeptal se, „tohle je člověk, který řídil váš letoun?“

Generál neodpověděl.

„V tom případě,“ pokračoval Armas bez rozpaků, „vás žádám, abyste mi jej předal. Máme veliký nedostatek pilotů. Naše letectvo provede zítra osmdesát náletů.“

„Ten člověk,“ řekl Fuentes, „zůstane u mně!“

Byla to jen ústupová šarvátka; myslím, že to vycítili všichni. Don Miguel prohrál. Vzdor tomu, že se blýskal svým řečnickým uměním a dělal si blázny z Armasova pomateného poselství. V tom mu přítomní důstojníci bezesporu dávali za pravdu, ale zároveň věděli, že jim malý plukovník lépe platí a že má schopnost vést armádu do boje; proto mu zůstali věrni. Fuentes byl v jejich očích generálem bez vojska. Co znamenalo těch padesát mužů na Isla de Punalu i těch tři sta ostatních, které soustředil poblíž Buenavisty v severozápadním Hondurasu a s kterými chtěl přepadnout Puerto Barrios? Proti čtyřem tisícům válečníků dona Castilla to neznamenalo nic. Jestliže se Fuentes domníval, že ho pro jeho srdečný vztah k United Fruit či pro reprezentační vlohy uznají za vrchního velitele, byl teď zklamán. Vše, co ještě mohl udělat, bylo zabránit, aby mu nevzali ještě i ty lidi, které měl. V dalších minutách o mne bojoval jako lev a nakonec skutečně docílil, že se plukovník musel zříci mých služeb.

„Done Migueli,“ řekl Armas, „děkuji vám za vaši návštěvu. Můžete se ubytovat zde, celý dům je vám k dispozici. Naše spolupráce přinese vlasti veliký užitek.“ – Naznačil lehkou úklonu a otočil se ještě dříve, než Fuentes odpověděl: „Done Castillo, je mi vždy zvláštním potěšením, když vám mohu pomoci.“

30

Tak skončilo toto historické setkání. Vykázali nám v nejvyšším poschodí dva uboze zařízené pokoje. Měly okna do dvora a nebyla v nich tekoucí voda – další ponížení pro generála. Byl hluboce zamyšlen a přijal to dosti netečně. Dnes vím, že přemýšlel o pomstě a už vymýšlel nové plány. Jeho bystrý rozum ho poháněl k dalším tahům na šachovnici – a k trpkému konci.

Do větší místnosti se nastěhoval Fuentes se Stevem, který musel svého šéfa střežit ve dne v noci. Druhý pokoj přidělili mně a Chabelitě. Chvíli se zdráhala, ale nedalo se nic dělat; u Fuentese jsem spát nemohl a třetí místnost nám nedali. Museli jsme brát věci tak, jak byly. Odsunuli jsme postele pokud možno nejdál od sebe a Chabelita objevila, že veliká prázdná skříň jí může sloužit za převlékárnu. Bez dlouhého rozvažování si do ní vlezla, chvíli v ní lomozila a nakonec se objevila v pěkných, zeleně a bíle pruhovaných šatech.

Prohlížel jsem si ji s obavami. Česala se před zrcadlem a zdálo se, že je jí lhostejné, jak na mne působí; neuměla koketovat. Nové šaty – poslední, které měla s sebou – jí slušely, svěží barvy živě kontrastovaly s její snědou pletí. Bude se v nich líbit i jiným, je velmi pravděpodobné, že dojde k dalším pokusům o seznámení. Člověk prostě nesmí nechat takového zelenobílého motýla poletovat po hotelu, kde se to hemží zelenohnědými uniformami. Ale zamknout do téhle ubohé díry jsem ji také nemohl.

Dlouho jsem o tom přemýšlel. Ve zlatých koulích v nohách postele se zrcadlilo bezútěšné zařízení místnosti; naše postavení bylo vážné. Zapálil jsem si doutník, pocházející ještě z krabice dona Miguela, vyfoukl kouř k nízkému stropu a uvažoval o východisku. Po půldruhé hodině mi něco napadlo. Šel jsem ven, uzamkl pokoj zvenčí a dal si ve skladišti výstroje vydat nejmenší stejnokroj, který tam měli, k tomu jehlu, nitě a nůžky. S tím vším jsem se vrátil do pokoje a řekl jí: „Poslyš, Isabelo – něco mi působí starosti: jsi hezká…“

„To není pravda,“ odpověděla. „A kdyby to byla pravda, tak to nesmíte říkat, nic vám po tom není.“

„Máš pravdu, mně po tom nic není. Ale co těm ostatním tady v domě? Opravdu je to nebezpečné. A ty už máš jen týhle šaty. Schovej si je na dobu, až bude po všem.“ Porozuměla mi, opět zmizela ve skříni, chvilku tam hřmotila a vyšla z ní oblečená do věcí, které jsem jí přinesl. Zelenohnědé sukno jí plandalo kolem těla, bude si muset zúžit kabát; ale to byla její starost. Potom přišlo to nejtěžší. Několikrát jsem si odkašlal a pak jsem spustil: „Isabelo, jistě jsi si všimla… že zdejší vojáci nenosí tak dlouhé vlasy, jaké máš ty.“

Stála tam bez hnutí a upírala své veliké oči na nůžky, ležící mezi námi na stole. Uplynula minuta. „Seňore Moreno,“ řekla konečně, „jistě po vás nemohu žádat, abyste mne chránil před zdejšími důstojníky. Kdybyste byl můj muž, musela bych vámi teď pohrdat, že mi k něčemu takovému radíte. Ale tak tomu není a já se stejně nikdy nevdám…“ V koutcích úst jí zaškubalo, odmlčela se. V očích se jí vlhce zalesklo.

„Přece bys…“ prosil jsem ji, „do té doby ti zase narostou.“ Sedla si k oknu. Z hustých modročerných vlasů vytáhla několik sponek, hrábla do nich oběma rukama a odhodila je do šíje. Skomírajícím hlasem zašeptala: „Nač ještě čekáte? Tak už začněte.“

31

Byl to tvrdý kousek práce; představoval jsem si to snadnější. Nůžky však byly tupé a já jsem jí nechtěl zřídit hlavu tak, jak ona zřídila včera večer mne. Nechtěl jsem ji ostříhat do hola, chtěl jsem jen, aby měla pěkný chlapecký účes; i tak to pro ni bylo dost zlé.

V průběhu operace jsem šel pro dya talíře polévky. Setkal jsem se tam se Stevem. Řekl mi, že musí doprovázet Fuentese na několika nutných pochůzkách. Generál měl v úmyslu navštívit po řadě několik velitelů rot, jejichž jednotky ještě byly v Tegucigalpě. Doufá prý, že mu jsou ještě oddáni, a chce apelovat na jejich věrnost. Před setměním se však rozhodně vrátí, protože zdejším lidem se nedá věřit. – „Hodně štěstí,“ řekl jsem a ani jsem mu nepodal ruku, měl jsem v obou talíře. Už jsem se se Stevem Baxterem neshledal. Za dvě hodiny nato byl v 9. avenidě zákeřně zavražděn.

„Dobře, že jste mne vzal k tomu plukovníkovi,“ řekla mi Chabelita, když jsme jedli polévku. „Slyšela jsem všecko! Ten Fuentes je chytřejší, umí se lépe vyjádřit než Armas, že? Ten by byl takové hloupé provolání nenapsal. Ale co by měl psát jiného? Víc toho našim Indiánům stejně zvěstovat nemůže. Chtějí jim přece vzít půdu, tak co ještě chce vykládat? Chtějí, aby zase bylo všecko jako za Ubica… Ale to nechce nikdo z nás, seňore Moreno.“

Když byl diktátor Ubico svržen, mohlo jí být nanejvýš sedm let. Mluvila z ní nenávist jejího otce.

Odsunula talíř, až hustá hnědá polévka vyšplíchla přes okraj, a začala mi šermovat lžicí před nosem: „Seňore Moreno, tady v Hondurasu se stávkuje. Víte vy, že president Gálvez vyhnal ze vzteku svého policejního presidenta? To je totiž první generální stávka, jaká se kdy v Hondurasu konala! Gálvez si neumí vysvětlit, jak se mu to mohlo stát! On přece vždycky zakazoval všecky odborové organizace. Ano, jak se zorganizovali horníci v Tegucigalpě, když nemají odborovou organizaci?“

„Copak já vím?“ řekl jsem.

Mlčela. Asi si uvědomila, že mne odborová organizace a stávky nezajímají, ba ani stávky bez odborových organizací – ačkoliv v jejích očích měly veliký význam. Měl jsem totiž docela jiné starosti: dumal jsem o tom, co s námi dvěma bude dál.

Po jídle, když jsem se znovu pustil do jejího účesu, začala znovu. Vyprávěla mi o guatemalském quezalovi, jednom z nejvzácnějších ptáků na světě. Podle jejích slov žije v pralesích Penténu, málo přístupné pahorkatiny na severozápadě její vlasti. Kroužívá tam nad troskami třítisíciletých mayských chrámů. Není větší než holub, ale je překrásný, je to pohádkový pták z ráje. Záda a křídla září smaragdovou zelení s namodralým leskem, prsa se lesknou jasnou purpurovou červení, nohy a zobák má žluté. Hlavu toho zázračného ptáka korunuje chocholka z peří, ocasní pera má skoro metr dlouhá. Praobyvatelé Mexika a Guatemaly – Mayové, Toltékové a Aztékové – chovali quezala v posvátné úctě. Jeho ocasní pera směli nosit jen králové a kněží na znamení své důstojnosti.

„Před sto lety,“ řekla Chabelita smutně, „se začalo s vybíjením toho ptáka. Protože vznešené dámy v Evropě chtěly nosit jeho peří na kloboucích. Zůstalo jich už jen několik a ty je zakázáno lovit. Jen deset nebo dvanáct lidí je vidělo poletovat po lesích; nikdo je nikdy neviděl v klecích. Quezal nemůže žít v zajetí. Proto je symbolem nezávislosti v našem znaku. Quezal se nehodí pro klec, zrovna jako se pro ni nehodí náš lid, seňore Moreno, to ještě poznáte, až potáhnete do boje proti guatemalské armádě! Byl kdysi člověk, který si chtěl chovat quezala jako zajatce ve svém paláci, generál Ubico. Na jeho rozkaz byli vysláni nejlepší lovci země, aby quezala chytili. Po nevýslovné námaze se jim to podařilo, zmocnili se ho živého. Ale když přinesli klec s ptákem do paláce, zjistili, že quezal už nežije.“

Ať hovořila o čemkoliv, mířilo její vyprávění nakonec vždy proti Jorge Ubicovi, „Zelenému papeži“ anebo Yankeeům všeobecně. Přiznám se: těmi svými historkami způsobila, že jsem ponenáhlu získával větší úctu k jejím krajanům.

Byl jsem mezitím téměř hotov se svým kadeřnickým úkonem a dokončoval účes na šíji; několikrát nespokojeně škubla rameny. Ohnul jsem malé snědé ucho dopředu a vystřihoval vlasy kolem. Ještě dnes slyším, jak říká: „Teď mne lechtáte! To nesmíte! Stříháte tak pomalu, seňore Moreno, u ucha jste přece už byl hotov!“

Nedořekla, protože v tom okamžiku zapraskalo nedaleko od hotelu patnáct až dvacet výstřelů. Třaskaly ostře a štěkavé jako výstřely ze samopalu. Venku bylo ještě světlo. Práskla další dávka, kratší než ta předešlá. Potom nastalo hrobové ticho… Ruka s nůžkami mi poklesla, vyšel jsem z pokoje a hnán předtuchou jsem zaklepal na sousední dveře. Nikdo neodpověděl. Fuentes a Steve se ještě nevrátili.

32

Přesný průběh atentátu mi dodnes zůstal hádankou, ačkoliv tegucigalpské noviny – špatně tištěné, ukoptěné plátky, které patřily Gálvezovi nebo Armasovi a vycházely jen jednou denně (odpoledne) v nepatrném nákladu – o něm psaly velmi podrobně. Podle vládně úředního pojetí byl útok na mého generála dílem radikálních levicových živlů. Důsledkem bylo to, že nový policejní šéf dal provést velkou razii v hornické čtvrti, pochytat množství lidí a strčit je do vězení. Vrahy sice nechytil, ale za to se zmocnil stávkového vedení a tím umožnil vládě stávku zardousit.

Oba vrazi unikli nepoznáni. Jeden nadmíru horlivý kriminální úředník usuzoval podle rozpleskaných zbytků střel, že použili německých samopalů vzoru 40; ten člověk byl druhého dne propuštěn z policejních služeb. Od něho také vím, že z nepatrné vzdálenosti a zezadu provrtali nejprve Steva Baxtera. Šel po druhé straně ulice třicet kroků za svým šéfem a předstíral, že k němu nepatří. Museli vědět, že to je jeho tělesný strážce, jinak by ho byli nezastřelili prvního. Měl dvacet děr v prsou a v zádech; jeho mrtvolu policie okamžitě zabavila. Když jsem ho chtěl identifikovat, odmítli, dokonce mi vůbec nedovolili ho spatřit. Později jsem si často vzpomněl na hořká slova, která mi řekl, když leštil drátěnou košili dona Miguela: „Kanón je můj, ten kyrys si navlíká on.“ Chudák Steve! Přepadli ho zezadu, zbraní se už bránit nemohl, neprůstřelný pancíř neměl.

Fuentes jej však měl. Tomu se nestalo nic, nehledě na škrábnutí na stehně a na dvě odražené střely, které mu rozervaly krásnou blůzu a smetly řády do bláta; od pancíře se však odrazily. Myslím si, že to byl spíše zastrašovací prostředek, čím mého generála tenkrát obmysleli. Velmi přesně jsem si vzpomínal na Stevovu poznámku, kterou pronesl na palubě „Létavice“: „To je stará vesta, odpravovat gardu.“

Generál měl být varován, ale ne zabit. Pravděpodobně ho ušetřili, aby si nepohněvali Američany, kteří to prostě neradi vidí, když se jejich obchodní partneři navzájem chovají klackovitě – asi jako nemá žádný šéf firmy rád, když se jeho zaměstnanci perou, namísto aby pracovali. Ale to jsou jen mé dohady. Nevím, zda pachatelé jednali z příkazu Armasova či zda to byl soukromý akt pomsty Luise Reyese, který Stevovi nezapomněl, že ho donutil zdvihnout ruce a tím způsobil, že major byl pak udeřen ženou. Jak se však později ukázalo, majora Reyese neusmířila ani Stevova smrt. Po celých devět dní, které jsme s Chabelitou v hlavním stanu „osvobozenecké armády“ strávili, snažili jsme se mu vyhnout, až k tomu neštěstí nakonec přece jen došlo.

Ale musím vám to povědět po řadě. Fuentes odjel docela tiše, ani se už znovu nepokusil přetáhnout Armasovy velitele čet na svou stranu a posadit se na presidentský stolec. Usadili ho do rozhrkaného pancéřového auta, které mu Armas na rozloučenou daroval, a po nevýslovně bídných silnicích ho odvezli do Puerto Cortésu, posádkového města těch tří set mužů, kteří v té době zaujali přípravná postaveni v džungli u Buenavisty a měli zaútočit na Puerto Barrios. Vyděšený generál ani neprotestoval, že byl připraven nejen o tělesného strážce, ale i o pilota a „vojenského poradce“, ba že mu dokonce zabrali i jeho soukromé letadlo. Pravděpodobně měl jen jediné přání – dostat se se zdravou kůži z Tegucigalpy, kde za jeho bezpečnost už nikdo neručil. Don Miguel mi tak navždy zmizel z obzoru. O jeho válečnických činech, kterými dobýval slávu jako velitel pravého křídla „osvobozenecké armády“ na dolním toku Motaguy, vám ovšem ještě budu vyprávět.

33

Vpád do Guatemaly byl zahájen za ranního rozbřesku. V místech, kde byly zásobovací cesty anebo letiště, byly vytvořeny opěrné základny. Přípravná postavení byla hlavně na sever od Ocotepeque (pro jižní úsek), poblíž města zřícenin Copánu (pro střední úsek) a ve středu Sierry de Merendon (pro severní úsek). Levé křídlo bylo čtyřikrát silnější než pravé – hlavní úder byl namířen proti GuatemalaCity. Podle všeho, co k nám proniklo z rozhlasové centrály, probíhal útok podle plánu. Téměř pět tisíc útočníků pochodovalo na třiceti různých místech na západ. Překročili dvě stě dvacet kilometrů dlouhou státní hranici mezi Hondurasem a Guatemalou přesně v pět hodin středoamerického času, aniž narazili na odpor.

S tím se počítalo ve štábu. Jeden z poručíků mi vysvětlil, že útočné špičky pravděpodobně narazí na odpor teprve asi třicet kilometrů ve vnitrozemí před posádkovými městy, jako jsou Chiquimula a Zacapa. Guatemalské armádní velení nepochybně vědělo, že dojde k vpádu, ovšem vládní oddíly nebyly pro svou číselnou slabost schopny bránit zemi těsně u hranic. Protože nevěděly, odkud rána dopadne, zda bude útok veden z moře nebo z pevniny, byly by musely svými šesti tisíci muži obsadit sedm set padesát kilometrů pozemních hranic a pobřeží – byly by tedy musely obsadit kilometr fronty osmi vojáky a to ještě v pralese, kde by nikdo neviděl svého souseda. – „Linie Quezaltepeque-Gualán, která je naším dnešním cílem, dosáhneme bez boje,“ řekl poručík. „Teprve zítra začne veliká bitva.“

Tak jednoduché to ovšem také nebylo. Ve středním úseku, kde se zpoceným loupežníkům podařilo s posledními silami vyšplhat se na strategicky významnou výšinu 737, nastal kolem čtvrté hodiny odpolední pustošivý liják. Promočil stejnokroje, ochladil bojového ducha, z lesů stoupala pára a cesty rozbahněly tak, že vozy se zavazadly, pancéřová auta, polní kuchyně i šněrovací boty „osvoboditelů“ s gumovými podrážkami (pocházely z přebytků armády USA) uvízly v bahně. A sotva slunce prorazilo mračna, vyrojily se miriády komárů a napadly vojáky. Vojáci zalezli pod větve věčně zelených dubů, cypřišů a vavřínových stromů, udělali si pohodlí v chýších Indiánů, svlékli košile a pověsili je, aby uschly.

Vzhledem k tomu všemu rozhodl místní velitel, aby byly rozestaveny stráže, a ostatním věcem ponechal volný průběh. jednal tak navzdor radě svého adjutanta, německého plukovníka ve výslužbě Haitmanna, který prý ho neustále ujišťoval, že je nutno využít momentu překvapení. Také v Tegucigalpě nelibě hleděli na to, že střední úsek nepostupuje. Zatímco fronta přešlapovala na místě, ve štábu to vřelo. Hotel se podobal mraveništi. Telefonovalo se a telegrafovalo, dokonce byli vysláni kurýři s rozkazem zvednout armádu okamžitě na nohy. Jen proto, že jsem se zavřel na toaletě a hodně dlouho nebyl k nalezení, zůstal jsem ušetřen rozkazu letět s jedním z těch kurýrů dvě stě čtyřicet kilometrů na západ až do předních linií. Stejně by to bylo málo pomohlo. Coronel Armas se svými rozkazy k dalšímu postupu nepochodil.

Pokud jsem pochopil z útržků telefonických hovorů, drželi se frontoví velitelé železného latinskoamerického pravidla: mokrý voják – špatný voják. Pršelo sice jen na středním úseku, ale protože se velitelům zdálo nebezpečné rozvíjet ofenzívu na křídlech, když střed zůstal trčet, trvali jednomyslně na tom, že budou znovu útočit teprve zítra. Hlásili ztrátu sedmdesáti mužů, kteří se zaběhli v houštinách, nadělali si puchýře, poranili se vlastními zbraněmi anebo prostě utekli. Dva tucty vojáků – převážně na severním úseku – podlehly horku, jiné pokousali jedovatí hadi. Štábní důstojníci to přijali s klidem, jeden z nich si číslici poznamenal; myslím, že ztráty považovali za naprosto přijatelné.

Spotřeba střeliva byla malá, bylo vypáleno jen několik set ran. Přesné údaje scházely. Jen ze středního úseku, kde se plukovník Haitmann snažil vést záznamy – jak si navykl za druhé světové války – došlo přesné hlášení. Vysvítalo z něho, že většinu nábojů vystříleli ti, kdo při přechodu hranic nedokázali ukrotit radost Jižanů z ohňostroje. Leckde byl pro nedostatek ozbrojených nepřátel uspořádán hon na členy Svazu zemědělských dělníků; kde je dopadli, bez okolků je postříleli.

34

Pozdě odpoledne dorazili první zahraniční novináři; dopisovatelé z Kuby, Mexika, Brazílie či Venezuely, dva reportéři tiskových agentur USA United Pressu a International News Service, zástupce „New York Tribune“; později se jich sjelo ještě víc. Většinou přiletěli pravidelnými letadly „Pan American Airways“, která je v krátkých skocích dopravovala z jednoho středoamerického hlavního města do druhého. Ve srovnání se zeměpisnými rozlohami Severní a Jižní Ameriky byla pro ně Střední Amerika částí světa, kterou nebrali tak docela vážně. Chodby hotelu se naplnily anglickým hlaholem. Žurnalisté museli čekat ve vestibulu a prozatím si dobírali jeden druhého: v těchto končinách nelze prý ani absolvovat ceremoniel každé letecké cesty (upoutat se, rozpoutat, šálek kávy, zamáčknout cigaretu, žvýkačku, znovu se připoutat) – a letadlo zatím přistane v sousedním státě. Někteří přestupovali před necelými dvěma hodinami v GuatemalaCity, jiní v San Salvadoru anebo v Managui. Jak prohlašovali, probíhal všude život normálně. Až na několik kulometných protiletadlových čtyřčat na guatemalském letišti nepozoroval žádný z nich nic neobvyklého.

„To je hotová katastrofa,“ slyšel jsem říkat jednoho z těch mládenců, když jsem šel kolem; přes rameno měl fotografický aparát s bleskem. „V celém hnízdě se už nedá sehnat jediný slušný pokoj.“

„Myslím, že štáb tenhle hotel brzy vyklidí,“ odpověděl mu zástupce „Herald Tribune“, člověk v nápadně vzorovaném saku. Jmenoval se Horner Bigart. Na hlavě měl klobouk s dvojitou stuhou, kravata mu spadala hluboko pod pás.

Jeden z Brazilců se ho zeptal: „Víte to určitě?“

„Jsou tu náznaky,“ řekl Američan, „z kterých se na to dá usuzovat.“

Zůstal jsem stát a poodešel několik kroků stranou a tvářil se, jako bych byl plně zaujat telefonními kabely, ale reportéři změnili téma. Hearstův korespondent řekl: „Ježíši Kriste! Tři tucty revolucí už jsem tady dole zažil, ale nikdy v době dešťů! Čert ví, jak jim to mohlo napadnout! To, co vyvádí ten taškář Armas, je absolutně proti všem zdejším pravidlům hry.“ Vedle nohy mu stál kufřík s nápisem INS, asi v něm měl magnetofon.

„Poprvé se tu ovšem válčí proti komunismu,“ poznamenal starý Mexičan, Manuelo Padilla, zástupce levicových liberálních novin. „V takovém případě se pravidla hry nedodržují, pánové.“

„Promiňte,“ zabručel muž od INS, „na to jsem docela zapomněl.“

„Odvažuji se prorokovat,“ vmísil se do řeči baculatý reportér UP, „že ta věc bude trvat déle, než bychom si přáli. Rudí jsou houževnatá pakáž… Prý tu je někde golfové hřiště, ale jak jsem slyšel, nemá skoro žádný trávník.“

Popíjeli gin, žvanili a byl jich plný hotel.

Štábním důstojníkům to pomalu šlo na nervy. Vysvětlili plukovníkovi, že musí uspořádat tiskovou konferenci, jinak že se té bandy nezbaví. Kolem desáté hodiny jim Armas rozkázal, aby zahalili nástěnnou mapu plátnem. Zároveň poslal k novinářům ordonanci se vzkazem, že je ochoten je přijmout.

Toto rozhodnutí ho stálo mnoho přemáhání. Na rozdíl od Miguela Fuentese, který by se byl s potěšením představil očím světové veřejnosti, Armas se takového divadla zhrozil. Jeho odpor k políticos, abogados a periodistas (k politikům, právníkům a novinářům) byl v hlavním stanu všeobecně znám. Protože tu byla obava, že coronel by se mohl dát strhnout k nepřívětivým výrokům, přidali se k němu tři z jeho důstojníků, kteří měli před mocí světových zpravodajských koncernů větší respekt, mezi nimi plukovník letectva Mendoza, někdejší velitel leteckých sil Guatemaly, který byl teď mým přímým nadřízeným. Kývnutím mi přikázal, abych zůstal po jeho boku.

Periodistas se nahrnuli do místnosti, spustili své fotografické blesky a zpočátku probíhalo všecko dobře. Podporován Rodolfem Mendozou nacházel Armas na každou otázku hbitou, i když většinou trochu skoupou odpověď. Korespondent UP chtěl znát datum konečného vítězství, ale na tak kluzký led se štáb nedal zlákat. Mr. Bigart se zeptal, jak pokračují vojenské operace. Dostalo se mu prohlášeni, že guatemalské obyvatelstvo při příchodu „osvobozenecké armády“ všude spontánně povstává proti svým dosavadním utlačovatelům. Leteckým pozorováním byla zjištěna střediska neklidu, obrovské nepokoje v Puerto Barriosu, Zacapě, Quezaltenangu a jiných městech. Připočítáme-li k tomu pruh území, kterého vojska ve svém nepopsatelném útočném rozmachu dobyla už prvního dne, vyplývá z toho, že veliká část země už se vysmekla kontrole Arbenzova režimu.

„Veliká část,“ opakoval korespondent INS, vycepovaný – jako všichni severoameričtí reportéři – k tomu, aby dodával přesné údaje. „Mohl byste to trochu upřesnit, pane plukovníku? Je to čtvrtina, či snad třetina…“

„Můžete napsat třetina,“ řekl Armas.

Zapůsobilo na mne hlubokým dojmem, s jakou suverénní lehkostí dával Armas do oběhu falešné zprávy. V těch chvílích přece ještě neměl přesné zprávy o tom, kudy probíhá fronta; informace ze severního úseku dosud nedošly vůbec a povstání v nepřátelském zázemí si zřejmě právě vymyslel. Přestože byl obvykle velmi nervózní, teď vyzařoval pevnou důvěru a pronikavý optimismus, který možná pramenil z jeho zbožnosti. Navíc mu ještě oživovala jazyk latinskoamerická obrazotvornost, a tak splývala ze rtů jedna zpráva o vítězství za druhou. A kdykoliv jeho fantazie na chvilku ochabla, přispěchal mu s vítězoslavným pokřikem na pomoc Mendozův drsný bas.

Setba padala na úrodnou půdu. Právě to, co se tu říkalo, chtěla většina korespondentů slyšet. Čile si to zaznamenávali: rychlý postup na GuatemalaCity, dobytí Puerto Barriosu se očekává každou chvíli, presidentův palác ostřelován z palubních zbraní, naftové nádrže na tichomořském pobřeží leteckými pumami, do zázemí jsou svrhovány letáky a zbraně, strategicky důležité železniční tratě jsou přerušeny… A Rodolfo Mendoza to všechno korunoval úžasným tvrzením, že on sám přeletěl velmi nízko nad GuatemalaCity právě ve chvíli, kdy Arbenz donutil obyvatele města, aby se shromáždili na náměstí a přísahali mu věrnost, využil té příležitosti a vyzval palubním ampliónem dav k boji proti bolševismu. Uvázal tím reportérům na nos pořádného bulíka. Můj šéf nevytáhl paty ze štábního hotelu celý den; v neděli, když došly americké noviny, setkal jsem se přesto s jeho hrdinskou povídačkou i na titulních stránkách seriózních listů v náležitě okázalé úpravě.

Po tom všem se mi zdálo, že Mendozův talent spočívá spíše v oblasti publicistiky než aeronautiky.

K incidentu došlo až nakonec. Když postarší Mexičan Padilla začal klást nevojenské otázky, ovzduší se ochladilo a Armas ztuhl vztekem. Poprask začal docela nevinně. Jak je na tiskových konferencích obvyklé, přihlásil se Padilla o slovo, představil se a jmenoval list, který zastupoval, potom přihmouřil oči a zdvořile se zeptal:

„Pane plukovníku, podporuje vás někdo? Třeba Spojené státy americké?“

„Nanejvýš morálně,“ odpověděl Armas: první ránu ještě hladce odrazil. „Rozhodli jsme se zničit jediné komunistické předmostí na západní polokouli, pane. Dá se předpokládat, že svobodné národy sledují náš boj se sympatiemi.“

„Byl byste tak laskav a vyjádřil se k tvrzení,“ pokračoval Padilla a v jeho kožené tváři se objevil záblesk posměchu, „že vaše armáda je sehnaná ze všech koutů, že se skládá z mezinárodních žoldáků. Hovoří se o živlech pochybného původu. Při svém odletu z Mexika jsem slyšel názor, že tu jde o vpád, podporovaný jistými zahraničními kruhy. Chtěl byste nám na to říci svůj názor, pane plukovníku?“

Avšak vrchní velitel nechtěl. Odvrátil pohled od toho kazimíra, přejel si prstem po sporém knírku a jeho špičatá hrdá tvář zrudla. V místnosti bylo ticho jako v hrobě. Reportéři začali pokašlávat. Jeden z adjutantů se vzchopil a zakoktal: „Vlastně tu nejde o žádný vpád, pánové. Naše armáda se skládá z tisíců Guatemalců, kteří si prostě otevírají dveře do své vlasti, aby se mohli vrátit domů.“

„Ještě poslední otázku,“ řekl Manuelo Padilla. „Vláda Hondurasu trpěla vaše vojsko ve svém státě po celé měsíce, dovolila vám používat letišť, veřejných spojů a soukromých bytů, dovolila vám zakládat výcvikové tábory, skladiště střeliva a lazarety. Dovolila vám dopravovat ve své zemi zbraně bez policejní kontroly, najímat letadla a auta, získávat dobrovolníky a ubytovávat je v barácích, jež byly vlastnictvím státu. Dále vám poskytovala k bezplatnému použití všecka dopravní zařízení. Je to všecko pravda?“

„To přece je několik otázek,“ zvolal Mendoza.

Mexičan se však nedal přerušit. „A dnes ráno,“ pokračoval tvrdošíjně, „dovolila vašim vojákům překročit své hranice na široké frontě. Nemyslíte, pane plukovníku, že Honduras by mohl být obviněn z porušování mezinárodního práva, zvláště z porušování Charty OSN?“

V tomto kritickém okamžiku se ke mně Mendoza naklonil a zašeptal mi do ucha: „Ohlaste plukovníku Armasovi, že je očekáván v mapové místnosti – došly zprávy.“

Přikývl jsem, protlačil se k vrchnímu veliteli a odříkal, co mi bylo přikázáno. Samozřejmě jsem pochopil, o co šlo: vysvobodit plukovníka ze sítě ošemetných politických otázek, do které ho ten mazaný Mexičan šikovně zapletl. Doprovázel jsem plukovníka ke dveřím, otevřel je a chystal se vyjít za ním, když jsem zaslechl, jak Mendoza kryje ústup: „Republika Honduras,“ hřímal, „s tím nemá nic společného! Je naprosto neutrální! Tento boj proti Arbenzově rudé diktatuře je výlučně naší záležitostí. Rovněž Spojeným národům do toho nic není.“

„Nemyslíte, že Guatemala se odvolá k Radě bezpečnosti a požádá ji o ochranu před agresí?“

„Kladete nemístné otázky… zacházíte příliš daleko!“

„Povinností tisku, pane plukovníku, je informovat o souvislostech…“

Další slova Manuela Padilly zanikla v obecné vřavě. Když se dveře zavřely, dosáhl trapný incident vrcholu. Došlo prý tam k bouřlivým scénám. Zástupce vládního tisku Venezuely, kde byl v té době u vesla Jiménezův režim, věrně oddaný Američanům, hrozil Mexičanu pěstí a jiný novinář mu naplil pod nohy. Severoameričtí korespondenti shlíželi na hašteření svých trabantů s rozhořčením. Museli si ještě vyposlechnout, jak plukovník Mendoza světácky uzavírá konferenci sarkastickými poznámkami o zdravém ovzduší Tegucigalpy a o nedostatku velkoměstských svodů. Bohužel mi nebylo přáno dívat se na to vlastníma očima. Ostatně jsem se s Padillou už nikdy nesetkal. Když Armas později vytvořil svou vzdorovládu, nebyl už Padilla akreditován jako řádný korespondent.

35

Náhoda tomu chtěla, že na mého plukovníka skutečně čekala důležitá zpráva; nepřišla však z fronty, nýbrž z Bostonu. Armas roztrhl telegram, přečetl si jej, zmačkal a strčil do kapsy. Nikdy jsem se nedozvěděl, co v něm bylo, ale brzy jsem to uhádl.

„Připravte se,“ řekl mi. „Za dvacet minut poletíte s Dakotou na frontu.“

„Pane plukovníku,“ namítal jsem, „za chvilku se setmí.“

Cítil jsem, jak se mi svírá ohryzek, strach z nočních letů mi stále ještě seděl v kostech a „Dakotu“ jsem měl v ruce jen jednou v životě – jako druhý pilot.

„Ještě dobrou hodinu budete mít světlo,“ odpověděl. „Na cestu tam to postačí. Vracet se nebudete.“

Musel jsem vypadat hodně zaraženě – člověku se přece stává jen málokdy, aby mu vrchní velitel s tak krásnou otevřeností řekl, že se už nevrátí – protože mi svůj rozkaz objasnil poznámkou: „Vyklízíme to tu, štáb se stěhuje kupředu…“

Kde jen jsem tohle už dnes slyšel?

„Poletí s vámi jefe de fuerzas aéreas a ubytovací oddíl; musíte si pospíšit.“

Srazil jsem paty a poklusem vyběhl, abych o tom pověděl Chabelitě. Musí ovšem s námi, a jefe de fuerzas aéreas Rodolfo Mendoza nám jistě nebude dělat těžkosti. Jeho jediného jsem do našeho tajemství zasvětil, protože se mi zdál důvěrohodný, a někdo z nadřízených koneckonců musel ten podvod legitimovat a vystavit Chabelitě nějaký doklad. Šéf letectva byl muž světa, historka, kterou jsem mu nakukal, se mu zalíbila. Isabela byla dnes ráno přijata k letectvu jako dragoneante José Barillas a služebně přidělena přímo mně.

Když jsem doběhl k našim dveřím, našel jsem je zamčené. Klíč trčel v zámku zevnitř. Zalomcoval jsem klikou a houkl: „Svobodníku Barillasi! Co se děje? Otevřete!“

Odpověděla mi: „Počkejte, prosím vás, pane kapitáne… právě se myji.“

„Okamžitě otevři, José,“ rozkazoval jsem. Nic takového se nestalo. Zevnitř bylo slyšet šplíchot vody. To bylo pěkné nadělení. Kdyby někdo ten náš rozhovor vyslechl, mohlo by mu leccos vrtat hlavou. A jestli mi v příštích okamžicích neotevře, budu muset s „Dakotou“ přistát potmě – navigátora mi asi nedají. Při té myšlence mi přejel mráz po zádech. Důkladně jsem zabušil na dveře. Už jsem se viděl, jak jsem zabloudil a jak nakonec přistávám za nepřátelskými liniemi. Vládní oddíly by se jistě dlouho nerozmýšlely a postřílely by celou posádku. Nedá se popřít, že jisté právo by k tomu měly… Hrome, s tou Chabelitou jsem si uvázal na krk pěkné břemeno.

Konečně otevřela, obličej celý mokrý, rozcuchané vlasy jí odstávaly od hlavy jako ostny. Pokoj voněl mýdlem. V té chvíli mi připadala hrozná a já jsem si přísahal, že ji pořádně zapřáhnu, aby tohle už jednou skončilo. Je známo, že mladé dívky mají sklon přehánět svou potřebu hygieny; když nemají co dělat, pulírují z dlouhé chvíle své půvaby – ale to se teď změní. Několika slovy jsem jí vysvětlil, co se přihodilo, a pobídl ji k spěchu.

Když jsme si balili kufr, poznamenala: „Začínají tu mít horkou půdu pod nohama. Jedno vím jistě: tak veliké ty úspěchy na frontě určitě nejsou, aby se tam štáb musel stěhovat ještě dnes. Naše armáda byla překvapena, ale zítra úder vrátí!“ A od zrcadla po mně blýskla očima.

Skoro jsem ji neposlouchal; ukázalo se však, že měla pravdu. Telegram, který způsobil náš překotný odlet, přišel – jak mi pak náhodou prozradil Mendoza – z bostonského ústředí banánového trustu. Kdyby se svět dozvěděl – obávalo se vedení koncernu – že vůdci povstalců řídí svou válku z hotelu v Tegucigalpě, mohly by nastat diplomatické komplikace. V očích veřejného mínění by to potom byla agrese zvenčí, honduraský útok na Guatemalu, a zákrok Rady bezpečnosti – která by poslala pozorovatele, smírčí komisi anebo dokonce policii OSN – by byl nevyhnutelný.

Jestliže však bude Armasův štáb třeba jen několik málo kilometrů za hranicemi na guatemalské půdě, dá se při troše obratnosti předstírat, že tu jde o občanskou válku, tedy o vnitřní spor, do kterého se nikdo nemá co vměšovat. A opravdu to byl stěžejní bod, okolo kterého se točily všecky ty mnohahodinové řeči, proslovené v neděli 20. července 1954 a v pátek 25. července ve výškové budově OSN v New Yorku. Vznešené shromáždění nebylo s to zjistit, byl-li útok zahájen z té či oné strany hranice, protože v těch chvílích už byla skoro celá povstalecká armáda na guatemalském území. Tak se pokyn „Zeleného papeže“ dodatečně projevil jako mazaný právnický tah na šachovnici.

36

Startovali jsme z letiště Tocontinu, ležícího kousek před branami hlavního města. Naše „Bonanza“, s níž jsme tu před třiceti hodinami přistáli – se zavražděným Stevem a jeho pánem, který zatím překotně zmizel, na padubě –, nestála už na svém místě. Sloužila „osvobozenecké armádě“ jako kurýrní letoun. Teď jsem měl letět s rozhrkanou DC-3, tažným koněm západních spojenců za druhé světové války, zrovna jako byla Ju-52 pivovarským koněm Němců. Tetičku Ju jsem znal lépe než tenhle brus; se špatným svědomím jsem si dřepl vlevo do židle šéfpilota.

Opravdu jsem sotva měl čas posadit Chabelitu na jedno ze sedadel v šikmo stojícím trupu, uklidit kufr a alespoň trochu se orientovat v džungli přístrojů (obrátkoměrů, pák magnetových startérů, ukazatelů výkyvů, vylaďovacích kohoutů a jak se všech těch čtyřicet ostatních v pilotní kabině jmenovalo), už si vedle mne sedl plukovník Mendoza, tleskl do dlaní a houkl: „Adelante, seňor capitán!“ Potom se obrátil a zahřměl na ostatní: „Ticho! Nekouřit! Držte se…!“ Nemohl jim dost dobře přikázat, aby se připoutali, protože zchátralá sedadla už neměla popruhy.

Spustil jsem motory. Proboha – Mendoza mi bude dělat druhého pilota! Pravděpodobně ví o tomhle letounu ještě méně než já. Za zády nám rámusil štábní personál. Když se odlepil podvozek od země, zanotovali nějakou písničku. Nikdo neměl tušení, že neumím s „Dakotou“ létat. Stačilo jim vědět, že jsem „americano de origen alemán“ (Američan německého původu), což pro ně byl pojem pro báječné vojensko-technické křížence. Plně mi důvěřovali a mně nezbylo, než udělat všecko, abych je nezklamal.

Letěli jsme vstříc zapadajícímu slunci. Ohlédl jsem se a s hrůzou jsem zjistil, že hlavní dveře jsou na šířku dlaně otevřené. Důstojníci se smáli, vyhodili z výšky patnácti set metrů dopitou láhev a dveře opět zasunuli. Nebyl to jediný případ tohoto druhu.

Letadlo naložili před odletem tak neodborně, že jsem je musel vyrovnávat, nechtěl-li jsem neustále škubat řídicí pákou. Vytvořit rovnováhu byla pekelná robota; Mendoza při tom na nic ani nesáhl. Když jsem s tím byl hotov, byli jsme už jižně od La Pazu; před sebou jsem spatřil horský hřbet, vysoký podle mapy dva tisíce pět set metrů. Jmenoval se Sierra Ingrula a jeho východní svahy už se rozplývaly v černošedých večerních stínech. Docela náhle se země začala zvedat, musel jsem udělat kličku, abych získal výšku. Stroj se namáhavě dral vzhůru. Slunce chvílemi zmizelo za hřebenem. Zneklidňovalo mne to. Cítil jsem se pramizerně.

„Létáte báječně, kapitáne,“ pochválil mne Mendoza. „Hodně rudých jste zastřelil, tenkrát za války?“

„Dvaapadesát,“ odpověděl jsem roztržitě, ponořený do myšlenek na Ju 52, která by byla na sešlápnutí pedálu reagovala mnohem bystřeji nežli tahle zatracená „Dakota“.

„Je to vidět,“ řekl. „Jak odvážně tu starou bednu pokládáte na bok! Čistá práce. Chtěl byste u nás povýšit na majora?“

Přehoupli jsme se přes hřeben Sierry Ingruly a já jsem se zase uklidnil; takovými manévry jsem si nepřál postoupit v téhle loupežnické armádě na majora. „Dovolíte-li, pane plukovníku, rád bych vám na to odpověděl anekdotou.“

Pustil řídicí páku, s kterou si pohrával stejně jen proto, aby se neřeklo, zkřížil ruce na mocně vyklenuté hrudi a bla hosklonně kývl. Na jeho tváři poďobané od neštovic se odrážela purpurově rudá zář slunce.

„Ta historka je pravdivá, stala se nedávno v newyorském hotelu Astoria,“ řekl jsem. „Kolem šesté hodiny ráno tam telefonuje nějaký podnapilý člověk a ptá se, v kolik hodin u nich otvírají bar. Slečna v telefonní ústředně Astorie mu zdvořile odpoví: ‚V devět, milý pane.‘ V sedm hodin volá ten chlapík znovu, jazyk má ještě těžší, opakuje otázku a znovu dostane stejně korektní odpověď. Když však volá v osm potřetí, ptá se na stejnou věc a už jen blábolí, ztratí telefonistka trpělivost: ‚Říkám vám to naposled, pane, bar se otvírá v devět! Pochybuji ovšem, že by vás v takovém stavu vpustili dovnitř.‘ –‚Dovnitř? Ja-ja-jak to dovnitř?‘ ptá se opilý. ‚Vždyť ja-ja-já jsem uvnitř, ja já přece chci ven…‘!“

Plukovník nejprve řičel z plných plic, potom se zakabonil. Došlo mu to. Viděl jsem na něm, jak tu mou pilulku přežvykuje. Nakonec se rozhodl pro nakyslý úsměv. „Seňore kapitáne,“ řekl žertovným tónem, „tohle není bar, kde by si člověk přicházel a odcházel, jak se mu zlíbí.“

„Ten opilý také nemohl odejít, jak se mu zlíbilo.“

„Ale vy nejste opilý.“

„Docela rád bych teď opilý byl,“ odpověděl jsem a podíval se předním sklem dolů. Letěli jsme přes Esperanzu. Město naděje. Leželo šikmo pode mnou ve večerním oparu, na poloviční cestě k frontě.

Otcovsky mi položil ruku na rameno a řekl: „Nevěste hlavu, chlapče! Nebude to tak zlé. Špinavou práci udělá jako vždycky pěchota. S tou my nemáme nic společného. A vy, vítěz ve dvaapadesáti leteckých soubojích, vy se přece nebudete bát těch několika guatemalských vojenských letounů? Býval jsem kdysi sám jejich velitelem a vím, jak smutně to s nimi vypadá… Především nemají dostatek benzínu. Už zítra získáme převahu ve vzduchu!“

Vzpomněl jsem si na okřídlenou větu jednoho říšského maršála: „Ať se jmenuju Meier a ne Göring, jestli nad Německo doletí jediný nepřátelský letouni“ A tak jsem se velmi skepticky zeptal: „Je to jisté, pane plukovníku?“

„Absolutně,“ odpověděl „Nikdy neměli mnoho benzínu, protože letecký benzín je drahý. A teď nedostanou vůbec žádný, Američané je blokují, dávají svůj gazolin raději nám.“

37

Přistáli jsme těsně za hranicemi na veliké, dosti rovné louce, kousíček na sever od místa, kde spolu hranici státní území Guatemaly, Hondurasu a Salvadoru. „Dakota“ si párkrát poskočila, jako kdyby si chtěla polámat nohy, štábní personál v kabině pro cestující to jaksepatří protřáslo, i Chabelita si udělala bouli; potom jsme však rolovali docela pokojně a zastavili vedle sloupu, o který jsme si div neurazili levé křídlo. Zatloukat kůly vedle přistávací dráhy – koho tohle mohlo napadnout? Brzy jsem se však přesvědčil, co bylo příčinou: otrocká podlízavost zase jednou triumfovala nad praktickým smyslem. Na kůlu byla upevněna tabule s nápisem: BASE DE AVIACIÓN RODOLFO MENDOZA… Na druhém konci letiště napájeli dva umazaní klackové stíhací bombardér „Thunderbolt“ podivuhodným způsobem: pumpovali benzín ruční pumpou.

Tak tohle tedy je vlastní opěrný bod „osvobozenecké armády“ na guatemalském území. Není divu, že jej pojmenovali po jefovi de fuerzas aéreas, protože ten se jistě odvděčí a odmění původce této dvornosti nějakým řádem – ať už do té tabule pár strojů narazí anebo ne. Jeden z Mendozových pilotů, který létal na „Thunderboltu“ (většinou to byli Severoameričané) přece však přeložil text do angličtiny a pod to střízlivě napsal křídou: ESQUIPULAS AIR FORCE BASE, čímž se celá věc stala ještě směšnější. Nebyly tu totiž ani betonové startovací dráhy, ani hangáry, chybělo osvětlení, povětrnostní služba, tankovací vozy i radarové přístroje. Dva protiletadlové kulomety, dvacet špatně zamaskovaných sudů s benzínem, rozhlasová anténa, větrný pytel a stan pro pozemní personál – to bylo asi tak všecko zařízení letiště. Ani přistávací dráhu pořádně nezplanýrovali. „Letiště Rodolfa Mendozy“ byl ještě před čtyřiadvaceti hodinami obyčejnou pastvinou, na které se proháněl dobytek.

Šéf vojenského letectva vystoupil první, prohlédl si – upozorněn svým adjutantem – s neskrývaným potěšením tabuli, přikázal jednomu ze svých služebných duchů, aby smazal křídou připsaný podtitulek, a vsedl do džípu. Po vymletých cestách, po kterých dříve cupávaly jen kozy, nás vůz dovezl do vlastního městečka: bylo to slavné, ale ubohé poutní místo Esquipulas.

Poskytovalo truchlivý obraz. V nafialovělém světle skomírajícího dne jsme uviděli na konci jediné ulice, která si ten název zaslouží, vysoký, ve starošpanělském kudrlinkovém slohu postavený kostel. Na kopulích věží dohasínal poslední odlesk červánků. Vpravo a vlevo vroubily cestu ubohé krychličky, jednopatrové, světle obílené domy s úzkými zamřížovanými okny a dřevěnými verandami kolem střech; kromě bytů se tam daly najít tortillerías, pulquerías a malé krámky, ve kterých se prodávaly – jak jsem zjistil nazítří – všecky možné upomínkové předměty, ovocný chléb, svěcené medailónky, narezavělé krucifixy, limonáda z kukuřice, pestré stužky, kalabasy z tykví a divotvorný olej; k tomu tam bylo vidět domácí hudební nástroje, na které se každý rok v září brnkala, bubnovala anebo foukala poutní muzika.

Dláždění bylo strašlivé. Džíp se propadal do hlubokých děr, voda z louží se rozstřikovala. Obyvatele jsme neviděli žádné, o to víc tam bylo vojáků. Hulákali na ulicích anebo rámusili v pulquerías; vládla tam vítězná nálada.

Před páchnoucím penziónem na náměstí vystoupil plukovník Mendoza i jeho adjutant. Měl tam připravit ubytování pro vrchního velitele. Chabelita a já jsme zůstali ve voze, vezli nás dál postranními uličkami na jakýsi pahorek. Už jsme se začínali strachovat, že budeme muset přenocovat na posvátné, ale tvrdé podlaze katedrály – když vůz odbočil a zastavil před jakousi pochmurnou budovou. Po dlouhém troubení se dveře trošičku pootevřely a vyhlédl ctihodný, asi sedmdesátiletý stařec.

Kdo však popíše můj údiv, když jsem z jeho rtů, chvějících se hněvem, uslyšel dobrou němčinou vyslovený a ne právě zdvořilý citát z Goetha? Plukovník Mendoza považoval za vhodné ubytovat mne v domě guatemalského Němce, pana von Hardenberga.

38

Pozemkv starého plantážníka Hardenberga byly už dávno vyvlastněny, ne za Jacoba Arbenze, ale už za druhé světové války, kdy byla Guatemala s Německem ve válečném stavu.

Svůj ostatní majetek si směl pan von Hardenberg ponechat, mezi jiným i tento dům.

Byla to jedna z těch robustních vil v maursko-španělském koloniálním slohu, jaké považuji za ideální lidská obydlí. Z ulice ovšem z nich není vidět o mnoho víc než hladké průčelí s bílou, světle modrou anebo rezavě natřenou omítkou. Železem kované dveře z nezničitelného, narudlého sapotilového dřeva jsou vždy zamčené; otevírají se jen po energickém zabušení kovovým klepadlem. Tomu, kdo stojí před nimi, připomínají umělecky vytepávané rejas – španělské okenní mříže – a střílnovitá střešní balustráda cosi jako tvrz. A opravdu se tyto domy dají velmi dobře hájit, což se prokázalo v průběhu dějin Latinské Ameriky, tak častých na násilné zvraty.

Jak odpudivě vypadá budova zvenčí, tak rozkošná je uvnitř. Prostornou chodbou, zaguanem, vykládanou ozdobnými dlaždicemi, se dostáváme do patia, v němž jsou uloženy ve vysokých zděných korytech nádherné květinové záhony, někdy tam najdeme i fontánu. Čtverec patia je zarámován corredorem, širokou dlážděnou chodbou, jejíž střechu nesou řady sloupů. Do corredoru ústí dveře panských pokojů: saly (salónu), často zařízené s marnotratným přepychem, comedoru (jídelny) a dormitorios (ložnic) rodiny. Dveře jsou stále otevřené, aby jimi mohl proudit svěží vzduch.

Vzadu v domě, oddělená zdí od zahrady prvního dvora, je kolem druhého dvora cocina (kuchyň) se studnou a ložnicemi služebnictva. A konečně na třetím dvoře je stáj anebo garáž. Budovy jsou většinou jednopatrové. Tento rozložitý stavební sloh způsobuje, že obce zabírají neúměrně velikou plochu. Jako pilot jsem měl později možnost přesvědčit se, že zde větší vsi vypadají ze vzduchu jako výstavná města.

V patiu pana von Hardenberga jsme prvního večera popíjeli víno. Na mou prosbu pozval hostitel ke stolu i Chabelitu, kterou snad považoval za mladého poddůstojníka. Jak se zdálo, upřímně ho těšilo, že má u sebe krajana, i když vpád „osvobozenecké armády“ posuzoval velmi zdrženlivě. Byl to opálený šedovlasý muž s pletí jako vydělaná kůže; když byly přineseny svíce, vytvořil se mu kolem hlavy stříbrný nádech.

„K celému tomu zmatku nemuselo dojít, pane kapitáne,“ řekl, když byl podáván předkrm, „kdyby před deseti lety Američané nepovzbuzovali cizí vlády k tomu, aby porušovaly zásady právního řádu.“

Tázavě jsem se na něho podíval.

„Jak asi nevíte,“ pokračoval, „svého času vyzvali sami Američané režim v GuatemalaCity, aby se hojil na cizím majetku a začal s vyvlastňováním. Ovšem nikoli s vyvlastňováním majetku United Fruit Company. Začalo se s německými kávovníkovými plantážemi. To byl začátek té nejhorší demagogie vůči pozemkovému vlastnictví vůbec. Další vývoj mne už vůbec neudivuje. Amerika si jej zasloužila.“

Jak jsem se v průběhu večera z jeho úst dozvěděl, pan von Hardenberg se nesmířil se svým osudem a neúnavně se mu vzpíral. Vedl o zabavenou půdu jeden proces za druhým a nakonec se vzdal i svého německého občanství, které se projevilo jako ošklivá přítěž: ty tři tisíce pytlů kávy, které dávala jen jeho zdejší plantáž, měly pro něho větší cenu. A tak se stal občanem Lichtenštejnského knížectví, z čehož mu vyplynuly další významné právní možnosti, jeho jménem zakročovali zástupci tohoto trpasličího alpského státečku u Mezinárodního soudního dvora v Haagu; podali tam žalobu na Guatemalu a žádali čtyřicet miliónů dolarů odškodnění.

„A víte vy,“ zvolal při dezertu pisklavým stařeckým hlasem, „co mi na to řekl guatemalský ministr vnitra při poslední návštěvě? Řekl mi, že jeho sekretariát o té reklamaci sice slyšel, nebyl však s to nalézt stát Lichtenštejn v zeměpisném atlasu. Měl drzost tvrdit něco takového. Odpověděl jsem mu, že knížectví má rozlohu sto šedesáti kilometrů čtverečních a jedenáct tisíc obyvatel. A on byl takový sprosťák, že mne opravil: ‚jedenáct tisíc a jednoho, pane von Hardenbergu. Zapomněl jste počítat sebe. Ale vaše plantáže jich měly víc…‘ Ne, ne, takovému režimu, ve kterém se šlape po právu, přeji ze srdce, když lidé jako vy, pane kapitáne, když německý důstojník mu zasadí smrtelnou ránu. Ten měl být svržen už dávno…“

Odmlčel se, nepřítomně si smočil špičky prstů v misce, kterou mu podal indiánský sluha, utřel si je do damaškového ručníku a zamumlal: „Je tu jen otázka, co bude potom.“ A skepticky se na mne podíval.

„Bojujeme za pořádek a právo,“ ujistil jsem ho. „Vyvlastňování už brzy přestane.“ Byl to starý pán, chtěl jsem mu dodat trochu odvahy, trochu ho potěšit, zvlášť když měl tak výborné víno. A přece, jak hloupě mi bylo, když jsem mu to říkal. Byl jsem tulák, člověk bez majetku, co mi bylo do jeho tří tisíc pytlů kávy?

„Za pořádek a právo,“ zahihňal se. „Vaše oddíly, pane kapitáne. zastřelily dnes vezdejší obci bez soudního řízení tucet zemědělských dělníků a znásilnily dvacet nebo třicet děvčat. Víme, jak to za války chodí, ale musím přece jen…“

„To byla pěchota, pane von Hardenbergu,“ odpověděl jsem. „My od letectva s tím nemáme nic společného.“

„Letectvo,“ řekl, „udělalo z mé nejlepší pastviny ‚letiště Rodolfa Mendozy‘. Dovolte mi říci, že to nepovažuji právě za vkusné.“

„Snažně vás prosím, nezlobte se proto na nás,“ odpověděl jsem, protože víno mi chutnalo čím dále víc. „Víte přece, jak naivní jsou Guatemalci. Co se toho týče, zažil jsem ve svém předminulém zaměstnání, když jsem létal jako pilot společnosti Companía Dominicana de Aviación, ještě docela jiné věci.“

Při šumotu fontány a několika dobrých sklenicích jsem mu vyprávěl o své službě v Dominikánské republice, v tom podivném ostrovním státě, který se právem může vydávat za vzorný příklad latinskoamerické diktatury. I Chabelita napjatě naslouchala; když jsem vyprávěl následující historku, nespustila ze mne oči.

39

Když jsem se toho vlažného červnového večera v roce 1954 rozhovořil, vládl v Dominikánské republice už čtyřicet roků podsaditý, vitální muž s krátkým, těžkým nosem: generalissimus Rafael Leónidas Trujillo y Molina. Panoval – zrovna jako Gálvez v Tegucigalpě a Somoza v Managui – spolu se široce rozvětveným rodinným klanem, kterému v zemi patřilo všecko, co zbylo po „Zeleném papeži“. A právě tak jako dole v Nicaragui začala i historie jeho režimu severoamerickou intervencí.

V roce 1916 totiž, kdy ostatní svět byl zaměstnán jatkami národů v Evropě, žádaly Spojené státy kromě kontroly cel a financí, kterou jim Santo Domingo už postoupilo, ještě také přímou velitelskou pravomoc nad policií, pozemním vojskem a námořnictvem. A protože na to tehdejší vláda nechtěla přistoupit, prohlásily prostě právoplatně zvoleného presidenta za uzurpátora, vylodily na ostrově námořní pěchotu a rozehnaly parlament. Jeden z velitelů US-Navy vyhlásil stanné právo a čtyři roky si hrál na guvernéra. V roce 1920 pak na zkoušku předal moc do věrných rukou Rafaela Trujilla, který bez odmluvy plnil všecky pokyny z Washingtonu i potom, co v roce 1924 námořní pěchota zemi vyklidila.

Protože měl tímto moudrým způsobem o zahraniční politiku postaráno, věnoval všecko své myšlenkové bohatství vnitřnímu složení státu. Jak je to v okolí Karibského moře obvyklé, suverénně ignoroval paragraf ústavy, který předpisoval volbu nového presidenta v časových údobích čtyr let; bylo by to předčasně připravilo drahou vlast o užitek z jeho státnických schopností. Napůl šarlatán, napůl kšeftař, strhl za dvě desítky let hospodářství ostrova na sebe, sjednotil zbytek národního majetku v rukou své rodiny a ve vnitřní politice si hověl v neuvěřitelném byzantinismu.

„Hlavní město Santo Domingo,“ řekl jsem, „přejmenoval na Ciudad Trujillo – Město Trujillovo. Každé auto musí mít na poznávací značce slova: ‚Ať žije Trujillo.‘ Každá studna s pitnou vodou v zemi je ozdobena deskou s nápisem: ‚Bůh a Trujillo vám dávají vodu.‘ A lavičky ve veřejných sadech krášlí heslo: ‚Za stín tohoto stromu vděčíš Trujillovi.‘ Generalissimus si dal postavit na dva tisíce pomníků. Několikrát za rok pořádají jeho ministři veřejné manifestace věrnosti, na kterých se pěstuje všeobecné lízání pat. Ačkoliv jsem tenkrát španělsky téměř nerozuměl, musel jsem se jich zúčastnit. Jinak bych byl přišel o místo u letecké společnosti; platila mi přece jen sto šedesát dolarů týdně.“

„A za to jste hrál takovou komedii?“ zeptala se Chabelita.

„Byl bych to dělal i za sto dolarů, a za padesát taky,“ odpověděl jsem jí vztekle. „Nedařilo se mi tenkrát nijak zvlášť. Kromě toho to někdy bylo docela legrační. Ale to vám musím nejdřív povědět, pane von Hardenbergu, že Trujillův otec kdysi býval obchodníkem s dobytkem. Kdysi dávno před první světovou válkou ho nachytali při krádeži a on musel, jak to tenkrát bylo obvyklé, putovat v řetězech ulicemi hlavního města, až se za ním zavřela brána vězení. A co udělal Trujillo? Když pan otec před půldruhým rokem umřel, vyhnal všecky obyvatele Santo Dominga z domů a nakázal vést pohřební průvod stejnou cestou, kterou kdysi musel zesnulý zloděj dobytka projít. A lid mu stál špalír. Rakev byla uložena v katedrále do historické hrobky – hned vedle bratra Kryštofa Kolumba, který město před čtyřmi sty padesáti lety založil.“

„Zrovna vkusné to nebylo,“ pronesl hostitel, kývnutím přivolal sluhu a dal dolít sklenice.

Víno mi rozvázalo jazyk a nebyla to moje vina, že jsem takových historek znal celou spoustu. Trujillo se po celý svůj živol staral, aby lidé měli o čem mluvit. Každé náměstí, každá stavba, každý kámen v té podivné republice měly jediný účel – šířit slávu tohoto dobrodince. Někdy při tom docházelo k trapným záměnám. Redaktoři největšího deníku „El Carioa“ se v tom lese dvou tisíc pomníků už nedokázali vyznat. Stalo se, že si v textu k jedné fotografii spletli bystu generalissima s jeho hrobkou, kterou si dal postavit už předem. Následky byly vážné. President byl na podobné věci převelice citlivý a nadto mu naprosto chyběl smysl pro humor. Nařídil, aby byl podnik okamžitě vyvlastněn a vydavatel zatčen. Ubožák se měl na mučení vyznat ze svého zločinu proti státu. Jen stěží se mu podařilo uprchnout do USA.

„Je však hodno chvály,“ řekl jsem, „jak diktátor pečuje o rodinu. O vlastní rodinu, ovšem. Svého syna Ramfise připravoval už od dětství na to, že bude následníkem. Když byly Ramfisovi čtyři roky, byl povýšen na plukovníka armády; v devíti už z něho byl brigádní generál. Teď, ve čtyřiadvaceti, je šéfem generálního štábu letectva, doktorem práv a hlavním inspektorem diplomatických zastoupení v zahraničí. Veřejné sady, veliký sportovní stadión a mnoho krásných ulic bylo pojmenováno po něm; nedávno se jeho hlava objevila i na poštovních známkách.“

Se značně ztěžklým jazykem jsem jim líčil rodinný život svého někdejšího chlebodárce. Čtyři švagři, dva strýcové a tři diktátorovi synovci zastávali vysoké úřady. Trujillův bratr Arizmendi byl armádním generálem a zároveň kontroloval televizní stanice republiky. Jiný bratr, někdejší ministr války, si jako šéf diplomatického sboru cestoval po cizině. Trujillová nejmladší dcera, která už dovršila vysoký věk celých osmi let, měla hodnost zvláštního velvyslance a zastupovala presidenta při korunovaci Alžběty II. v Anglii. Nejmladší syn, dvanáctiletý Radhames, byl plukovníkem. Jen se starší dcerou měl generalissimus trápení: překrásná Flor de Oro upadla po svých sedmi skandálních manželstvích v nemilost a nesměla opustit vlast, aby nemohla vyhledávat další dobrodružství. „Jednomu z mých kamarádů letců nabízela náhrdelník se sedmi velikými a jednadvaceti malými brilanty, vezme-li ji tajně s sebou do Miami; z obchodu nebylo nic. Kamarádovi byl krk milejší než šperky.“

„Proč krk?“ zeptala se Chabelita. „Vždyť se přece nemusel do toho odporného státu vracet.“

„Diktátor by se mu byl pomstil. Vydržuje si v zahraničí špionážní systém, který pátrá po emigrantech a dodatečně je trestá. Ze Spojených států amerických už zmizelo hodně lidí, kteří si mysleli, že tam jsou v bezpečí. Trujillo má na svědomí pěknou řádku politických vražd… A přesto, kdyby byla přišla za mnou, byl bych s ní na Floridu letěl. Ne ovšem za ten náhrdelník – ale možná, že… za jedinou noc.“ Zahanbeně jsem se odmlčel. Uvědomil jsem si, že žvaním hlouposti. Než jsme odešli spát, upevnil pán domu vlastníma rukama těžkou závoru na dveřích. Slyšel jsem. jak se šourá zaguanem, potom jsem zaslechl skřípot a třesknutí. Zdálo se, že se obává, aby snad v noci nevnikly do města guatemalské vládní oddíly a mne – jeho krajana – nezavraždily. Když tam rachotil u těch nedobytných dveří ze sapotilového dřeva, přistihl jsem se, že mám chuť pohladit Chabelitu po vlasech. Za to mohlo víno. Pil jsem sice přes míru, ale přece jen jsem zachoval tolik rozumu, že jsem německy poprosil pana von Hardenberga, aby ubytoval mou ordonanci v jiné ložnicí, protože svobodník José bohužel chrápe.

Když jsme se rozcházeli, Chabelita se mne tiše zeptala: „Seňore Moreno, jak jste to před chvilkou myslel – že byste byl Flor de Oro odvezl do ciziny… ‚za jedinou noc‘?“

„To se nedá brát doslovně, dítě,“ snažil jsem se svůj výrok zamlžit.

„Byl byste ji rád políbil?“

„Kdyby byla za mnou přišla, bez rozmýšlení.“

„Ženskou, která byla sedmkrát vdaná?“

„Oh,“ odpověděl jsem, „to na ní nebylo nijak vidět.“ Náhle řekla: „Dobrou noc, seňore kapitáne. Doufám, že se vám bude zdát o té vaší Flor de Oro.“ Obrátila se na patě, tma patia ji pohltila. Slyšel jsem její neforemné erární boty klapat po dlaždicích, potom klaply dveře, byl jsem sám. Měl jsem těžkou hlavu a ptal se sám sebe. co má ta její poslední poznámka asi znamenat. S tou myšlenkou jsem usnul.

40

Příštího odpoledne přistál plukovník Armas na letišti Rodolfa Mendozy a rozbil svůj hlavní stan na náměstí v páchnoucím malém penziónu; jiný tam ani nebyl. Jeho adjutant přinesl zprávu, že guatemalský ministr zahraničních věcí podal telegrafický protest Gálvezovi, presidentu Honduraské republiky, a požádal ho, aby uzavřel hranici, nedovolil „osvobozenecké armádě“ používat honduraských letišť a odzbrojil ji, pokud ještě je na jeho státním území. Historka proběhla štábem a vzbudila všeobecnou veselost. Gálvez, říkalo se, depeši vůbec neuznal za hodnou odpovědi; skončila prý v koši na papíry.

Uměl jsem si představit, proč tam skončila. Teprve včera se Gálvezovi s námahou podařilo zardousit stávku, která zřejmě souvisela s událostmi v Guatemale. Bylo mu jistě jasné, že lid jeho země velmi pozorně sleduje sociální reformy Arbenzovy vlády. Dalo se tedy snadno uhodnout, proč nás Gálvez podporuje, zvláště když ho při tom kryly Spojené státy.

Po atentátu na Fuentese, říkalo se dál, vynesl Gálvez řadu exemplárních rozsudků; byly v Tegucigalpě vykonány za úsvitu. Vždyť nakonec by lid v Hondurasu chtěl mít stejná práva, jako má lid v Guatemale. Tudíž bylo nutno hnízdo nákazy vypálit, což ovšem mohla učinit jen „osvobozenecká armáda“. Byla početně silnější a lépe vyzbrojená než armáda Hondurasu. Presidenta Gálveze tedy ani nenapadlo, aby žoldnéřům banánového trustu zadržel ruku – jako to ani nenapadlo presidenta Somozu v nicaragujské Managui, presidenta Eisenhowera ve Washingtonu a vicepresidenta společnosti United Fruit Company Baggetta v Bostonu.

Méně povzbudivá byla hlášení z fronty. Ačkoliv doposud nikde nedošlo k vážnému střetnutí s nepřítelem, ofenzíva se jen ztěžka znovu rozbíhala. V noci pršelo, přísun fungoval špatně, někteří velitelé na frontě se pohádali. Ve zprávách z pravého křídla fronty se říkalo, že Motaguy bylo dosaženo na několika místech a pravý břeh že je v našich rukou. Po deštích se však řeka rozvodnila a při pokusech o přechod odplavila dva provizorní mosty.

To byly neblahé zvěsti. Bylo na čase, aby šéf armády vzal opratě zase pevně do ruky. Castillo Armas se také neprodleně pustil do práce. Venku na náměstí se ještě skládaly kufry, on se už snažil získat přehled. Svou operační mapu si přivezl s sebou. Dal ji přitlouci na zeď a rozkázal vyznačit dosažené body. jako vždy hovořil tiše, ovládal se dokonale; chvílemi si jen pohladil knírek, což se v jeho okolí hodnotilo jako projev nelibosti.

Od bojové skupiny Fuentesovy, která byla v nížině u pobřeží Atlantiku a měla vyrazit z Buenavisty na Puerto Barrios (dobytí přístavu bylo plánováno na dnešek), nám nedošla vůbec žádná zpráva. Vypadalo to, jako by tropická džungle pohltila generála i jeho statečné hrdiny. Byl vyslán výzkumný letoun, který měl vypátrat, jak to vypadá na pravém křídle. Vrátil se zpátky, když v zeleni pralesa neobjevil ani jediného muže. Jen z prostoru Quirigua – Quebradas přišlo kolem poledního hlášení, že bylo dosaženo Motaguy, že na levém břehu bylo vytvořeno předmostí a teď se oddíly chystají vyhodit do vzduchu strategicky důležitou železniční trať Gualán – Puerto Barrios, a to na osmi místech.

„Zakazuji vyhazovat koleje do povětří,“ rozkázal vrchní velitel k všeobecnému údivu. „Ať střílejí po vlacích a pokud možno je zastavují, ale žádný vlak nesmí vykolejit. Trať nesmí být poškozena!“

Mendoza mi pak vysvětlil, že tento rozkaz nebyl motivován ani vojenskými, ani humánními úvahami, nýbrž hospodářskou nutností. Koleje byly majetkem „International Railways of Central America“, společnosti úzce spjaté s United Fruit. Byla to nejdůležitější železnice Guatemaly a Společnost žádala, aby kolejnice, které „International Railways of Central America“ s tak velkými náklady položila v této vlhce horké oblasti lesů s maximem srážek, byly pokud možno šetřeny. To se pak ovšem plukovníkovi nedobře válčilo.

Přesto však ho odvaha neopouštěla. Skutečnost, že pravé křídlo hanebně trčí na místě a dokonce není k nalezení, že ani střed neučinil žádný pokrok, ho příliš netrápila. Soustřeďoval pozornost na jižní úsek, odkud bylo nutno vést úder na GuatemalaCity. Rozkázal, aby tento úsek zaútočil na Quezaltepeque, a západní vítr nám brzy donášel ohlas divoké palby z pušek. Město padlo v odpoledních hodinách. Do hlavního města to ovšem odtamtud bylo ještě sto dvacet kilometrů – vzdušnou čarou, po zemi sto osmdesát. Tuto linii protínal železniční násep, za kterým se opevnily vládní oddíly, v cestě ležel sopečný masív Ipaly, neschůdná tropická vrchovina s prudkými zpěněnými řekami, vysokými kapradinami, kamenitými náhorními planinami a svahy porostlými bambusovými houštinami. Byla to ještě daleká cesta.

41

Chabelita mi navrhla, abych příští večer neproseděl v patiu pana von Hardenberga, ale mezi těmi, kdo pro něho rok co rok sklízeli tři tisíce žoků kávy. Vedla mne labyrintem kostrbatých uliček. Šel jsem s ní z čisté zvědavosti a vůbec jsem netušil, do jakého nebezpečného podniku se pouštím. Bylo ještě světlo, brzy jsme došli na okraj městečka a nechali domy za sebou. Cesta vedla kukuřičnými poli dolů s kopce. Od oranžově zabarvené oblohy se odrážely chatrče zemědělských dělníků. Střechy měly pokryté kukuřičnou slámou, stěny byly postavené z dřevěných latí a listů.

„Teď si zase sázejí kukuřici pro sebe,“ řekla Chabelita. „Kávová zrna nikoho nenasytí.“ Cestou se poctivě snažila vysvětlit mi stěžejní zásady pozemkové reformy. Jak mne ujistila, reforma nejprve skoncovala s bezplatnou prací, kterou museli peóni pro latifundistu vykonávat, jakmile se jen jedenkrát dali svést k tomu, aby od něho přijali úvěr. Hotové peníze – to znamená úvěr – potřeboval Indián vždy, když se chtěl oženit, když si chtěl koupit nový kus oděvu, když se jeho ženě narodilo dítě anebo když musel zaplatit daně. Hotové peníze měl jen plantážník a ten je ochotně půjčil, když si předtím ověřil mužovu pracovní zdatnost. Tím se však lidé dostávali do věřitelova područí, ze kterého už se obvykle nedokázali vymanit, protože latifundista nikdy nepřipustil, aby si dluh zcela odpracovali. Podváděl je při každém vyúčtování a platil jim tak ubohou mzdu, že se u něho museli postupně zadlužovat stále víc.

„Něco jako novověké otroctví?“ zeptal jsem se.

„Možná, že ještě horší,“ odpověděla. „Když peón přijal zálohu na mzdu, vydal se úplně do moci svého věřitele, seňore Moreno. Když uprchl a chtěl se dát najmout jinde, měl patron právo přivést ho zpátky násilím. Menší plantážníci to dělali sami a chytali si své mozos – tak se u nás říká nádeníkům – vlastníma rukama; větší z nich, jako například váš krajan, na to měli zvláštní zaměstnance. Ti potom projížděli na koních krajem třeba celé týdny, a když pak takového chudáka vyčenichali, vyplatili ho doma bičem… Když mozo onemocněl, léčili ho ricinovým olejem anebo několika pilulkami chininu z plantážníkovy lékárny. Lékaře nevolali nikdy. Smrt peóna neznamenala pro plantážníka nijak velkou ztrátu. Částka, kterou mu půjčil, nebyla vůbec ničím ve srovnání s cenami, které severoameričtí plantážníci museli dříve platit za koupené otroky. Nádeníci dostávali zřídkakdy větší zálohu než padesát quetzalů, za černocha se tenkrát ve Spojených státech platilo i tisíc dolarů.“

Mluvila z ní nenávist jejího otce k velkostatkářům; ale to, co říkala, znělo docela přijatelně. Bylo mi jasné, že plantážník udržuje výrobní ceny svého zboží na co možná nejnižší úrovni. Ceny kávy mu určuje světový trh; rozdíl je jeho zisk. Myslel jsem na pana von Hardenberga, na jeho krásný dům a na stříbrný odlesk, který se mu včera v záři svíček vytvořil kolem hlavy. „Kromě toho,“ řekla Chabelita, „byl zakázán feudální pachtovní systém. Než to Arbenz udělal, museli rolníci, pokud neměli vlastní půdu a nechtěli se dát najmout na některou plantáž, odvádět majiteli polí na pachtovném třetinu úrody, často dokonce i polovinu. Dcery latifundistů si pak mohly věšet šperky na ruce a na hrdla a jezdit každý rok do New Yorku, Los Angeles, Říma nebo Paříže. Dnes nesmí pachtovné přesahovat pět procent úrody.“

Z jedné chatrče před námi se ozývala naříkavé hudba. Měl jsem dojem, že tam někdo tiše zpívá. Chabelita mě tak horlivě zasvěcovala do Arbenzova díla sociálních reforem, že si toho nepovšimla. Vrtalo mi hlavou, proč asi Indiáni zpívají. Copak nevědí, že po příchodu „osvobozenecké armády“ je se vším konec? Pročpak proti tomu nic nedělají, proč se neposchovávají v houštinách a nebojují ze zálohy, když už se proti našim lepším zbraním nemohou odvážit otevřeného útoku? Bezděčně jsem zpomalil chůzi. Srdce mi prudce tlouklo.

„Pozemková reforma,“ pokračovala dívka, „osvobodila i vesnice, které ležely na půdě velkostatků. Dostaly vlastní obecní půdu a směly si zvolit své starosty; předtím musely poslouchat plantážníka. Potom bylo vyvlastněno dvě stě tisíc hektarů půdy domácích velkostatkářů – jen ta pole, která sami neobdělávali a nechávali ležet ladem anebo pronajímali. Seňore Moreno, to je třináctkrát větší plocha, než jakou zaujímá Knížectví lichtenštejnské, jehož občanem se nedávno stal váš přítel seňor von Hardenberg.“

Naslouchal jsem podivné naříkavé hudbě, která vycházela z chatrče; v ústech mi vyschlo. Byli jsme až skoro u sídliště. Daleko na západě, za Ipalou, teď zapadalo slunce. Brzo padne soumrak, to podivné šero, po kterém v této zemi vzápětí následuje smolně černá tma. Bylo to moudré, vypravit se na návštěvu k Indiánům?

„Především se však začala zakládat družstva,“ vysvětlovala mi Chabelita. „Rolníci musí spojit síly, aby kultury na plantážích nezašly. Vysvětlit jim to je velmi těžké. Čtyřicet tisíc rodin dostalo půdu, ale kdyby hospodařily samy, výnosy by klesly, říkal otec. Na bývalých německých kávovníkových plantážích už vzniklo na padesát družstev zemědělských dělníků. Myslím, že tady také mají takové družstvo.“

„Za půl hodiny bude tma,“ řekl jsem, „uděláme lépe, když se obrátíme.“

Podívala se na mne a zeptala se: „Máte strach?“

„K čertu, nemám,“ odvětil jsem.

A tak jsme se procházeli dál mezi chatrčemi, až jsme se dostali na malé prostranství, kde kolem podivného hudebního nástroje sedělo asi třicet mužů s rodinami.

42

Byla to marimba, exotický hudební nástroj, který tvoří dřevěný rám asi dva metry dlouhý, na kterém jsou – podobně jako klapky na klávesnici – upevněny různě dlouhé příčné destičky. Od každé destičky visela jako rezonanční skříňka rozříznutá tykev; zprava doleva byly kalebasy – jako píšťaly varhan – čím dál kratší. Později jsem se doslechl, že ačkoliv marimbu kdysi přivezli černošští otroci z Afriky, je dnes považována za guatemalský národní hudební nástroj. V nejprostším provedení se dá snadno vyrobit a díky svému plnému zvuku vytlačila původní hudební nástroje Indiánů.

Na prostranství mezi bídnými chatrčemi hráli na marimbu dva staří Indiáni. V roztrhaných kazajkách seděli před ní na lavici, na hlavách měli slaměné klobouky, oba drželi v rukou paličky – asi stopu dlouhé tyčinky, obalené na konci proužkem kaučuku. Po úderu na krátké destičky se ozval jasný zvonkový tón; když udeřili do delších, byl zvuk dutý a hučivý. Klaviatura obsáhla tři oktávy. Půltóny vyluzovali tak, že na destičky z tvrdého dřeva přilepovali za hry kousky gumy. Byly to sladce bzučivě, rytmicky křehké zvuky. Ty jemné, melancholické tóny mi ještě dodnes znějí v uších.

Když nás oba marimberos zpozorovali, podívali se jeden na druhého a o stín tlumeněji pokračovali ve hře. Ostatní se na nás mlčky dívali. Jedno z dětí se dalo do křiku a jeho matka je odnesla. Za mými zády kdosi zašeptal: „Buena, anda el ajo,“ – poznámku, kterou jsem hned nepochopil, protože „ajo“ sice znamená česnekovou polévku, ale zároveň se používá jako silného výrazu v jiném smyslu, a tady znamenalo přibližně: „To je pěkné nadělení.“

„Buenos tardes,“ řekl jsem hlasitě.

Hudba teď ustala. Několik mužů vstalo. Nikdo však na můj pozdrav neodpověděl.

Za mnou si dva hlasy cosi šeptaly, čemu jsem dobře nerozuměl. A třetí hlas zamumlal: „… estar de punta en blanco!“ – ten je ohozený. Výroky se bezesporu vztahovaly na mou parádní bílou blůzu.

Situace začínala být trapná. Naštěstí teď začala Chabelita hovořit jakýmsi indiánským dialektem, v němž jsem občas poznal jednotlivá španělská slova. A i když její hlas, na vojáka trochu příliš vysoký, vyvolal posměšné poznámky, zdálo se, že ti lidé přece jen roztávaji. Muži se opět posadili, jeden z chlapců nám přinesl sedátka.

Z rozhovoru, který se rozproudil, jsem nerozuměl vůbec ničemu. Po chvíli mi blesklo hlavou, že Chabelita mne chce vydat svým krajanům, s jejich pomocí chce uprchnout a dostat se řídce obsazenou frontou do neobsazené části Guatemaly. Začal jsem se potit. Ale ne, takové zrady by přece nebyla schopna, je to ovšem vždycky málo příjemné, když člověk naslouchá rozhovoru, kterému vůbec nerozumí. To já jsem se včera vůči ní choval mnohem zdvořileji, když jsem s panem von Hardenbergem hovořil převážně španělsky, aby mohla rozmluvu sledovat. Dotkl jsem se jejího lokte a zeptal se: „Co říkají ti lidé?“

„Ženy říkají, že vám uniforma sluší, seňore kapitáne. Až odtud odejdeme, budou o tom ještě dlouho hovořit.“

Dělá si ze mne blázny? Z téhle stránky jsem ji ještě neznal. „A muži?“ pátral jsem dál.

„Muži říkají,“ vysvětlovala, „že práce je tu těžká, protože všecko nářadí bylo ponecháno plantážníkovi. Pozemková reforma má podle jejich názoru mnoho nedostatků. A teď mají strach, že to bude ještě horší. Armasova armáda jim nepřinesla nic dobrého. Když sem včera vtáhla, bylo na náměstí zastřeleno jedenáct členů družstva.“

Jazyk se mi přilepil na patro. „Řekni jim,“ odpověděl jsem, „že my s tím nemáme nic společného. Lituji těch případů a doufám, že už se nebudou opakovat. Jsem Američan německého původu a nemíchám se do jejich záležitostí.“

Pokrčila rameny a tlumočila. Za chvilku jsem pochopil, že jsem jim to neměl říkat. Po všem, co následovalo, jsem si jist, že muži, kteří tu seděli kolem marimby, ve mně teď viděli spojence pana von Hardenberga. Mnozí z nich si možná mysleli, že jsem přišel dělat dozorce na plantážích, jezdit na koni po kraji a chytat uprchlé mozos – kdo ví?

Stará žena se širokým pergamenovým obličejem mi podala tykvovou misku s atole, kukuřičnou šťávou, která chutí připomínala zředěnou kroupovou polévku. „Sabroso, seňor oficial, refrescante,“ mumlala, je to chutné, osvěžující! Dělala to však spíše ze strachu než z pohostinnosti. Viděl jsem to na ní, chtěla mne smířlivě naladit. Moje uniforma asi byla v jejích očích hrozbou. Ti lidé si neuměli naši návštěvu vysvětlit a byli připraveni na nejhorší.

„Gracias,“ odpověděl jsem a vypil atole. V hrdle jsem měl stále ještě sucho – měl jsem právě tolik strachu jako ona. Nápoj byl vyrobený z rozkvedlané kukuřičné mouky, smíchaná s jakousi ostrou exotickou ovocnou šťávou. Ale mně to bylo jedno – byl jsem ochoten nalít do sebe jakoukoliv tekutinu; všecko, co teče, by mi bylo dělalo dobře. „Děkuji,“ řekl jsem ještě jednou a nádobku jí vrátil.

Snášel se soumrak. Chabelita udržovala zábavu a byla šťastna, že si může s těmi lidmi pohovořit, kdežto já jsem se stísněně rozhlížel kolem sebe. Chatrče byly do dvorků otevřené, zařízení měly jen nejnutnější. V té nejbližší nebyl stůl ani skříň, o zrcadle nebo lampě už vůbec nemluvě. V jednom koutě jsem objevil primitivní postel: bambusové tyčky, poskládané hustě vedle sebe, položené na dřevěném podstavci. Na takových pryčnách spí Indiáni se svými ženami. Kolem stálo několik hrnců, dvě děti spaly ve visuté síti.

Na udusané podlaze ležely tři veliké začazené kameny; zřejmě sloužily za ohniště. Vedle stál metáte, kámen na mletí a tření, o kterém mi Chabelita už vyprávěla. U tohoto předhistorického nástroje trávily většinu času ženy Indiánů, kteří neměli peníze na molino de nixtamal (mlýn na kukuřici poháněný benzínovým motorem), a rozmačkávaly kukuřičná zrna na denní porci kaše; tato kaše – smíchaná s trochou vápna – je hlavní potravou indiánské rodiny.

Zase jsem zaslechl, jak kdosi za mými zády šeptá. Obrátil jsem se a uviděl štíhlou čtyřhrannou věžičku, upletenou z kukuřičné slámy. Pokud jsem věděl, bylo to cincolote, zásobárna kukuřičných palic. Špičatá střecha chránila před deštěm, věžička stála na vysokých dřevěných nohách, aby se do ní nemohly vyšplhat krysy. Za dřevěnými jsem teď objevil tři páry lidských nohou. Nebyly bosé jako nohy Indiánů, vězely v děravých polobotkách. Zřejmě patřily těm třem mládencům, kteří se před chvílí posmívali mé uniformě.

Řekl jsem si, že už je toho dost, vstal jsem a se zdvořilým pozdravem jsem se rozloučil. Když jsem se otočil po Chabelitě, uviděl jsem za cincolotem tři popelavé obličeje. Vykukovaly zpoza věžičky a já jsem měl dojem, že nejsou tak temně hnědé jako tváře ostatních, ale světlejší, skoro jako tvář mé průvodkyně. Byli to bezesporu mesticové. „Měli bychom si pospíšit,“ řekl jsem, „za chvilku bude tma.“

Šli jsme kukuřičnými poli do kopce. Ptáci štěbetali, zádumčivé tóny marimby nás doprovázely. „Slyšíš je hrát?“ zeptal jsem se.

„Jsou dočista zoufalí,“ odpověděla Chabelita. Neušlo mi, že si hřbetem ruky otřela oči. „Tuší, co se bude dít, jestli tu ta armáda hrdlořezů zůstane.“

„Ale nedělají nic proti tomu,“ řekl jsem. „Nebrání se. Jsou prostě apatičtí. Melou si kukuřici a hrají na marimbu. Inu: ‚Blahoslavení pokojní! Neboť oni zemí vládnouti budou.‘“ Překvapeně se na mne podívala. Pokud jsem věděl, byl to verš z kázání na hoře, patřil někam mezi verše „Blahoslavení chudí duchem“ a „Blahoslavení, kteří lační a žízní po spravedlnosti“. O mnoho víc jsem si z hodin náboženství nezapamatoval, ale zdejší lid náboženství přijímal s vroucí vírou.

„To hlásá Písmo svaté,“ tiše řekla Chabelita. „Ale apoštol Matouš to nemyslel doslova. ‚Země‘ není orná půda, nýbrž země zaslíbená nebo země blahoslavených.“

„Aha,“ zamumlal jsem. „Orná půda to není! Země blahoslavených je určitě na onom světě. Začínám pomalu chápat, proč ti latifundisté rádi vidí, když jsou jejich mozos zbožní.“

„Mlčte,“ poprosila.

43

Kus cesty jsme šli mlčky. Hudba umlkla. Jednu chvíli se mi zdálo, jako bych zaslechl nějaký šramot – stranou v polích. Ohlédl jsem se, ale pro šero se už nedalo nic rozeznat. Nervózně jsem otevřel pouzdro s pistolí. Rád bych byl vzal zbraň do ruky, ale bál jsem se, že se mi Chabelita bude posmívat.

„Je to s nimi těžké,“ vzdychlo děvče. „Dlouho jim trvá, než něco pochopí, a také není divu. Málokterý z nich umí číst a psát. Než přišli Španělé, byl to bystrý národ. Dnes je může každý ošidit i při vyúčtování, protože neumějí počítat ani do padesáti. Jak se mají vyznat v politice? Už sto padesát let jim každý político slibuje spoustu věcí, prodělali na dvacet revolucí, dali se strhnout a bojovali – a potom byli zrazeni. Jak mají rozlišit, kdo jde s nimi a kdo proti nim? Vždycky je nutili ohýbat hřbety a vychovávali je k tomu, aby z nich byli dobří otroci.“

„Mají to v povaze,“ odpověděl jsem. „Mexičtí Indiáni jsou jiní, ti vyhnali Španěly ze země násilím, i když jich při tom půl miliónů padlo. Ti zdejší tenkrát nehnuli prstem, svoboda jim spadla do klína zadarmo, jsou příliš mírní – jinak by se byli před chvílí na nás vrhli. Byli jsme dva proti třiceti.“ Možná, že jsem to tvrdil, abych si dodal odvahy – opět jsem za sebou zaslechl jakýsi šustot.

„Nemylte se, seňore Moreno,“ řekla. „Možná, že ještě uvidíte naše lidi bojovat. Teď jsou zmatení. Nepochopili ještě, co se stalo. Ale jsou tu ladinos a ti jim to vysvětlí.“

„Ladinos?“ zeptal jsem se.

„Tak se u nás říká mesticům,“ odpověděla. „V odborech a ve Svazu zemědělských dělníků mají hlavní slovo. I včera na náměstí byli zavražděni ladinos.“

A byli to ladinos, kteří tam stáli za tou zásobárnou kukuřice, dodal jsem si v duchu a znovu jsem sáhl na přezku pouzdra s pistolí. Slovo „ladino“ znamená chytrý, mazaný; jsou to vlastnosti, které mesticům připisovala původní čistokrevná španělská vládnoucí kasta.

„Jestli tomu dobře rozumím, Isabelo, ty jsi také takový ladino.“

Zasmála se; nebyla uražená. Kreolská seňorita v Santo Domingu by mne byla za tu poznámku okamžitě uhodila do tváře anebo by mne aspoň beze slova nechala stát a odešla. Bohaté farmářské rodiny na Antilách jsou bezmezně hrdé na své čistokrevné evropanství; právem je to však málokdy – indiánské či dokonce černošské babičky se vyskytují i v těch nejlepších rodinách. V Guatemale pokročilo míšení ras do té míry, že v celé zemi jsou jen dva až tři tisíce skutečných bělochů, většinou cizinců, latifundistů jako pan von Hardenberg, občanů USA, jako jsou zaměstnanci United Fruit, a tuláků, jako jsem já. Dvě třetiny třímilionového obyvatelstva tvoří ještě dnes Indiáni, zbytek jsou ladinos všech odstínů. Hranice mezi oběma skupinami je plynulá, náznaky rasové nadřazenosti jsem objevil jen u několika málo lidí, kteří se mohli pyšnit neposkvrněnou bílou pletí a naprosto evropskými rysy obličeje.

„Díváte se velmi bystře kolem sebe, seňore kapitáne,“ odpověděla mi Chabelita a opět se jí objevil na rtech náznak úsměvu, jaký jsem na ní nepozoroval nikdy předtím.

Přepadeni jsme byli až tehdy, když jsme došli do kostrbatých ulic městečka. Stalo se to mezi nízkými obílenými zdmi se zamřížovanými okny, která se neotevřou ani při nejhlasitějším volání o pomoc. V té chvíli už byla úplná tma, já si však myslím, že naši pronásledovatelé váhali proto tak dlouho, aby se naše mrtvoly nenašly před osadou a podezření nepadlo na Indiány, kteří tam žijí. Esquipulas se hemžilo vojskem, přepadení bylo v jádru dosti odvážným činem.

Chabelita je uslyšela dřív než já a znedání mne zatáhla do výklenku – a potom se na nás ti tři vrhli. Z té rvačky, která následovala, mi mnoho v paměti neutkvělo. Obličeje útočníků vidět nebylo, jen zuby se jim blýskaly. Vím ještě, že jsem šestkrát vystřelil – nejprve do vzduchu, potom jsem mířil, ale nezasáhl jsem nikoho. Ve tmě přede mnou tančil stín. Dostal jsem tupou ránu do hlavy, kterou ztlumila čapka, zachytil jsem jakousi ruku a zakroutil jí; cosi těžkého, kovového zařinčelo na zemi. Stín se sklonil, kopl jsem po něm, ale minul jsem ho. jistě bychom se byli oba stali oběťmi toho vražedného přepadení, kdyby byla k místu boje nepřiběhla hlídka zalarmovaná mými výstřely. Cosi mi zasvištělo okolo ucha, Chabelita vykřikla… A potom tu byli vojáci – a ladinos zmizeli v bludišti ulic. Všecky stopy po nich se ztratily. Zdálo se mi, že vidím, jak jeden ze stínů vylezl po okenní mříži vedlejšího průčelí a přehoupl se přes zeď, ale neřekl jsem o tom nikomu.

„Dneska už třetí přepadení, seňore kapitáne,“ řekl velitel hlídky. „Jednoho majora a dva poručíky už ti vrazi odpravili.“ Zdvihl předmět, který před chvilkou zařinčel na dlažbě, a podal mi jej. Byl to dlouhý, ke špičce se postupně rozšiřující zahnutý nůž, ukončený hrotem, těžká, dvě stopy dlouhá sečná zbraň, u které se síla úderu soustřeďuje v konvexní nejširší části čepele. Studená ocel se ve světle kapesní svítilny matně leskla. Čepel byla ostrá jako břitva. Jediná rána tímto strašlivým nástrojem by jistě stačila rozpoltit lidskou lebku. Zastrčil jsem nůž za pás, na památku.

Chabelita tiše naříkala; teprve teď jsem to začal vnímat. Krvácela na pravém nadloktí, krev jí stékala po rukávě a po ruce. Jedna z mačet ji zasáhla. Odvedli jsme ji do nejbližší ošetřovny a tam jsem stěží stačil zabránit tomu, aby nabručený saniťák nepoznal v mé ordonanci dívku. Houkl jsem na něho, aby si pospíšil, a tak jí jen rozřízl rukáv, natřel ránu jódem a dal jí protitetanovou injekci. Chabelita se chovala statečně, ani nezasténala. Rána nebyla naštěstí hluboká, ale mačeta přece jen vyrvala kousek masa; Chabelitě zůstane široká jizva. S eskortou pěti mužů jsme se potom vrátili do Hardenbergova domu.

Dovedl jsem ji až k posteli a nakázal jí, aby v ní příští tři dny zůstala. Poslušně přikývla; přepadení ji velice vyděsilo. Potom jsem zhasl svíčku a přál jsem dobrou noc. Chabelita zůstala sedět na pelesti. Hladový a znavený jsem odešel do svého pokoje. Celý večer jsem nevzal do úst až na misku atole; trochu málo pro mužského, a když jsem to srovnal se smaženými banány, křehoučkým kuřetem a výborným malaga, kterým nás hostil předešlého večera pan von Hardenberg, sbíhaly se mi sliny v ústech.

Než jsem usnul, dumal jsem o tom, jak to přijde, že u těch, na jejichž straně je bezpráví, se žije tak příjemně, kdežto ti, kterých si člověk váží, mají pro člověka jen kukuřičnou limonádu a mačety.

44

Příštího rána jsem se s mačetou pochlubil ve štábu. Pánové zkoušeli ostří a ujišťovali mne, že v takových případech je obvyklé, aby ten, koho boží ruka zachránila, počastoval kamarády pořádným truňkem. Plukovnk Mendoza už o mém nočním dobrodružství slyšel. Vysvětlil mi, že tu v zásadě nejde o vražednou zbraň. Indiáni a ladinos používali mačety obvykle k práci. Zemědělští dělníci jí vysekávají plevel, rychle bující mezi řádky kávovníků. Nůž se při tom vede vodorovně nad zemí pravou rukou, kdežto levá zdvíhá dřevěným hákem rostliny tak, aby byl plevel vysekáván u samého kořene. Na mou otázku, odkud vzal tak přesné znalosti práce na plantážích, mi odpověděl, že má v severozápadní Guatemale rozlehlé pozemky, v tuto chvíli ovšem zabavené Arbenzovým režimem. – Ostatně, guatemalský důstojnický sbor se rekrutoval ze vznešených kruhů latifundistů, zvláště jeho špičky. To jsem však objevil mnohem později.

Bylo 20. června 1954, zářivé nedělní ráno. Zvony poutního kostela duněly jako v nejhlubším míru. Zprávy z fronty se v ničem nelišily od včerejších. Byl třetí den tažení, zahájeného s bombastickými prohlášeními, a „osvobozenecká armáda“ vedla skoro všude potupnou banditskou válku. Vyhýbala se každému střetnutí s nepřátelskými silami a týrala bezbranné obyvatelstvo.

Na severu postřelovala vlaky, jezdící mezi Gualánem a Puerto Barriosem, ale okamžitě ucouvla, když dobrovolné oddíly z jedoucích vagónů palbu opětovaly. Před vládním oddílem, který po obou stranách železničního náspu vyrazil z proslulého města trosek Quiriguy, uprchly Armasovy předsunuté špičky do vedlejších údolí Sierry del Mico. Vydrancovaly tam dvě vesnice, odkud na ně někdo vystřelil, spálily u městečka Los Amates několik domů, ručními granáty povraždily odboráře tamějšího cukrovaru a později se stáhly na svá výchozí postavení. Jedna četa se nevrátila. Jak se druhý den zjistilo, vlákali ji dělníci do pasti a pobili mačetami.

Kolem poledního vyslal vrchní velitel k dolnímu toku Motaguy oddíl v síle praporu na pochod k pobřeží, protože od Fuentesovy bojové skupiny stále ještě nedošly žádné zprávy. Prapor překročil řeku u osady Tenedores a postupoval opuštěnými banánovými plantážemi na Puerto Barrios. Měl obhlédnout přístav z pevniny, vyčkat Fuentesova příchodu a potom města dobýt spojenými silami. Vojáci se však dostali jen do Bananery, malé obce jihozápadně od Puerto Barriosu, protože posádka města zahájila palbu z lehkých kulometů a minometů. U obce Quebradas, výše proti proudu řeky, se útočníci obrátili na útěk, když se měli střetnout s vládními oddíly, a uprchli z horkého údolí Motaguy zpátky na svahy Sierry de Merendon, jejíž hřeben tvoří hranici mezi Hondurasem a Guatemalou.

Ve středním úseku se bojovalo v krajině chudé na lesy, na hromadách kamení a v křovinatých stepích, mezi akáciemi, kalebasovými stromy, sloupovými a kulatými kaktusy. Ačkoli v této krajině pršívá řidčeji než jinde, přestože si tu hrál na vojenského poradce bývalý německý plukovník, fronta téměř vůbec nepostupovala. Kurýr sice hlásil, že plukovník dělá, co umí: trápen moskyty a písečnými blechami sedí už celé hodiny před svým stanem a navrhuje na sklápěcím stolku podivuhodné obchvatné operace založené na jeho zkušenostech ze světové války. Chce proniknout až k jezeru Izabal, přerušit všecky spojovací linky nepřítelovy, vedoucí k moři, obklíčit všecky nepřátelské oddíly mezi Sierrou de Las Minas a zálivem Amatique, porazit je na hlavu a donutit ke kapitulaci.

Ukázalo se však, že tento odvážný plán je neuskutečnitelný. To, co Haitmann na papíru navrhoval, vzdáleně připomínalo jisté průlomové bitvy z první fáze druhé světové války, tankový nápor na Calais v květnu 1940 či rozbití Metaxasovy linie v dubnu 1941. Tato „osvobozenecká“ armáda však nebyla vycvičena k bleskové válce. Před Gualánem a Zacapou se guatemalští vojáci zakopali a bojovníky United Fruit Company nebylo možno pohnout, aby vběhli do palby několika kulometů. Třesk výstřelů se jim zamlouval jen tehdy, když pocházel z jejich vlastních zbraní.

Proslýchalo se. že veliteli jednoho z útočných klínů byl při pokusu o obchvat prostřelen klobouk (přílby nenosili, měli na hlavě všechno možné), načež doporučil svým lidem, aby se za prudké palby ze samopalů odpoutali od nepřítele. Tento úhybný manévr se v mžiku přenesl na sousední jednotky, a tak se útočné oddíly, důkladně plýtvajíce střelivem, nakonec vrátily na kótu 737, které před dvěma dny dobyly bez boje. Tam prý si vojáci udělali ve stínu cypřišů a vavřínů pohodlí. Hluboce zklamaný německý plukovník složil svou generálně štábní mapu, útok odtroubit, zhnusen si lehl do houpací sítě a vypil v ní láhev rumu.

45

Odpoledne se před hlavním stanem objevili podivní lidé: čtyři páni s kanárkově žlutými aktovkami z drahé kůže, oblečení do světlých, dobře ušitých obleků, bílá sombrera na hlavách, v bílých košilích s kávově hnědými, dokonale uvázanými kravatami. Přiletěli z Tegucigalpy. Vojáci je provedli překážkami z ostnatého drátu na náměstí: džíp se zavazadly přijel za nimi. Stáli jsme u okna a pozorovali příjezd vyšňořených caballeros.

Sám vrchní velitel jim vyšel naproti. Pozdrav, kterým je přivítal, však nebyl nijak srdečný. Byli to pánové José Calderon Satazar. Domingo Giocolea, Luis Vallandares a Corado Lira; patřili ke klice zkorumpovaných politiků v exilu, a než přijeli, vedli v Hondurasu „Guatemalský protikomunistický koordinační výbor“. Deset kilometrů za předními liniemi fronty se asi necítili ve své kůži, ale vlast si teď žádala, aby pro ni podstoupili každou oběť. Plukovník Armas uposlechl pokynu Američanů a s náramným spěchem vytvořil s těmito vznešenými kumpány na guatemalské půdě vzdorovládu.

Jeho státnický čin byl založen na prosté úvaze. Všude na světě, kde v jedné zemi existují dvě vlády, jež obě disponují vojáky a pošlou je bojovat proti sobě, jde ve smyslu mezinárodního práva a stanov OSN nikoliv o přepad, nikoli o invazi zvenčí, nýbrž o občanskou válku, tedy o vnitřní záležitost, do které se nikdo nemá plést. Když se taková válka táhne hodně dlouho, jako třeba tenkrát ve Španělsku, může to sice veřejnost zneklidňovat, ale žádný druhý stát nemá právo zasahovat smírčím způsobem – což v případě agrese může Rada bezpečnosti udělat okamžitě.

Armas vpadl do Guatemaly z Hondurasu a tím se podle mezinárodního práva jednoznačně dopustil agrese. Když však teď vytvoří v zemi vlastní vládu, umožní svým ořátelům v OSN. aby naprosto jasný průběh celé věci ututlali. Brzy se také ukázalo, že tato taktika měla jistý úsněch.

Plukovník tedy nedůvěřivě střežil své políticos. kteří byli v hlavním stanu užiteční nejprve jako propagandisté. Corado Lira povýšil na osobního tajemníka šéfa armády a vypracoval ve své nové funkci komuniké, které jen kypělo lžemi a falešnými zprávami, ačkoliv zároveň nenápadně odvolávalo ta nejméně uvěřitelná tvrzení z předvčerejší tiskové konference. Komuniké bylo určeno pro zahraniční dopisovatele, kteří stejně nebyli s to přezkoumat jeho obsah. Ve slohu prvních zpráv o úspěších se v něm říkalo:

„Osvobozenecké oddíly nezadržitelně pokračují ve svém bouřlivém postupu na Jutiapu, vzdálenou od GuatemalaCity jen sedmdesát pět kilometrů. Bylo dobyto několika důležitých měst. Odpor je nepatrný, protože devadesát procent obyvatelstva odpadlo od Arbenzova režimu. V četných obcích lid spontánně povstal proti komunistické vládě. Vrchní velitelství osvobozenecké armády dementuje zprávy, podle kterých už bylo dobyto přístavních měst Puerto Barriosu a San José. Protože ofenzíva si klade nejprve výlučně pozemní cíle, dobytí těchto měst prozatím není plánováno. Silné úderné jednotky přerušily na několika místech železniční trať mezi GuatemalaCity a Puerto Barriosem, čímž byl přístav odříznut od zázemí. Vládní vojsko se začíná rozpadat. Pětina guatemalského území je pevně v rukou osvobozeneckých oddílů.“

Armas si to vyslechl se zkřivenými rty. Stál před mapou a neříkal nic. Ze dvora penziónu pronikal do místnosti zápach, z výčepu bylo cítit tučné maso, fazole a pulque, odporný alkoholický nápoj, který se připravuje ze šťávy agáve.

Nakonec se plukovník otočil a beze slova opustil místnost. Dovedl jsem si představit, co se v něm asi děje. Jeho armáda nekontrolovala ani třetinu země, jak se říkalo v pátek, ani pětinu, o které se – už opatrněji – hovořilo dnes. Pozdě odpoledne 20. června kontrolovala pruh území, který byl dvě stě dvacet kilometrů široký a v průměru dvacet kilometrů hluboký – tedy přesně čtyři procenta státního území Guatemaly. Bylo to ubohé, zahanbující, zdrcující. Povstání v nepřátelském zázemí si Lira vycucal z prstu; o sympatiích obyvatelstva k „osvoboditelům“ nemohlo být řeči.

Ale to ještě nebylo všechno. K večeru se dalo do deště, obloha ztemněla. Obzor zaplál sírově žlutým světlem, strhl se strašlivý liják, zaplavil s živelnou prudkostí okenní tabulky a pleskal na náměstí, kde se v okamžiku vytvořily obrovité louže. Veliké kapky na nich dělaly bubliny. Obrysy domů se začaly rozplývat, kostel nahoře na pahorku už vůbec nebylo vidět. V tom nečase přistál na letišti Rodolfa Mendozy letoun, převrátil se a roztříštil. Pilot zahynul, pytel s poštou byl zachráněn. Byla v něm depeše z Bostonu.

Ovocnářský koncern telegrafoval: RADA BEZPEČNOSTI OSN PRÁVĚ PŘIJALA FRANCOUZSKÝ NÁVRH ABY NEBYLY BOJUJÍCÍ STRANY PODPOROVÁNY + SOVĚTSKÉ VETO ZMAŘILO NÁVRH POVĚŘIT SMÍRČÍM ÚKOLEM ORGANIZACI AMERICKÝCH STÁTŮ + TELEGRAFUJTE ZDA TEĎ ÚSPĚŠNÉ DOKONČENÍ BOJOVÝCH AKCÍ VLASTNÍMI SILAMI MOŽNÉ + BAGGETT +++

Je možné, že v telegramu toho bylo víc, já jsem však zaslechl jen tyto věty; připletl jsem se k tomu, když Armas o té Jobově zvěsti hovořil s Mendozou a Lirou. Z rozhovoru vysvítalo, že sovětský delegát prohlásil „osvobozeneckou armádu“ za agresora a pokusil se dát náš útok zastavit ozbrojenými silami Organizace spojených národů. Jeho návrh ztroskotal na většině v Radě bezpečnosti. V tomto grémiu zasedali tehdy kromě delegátů čtyř velmocí delegáti Brazílie, Kolumbie, Turecka, Dánska, Nového Zélandu a Libanonu, tedy zástupci vlád poslušných USA.

Sovětský delegát však svým vetem docílil, že stížnost Guatemaly nebyla vzata z kompetence OSN a předána „Organizaci amerických států“. Panamerická organizace je těleso, které tančí přesně tak, jak Spojené státy pískají. Jak Lira s bolestí zdůraznil, byla by tato organizace zkoumala stížnost Guatemaly tak zdlouhavě, že než by se došlo k nějakému výsledku, byly by boj rozhodly zbraně. O takové vyřešení celé věci se snažil vedoucí delegace USA Cabot Lodge, ale s tím teď byl konec.

Přítomní hodnotili dnešní usnesení OSN jako kompromis mezi americkým a sovětským stanoviskem. Dělalo jim starostl, že aféra stále zůstává na pořadu jednání Spojených národů. Jestli se diplomatům USA nepodaří celou věc sprovodit ze světa co nejdříve, budou následovat nové debaty, možná i praktická opatření! Corado Lira mumlal cosi o kontrolních komisích, o policií OSN, o neutralizované zóně v pohraničním pásmu. To nejhorší heslo nevyslovil nikdo: nucené rozpuštění „osvobozenecké armády“; myslím si však, že jeho strašidlo tu obcházelo.

Zdálo se, že postup soukromé armády United Fruit Company působí starosti dokonce i přátelům Ameriky, a proto souhlasila Rada bezpečnosti s polovičatým řešením: všichni členové OSN byli vyzváni, aby se zdrželi jakékoli pomoci; žádná z bojujících stran nesmí odnikud dostat podporu! Honduras byl také členem OSN, Spojené státy rovněž – co kdyby se podvolily usnesení a přestaly dodávat benzín a proviant, pumy a náboje a – dolary? Co když zastaví dodávky, protože se domnívají, že to teď už dokončíme sami?

„Ta poslední věta,“ řekl Armas a ťukl prstem do depeše, „to říká dost zřetelně.“

„Revoluce se musí vyhrát za osmačtyřicet hodin,“ vrčel Mendoza, „jinak začne jít do tuhého. Seňore plukovníku, dovolte mi, abych nemilosrdně bombardoval GuatemalaCity!“

„Nedělejte to, prosím,“ odpověděl mu Lira. „Prosím, jen žádnou takovou krvavou lázeň! Mohlo by nás to stát poslední sympatie obyvatelstva.“

„Mne nezajímají sympatie, nýbrž úspěchy,“ soptil Mendoza a tváře s dolíčky od neštovic mu zrudly do nachova. „Kdopak troubil Američanům, že máme vítězství na dosah ruky? To jste přece byl vy s tím vaším komuniké! Není divu, když si teď myslí, že Arbenze vyřídíme levou rukou.“

Jediný plukovník Armas se nerozčiloval; jen si zlehka přihladil knírek, když ho potkalo něco nepříjemného. Nesouhlasil s argumenty svých partnerů, zřejmě ještě přemýšlel. Nakonec mu něco napadlo: „Dejte odtelegrafovat: Uvízli jsme a potřebujeme další pomoc. Nepřítel klade houževnatý odpor. Usnesení OSN nesmí vejít v platnost!“

Rozťal uzel s vojáckou přímostí; všichni si oddechli. „Seňore plukovníku,“ řekl Lira, „navrhuji, aby se to oznámilo rovněž do Puerto Barriosu. Ovšem šifrovaně.“

Mohlo to znít podivně, ale ne pro zasvěcené. V Puerto Barriosu přece neseděl jen Chabelitin strýc, major Guerra, se svými třemi rotami, minomety a půltuctem kulometů, ale stál tam rovněž vysoký železobetonový palác, kterému nemohlo ublížit ani zemětřesení: filiálka United Fruit pro Guatemalu. Sám jsem viděl, jak se vypíná nad sily, transportéry a nakládacími můstky – nyní tam trčí jako trn v mase obránců.

Proč váhal Armas s odpovědí? Dnes vím, že v přístavním pásmu, kontrolovaném Američany a střeženém policií trustu, seděli lidé, od kterých běžely pevné nitky do hlavního stanu. Ústily v rukou politiků a Armas měl oprávněné podezření, že se za jeho zády dělají dohody, které by on neschválil. Banánový koncern mu sice zaplatil armádu, ale vodit na provázku se od něho dát nechtěl a svým políticos nedůvěřoval ze zásady.

Přesto po chvíli řekl.: „Dobrá, pro mne a za mne si vyrozuměte i Puerto Barrios.“ Šlo mu to špatně přes rty. Zřejmě však pochopil, že současná situace si žádá jistého manévrování, určitých machinací za kulisami, pro které byli jeho políticos jako stvoření. Obrátil se a díval se z okna. Setmělo se; náměstí bylo jediné bezútěšné jezero. Voda klokotavě odtékala. V tom bahně se utopila jeho „grande ofensiva“.

Možná, že při tom pohledu dospěl k starému poznání: Když už je válka pokračováním politiky jinými prostředky, musí zase být povinností politiků vytáhnout zabředlou válečnou káru z bláta.

46

V pondělí přišly noviny a já jsem si v „New York Herald Tribune“ přečetl zprávu guatemalského zvláštního korespondenta Hornera Bigarta:

Plukovník Castillo Armas už nesmí déle váhat. Než získá povstalecká vláda mezinárodní uznání, musí jeho oddíly ovládat podstatně větší území než jen úzký pruh podél honduraské hranice a především některé větší město, než je nynější „metropole“ Esquipulas.

Devětatřicetiletý plukovník Carlos Castillo Armas je důstojník malé postavy, s úzkými rty a černým knírkem. Ve svém dočasném hlavním stanu nám podal přehled „bitvy o Guatemalu“. Zdá se, že dva tažné vozy a pár džípů je celý motorový park plukovníka. Přivážely pušky a střelivo z přistávací dráhy na pastvině, ke které vede rozježděná polní cesta. Několik zastaralých letounů dopravuje přísun přes zalesněné hory z Hondurasu. Jeho povstání proti presidentu Arbenzovi pokračuje „docela dobře“, prohlásil plukovník Castillo. Zároveň však přiznal, že současné časové údobí je pro něho těžké. Jeho oddíly jsou sestaveny ze špatně vycvičených rolníků, kteří ještě nikdy neměli v rukou německé samopaly, a ty tvoří z převážné většiny jejich výzbroj. Má sice dostatek důstojníků a „mnoho poddůstojníků“, ale jeho armáda, vcelku vzato, nutně potřebuje rychlý výcvik. Energicky popřel, že by v ní byli zahraniční žoldnéři. Zdá se, že plukovník Armas si nedělá přehnané naděje na rychlý triumfální pochod do GuatemalaCity. „Nestanovil jsem si přesný časový termín, kdy se musí komunisté rozhodnout, vzdají-li se, anebo budou-li pokračovat v boji,“ řekl. „Jsme připraveni na všechny možnosti.“ Informoval nás o četných sabotážích v nepřátelském zázemí. Přístavnímu městu Puerto Barriosu, kterému střídavě slibuje „osvobození“ a „totální zničení“, přičítá velký význam, protože přístav byl prý povstaleckými oddíly odříznut od hlavního města země.

Zdá se, že jestliže vláda zůstane pevná, bude povstání dlouhé a trpké. Plukovník Armas by mohl dát bombardovat GuatemalaCity, ale vzpírá se ničení a prolévání krve, aby se snad jeho účinky neobrátily v sympatie k Arbenzovu režimu. Je příliš mnoho v sázce, než aby tato revoluce směla být neúspěšná. Kdyby byla potlačena, mělo by to za následek posílení prestiže komunismu v celé Latinské Americe.

Když si člověk pomyslí, že Mr. Bigart napsal svůj interview, aniž viděl Esqulpulas, a s Armasem že neztratil ani slovo, je možno považovat jej za publicistický výkon. Jeho dedukce se strefily do černého: myslím, že ten pán tenkrát slyšel trávu růst. Jestliže se korespondenti USA zpočátku vyhýbali bojištím, jistě to nebylo ze zbabělosti. Za tvrdé dolary je americký reportér ochoten udělat mnohem víc, než jen se povalovat po generálním štábu. Přesto to byly otázky finančního rázu, jež novinářům návštěvu fronty ztěžovaly.

Protože silnice, které by je z Tegucigalpy dovedly přes hranice, téměř neexistovaly a protože Armasovy oddíly najaly všechna auta, která mohly získat, pro přísun materiálu a lidí, mohli se reportéři dostat do bojové oblasti jen tak, že si najali soukromé letadlo. Ale cena za hodinu letu „Dakotou“ – nehledě na pojišťovací poplatek – byla dvě stě dolarů, a to bylo víc, než korespondenti chtěli či mohli ze svých fondů na služební výdaje zaplatit. Teprve po několika dnech poslali čilí dopravní podnikatelé ze sousedních států malé cestovní stroje, které novinářům pronajímali za sto padesát dolarů denně. Když se pět novinářů vtěsnalo do takového letounu – konstruovaného jako moje stará „Bonanza“ jen pro tři cestující – zažili sice při startu trochu strachu, ale mohli výdaje za dopravu stlačit na třicet dolarů na osobu.

Výsledek takových kalkulací byl zničující: Esquipulas zažil v následujícím týdnu strašlivou invazi reportérů. Senzacechtiví novináři vpadli do poutního místa jako hejno kobylek, ochromili vojenskou leteckou činnost na letišti Rodolfa Mendozy, vyrabovali krámky s památkovými předměty, pili pulque a spolykali víc tortillas, než dokázali tamější pekaři upéci, takže zásobování vojska bylo ohroženo. Když člověk přecházel přes ulici, slyšel, jak se hádají, smlouvají, chechtají se, a do toho všeho cvakaly spouště jejich fotopřístrojů. Všecko pro ně bylo „nice“, „important“ anebo „funny“. A než se plukovník Armas otočil, měl kolem sebe víc novinářů než vojáků.

Teď navštívil městečko i Mr. Bigart, prodral se drátěnými překážkami dokonce do hlavního stanu, ale měl smůlu, z výhradního interviewu nebylo nic. Vrchní velitel, zhnusen nestydatým řáděním žurnalistů, už totiž učinil protiopatření: zakázal přistávání letadel na letišti Rodolfa Mendozy, nebylo-li předem povoleno, dovolil proklouznout drátěnými překážkami jen zástupcům prominentních listů a nepřijímal je sám, nýbrž přenesl pravomoc pořádat tiskové konference na své politicos Liru a Giocoleu, a ti mohli prášit, co srdce ráčilo. – O tři dny později jsem si potom mohl v „Herald Tribune“ přečíst, co Bigart ze své cesty vytěžil:

Tegucigalpa, hlavní město Hondurasu, je teď sídlem spousty reportérů, kteří se pokoušejí popisovat revoltu v Guatemale z hotelu Prado. Z tohoto hotelu je dvě stě padesát kilometrů do guatemalského městečka Esquipulas, kde se Carlos Castillo Armas se svým hlavním stanem dočasně usídlil. Domácí novináři by už byli za normálních okolností dávno opustili pohodlné pokoje Prada a přidružili se k veliteli povstalců. Mají však řadu důvodů, proč raději vysedávají v jídelně hotelu a přiťukávají si na zdar revoluce. Když totiž člověk najde pilota, kterým je obvykle nějaký americký odvážlivec, vyletí se ráno za šera z letiště Tocontinu směrem na frontové město Nueva Ocotepeque, známé jako „Nový Octupus“. Ale v „Novém Octupu“ se člověk žádné novinky nedoví, z druhé strany hranice se neozve jediný výstřel. Krajina je tu odporně klidná. Právě přilétá přes hory lehký jednomotorový letoun. Mladý pilot je guatemalský povstalec, a když má člověk hodně štěstí, dá se přemluvit, aby ho vzal s sebou do Esquipulasu.

A když se tam člověk tímto způsobem nakonec dostane, zjistí, že ani tady nevidí jedinou známku boje. Těch několik pobořených domů se nakonec ukáže jako pozůstatky zemětřesení. Městečko klímá ve stínu velikého kostela, který tu stojí na pahorku jako svatební dort. V hlavním stanu není slyšet jedinou pořádnou bojovou historku; povstalci zatím neutrpěli téměř žádné ztráty. Štíhlý vrchní velitel zdůrazňuje svou naději, že presidenta Arbenze sesadí bez prolévání krve. Cynickému pozorovateli se však snadno vynoří myšlenka, že plukovník Armas chce získat čas, než se zorganizuje vojenská junta, která převede armádu bez boje na jeho stranu.

S tímto dojmem se pak novinář vrací do Tegucigalpy a konstatuje, že studentská rvačka v blízkosti hotelu stála víc krve, než všecko válčení v Guatemale. Po všem nepohodlí válečného jeviště, kde mouchy a jiný hmyz vůbec neznají příměří, je hlavní město Hondurasu překrásné. Podnebí je tu ideální. Máme tu sice právě dobu deštů, ale ta se projevuje jen krátkými prudkými sprškami, a v přestávkách svítí slunce, je tu chladněji než v New Yorku, město je přece jen tisíc metrů vysoko.

Tegucigalpa je jistě nejmenším a nejprimitivnějším hlavním městem Střední Ameriky. Železniční spojení neexistuje. Inženýrům dalo dost práce postavit aspoň trochu sjízdnou silnici v horách, které město obklopují. Do Tegucigalpy, jež leží stranou panamerické dálnice, jen zřídkakdy přicházejí turisté, a také neznám důvod, proč by to měli dělat, jedinou pamětihodností je tu golfové hřiště Country-Clubu, ale ani to nemá prakticky žádný trávník.

Pro novináře, kteří tu žijí delší dobu, je vyvrcholením týdne nedělní ranní cesta na letiště. Této ceremonie se účastní skoro celá americká kolonie v Tegucigalpě. V sobotu ráno sem totiž přilétá z Floridy letadlo, jež přiváží z Miami noviny s celým souborem nových comics.

47

V úterý 22. června jsem dostal rozkaz provést průzkumný let. Dali mi letecký výstroj i s kuklou a padákem. Podle tohoto zvláštního rozkazu jsem měl létat v nepatrné výši nad guatemalským zázemím, rozhazovat letáky a zjistit, zda se vlastně ty často citované vzpoury proti Arbenzovu režimu vůbec konají. Masová povstání proti vládě byla totiž jedním z železných článků víry nejvyššího velitele. V tom neotřesitelném přesvědčeni jsem ho teď měl poslušně posílit. Žádný z pilotů se dosud neodvážil vyvracet Armasovo dogma o povstáních, jejich předstírané poznatky se však od sebe po zeměpisné stránce lišily.

Jasno jsem měl zjednat já. Dále jsem měl za úkol vypátrat v pobřežní džunglí zmizelou bojovou skupinu Fuentesovu anebo autenticky potvrdit ztrátu tohoto vojska, aby mohlo být škrtnuto ze zásobovacích a výplatních seznamů. Na Mendozově pastvisku mne posadili do stíhačky typu P-51 „Mustang“, staré třináct let, která kdysi stála šedesát tisíc dolarů, ale teď měla snad už jen desetinu té ceny, a popřáli mi, abych zlámal vaz. Bylo to poprvé, co mi svěřili stroj bez doprovodu.

Odlepil jsem se dobře a udělal kličku nad městem. Jefe de fuerzas aéreas mi osobně zamával sněhobílým kapesníkem. Přes své stáří byl „Mustang“ docela čilé zvíře, pět set kilometrů se z něho dalo vytáhnout; nad GuatemalaCity bych s ním byl doletěl za patnáct minut, k atlantickému pobřeží za osmnáct. Nejprve jsem stroj obrátil k severu a zmizel ze zorného pole svých představených. Protože Armasovo letectvo nemělo ani hlásný systém, ani radar, nemohli mne už nijak kontrolovat.

Neměl jsem v úmyslu brát ten příkaz k letu doslovně a letět příliš hluboko do nepřátelského zázemí. Co mi bylo do té jejich vojny? Ani smysl rozkazu mi nebyl příliš jasný. Armas totiž choval dětinskou představu, že postačí shazovat nad nepřátelským územím střídavě letáky a zbraně, aby se uměle vyrobil neklid. Jak se zdálo, viděl ve vojenském letectvu něco jako oddíl na ničení škodlivého hmyzu, který rozprašováním příslušných prostředků hubí škodlivou havěť a zároveň hnojí užitečné rostliny – byla to myšlenka, která se musela nemile dotknout srdce každého pořádného letce, protože ponižovala letectvo na pochopy úřadu pro tisk a propagandu, který ničil dobrý papír tím, že na něj dával tisknout idiotská poselství.

Tak jsem se raději držel za našimi liniemi a dával bedlivý pozor, abych se vyhnul všem cizím strojům. Říkalo se totiž, že pár sudů benzínu v GuatemalaCity přece jen ještě mají, a letecký souboj bylo to poslední, co jsem si zrovna přál. Můj „Mustang“ přeletěl strategicky významnou kótu 737, kde plukovník Haitmann už pět dní marně zásoboval velitele středního úseku svými operativními radami. Jen s námahou jsem se ukrotil, abych letáky neshodil už tady – jejich četba mohla být užitečná i pro naše vlastní lidi.

Po slabých osmi minutách letu se pode mnou objevilo údolí Motaguy se svým načervenalým naplaveným pískem a spoustou zákrutů. Chtěl jsem se orientovat podle řeky, a tak mi nezbývalo, než abych se přiblížil blízko k frontě. Po levé straně jsem uviděl průsmyk mezi hustě zalesněnou Sierrou de la Minas a o něco nižší Sierrou del Mico, kterou chtěl plukovník Haitmann ve své horlivosti prorazit k jezeru Izabal. Srdnatě jsem sledoval tok Motaguy. Železniční trať, o kterou se udánlivě tvrdě bojovalo, se plazila po levém břehu, viděl jsem, jak po ní proti proudu supí vlak, po bojích však nebylo ani památky.

Mihla se pode mnou tropická nemocnice v Quirigul, moderní dvoupatrová budova, s kterou si United Fruit Company dělala spoustu reklamy, ačkoliv jejích dvě stě postelí bylo určeno hlavně pro bílé zaměstnance trustu. Indiáni se tam obvykle nedostali, to jsem věděl od Chabelity. Obrátil jsem stroj a vyhodil letáky, aby se pacientům, kteří se tam dnes nudí, dostalo do rukou trochu vlastenecké lektýry. Před nemocnicí vlála modrobílá vlajka: Quirigua byla ještě v „nepřátelských rukou“.

Přede mnou se rozprostíralo pásmo plantáží při karibském pobřeží, nezdravá oblast pralesů a zátop, kultivovaná začátkem století americkými penězi a indiánským potem. Viděl jsem barákové tábory, cesty a úzkokolejné polní dráhy, ale často se stávalo, že džungle kultivovanou půdu opět pohltila. Sytě zelená a kypící životem klouzala pod letadlem a pokrývala někdejší ornici.

Přitáhl jsem řídicí páku, moře zelených vrcholků zůstalo za mnou. Blížil jsem se teď k ústí řeky. Po levé straně se vypínal Cerro San Gil, týž lesnatý, často do mraků zahalený vrcholek, který jsem už před týdnem spatřil z moře, když jsme se Stevem vpluli na „Létavici“ do zálivu Amatique. Přede mnou se klikatil násep železnice až do Puerto Barriosu. Po pravé straně se rozprostíraly nekonečné křoviny, ve kterých jsem měl pátrat po svém bývalém generálovi. Snížil jsem rychlost, sestoupil o něco níž a kroužil v širokých kruzích nad vrcholky cedrů, mahagonových a sapotilových stromů. Hřmění motoru plašilo hejna guacamayů s modročervený m peřím. Když jsem přiškrtil plyn, zaslechl jsem ječení vřešťanů. Zato Fuentesovi muži se nehlásili.

Blízko pobřeží tvořily palmy corozo neproniknutelný kryt. Pod ním, v tom zeleném šeru, které mi tak živě vylíčil dr. Guerra, šuměly stovky říček, tisíce potoků bublavě teklo k moři pod vzdušnými kořeny a chaoticky splývajícími liánami. Jak to říkal? „Každý pluk, který tam vženete, vyjde na druhé straně nemocný a v síle nanejvýš roty!“ Byl to ďábelsky zelený, žhavý vlhký tunel plný hmyzu, plazů a vysokých cihlově červených mravenišť, kde každý večer šuměl prudký lijavec, který z dálky připomíná dunící příboj a přichází blíž a blíž, až nakonec vylije na listnatou střechu celý vodopád… Skoro mi bylo líto toho arcilotra Fuentese, který tu v téhle tropické lesní poušti zahynul i se svými najatými hrdlořezy. Upřímně řečeno, nebyl to přiměřený konec pro šéfinženýra a generála.

Ale potom, deset nebo dvanáct kilometrů na východ od Puerto Barriosu, jsem objevil známku života. V pevné spleti sytě zelené střechy byly totiž mýtiny v místech, kde vichřice anebo blesk srazil některého lesního velikána a on strhl tucet sousedů k zemi a vytvořil veliké průrvy. A v jedné takové mezeře jsem zahlédl hordu lidí, kteří tam sekali mačetami do vysoké trávy a keřů a klestili si cestu. Viděl jsem, jak na mne mávají, a tak jsem jim shodil zbytek propagandistických letáků, aby z nich načerpali novou odvahu pro své vlastenecké osvobozovací dílo. Potom jsem se s radostnou zvěstí vydal na zpáteční cestu – pravé křídlo žije!

Náhodou se stalo, že jsem letěl příliš dlouho podle toku Motaguy a dostal se až za Gualán a San Pablo. Jen tak jsem se stal svědkem události, která mi mohla nahradit nedostatek zpráv o vzpourách. Tady, v pusté křovinaté stepi na severozápad od Zacapy se proti očekávání rozvíjel útok a podle směru úderu bylo jasné, že jsou to naše vlastní oddíly, které tu tak odvážně postupují kupředu.

V této nejsušší stepi celé Guatemaly se daly pohyby vojsk mnohem lépe přehlédnout než třeba ve vrchovině anebo v pralese u ústí Motaguy, kde byl letecký průzkum zcela náhodný. Po rovině se táhl úzký pruh trávy, z kamenité půdy vyrůstaly kandelábry kaktusů. Vrhaly krátké stíny, a mezi tím vysušeným, olivově zeleným ostnatým porostem šla do útoku pěchota United Fruit Company ve svých světlých kloboucích, khaki košilích, amerických kamaších a s německými samopaly v rukou. Podporovaly ji dva pancéřové vozy a několik minometů; v místech, kde miny vybuchovaly, se rozstřikovaly červené mraky prachu.

Vládní vojáci ustupovali. Byli v menšině. Přesto stříleli na můj stroj, když jsem přeletěl nízko nad nimi. Byl to pro mne signál, abych se vydal na zpáteční cestu. Ačkoliv letoun se svými palubními kanóny měl větší palebnou sílu než celá nepřátelská rota dole pode mnou, přikazoval mi vojácký instinkt, abych se nedal výstřely z pušek vyprovokovat a letěl s cennými výsledky svých pozorování co nejrychleji domů.

48

Navigace nikdy nebyla mou silnou stránkou, čtenář těchto řádků to už ví. Když jsem po delším hledání konečně našel Mendezovo pastvisko, kroužilo nad ním cizí letadlo. Vyděsil jsem se k smrti. Bože můj, šeptal ve mně jakýsi hlas, proč jsi mne opustil. Náboženské klima hlavního stanu začínalo totiž působit i na mne – už několikrát jsem se přistihl, že si pro sebe říkám citáty z bible. Aby do toho hrom! Zatím šlo všecko hladce a nakonec tu snad mám přece jen odcestovat do věčných lovišť?

Výsostný znak cizího letounu se nedal jasně rozeznat, zato se mi zdálo, že vidím pevně namontované kulomety v jeho trupu. Zděšeně jsem se obrátil a pokusil se nabrat výšku, ale jak jsem si všiml, udělal ten druhý totéž. Několik minut jsme kroužili kolem sebe. Číhavé chování nepřátelského pilota mne velmi zneklidňovalo. Abych řekl pravdu – při myšlence na vzdušný souboj se mi obracel žaludek; byl by to – první v mém životě.

Situace se ještě zhoršila, když jsem zjistil, že mi dochází zásoba benzínu. Přemýšlel jsem, zda bych nemohl rychle uletět a nouzově přistát na nějaké louce. Ale ten druhý nebyl o nic pomalejší než já a byl by mne mohl rozstřílet na zemi. Obětovat „Mustanga“ a zachránit se na padáku, to se mi zase zdálo příliš zahanbující; ostatně je člověk visící na padáku velmi dobrým terčem. Rychle jsem se rozhodl, že se vrhnu střemhlav k zemi a přistanu na pastvisku Rodolfa Mendozy aspoň pod ochranou letištních protiletadlových kulometů – jejichž obsluha ležela v trávě a spala, jak jsem se za chvíli přesvědčil.

Sotva se „Mustang“ zastavil, nasadil k přistání i druhý letoun. Tím se hádanka vysvětlila – byl to náš stroj. Měl jsem přece jen zadostučinění, že můj kolega ve zbrani projevil ještě méně hrdinství než já sám. Odvážil se přistát, až když jsem já už stál a nemohl mu uškodit. Ke druhému stroji se teď rozjel džíp, z letounu vystoupil vysoký civilista v elegantním světle šedivém obleku. O mne se nestarali. Pro mne, průzkumného pilota, který přinášel důležité zprávy, nepřijel nikdo. Štíhlého civilistu – podle všeho to byl nový político – řízně pozdravili a odvezli.

Musel jsem jít pěšky, a proto jsem do hlavního stanu dorazil o čtvrt hodiny později než neznámý host. Doufal jsem, že sám budu moci přednést vrchnímu veliteli své válečně důležité zprávy. Ve štábní místnosti však nebyl ani Armas, ani Mendoza. Jejich hlasy bylo slyšet z vedlejšího pokoje, kam jsem neměl přístup – byla to ložnice dona Castilla. Protože sídlo štábu mělo tísnivý nedostatek místností, nechával tam Armas přes den své políticos smolit nařízení, komuniké a vládní prohlášení, a když chtěli jeho soukromý kabinet opustit, museli projít ostatními místnostmi – tak je měl stále pod dohledem. Salazar, Vallandares, Giocolea a Lira byli asi pořádní intrikáni; odpor a nedůvěra plukovníka vůči nim se stupňovaly až ošklivě.

„Přiletěl mladý Američan,“ prozradil mi službu konající poručík. „Z Puerto Barriosu! A teď se tam v jednom kuse hádají, a jak, jen si poslechněte, seňore kapitáne!“

To mne nijak netrápilo. Odpověděl jsem poručíkovi, že musím nutně hovořit s vrchním velitelem, neboť jde o zprávy nesmírného dosahu.

„Větší rámus už stejně nebude,“ odpověděl poručík. „Tak prostě jděte dovnitř!“

Udělal jsem to. Když jsem však přestoupil práh, byl bych se nejraději obrátil na patě a zmizel. Šest nebo sedm pánů stálo či sedělo v protáhlé ložnici, další vzrušeně gestikulovali a pobíhali kolem. Nikdo si mne nevšímal. Mluvili tak rychle, že jsem rozuměl jen velmi málo.

Mladý Američan, který celý ten zmatek asi zavinil, se zatím bezstarostně povaloval po posteli vrchního velitele a k zábavě nijak nepřispíval. Sundal si sako, ale rukávy košile si nerozepjal. Rovněž malá pletená kravata přesně seděla v pečlivě vyžehleném bezešvém límci. Jak jsem zjistil, nehovořil španělsky o nic lépe než já a mohl tu slovní šarvátku sledovat také jen velmi špatně. Jmenoval se Brandon. Byl to docela slušně vypadající člověk asi tak v mém věku, ve správním aparátě banánového trustu zaujímal úctyhodné postavení – byl šéfem propagace a svým reklamním fondem kontroloval tucet středoamerických rozhlasových stanic a přes sedmdesát deníků. Od ředitelství dostal příkaz zjistit, jaké pokroky dělá soukromá armáda United Fruit doopravdy, včera se vylodil v Puerto Barriosu, přečetl si tam Annášovo volání o pomoc (… uvízli jsme, usnesení OSN nesmí vejít v platnost) a ihned se vydal na cestu do hlavního stanu.

To všecko jsem se dozvěděl mnohem později. Nejprve jsem smekl čepici, zůstal skromně stát u dveří a čekal na klidný okamžik, který by mi dovolil přednést vítěznou zvěst. Caballeros však byli neúnavní; jeden překřikoval druhého. Podařilo se mi zachytit útržky některých vět, které mne náramně udivily. Poznenáhlu mi svítalo, oč tu jde: Mr. Brandon jednal v Puerto Barriosu s jistým kapitánem Cruzferem z vládního vojska, a ten Cruzfer poslal jménem svého nadřízeného, dobře mi známého plukovníka Gusana, Armasovi podivný návrh na smírné řešení. Zdálo se, že části vládního vojska jsou za jistých okolností ochotny uzavřít s povstalci příměří.

Američan se teď posadil a v pomalých, dobře formulovaných větách opakoval svou školskou španělštinou podmínky kompromisu: „Velení guatemalské armády je ochotno sesadit Arbenzovu kliku a zastavit bojové operace, zavážete-li se vy, seňore plukovníku, že v určitém časovém údobí rozpustíte svou armádu a pošlete vojáky domů.“

Brandon to říkal klidně, skoro s potěšením. Třel si hladce vyholené tváře a bez respektu se drbal v krátce ostříhaných vlasech. Byla to tak zvaná vejčitá hlava, intelektuál dnešní severoamerické generace, který za svých studentských let pilně hrál rugby a vedle toho chodil na přednášky o dějinách Latinské Ameriky, o její kultuře a hospodářství. Zcela očividně patřil k typu obchodníků s předběžným vědeckým vzděláním, kteří věří, že s věcnou chladností hravě zařídí všecky věci tak, jak se to hodí jejich trustům; zvláště si tak počínají v cizině, v „nevyvinutých oblastech“, s jejichž obyvateli jednají s tichým pohrdáním, protože je nepovažují za schopné, aby si spravovali vlastní záležitosti.

„O rozpuštění armády,“ odpověděl mu plukovník Armas tiše, ale s ostrým důrazem, „odmítám vůbec přemýšlet. Moje armáda bojuje a žije!“

Pro všechny čtyři políticos to bylo znamení, aby vyskočili, mávali rukama a plýtvali nekonečnými tirádami. Pokud jsem něco z té záplavy slov pochopil, podporovali americký návrh na zprostředkování.

„Existuje jen jediné řešení,“ zahřměl do toho plukovník Mendoza, „budeme pokračovat v boji a nepřítele rozdrtíme!“

„Anebo rozdrtí nepřítel vás,“ řekl Mr. Brandon. Klátil nohama a přívětivě se díval na důstojníky, zřejmě přesvědčen, že má co dělat s nerozumnými, v jádru způsobnými dětmi, kterým je nejlépe mírně domluvit. Byl to opravdu jeden z těch college-boys, kteří trpí utkvělou představou, že Spojené státy mohou několika hmaty dát všude všecko do pořádku, ať už jde o finance, zásobování vodou, průzkum zdrojů surovin, čištění ulic, vnitřní politiku anebo hubení moskytů. V těch mládencích je zakořeněna naivní víra v pokrok – domnívají se, že mezi blahem lidstva, zdravou životosprávou, zájmy USA a zachováváním hygieny jsou jen nepatrné rozdíly. Nejdůležitějším nástrojem je jim dolar, jejich heslem: Buďte na sebe hodní.

Příležitostně však volí silnější prostředky. Mr. Brandon ovšem věděl, že tuhle válčičku spískala jeho firma – ale jeho svědomí bylo čisté. A teď, kdy se zdálo, že účelu bylo dosaženo – Arbenzův režim odstaven – se chystal, že ohýnek zase sfoukne.

To se mu však mělo důkladně zhatit.

Luis Vallandares, který si v Armasově stínové vládě činil nárok na rezort ministra zahraničí, přispěchal Brandonovi na pomoc. „Plukovníku,“ zařičel bolestně. Rozerván žalem rozpřáhl ruce a přitiskl si je na srdce. „Bohužel, bohužel… se musíme s důstojnickým sborem na druhé straně domluvit!“

„Musíme se pokusit,“ řekl Corado Lira, tiskový šéf a osobní tajemník plukovníka.

„Pro nedostatek vojenských úspěchů,“ doplnil lítostivě Domingo Giocolea, obtloustlý mužík, který byl ministrem vnitra in spe. Setřel si pot s čela a svým olejnatým hlasem udýchaně opakoval: „Pro nedostatek úspěchů, které by stály za zmínku! Už pět dní přešlapuje armáda na místě, o útoku na Puerto Barrios už není vůbec nic slyšet…“

To byla moje narážka. Když Giocolea hvízdavě zalapal po vzduchu, vznikla vytoužená přestávka a já jsem měl příležitost vysypat své zprávy. Srazil jsem podpatky, tím jsem na sebe upozornil, a začal vytrubovat svou zvěst o vítězství.

49

Giocolea se vzpamatoval první. „Co se do toho, k čertu, mícháte?“ zeptal se, vyrazil ke mně jako koule, břichem převrhl židli a mával rukama, jako kdyby plašil kuřata. „Kdo vás sem vůbec…“

„Nechte kapitána domluvit,“ přerušil ho Armas. Mendoza se postavil přede mne, jako by mne chtěl chránit, a když jsem skončil, byl jsem hrdinou okamžiku. Políticos na mne zle vyvalovali oči, jefe de fuerzas aéreas mi stiskl ruku, Armas pustil knírek, který si neustále přihlazoval. Mr. Brandon se zdvihl z postele a udiveně si mne prohlížel. Asi neporozuměl všemu, co jsem říkal, jistě mu však svitlo, že moje zpráva hrozí zkřížit jeho plány. Jeho si teď nikdo nevšímal, všecky oči byly upřeny na Armase.

Vrchní velitel přistoupil ke dveřím a zavolal do místnosti svého adjutanta. Je prý třeba využít útočného ducha armády. Rozkázal, aby všem jednotkám bylo oznámeno, že „osvobozenecká armáda“ co nejdříve dobude Puerto Barriosu a že dosáhla velikého vítězství severozápadně od Zacapy; dále nařídil, aby teď zaútočilo i levé křídlo s cílem přetnout na jihozápadě panamerickou dálnici.

Za čtvrt hodiny Mr. Brandon odletěl, v kapse prohlášení šéfa armády, že vojnu předčasně neukončí. Letoun ho dopravil přes San Salvador do GuatemalaCity, kde prý ještě téhož večera povečeřel na americké legaci s velvyslancem USA Johnem E. Peurifoyem a požádal o radu. Ti dva pravděpodobně zkoumali, dá-li se najít východisko z ošklivé situace, jež vznikla kvůli Armasovým vojenským neúspěchům a jeho politické tvrdohlavosti. Jedno je jisté: k nějakému výsledku dospěli. To však je jiná historie.

O chvilku později jsem slyšel, jak Mendoza říká vrchnímu veliteli: „Kapitán Morena přišel v pravou chvíli. My bychom byli ovšem nikdy nepovolili, ale ten Brandon nám zatápěl docela pěkně, seňore plukovníku.“

„Ten gringo byl pokušitel,“ pochmurně odpověděl Armas. „Nabízel nám snadné vítězství. Když se však bojuje proti neznabohům, neexistují snadná vítězství.“

„Snad by se dalo uvažovat o Morenově povýšení na majora,“ poznamenal Mendoza, který měl větší sklon k praktickému než k náboženskému uvažování.

„Rozředit osvobození,“ mumlal don Castillo, „rozpustit vojsko Kristovo… to je nápad!“

„Zaslouží si uznání, ten kapitán Morena.“

„Medaili za statečnost a peněžitý dar…“

Potom bouchly dveře a já už neslyšel nic. Večer, když k nám vítr donášel ozvěnu boje o Quezaltepeque, jsem dostal pět nových desetidolarových bankovek a svůj druhý řád. První jsem dostal za vyděračský akt násilí, za přispění při donucování nebo jak by tomu právníci říkali. A ten druhý – leskl se ještě víc než ten prvý – jsem teď dostal za to, že jsem pomohl prodloužit válku. Ale to jsem pochopil až příliš pozdě.

50

Nová jihozápadní ofenzíva byla plodem křišťálově jasného vojenského poznatku. Armas byl až do roku 1949 velitelem válečné školy v GuatemalaCity, byl to – při vší své omezenosti – školený důstojník generálního štábu. Protože pochopil, že frontálním útokem se hlavního města nikdy nezmocní, rozhodl se obejít pravé křídlo vládního vojska tím, že proti řídkému řetězu obránců vrhne své relativně silné levé křídlo a poblíž hraničního trojúhelníku Honduras – Salvador – Guatemala vyrazí plnou silou na Asunción Mitu a Jutiapu. Oběma městy probíhala betonová dálnice, přicházející ze Salvadoru: Panamerican Highway, jak říkají Yankeeové, Carretera Interamericana podle Armase.

Čtyřicet kilometrů od přední linie, ve vzdálenosti jediného denního pochodu vinul se horami šedožlutý betonový pás. Byl to nejbližší cíl, první etapa, ze které se snadno dalo táhnout přímo do GuatemalaCity, cíle Armasových ctižádostivých snů. Kdyby vláda Salvadoru, vyděšená protestní stávkou v Hondurasu, nebyla „osvobozenecké armádě“ odmítla povolit průchod svým územím – byl by Armas vyrazil podél této silné přísunové tepny hned na počátku. Teď doufal, že oživí svůj váznoucí útok, když se jí zmocní dodatečně.

Jak jsem se dozvěděl později v Mexiku, byla stavba této automobilová dálnice projektována v roce 1936. Jedenáct amerických republik se podílelo na plánu, který počítal se stavbou 17 000 kilometrů dlouhé dálkové silnice z New Yorku až do Buenos Aires. Přitom se přihlíželo zvláště k tomu, že bude vyplněno dopravní vakuum mezi středoamerickými republikami. Přes svou těsnou příbuznost žily banánové republiky naprosto odděleně jedna od druhé. Jejich železniční tratě vedly vždy od Karibského moře k Tichému oceánu, v podélném směru neexistovala ani jediná. Špatné silnice pravidelně končily v blízkosti hranic.

Před třiceti lety, ještě než se rozvinula letecká doprava, dostal se Guatemalec pohodlněji a často i rychleji do New Yorku, Londýna či Paříže než do některého ze sousedních hlavních měst.

Panamerican Highway tomu udělala konec. Generálním manažerem byly ovšem USA. Když těsně před vypuknutím druhé světové války žádal Cordell Hull, zahraničně politický poradce Franklina D. Roosevelta, od senátu peníze pro stavbu dálnice, odůvodnil to takto: dálnice poskytne USA lepší možnosti dovážet kukuřici, rýži, kávu a banány. Dálnice podporuje hospodářské pronikání do zemí Střední Ameriky, slouží objevování nových pramenů surovin. Dálnice umožní americkým turistům navštěvovat oblasti, jež byly doposud nepřístupné. Dálnice přinese USA stálou možnost odbytu automobilů, náhradních součástek, benzínu, bagrů a strojů pro stavbu silnic. Dálnice má konečně i strategický význam: zajistí Spojeným státům pozemní spojení s Panamským průplavem, který je neuralgickým bodem v jejich systému kontinentální obraný.

Senátoři pochopili, jak je financování dálnice nezištné a panamerické, a povolili první částku – dvacet miliónů dolarů. Míchačky na beton se roztočily. Tenkrát ještě nemohl nikdo tušit, jak správné bylo rozhodnutí senátu – že se totiž jednou podél dálnice rozpřáhne Kristovo vojsko k úderu proti bolševickému světovému nepříteli; ne proti satanovi osobně, ale proti podčertovi, který spáchal v GuatemalaCity pozemkovou reformu a brání banánovému trustu, aby nadělil zemi blahobyt, svobodu a západní civilizaci.

Když se začalo se stavbou, vyhlásilo se z reklamních důvodů, že už v roce 1942 se budou po dálnici řítit ty nejrychlejší vozy – z Buenos Aires až do Washingtonu. Stálo to dalších osmdesát miliónů dolarů, než se stavební čety proválcovaly Střední Amerikou.

Za tři roky se odmlčely zbraně a v panamerické dálnici stále ještě zely veliké mezery, zvláště mezi Kostarikou a Panamou. Do Nicaraguy se dostaly i v době sucha jen silné vozy na vysokých podvozcích. A Honduras ležel stranou trasy. Tak to vypadalo s dálnicí v době válečného tažení trustu United Fruit.

Armasova armáda se k panamerické tepně nedostala. Znovu a znovu vrhaly vládní oddíly naši pěchotu zpátky; bojovaly zády k silnici, po které plynul jejich přísun. Nasadily tam tři pancéřová auta československé výroby a našich útočných kolon se zmocňovala bledá hrůza.

Příštího dne jsem zjistil ze vzduchu, že se na delší dobu nebo na širší frontě nepodařilo překročit ani železniční trať mezi Chiquimulou a Metapanem, hraničním městem v Salvadoru; útok se zastavil třicet kilometrů před dálnicí. Ofenzíva skončila naprostým fiaskem.

51

Ve středu večer jsem o té pohromě pověděl Chabelitě. Seděla na pelesti postele a tleskala rukama; to bylo pro ni to pravé! Rána se jí dobře hojila, Chabelita už zase dávno chodila, ale já jsem jí zakázal vycházet z domu. V Esquipulasu se vynořil starý známý, major Luis Reyes, kterému v Tegucigalpě rozbila o hlavu vázu s orchidejemi. Při útoku na železniční násep za Quezaltepequem ho škrábla kulka do boku. Od té doby se dával převazovat na ošetřovnách, hrál před pulquerías v kostky anebo se potuloval po štábu. Poznal mne okamžitě, ale hned také viděl, že se nade mnou vznáší ochranná ruka Mendozova. Ovšem Chabelita se musela setkání s ním vyvarovat.

„Seňore Moreno,“ řekla, „to jste viděl z letadla na vlastní oči? To, jak ti banditi utíkali?“

„Naši vojáci,“ opravil jsem ji, protože i když jsem je sám považoval za sběř, přece jen jsem nemohl nikomu dovolit, aby v mé přítomnosti tupil armádu, v níž jsem byl kapitánem a jež mne šatila, živila a – i když s mírou – platila za mé služby hotovými. „Když ti to působí radost – ano, opět se jim to nepodařilo. Je to jako začarované, vždycky, když se začne střílet, ustoupí.“

Odfoukla si vlasy z čela a usmála se, jako by chtěla říci: To jsem věděla.

Náhle však její tvář ztuhla, Chabelita se na mne pozorně podívala a zeptala se: „A vy? Co jste dělal vy? Jen jste se na to z výšky díval, anebo jste se snesl dolů, vrhal pumy a střílel na guatemalské vojáky?“

„Nic takového.“

„Prosím, řekněte mi pravdu,“ poprosila a zaťala pěsti.

„Jen se nerozčiluj,“ odpověděl jsem. „Nejsem nijak žhavý posílat na onen svět lidi, které vůbec neznám. Střílel bych jen tehdy, kdyby mne někdo napadl. Ale tvoji lidé už stejně nemají co posílat do vzduchu.“

Vstala a přistoupila těsně ke mně. „Nezabijete nikoho z našich, že?“ zašeptala. Visela mi očima na rtech; bylo to pro ni smrtelně vážné.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Přísahejte mi to, seňore Moreno, prosím.“

„Proč hned přísahat?“ zeptal jsem se.

„Protože bych jinak s vámi nemohla zůstat.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem a zvedl tři prsty, „přísahám, že zabiji člověka jen v krajním případě sebeobrany.“

Chvilku přemýšlela a potom rozhodla: „Přísahejte mi to při památce svého mrtvého přítele, seňora Baxtera.“

Udělal jsem to a poznal jsem na ní, že teď už mi uvěřila. Tou dojemnou přísahou ke svatému Stevovi si mne zavázala natrvalo. Zhluboka vydechla, jako kdyby jí spadl balvan ze srdce, a pro zbytek večera se zcela proměnila – až se to nakonec zvrtlo.

Večeřeli jsme ve dvou.

Pan von Hardenberg se dal omluvit. Bylo mi to nápadné, protože se to stalo už potřetí či po čtvrté. Jak se brzy ukázalo, nebyla to náhoda. Jedna ze služebných, která Chabelitu první den po jejím zranění ošetřovala, zjistila, že to není voják, nýbrž děvče, a hned za tepla tu zvěst donesla. Pan von Hardenberg, šlechtic ze staré školy, z toho vyvodil důsledky. Muselo se ho dotknout, že cizí důstojník každou noc hřeší s tajně propašovaným děvčetem v jeho krásných pokojích. Ve štábu mne sice neudal, protože mu v takovém kroku bránilo jeho ušlechtilé vychování a koneckonců jsem byl jeho krajan. Ale při jídle se neukazoval, aby snad svou přítomností neučinil ten domnělý vztah legitimním, a i jinak se vyhýbal každému setkání. Domnívám se, že mu to bylo právě tak nemilé jako trapné. Naše strava se potom zhoršila a při svíčkách jsme už také nejedli.

Příděl vína nám však nesnížil. Bylo to pořád stejné malaga, husté jako olej. Toho večera, hned po druhé sklenici – víc jich Chabelita nikdy nevypila – se stalo, že mi položila úzkou snědou ruku na rameno a něco mi připomněla. „Seňore Moreno,“ zašeptala, „když jsme tu seděli první večer, vyprávěl jste nám jednu historku… Přemýšlela jsem o ní.“

„Tenkrát jsem jich navyprávěl!“

„Vy víte přesně, kterou myslím… Tu o té ženské, Floře de Oro, v Santo Domingu. Co byla sedmkrát vdaná. Jak už potom nesměla pryč a nabídla jednomu pilotovi brilanty, když ji vezme s sebou, sedm velkých a jednadvacet malých.“

Neříkal jsem nic, jen jsem se bavil. Trujillova dcera jí zřejmě nešla z hlavy. Zároveň mi napadlo, že si počet těch kamenů zapamatovala docela přesně. Zrovna jako děti, které si rády pamatují věci docela podružné, anebo mladá děvčata, pro něž takové šperky znamenají nebe na zemi.

„Ale on byl zbabělý,“ pokračovala. „A odmítl. A vy jste řekl, seňore Moreno, že byste s tou ženou byl určitě odletěl – za hubičku anebo tak nějak.“

„Hmm,“ zabručel jsem. Pod bílou parádní blůzou se mi udělalo horko, nevěděl jsem dost dobře, kam vlastně míří; „za hubičku“ jsem také neřekl. Musel jsem si dát líbit, že celou historku opakovala vlastním způsobem. Začínal jsem tušit, co asi má za lubem, a hrdlo se mi stáhlo. Zároveň však bylo po čertech příjemné sedět tu vedle ní a cítit její ruku na rameni.

„Teď máte zase letadlo. Odletěl byste se mnou, kdybyste mne za to směl políbit?“

Byl jsem rád, že už bylo šero a my neměli svíčky. Abych získal čas, zeptal jsem se: „A kam?“

„Do GuatemalaCity. Máme tam dům. Říkal jste, že vaše letadlo tam doletí za patnáct minut.“

Po chvilce jsem jí tiše řekl: „Je to jednomístná stíhačka, Isabelo. Tam se vejde jen jeden.“

Odpověděla: „Nejsem přece veliká. Skrčila bych se.“

„A jak často bych tě směl líbat?“

„Ach, já nevím… je to tak důležité?“

„Strašně důležité.“

„Tak dobrá,“ prohlásila opovržlivě, „dokud se toho nenabažíte!“ Cítil jsem, jak odtáhla ruku… Myslím, že to nepatrné gesto rozhodlo o mnohém, o průběhu toho večera, o našem příštím osudu, o všem.

Uvažoval jsem střízlivě: Tohle je třetí pokus rodiny Guerrovy. Oba dřívější – tenkrát na Isla de Punalu – podnikl její otec. Při prvním mi chtěl zaplatit pět set dolarů, při druhém mi vyprávěl o boji své vlasti a ukázal mi, že stojím na špatné straně. Jeho dcera teď apeluje na mou potřebu něžnosti, ale dělá to naprosto špatně.

„Stačí vám to?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl jsem, „je hloupé líbat někoho, kdo o to vůbec nestojí.“

Polkl jsem a mlčel. Vrátila mi ruku na rameno, ale ta ruka tam teď ležela úplně bez života. Byl to váhavý pokus navázat znovu; ale už bylo pozdě. Slyšel jsem, jak venku ve tmě šplouchá vodotrysk. Byla pro mne příliš mladá, nic jsem pro ni neznamenal, bylo lépe nic si nezačínat.

Vstal jsem a řekl: „Je mi líto, Isabelo. Udělala bys to s odporem, a tvoji lidé by mne těmi svými slavnými noži rozsekali, až bychom tam přiletěli.“

„U nás doma se vám nestane nic,“ odpověděla tiše. Poznal jsem, že má blízko k slzám. „A… s odporem, tak to také není.“

„Nechme toho,“ řekl jsem. „Nemá to smysl. Neumíš se přetvařovat. Už o tom nemluvme.“

Slyšel jsem, jak odsunula židli. Znenadání mne její vlasy zašimraly na bradě. Byla mnohem menší než já a teď stála těsně u mne.

„Jste zbabělec,“ sykla. Cítil jsem její dech, byl cítit vanilkou jako vždy, a trochu i vínem. „Jste zbabělý jako ten druhý letec! Chytře se vymlouváte! Ale já vás nenávidím! Abyste to věděl, nenávidím vás!“

„To je v pořádku, Isabelo,“ odpověděl jsem, „o to tu právě jde. Už o tom nikdy nebudeme hovořit. A teď – dobrou noc.“ Ani jsem ji nepohladil po vlasech, jak by se bylo jistě stalo v každém trochu slušném románě. Šel jsem do svého pokoje a lehl si. Dveře do dvora byly otevřené; slyšel jsem, že Chabelita pláče. Jistě se jí stýskalo po domově, byla by asi udělala všecko, jen aby se dostala domů. Nezneužil jsem toho a připadal jsem si velice ušlechtilý.

Ale pocit, že jsem jejím ochráncem a dobrodincem, neměl dlouhé trvání. Líbila se mi, a teď jsem litoval, že to tak dopadlo. Jasná mi ta věc nebyla – ale nakonec jsem byl přece jen rád, že se Guerrům nepodařilo zaplést mne do nějaké choulostivé záležitosti a nakonec mne třeba ještě i přivést do neštěstí.… Řekla mi, že jsem zbabělec! Zbabělec! A to slovo – to ve mně hlodalo.

52

Vůči zbabělcům postupoval plukovník Armas nemilosrdně. Aby obnovil kázeň mužstva, dal po každém nezdařeném útoku krutě potrestat ty, kdo se v něm zachovali zvlášť hanebně. O nějakém skutečném rozsudku se nedalo hovořit, protože jeho armáda neměla vojenské soudce. United Fruit, která zaměstnávala celé smečky právníků, zřejmě Armasovi nepovolila systemizovat místa vojenských soudců. A protože v pralese je obvykle nedostatek vězeňských cel, sáhlo se k surovým metodám vojenských trestů.

Vrchní velitel sice nezavedl znovu používání „membrilla“, tenkého, pružného prutu, ačkoliv se celé generace latinskoamerických poddůstojníků bez něho neobešly. Domnívám se, že se ho zřekl z estetických příčin; pohled na zbité vojáky by byl kromě toho dal obyvatelům pocítit, čeho se mají sami nadít po konečném vítězství této armády.

V lehčích případech trestali přestupky nadřízení – tedy velitelé praporů – „uvazováním“, mučením, známým ještě ze staré rakousko uherské armády, ve které se praktikovalo až do roku 1918. Zvlášť vzpurné vojáky strkali příležitostně do nástroje skoro středověkého, zvaného „cepo“. Byla to rozložitelná dvojitá kláda s kruhovitými děrami pro nohy hříšníka, který musel s nohama takto přiskřípnutýma a leže na zádech strávit noc. „Cepo“ (kláda) byl mučicí nástroj, který s sebou před čtyřmi sty lety přivezli Španělé. Jak mi Chabelita kdysi vysvětlila, sloužila kláda až do nedávných desítiletí latifundistům k trestání neposlušných Indiánů, pracujících na plantážích, když úřady zakázaly – kvůli křiku – bičování: mozos bývali potom ještě vzpurnější.

Za nejlépe osvědčený kárný prostředek byla v „osvobozenecké armádě“ považována přenosná odrůda „klády“ – „cepo de campana“. Už svého času si španělští koloniální důstojníci trpce naříkali, že tak užitečné mučidlo, jakým je kláda, mohou pro jeho váhu vozit při vojenských taženích s sebou jen málokdy. Šťastnou náhradu našli ve zbrani, kterou má každý voják stejně stále u sebe – v pušce.

Při tomto trestu byl voják donucen, aby si sedl na bobek. Potom mu prostrčili jeho vlastní pušku pod koleny a on musel nastavit ruce tak, že oba konce karabiny vyčnívaly z ohbí loktů. V této pozici mu potom svázali ruce. Za ten týden, který jsem strávil v Esquipulasu, posádkovém městě levého křídla armády, jsem viděl aspoň tucet takových ubožáků ležet na zemi, bezmocně svázaných do kozelce; byly to oběti výsměchu a komárů. Doba trestu byla obvykle stanovena na několik hodin, mohla však být podle libosti prodloužena. Záleželo na blahovůli pana kapitána.

53

Nám, letcům, ovšem takové zacházení nehrozilo. Byli jsme jednak důstojníky, jednak nikdo neviděl, jestli se před nepřítelem chováme jako hrdinové. Armas, zaražený nepatrnými úspěchy svého letectva, ve čtvrtek nařídil, že letouny musí při bojových úkolech létat vždy v páru – aby strach z denunciace povzbudil odvahu pilotů. Po řetězu porážek na pozemní frontě, o kterých ještě budu vyprávět, dostal vrchní velitel nápad, že alespoň leteckou válku by měl vést důrazněji.

Když jsem ve čtvrtek ráno přicházel na Mendozovo pastvisko, zavěšovali právě dva klackové z takzvaného pozemního personálu pěknou pětimetrákovou pumu pod trup mého „Mustanga“ a já jsem dostal příkaz shodit ji na střed GuatemalaCity; potom jsem ještě měl postřelovat z palubních děl Palacio Nacional – či co z něho zbylo. Noviny už dávno psaly, že palác by postřelován, a zrovna já jsem se měl propůjčit k tomu, abych to tvrzení dodatečně ospravedlnil. Nějak se ta věc ovšem do pořádku dát musela, a ono je vždycky snazší shodit pumu než dementovat falešnou zprávu.

Ještě menší radost jsem měl z toho, že mne při tom bude doprovázet druhý letoun. Pilotoval jej řízný brazilský poručík, kterého jeho vlast vyloučila z armády pro bigamii. Zřejmě se rozhodl smazat skvrnu hanby na štítě své cti tím, že bude přesně vrhat pumy. Jak jsem měl tu strašlivou věc pod trupem shodit v některé liduprázdné pustině – třeba na svazích některé sopky – když mne ten chlapík kontroluje? Podíval jsem se na oblohu, nikde ani mráček. Nebylo vyhnutí.

Startovali jsme oba v krátkém odstupu přesně v deset hodin třicet. Při kursu dvě-osm-nula – na ta čísla v životě nezapomenu – jsme museli doletět nad hlavní město kolem deseti hodin pětačtyřiceti minut. Potom k tomu dojde… Brazilec letěl patnáct až dvacet hektometrů za mnou a o něco výše, jako by byl dostal rozkaz dávat na mne pozor, a kdybych projevil zbabělost, vyřídit mne ranou do týla. To ovšem byla moje fantazie, třeba mi prostě přenechával vedení, protože mne považoval za lepšího pilota. Já jsem si hrál na skauta a on ze mne nespouštěl oči; uvidí všecko, co udělám. Myslel jsem na svá předsevzetí, na to, co jsem slíbil Chabelitě ve jménu mrtvého Steva, a když jsem oblétával sopečný masiv Ipaly, přepadl mne pocit hrůzy, ještě jedenáct minut!

Rozkaz, který mi dali, byl čirým šílenstvím. Měl jsem bořit budovy a zabíjet lidi, kteří mi nic nedělali, civilisty, ženy a děti. Dělat tu nejšpinavější práci na světě! Jako teď já seděli u řídicích pák němečtí piloti, když v roce 1939 letěli nad Varšavu, v roce 1940 nad Rotterdam, v roce 1941 nad Bělehrad, aby ta města proměnili v sutiny.

Zničit Palacio Nacional!

Samozřejmě, představa uštědřovat nepřátelské hlavě státu rány ze vzduchu vždycky měla pro diktátory obzvláštní půvab. Možná, že je to přeceňování vlastní osobnosti, jež vede k chybnému posuzování úlohy vedoucích osobností v táboře protivníkově – takový politik si myslí, že když jsou protivníci mrtvi, je jeho vlastní hra vyhrána; zrovna jako si naopak představuje, že jeho země by byla ztracena, kdyby měl on natáhnout bačkory předčasně. O Hitlerovi je známo, že při náletech na Londýn kladl největší důraz na to, aby byla důkladné zpustošena vládní čtvrť kolem Downing Street.

Tady v GuatemalaCity jsem se ovšem nemusel strefit. Byl jsem přesvědčen, že vláda Jacoba Arbenze je v právu. Byl bych lotr, kdybych byl teď – po všem, co mi o jejím zoufalém boji pověděl dr. Guerra – na ni svrhl pětimetrákovou pumu a navrch ještě střílel z palubních zbraní. Ale ať bych mířil jakkoliv vedle, byl bych nevyhnutelně zasáhl jiné domy.

V té tísnivé situaci jsem se rozhodl, že budu předstírat poruchu motoru. Sedm minut před GuatemalaCity jsem ubral plyn, nechal letadlo padat, v nepravidelných přestávkách jsem rozeřval motor na plné obrátky, při klouzavém letu jsem pumu jako nebezpečnou přítěž pustil na hromadu balvanů, zachytil a vyrovnal stroj v poslední vteřině a obrátil zpátky. Pode mnou zahřmělo, vytryskla fontána kamení a padala zpátky na zem… Ale zatímco já jsem se ploužil na poloviční obrátky k domovské pastvině, Brazilec pokračoval v letu. Můj manévr jistě pozoroval a po návratu o něm podá hlášení. Těžko se mi však dalo něco vyčítat. Pozemní personál rozuměl motoru ještě méně než já. Takové věci se při létání stávají a tak jsem věřil, že ten podvod projde.

54

V hlavním stanu byla stísněná nálada. Nejvyšší velitel – supremo jefe militar, jak ho páni políticos v poslední době oddaně titulovali – se neukazoval. Ve štábní místnosti seděl jen Mendoza. Vedle židle stála láhev. Pochmurně kývl, když jsem mu ohlásil, že mi stávkoval motor. Byla to pro něho jen další kapka do trpkého poháru neúspěchu. Měl jsem pocit, že mne vůbec neposlouchá.

V rádiu zpíval Bing Crosby. štábní přijímač byl vždy vyladěn na jeden z Armasových vysílačů v Tegucigalpě. Tyto stanice střídavě vysílaly vlastenecká provolání, reklamu Goodyearavých pneumatik, ústní vodičky nebo Coca-coly a hlášení o vítězstvích; v přestávkách džez. Jako všude v Americe byly i tyto vysílače řízeny komerčním způsobem. Každý dolar z reklamních fondů Goodyeara anebo Coca-coly se měnil v náboje pro vojsko Kristovo.

Přesto stíhala armádu v posledních dvou dnech porážka za porážkou. Na severu se odvážil major Guerra, podporovaný přístavními a zemědělskými dělníky, výpadu z Puerto Barriosu, poblíž Bananery obklíčil jeden z našich nejlepších oddílů a po dvanáctihodinovém boji jej úplně zničil. Miguel Fuentes, který se měl spojit se zničenou skupinou, ustoupil zpátky do pralesa. Bylo to naposled, co jsem o něm slyšel. Jeho útočné oddíly se mu asi rozutekly v přívalech deště, který teď bičoval pobřežní nížinu ještě častěji než předtím. Jestli vůbec opustil Buenavistu v čele svých vojáků, což mi připadá náramně pochybné, jistě tam zase hledal úkryt, anebo se ve zlosti vrátil na Isla de Punal a čekal tam, co se z toho všeho vyvine. Své politické šance si stejně prohrál už předtím.

Jeho starému soupeři Armasovi se však v té době nedařilo o mnoho lépe. Situace byla vážná i ve středním úseku. Vládní oddíly vyčistily včera údolí horní Motaguy tím, že namontovaly na plošné vagóny dvoucentimetrová protiletadlová děla, vyjely s nimi z Gualánu proti proudu a postřelovaly z nich příčná údolí. Další improvizovaný pancéřový vlak se objevil u řeky Honda a rovněž tam šířil hrůzu. Kaktusovou step na sever od Zacapy jsme zase museli vyklidit a také dále na jihu nás vládní zatlačili do defenzivy. U Chiquimuly se v těch hodinách odehrávaly těžké ústupové boje. A od Quezaltepeque, kde zůstal trčet útok na panamerickou dálnici, bylo slyšet slabý praskot vybuchujících min. V těch místech probíhala fronta necelých patnáct kilometrů od hlavního stanu.

„Chlapče můj,“ řekl mi Mendoza – a já jsem poznal nejen podle toho neformálního oslovení, že se ze žalu opil – „my víme přesně, co za tím vězí. To dělají důstojníci na druhé straně, poserové!“

Škubl jsem sebou, když tak zařval, ale jak to u opilých bývá, klidně pokračoval: „Například Gusano, ten pacholek, co nám to teď dává u Chiquimuly… Ať přijdu do nejhlubšího pekla, kapitáne, jestli nás ten lump nemá radši než toho svýho Arbenze. Jeho bratr býval mým sousedem, naše plantáže leží vedle sebe… Fuentes už ho měl na šňůře – ach, co to žvaním?“

„Seňore plukovníku,“ zeptal jsem se, „když s námi plukovník Gusano sympatizuje, tak proč nás tak žene do úzkých?“

„To ti řeknu,“ odpověděl Mendoza. „Protože před námi nechce bezpodmínečně kapitulovat. Všichni ti bubřinové odnaproti to nechtějí. Mají strach, že přijdou o postavení! Mysli si, že bychom je nevzali do nové armády a neponechali jim staré hodnosti… A to taky ne, zatraceně! Vyčistíme armádu. Především od těch, kteří se zapomněli do té míry, že nám prostě… odpravili celé roty.“

„Mluvíte o majoru Guerrovi v Puerto Barriosu?“

„O něm a o jiných,“ zavrčel jefe de fuerzas aéreas. Sevřel pěsti. „Ty, co zašli příliš daleko, si budeme pamatovat. Tomu, kdo dnes poslouchá Arbenze, potom nepotvrdíme dnešní hodnost… Takové lidi budeme stavět před vojenský soud!“

Nebral jsem ho tenkrát vážně, protože byl opilý. Říkal však jen to, co si myslel, a on věděl víc než já. „Těm druhým bude odpuštěno,“ zamumlal. „Nemají vůbec tušení, co dělají.“

55

Umínil jsem si, že se budu s Chabelitou dobře snášet, je nesmyslné a nepříjemné žít ve sváru s člověkem, kterého si vážíme. Když jsem však přišel domů, nebyla tam. Její pokoj jsem našel prázdný. V mém visela přes opěradlo židle khaki blůza její malé uniformy, na sedadle ležela košile a kalhoty, boty stály na zemi. Zaklel jsem, posadil se a prohlížel si to nadělení. Nebylo pochyb, utekla.

Přemýšlel jsem. Nejprve jsem prostě konstatoval: Opustila mne a nenechala mi tu ani lísteček. Aspoň pár slov na rozloučenou mi přece mohla napsat – po všem, co jsem pro nl udělal. Několik řádek jsem snad mohl očekávat… Taková bezohlednost mne rozhořčila. A zatímco ve mně hlodala myšlenka, že po sobě nenechala dopis, přepadla mne – snad po pěti minutách – opravdová bolest. Ztratil jsem Chabelitu.

Leccos jsem pochopil. Odmítl jsem její nabídku, proto odešla. Třeba mne přece jen měla trochu ráda. Byla příliš mladá a hrdá, aby něco takového dala znát. Třeba by mne políbila docela ráda. Znovu jsem ji slyšel, jak říká: „A… s odporem – tak to také není.“

Já jsem jí však neuvěřil a proto odešla.

Milovala mne tedy. Jinak jsem si její jednání nemohl vysvětlit… Pro muže, který nepoznal příliš mnoho pravé lásky, je ta představa příliš příjemná, než aby se od ní dokázal rychle odtrhnout. Nápad, že snad chtěla jen domů – když už ne se mnou, tak prostě beze mne – mi nepřišel na mysl. Milovala mne. Až po dlouhé chvíli mi napadlo – je to příznačné pro mužské sobectví – že její odchod může pro ni znamenat nebezpečí.

Vždyť jsme byli v posádkovém městě armády, která vedla válku. V těch svých zelenobílých šatech je tak hezká! Přemýšlel jsem, kde ji hledat. Kolem města stál řetěz stráží, třeba teď už sedí na některé strážnici! Vstal jsem a hmátl po opasku a pouzdru s pistolí. Byl jsem v té všivé armádě kapitánem, strážní mne musí poslechnout. Představoval jsem si, jak ji brzy najdu, ochráním před příkořím a dovedu domů a jak se potom objímáme.

Věci se však vyvinuly jinak. Když jsem vyšel do patia, vrzly domovní dveře, po dlaždicích zaklapaly dívčí podpatky – Chabelita přicházela sama, rozcuchaná, uštvaná, zašpiněný obvaz na holé ruce. Byl jsem neskonale rád, že ji zase vidím, a šel jsem jí vstříc. Prošla však kolem mne, ani na mne nepohlédla. Zmizela ve svém pokoji, zástrčka zaskřípala.

Byla noc, než se mi podařilo přimět ji, aby se mnou hovořila aspoň oknem. Nejprve mi dovolila, abych jí znovu přinesl uniformu. Pochopila, jaké neštěstí přivolávají ty její šaty. Potom mi však řekla tónem chladného opovržení: „Seňore kapitáne, naše cesty se teď rozcházejí. Porušil jste svou přísahu. Proto jsem odešla… Musela jsem se vrátit, ale zítra se mi to podaří.“

„Mýlíš se, Isabelo,“ odpověděl jsem jí. „Co jsem přísahal? Že nezabiji člověka, nebudu-li k tomu donucen! A při tom také zůstalo.“

„A co ta puma?“ vykřikla. „Abyste to věděl, šla jsem dnes tajně za vámi až na letiště… Co to viselo pod letadlem? Odletěl jste s obrovskou pumou!“

Říkala mi seňore kapitáne, což nikdy předtím nedělala; asi chtěla zdůraznit mou příslušnost k Armasově armádě. Mezi námi zela propast. Dlouho jsem jí musel trpělivě domlouvat, než mi uvěřila, že ta puma nezabila žádného z jejích krajanů. Vysvětloval jsem jí, jak se to stalo, kladla mi příkré otázky, mřížemi jsem cítil její vanilkový dech, ale dveře mi neotevřela. Ani ji nenapadlo navázat tam, kde jsem včera já přetrhl nit… A všecko se stalo docela jinak. Neodešla ze zhrzené lásky, ba ani stesk po domově to nezpůsobil, odešla proto, že s mužem, který škodil jejímu lidu, nechtěla mít nic společného.

56

Příštího dne začala hra znovu; startoval jsem s dvěma pořádnými pumami a ve společnosti brazilského bigamisty. Bylo to v pátek 25. června. V Radě bezpečnosti probíhala druhá debata o Guatemale, proto bylo v hlavním stanu znát značnou nprvozítu, když jsem se vrátil z letu. Tentokrát jsme měli bombardovat Chiquimulu, vzdálenou jen třicet kilometrů. Podařilo se mi vletět do dešťových mraků, v té oblačné vatě setřást svého průvodce, pumy jsem přesně umístil v pustých polích a zásobníky palubních děl vystřílel do vzduchu.

Ve štábní místnosti bylo cítit pulque, k tomu zpíval Louis Armstrong a hlasatel střídavě chválil houževnatý boj naší armády za svobodu národa a trvanlivost Goodyearových pneumatik z přírodní gumy. Plukovníka Mendozu jsem nezastihl a tak jsem mu nemohl okamžitě ohlásit, že svého brazilského spolubojovníka jsem sice zase ztratil, ale na určený cíl – kasárna ve středu Chiquimuly – jsem svrhl pumy podle rozkazu a postřeloval je z palubních zbraní.

Z ložnice nejvyššího velitele bylo slyšet Lirovo huhňání. Sekretář podával Armasovi polední přehled tiskových zpráv, vztahujících se ke Guatemale. „Všeobecně je slyšet stesky,“ slyšel jsem ho říkat. „Dá-li se věřit novinám, je sekretariát OSN v New Yorku zasypáván protestními rezolucemi. Studenti londýnské hospodářské fakulty se na Organizaci spojených národů obrátili se žádostí, aby poslala na válečné území komisi, která by sjednala příměří. Jeden z britských labouristických listů obviňuje USA – mám-li to citovat – že se dopustily ‚nepřímé agrese‘… Postoj států východního bloku, seňore plukovníku, nás myslím nemusí trápit.“

Odložil několikery noviny, slyšel jsem zašustit papír. Potom řekl. „Mexičtí studenti demonstrovali před americkým velvyslanectvím, které je teď střeženo kordónem policie. Mexické odbory, říká se tu, chtěly Guatemalu podporovat potravinami. V Ecuadoru se nalodilo pět set dobrovolníků, kteří chtějí bojovat na straně vládních oddílů proti nám.“

„Poznamenejte si,“ přerušil ho Armas. „Poslat varováni Ecuadoru, že naše letectvo na loď zaútočí a potopí ji.“

„Velmi dobře. A teď něco potěšitelného; musím citovat podrobněji: ‚Kubánský ministr informací Ernesto de la Fé požaduje uznání vojsk plukovníka Armase za vojska válčící mocnosti. Plukovník Armas ušétřil svým heroickým rozhodnutím americkému kontinentu tragické chvíle‘… Srovnávají vás, seňore plukovníku, se španělským caudillem, generálem Francem.“

„To je velmi lichotivé,“ řekl Armas. „Pokračujte!“

„Uruguayský parlament přijal usnesení socialistů, ve kterém se hovoří o přepadení. Označují vás tam za… Dovolte, abych to přeskočil. V Chile hovořil ministr zahraničních věcí Roberto Aldunate proti ‚zbytečnému vysvětlování‘ kolem tohoto případu, o kterém bude zítra jednat chilský parlament ve zvláštním zasedání. Naproti tomu hlásí vládní tisk v Buenos Aires, že Juan Perón má v úmyslu uznat vládu utvořenou v Esquipulasu za právoplatnou, jakmile…“

„Jakmile?“ ostře se zeptal Armas.

„Jakmile docílí výrazných úspěchů a bude kontrolovat větší části země. Podobně prý se včera vyjádřil v Caracasu Jiménez. Na druhé straně však přijala poslanecká sněmovna v Montevideu dnes ráno rezoluci, ve které co nejostřeji protestuje – jak se tu píše – proti úmyslu United Fruit Company diktovat osud guatemalského lidu, a ujišťuje Arbenzovu vládu o své solidaritě.“

„Parlament v Uruguayi a poslanecká sněmovna v Montevideu,“ řezavě prohlásil Armas, „je jedno a totéž. V zeměpise jste asi býval slabý, seňore Liro.“

„Promiňte,“ odpověděl sekretář. „Docela jsem to přehlédl. Poslední hlášení ze San Salvadoru: Studenti vyvěsili před budovou university vlajku Guatemaly. Potom obvyklé věci – protestní pochod a řeči proti nám…“

„Už jste skončil?“

„Hned to bude. Djakarta: Indonéské odbory vyjádřily v telegramech presidentu Eisenhowerovi a Organizaci spojených národů – jak se v listě říká – své hluboké rozhořčení nad agresí, podporovanou Spojenými státy americkými…“

„Dost,“ řekl Armas. „Většina hlasů je proti nám?“

„Opravdu to působí takovým dojmem.“

Více jsem nevyslechl. Dveře do chodby se prudce otevřely a do místnosti vstoupil plukovník Mendoza s brazilským pilotem.

57

Zůstali stát přede mnou. Mendoza mne číhavě pozoroval, Brazilec se držel trochu zpátky. Velitel letectva si odkašlal a řekl: „Váš kamarád prohlašuje, že jste mu dnes zase uletěl. Co to má znamenat?“

„Dostali jsme se do mraků,“ odpověděl jsem.

„A včera to byl motor?“ zeptal se ten cizí darebák.

„Včera to byl motor,“ opakoval jsem. Byl to hubený prcek, pomalu jsem vstával, začal si vyhrnovat rukávy a přitom jsem zdvořile poznamenal: „Když nemáte nic proti tomu.“

„Žádné rvačky tu trpět nebudu,“ zařval Mendoza. „Kapitáne, zaútočil jste na cíl?“

„Jako že se jmenuji Morena!“

„Ani ho to nenapadlo,“ zasyčel ten brazilský denunciant. „Čtvrt hodiny jsem kroužil nad Chiquimulou! Seňore plukovníku, vůbec tam nepřiletěl! Kdo ví, kde ty krásné pumy shodil.“

Z chodby teď vešli do místnosti dva políticos, obrovitý Vallandares a jeho tučný společník Giocolea. Mysleli, že vedeme nějakou odbornou debatu, a šuškali si mezi sebou. Přes svou ošklivou situaci jsem zaslechl leccos z toho, co si šeptali.

„Vyjádřete se k tomu!“ rozkázal mi jefe de fuerzas aéreas. Žíly na krku mu naběhly, poďobaná tvář sálala strašlivým vztekem.

„Bombardoval jsem kasárna a postřeloval je,“ odpověděl jsem, protože v takových případech musí člověk zůstat pevný. „Podlouhlé budovy na východní straně náměstí s parkem a pomníkem.“

V pozadí jsem slyšel špitat Giocoleu: „Já vejdu první. Na mne si ještě troufne. Potom tam přijdete vy a dorazíte ho.“

„Haha,“ zakrákoral Brazilec a honem hledal ochranu za Mendozovými zády. „Prozradil se! V Chiquimule nestojí žádný pomník. A kasárna jsou na severní straně náměstí. Obelhal vás.“

Rodolfo Mendoza zvedl pracku, ale ne proto, aby mne rozdrtil. Výraz jeho tváře se prudce změnil, plácl mne dlaní do ramene a zabručel: „Já věděl, že na vás je spolehnutí. Trochu jste bloudil, ale taková věc se může stát každému. Místo na Chiquimulu jste útočil na Zacapu. Ale to je vcelku jedno!“

Změna jeho nálady mne nijak nepřekvapila. Věděl jsem, že můj popis se hodí na Zacapu. V úterý jsem si vštípil obraz tohq města do paměti, když jsem nad ním letěl; pro letce je to vždycky užitečné… Tentokrát jsem ještě vyvázl. Ale – jak to udělám příště?

58

Události toho odpoledne mi pevně utkvěly v paměti. Nikdy nebyla nálada v hlavním stanu tak podrážděná jako v hodinách, ve kterých se očekávalo rozhodnutí Rady bezpečnosti. Mendoza stál před mapou a nervózně si pískal, Brazilec zmizel. Ordonance přicházely a odcházely.

Zůstal jsem v místnosti štábu abych byl k dispozici. Protože nikdo nedával pozor, aby dveře do ložnice nejvyššího velitele byly neustále pevně zavřené, stal jsem se svědkem několika pozoruhodných scén. Tenkrát jsem nemohl pochopit všecko, co jsem vyslechl. Teprve věci, jež jsem se ještě dozvěděl později, mi dnes umožňují rekonstruovat, co se tenkrát skutečně přihodilo.

Když Giocolea vstoupil do ložnice, bylo tam nejprv chvíli ticho. Ten tlouštík působil na Armase asi jako červený šátek na býka v aréně. Domingo Giocolea, který přišel v okamžiku, kdy Lira právě dokončil svůj zmatený přehled tisku, byl obecně považován za nastávajícího ministra vnitra. A protože zatím neexistovaly jiné záležitosti než vnitřní, osoboval si funkci hlavního poradce. K tomu však musím poznamenat, že Armas dosud nepodepsal seznam ministrů: obory působnosti jeho pánů politiků nebyly tedy jednoznačně vymezeny. Armas by byl rád dosadil do čela státu důstojnickou juntu, vojenský vůdčí orgán, který by zametal železným koštětem. Jeho tajným úmyslem bylo zbavit se pánů políticos, jakmile nadejde vhodná chvíle. A ta příležitost se našla v okamžiku, kdy svou klamnou úlohu ve vzdorovládě dohráli. Věděl, že vyloučit je z vlády bude pro něho tím snazší, čím více se budou hádat o své rezorty. Chtěl, aby se v síti svých intrik zničili navzájem.

Hlavně křeslo presidenta státu zůstávalo neobsazeno. Kdekdo ovšem věděl, že nejvyšší velitel se do něho chce posadit sám. Neměl s tím však nijak naspěch; jeho protektoři mu poskytovali dost času. Američané ho povzbuzovali k tomu, aby vytvořil vládu, která by byla s to vysílat do světa rozhlasová prohlášení. To jim prozatím stačilo. Chtěli předvést OSN zárodečnou buňku zaručeně svobodymilovného ducha a národní vůle po pořádku, to bylo všecko. Podle jejich přání se měla ustavit nákladná ministerská byrokracie teprve tehdy, až si ji Guatemalci budou moci sami zaplatit. To všecko přispělo k tomu, že jsem se dostal do jedinečné situace, ve které jsem mohl spoluprožívat zrání vůdčího státního sboru. To, co se teď vedle v ložnici hádalo, zápasilo a přelo, byl režim v embryonálním stavu.

„Formule kompromisu zní,“ slyšel jsem teď říkat Giocoleu: „Důstojníci na druhé straně svrhnou Arbenzovu vládu – a my rozpustíme svou osvobozeneckou armádu. Seňore plukovníku, to už je teď známo od úterka.“

„A vzhledem k vojenským porážkám,“ dodal Lira, „bohužel nemáme naději, že bychom mohli jednáním získat víc.“

„Tyto porážky jsou logickým důsledkem naší nepružnosti,“ poznamenal Giocolea. „Důstojníci na druhé straně nám teď ukazují, že to bez nich nejde.“

„Tak? Myslíte?“ zeptal se plukovník.

Viděl jsem, jak Giocolea postoupil o krok kupředu a setřel si pot s čela. Použil k tomu šedivého hedvábného kapesníku. „Ano, myslíme,“ řekl.

„Kdo je to ‚my‘?“ zeptal se Armas.

„Vaši političtí poradci, seňore!“

„Moji političtí poradci vyjednávají za mými zády s nepřítelem,“ odpověděl plukovník. „Mají špinavé ruce… V každém normálním státním zřízení se něčemu takovému říká – velezrada.“

Giocolea zafuněl. Srdeční vada a tloušťka způsobovaly, že měl potíže s dýcháním. Nastala pauza. Bylo mi jasné, co ten tlusťoch chce: domluvit se se zrádnými důstojníky z protivníkovy strany, zastavit palbu a dát zemi novou vládu – ve které by seděl jako ministr vnitra! Celý svůj život žongloval takovým způsobem a bude to dělat tak dlouho, dokud ho neporazí infarkt.

„Smím-li si dovolit poznámku,“ řekl Corado Lira, „je tu nebezpečí, seňore plukovníku, že se tu pobijí dvě statečné armády, které – když se na to podíváme zblízka – bojují za stejné zájmy.“

„To je mi úplně nové,“ sarkasticky odpověděl Armas.

„Až do této chvíle,“ řekl Lira, „tomu ještě tak je.“

Teprve o mnoho později jsem pochopil, co se za tou poznámkou vlastně schovávalo. Dnes vím, že Lira měl pravdu. „Osvobozenecká armáda“ hájila zájmy zahraničních velkostatkářů, důstojnický sbor vládního vojska hájil zájmy domácích velkostatkářů. Na počátku pozemkové reformy byly tři čtvrtiny obdělávané půdy a skoro všechna půda ležící ladem v rukou latifundistů, poměrně tenké vrstvy – s veškerým příbuzenstvem jich nebylo víc než dvě procenta obyvatelstva. Obnovit tento stav bylo cílem jak domácích plantážníků, jejichž synové a bratři tvořili většinu guatemalského důstojnického sboru, tak i banánového trustu, který financoval „osvobozeneckou armádu“. Bylo tedy naprosto nesmyslné štvát obě armády proti sobě. Mezi guatemalskými latifundisty a ovocným koncernem neexistovaly protiklady, obě skupiny měly společného nepřítele – Lidovou frontu, jednotu liberálů a komunistů, která je připravila o půdu.

„Až do této chvíle!“ zvolal Giocolea, který čerpal novou sílu z toho, že opakoval slova svého partnera. „Bude-li se celá věc protahovat, hrozí nám strašlivé nebezpečí!“

„A jaképak?“ zeptal se plukovník.

„Že liberálové ozbrojí lid! A poštvou jej proti nám, seňore plukovníku. Zemědělské dělníky! Vždyť už teď tomu tlaku stěží odoláváme!“

Nerozuměl jsem, co na to Armas odpověděl, protože do štábní místnosti kdosi vešel. Zřejmě však toto tvrzení odmítl jako řečnický obrat, protože Giocolea vyštěkl: „…ozbrojit zemědělské dělníky! To by znamenalo chaos, když dovolíte! Jsem o něco starší než vy, vzpomínám si ještě na selská povstání v Salvadoru tenkrát v roce 1932… Tam nenastal klid dříve, dokud nepostříleli během tří dnů jednadvacet tisíc Indiánů! Chcete riskovat takové krveprolití?“

„Uklidněte se,“ odpověděl plukovník. „To nebudou riskovat ani naši páni odpůrci.“

„Ale ten rudý Arbenz ano,“ vykřikl Giocolea, „ten to riskovat bude!“

Hvízdavě oddechoval, rozkašlal se, třásl se na celém těle. Viděl jsem, že to divadlo na Armase působí. Nejvyšší velitel si začal hladit knírek.

Za několik dní jsem pochopil, že Giocolea tenkrát vůbec nehrál divadlo. Jeho výbuch zoufalství vyplýval spíše z informací, které docházely přes Puerto Barrios z GuatemalaCity. Docházely zprávy, že president Arbenz se chystá rozdat pušky lidu. Ani Arbenz, ani jiný člen jeho vlády nebyli komunisty, jinak by lid byl měl zbraně v rukou dávno. Když však osmdesát reakčních důstojníků Arbenze ultimativní formou vyzvalo, aby do konce týdne odstoupil, protože nemá smysl vzpírat se přáním USA, také neviděl jiné východisko, než rozdat pušky. Svým bývalým kamarádům-důstojníkúm odpověděl, že ho zvolil lid a nikdo jiný. Nechá-li ho armáda na holičkách, bude se muset opřít o masy svých voličů. A zatímco se Giocolea tak rozhorloval, došel do posádkových měst vládního vojska rozkaz otevřít armádní sklady a vydat pušky všem občanům, ochotným bránit zemi.

Asi deset vteřin bylo ticho. Obrázek zůstal stejný. Ti tři tam stáli bez hnutí jako ve filmu, když selže motor projekčního přístroje. Armas měl prst u úst, Giocoleovy palce držely klopy saka, Lira, napůl omámený myšlenkou na lidové povstání, zarytě čučel na podlahu.

Náhle však nastal podivný zvrat.

59

Muž, který vstoupil do místnosti štábu, byl Luis Vallandares. Viděl jsem ho, jak se – pozorně naslouchaje – blíží k pootevřeným dveřím, aby vystihl nejpříhodnější okamžik pro svůj výstup. Vzpomněl jsem si, že před půlhodinou ho Giocolea požádal, aby přišel později a Armase „dorazil“. Tohoto úkolu se Vallandares zhostil řízně a s důrazem. Ve zdejší stínové vládě zastával přece rezort zahraničních věcí a doufal, že se v tomto křesle usadí. Ten dobře věděl, jak takovou věc narafičit co nejpůsobivěji.

Sebral neviditelné smítko s rukávu, potom vstoupil v celé své metrákové důstojnosti do ložnice, odkašlal si, sňal sombrero s hlavy, zamával jím a zařval: „Cabot Lodge to dokázal! Aspoň čtyři ty chlapíky v Radě bezpečnosti má pevně na oprati.“

„Dokázal to?“ zeptali se všichni jako jedněmi ústy.

„Poslední zpráva z New Yorku,“ řekl Vallandares. „Rada bezpečnosti po pětihodinové debatě odmítla projednávat stížnost Guatemaly, je po všem! Už nikdy se tím zabývat nebudou, ovšem za předpokladu, že válka rychle skončí.“

„Brzy se dohodnout a máme vyhráno,“ řekl Lira.

„Jestli jsme byli přes Honduras podporováni,“ křičel Vallandares, „to už teď žádná komise OSN zkoumat nebude!… Při hlasování bylo pět hlasů pro nás, čtyři proti. Pro nás byly Brazílie, Kolumbie, Turecko a Tchaj-wan, a ovšem i USA. Proti nám Dánsko, Nový Zéland, Libanon a jako obvykle i Rusové. Britský delegát Dixon a Francouz Hoppenot se zdrželi hlasování.“

To opravdu nebyla příčina k velikému jásotu. Kromě USA pomáhaly zardousit obžalobu Guatemaly jen ty čtyři státy, které byly hospodářsky a finančně plně v moci Američanů. Vallandares však hodnotil výsledek hlasování svým osobitým způsobem. Rozpřáhl ruce, odhodil klobouk a zaburácel: „Těsné vítězství – a přece, přátelé, první veliký zahraničně politický úspěch naší nové vlády. Na to bychom si měli připít!“

Rozhlédl se po místnosti: sklenky stály ve vitríně, zásobu vína měl vrchní velitel za svým psacím stolem. Tento divadelní výstup měl nepochybně Armase překvapit a udolat. Z jakéhosi důvodu se však věc nezdařila.

Vrchní velitel, kterého ani nenapadlo popíjet víno s nenáviděnými políticos, vystrčil hlavu ze dveří a volal po Mendezovi. Vyskočil jsem a hlásil mu, že plukovník odjel na letiště. Nato přistoupil k telefonu, dal se spojit s pastviskem a klidným tónem řekl: „Plukovník Mendoza okamžitě ke mně. Je to naléhavé!“

Čtvrt minuty bylo ticho.

Potom řekl Domingo Giocolea: „Seňore plukovníku, všecko vypadá příznivě. Páni na druhé straně jsou asi otřeseni. Naše postavení ve vyjednávání se zlepšilo. Tento zahraničně politický triumf téměř vyrovnává naše porážky na frontách. Pořadí je ovšem toto: nejprve bude svržen Jacobe Arbenz, potom rozpustíme osvobozeneckou armádu.“

„Postupně rozpustíme,“ upřesňoval Lira. „Docela ponenáhlu.“

„O rozpuštění své armády s vámi nebudu diskutovat,“ tiše odpověděl Armas.

Do debaty se vmísil Luis Vallandares. „My ji přece nechceme rozpustit, když dovolíte, nýbrž jen o tom vyjednávat,“ prohlásil znovu, rozpřáhl paže a přitiskl masité prsty na srdce.

„Jen dělat jako kdyby,“ ujišťoval Lira.

„Je to šachový tah, nic víc,“ poznamenal Giocolea.

Armas neříkal nic. Viděl jsem, jak své pomocníky měří chladným pohledem.

60

Plukovník Mendoza proběhl štábní místností, zůstal stát v rámu dveří a zasalutoval. Uniformu měl ušpiněnou. Pravděpodobně nedostal okamžitě vozidlo a cestou z pastviska, které bylo stále ještě jeho jediným letištěm, běžel tak rychle, že na té kozí stezce asi klopýtl a upadl. „Seňore plukovníku,“ zahřměl, „dal jste mne zavolat“

„Děkuji vám, že jste přišel,“ řekl Armas, který se svými štábními důstojníky jednal vždy s vybranou zdvořilostí. „Vezměte, prosím – zrovna jako ostatní přítomní pánové – na vědomí toto:

Vzdor jistým neúspěchům a bezvýznamným ztrátám území neochvějně dále trváme na bezpodmínečné kapitulaci. Dnešním usnesením OSN se naše diplomatické postavení velmi upevnilo. Máme převahu ve vzduchu a od této chvíle jí budeme neomezeně využívat.“

Dveře teď byly dokořán; viděl jsem, jak Mendezovi uklouzlo bezděčné gesto. Stál ke mně zády, ale přesto jsem si dovedl představit, jak se mu zajiskřilo v očích. Celý vzrušený si začal čistit lokty. To byl rozkaz, po jakém prahl.

„Plukovníku,“ řekl mu Armas, „pověřuji vás, abyste všemi stroji, které jsou k dispozici, nemilosrdně a bez ustání bombardoval všecka města za nepřátelskými liniemi, zvláště hlavní město. Dejte svým pilotům rozkaz zničit vládní čtvrť a pobořit budovu parlamentu; sotva ji ještě budeme potřebovat.“

Po této větě se odmlčel a provrtal pohledem své políticos. Bylo to zřetelné varování – a já myslím, že je pochopili.

„Trhavými a zápalnými pumami bombardujte rovněž předměstí. jak to vypadá s našimi zásobami pum?“

„V nejlepším pořádku! Rovněž fosfor a napalm…“

„Je nutno rozkázat, aby části města, ve kterých bydlí důstojníci, byly sice postřehovány z palubních zbraní, ale aby nebyly ani pobořeny, ani spáleny.“

„Rozkaz,“ řekl Mendoza. „První takový nálet, jestli dovolíte, provedeme ještě dnes večer! Sám zvolím cíle a povedu naši eskadru ‚Thunderboltů‘.“

Vyslechl jsem to s hrůzou. Jefe de fuerzas aéreas zasalutoval a srazil paty, až to třesklo. Jeho překotný návrh se však ukázal nerealistickým, protože se právě dalo do deště. Potom už bylo pozdě, eskadra by se byla nemohla vrátit za denního světla, a dát v sázku celé své letectvo Mendoza přece jen nechtěl.

Políticos odtáhli místností husím pochodem. Corado Lira bledý a s vyhaslým pohledem; Luis Vallandares zachmuřený, odměřeně, v celé své nádheře, slavné sombrero zapomněl v ložnici. Poslední vyšel Giocolea. Lomil rukama.

61

Ještě téhož večera jsem si ujasnil, do jaké ďábelské bryndy mne přivedla nová vojenská móda vrchního velitele. Sotva jsem vstoupil do pokoje, vyřítila se na mne Chabelita, chytila mne za zápěstí a zasykla: „Dnes jste letěl zas! Dokonce s dvěma pumami – ano!“

„Zase ses plížila za mnou?“ zeptal jsem se. „Málo jsem tě prosil, abys nechodila do města?“

Přeslechla to, pustila mne a rozhořčeně pokračovala: „Seňore kapitáne, mně už je teď všecko jasné! Anebo mi snad chcete zase nalhat, že jste nikoho nezabil?“

Chabelita zuřila. A mně stoupla do hrdla trpkost. Pokoušel jsem se jí vysvětlit, jak jsem to udělal tentokrát. „Vletěli jsme do mraků,“ řekl jsem, „a při tom…“

„Do mraků!“ zvolala se sžíravým výsměchem. „A včera to byl trik s motorem, že?“

„Včera to byl trik s motorem,“ odpověděl jsem a uvědomil si, že náš rozhovor se podobá výslechu, kterému mě podrobili Mendoza s Brazilcem.

Bylo to až směšné: v hlavním stanu jsem musel vysvětlovat, proč se mi podařily zničující zásahy vzdor tomu, že jsem obrátil stroj; tady jsem zase musel ujišťovat, že jsem nikomu nezkřivil jediný vlas na hlavě. Ve štábu jsem musel lhát, Chabelitě se zaklínat pravdou, což se ukázalo právě tak těžké. Od tohoto okamžiku nebudu mít chvilku klidu ani ve službě, ani ve volných chvílích. A to je víc, než mohu snést.

Přitom se mé postavení od hodiny k hodině zhoršovalo. V důsledku nové, výlučně letecké strategie se počet letů pořádně zvýší. Spotřebovalo se obrovské množství benzínu, jak mi Mendozův šéf štábu před chvílí oznámil, měl jsem nazítří startovat třikrát. I ty nejlepší triky ztratí svou působivost, když se opakují. Výmluvy s mrakem anebo s vadou motoru jsem podruhé použít nemohl a potřetí už vůbec ne. Kdybych se o to přesto pokusil, docela určitě by mi na to v hlavním stanu přišli, kdybych to neudělal a poslušně vrhal své pumy, mohl bych potom naplít sám sobě do obličeje. A co bych měl potom vyprávět Chabelitě, ví čert.

Jako kdyby mi hádala myšlenky, řekla: „To, co děláte, seňore kapitáne, není ani moudré, ani příliš statečné. Motor, mraky, co si vymyslíte zítra? Armas nezná ohledy, vypověděl našemu lidu válku. V tom vám už nic nepomůže, seňore! Musíte se rozhodnout.“

„Jen pomaloučku,“ řekl jsem. „V čem se mám rozhodnout?“

„Zůstanete-li tady, budete buď spoluviníkem na strašlivém vraždění, anebo vás to bude stát hlavu. Od zítřka musíte zabíjet, anebo postaví ke zdi vás.“

Na tom bylo něco pravdy. Myslela logicky. Byla moudřejší, než jsem si myslel. Docela dobře pochopila, do jakých kleští jsem se dostal. Všecko ovšem mířilo k tomu, abych s ní uprchl, abych ji vzal do letadla a odletěl s ní do GuatemalaCity. Už mi ani nenabízela, že bych ji směl políbit. Vězel jsem v té kaši příliš hluboko; teď už mne nesváděla, teď mi hrozila.

„Poslyš, Isabelo,“ řekl jsem. „Na všecko se nejprve vyspíme. Když chce voják dezertovat, je to sakramentsky vážná věc, může při tom lehko skončit na šibenici. Viděla bys ráda, kdybych se houpal s nohama ve vzduchu?“

„To ne,“ zajíkla se, „ale…“

„Ale,“ řekl jsem, „musíme si to dobře promyslet, že? To ti slibuju. A svou přísahu, abys to věděla jednou provždy, nikdy neporuším! Za žádných okolností.“

62

Podle rozkazu jsem se příštího rána hlásil na letišti. Přes noc jsem nedokázal dospět k nějakému rozhodnutí. Znovu jsem se dal unášet proudem, znovu jsem si říkal, že to nějak dopadne. Můj charakter nebyl tak úplně v pořádku – dnes se to stydím přiznat. Tam, kde se ostatní rychle rozhodnou a volí správnou možnost, dával jsem se vždycky jen pasivně vláčet; a to způsobilo pohromu, ke které toho dne došlo.

Letiště Rodolfa Mendozy poskytovalo neobvyklý pohled. Motory řvaly, pozemní personál válel sudy s benzínem, upevňoval pumy pod trupy, plnil zásobníky kulometů ostrými náboji. Letectvo ovocnářského trustu, které teď mělo už pětadvacet strojů, se rozpřahovalo k rozhodujícím úderům. Mne poslal jefe de fuerzas aéreas k mému starému „Mustangovi“, vedle kterého už stál „Thunderbolt“ bigamistův. Společně jsme měli zasadit strašlivé rány tichomořskému přístavnímu městu San José.

Brazilec byl učiněná roztomilost, neměl tam totiž nikoho, kdo by ho chránil, kdyby jí byl projevil méně. „Prosím, omluvte to včerejší nedorozumění, seňore kapitáne,“ oslovil mne.

„Jsem z toho zoufalý, stal jsem se obětí smutného omylu. Ale od nynějška si jistě budeme dobře rozumět, jistě budeme bombardovat s velikým úspěchem. Jistě budete zase startovat první?“

„Jen račte, až po vás,“ řekl jsem. Obočí mu povyskočila. Možná, že mu tentokrát skutečně přikázali, aby na mne ve vzduchu dával pozor.

„Seňore kapitáne,“ odpověděl, zdvihl ruce a roztáhl prsty. „Vy jste z nás dvou lepší pilot. Máte větší válečná zkušenosti. Měl byste převzít vedeni.“

„To je pro mne příliš velká čest, seňore! Já jsem včera zabloudil a bombardoval falešné město, kdežto vy jste bombardoval to pravé.“

„To byla náhoda,“ zvolal. „Bezvýznamná náhoda. Prosím, prokažte mi tu laskavost a leťte první.“

„Ale kde, vy jste v lecčem první z nás dvou,“ řekl jsem a ve zlosti jsem se začal opičit po jeho špatné španělštině. „Vy jste byla provdán s dvě ženy v stejný doba, to tak báječné, vy dokonalý vzor pro každá muž, i tady vy muset dělat první!“

Ustoupil o pět kroků, vychrlil ze sebe nějakou nesrozumitelnou portugalskou nadávku a okamžitě hledal bezpečí ve svém letounu. Bylo to ode mne málo moudré, ještě ke všemu toho chlapa urazit; na jeho výpovědi mnoho záleželo. Jsou však lidé, kterým člověk musí říci, co si o nich myslí, i když při tom riskuje, že se mu pomstí. Sotva jsme byli ve vzduchu, okamžitě se také pokusil dostat se mi do týla. Několika čipernými obraty jsem jeho úmysl zmařil a potom jsme oba naletěli na kurs dva-čtyři-šest.

Vzduch byl jasný, táhli jsme stroje do výšky, až se nám na jižním obzoru objevil mlžnatý oblouk Tichého oceánu, vyklenutý, šedofialový pás. Do San José to bylo dál než nad Puerto Barrios anebo nad GuatemalaCity – skoro třicet minut letu. Kvůli řetězu sopek, která jsme museli přeletět, jsme se vyšplhali do výšky dvou tisíc šesti set metrů – já pořád v jeho zádech.

Několikrát jsem si jen tak pro zábavu vzal jeho „Thunderbolt“ na mušku. Stačilo zmáčknout spoušť a má palubní děla by začala vyplivovat střely s kouřovou stopou; byl bych mu ty sáně důkladně prošpikoval. Ale to pro mne také nebylo řešení. Přísahal jsem přece Chabelitě, že zabiji člověka jen v nejnutnějším případě sebeobrany, a o tom, že by denuncianti a bigamisté byli výjimkou, se nemluvilo.

Za Agua Blancou jsem dostal nápad sprovodit problém ze světa tím, že se budu hlásit nemocným. Zatímco se pode mnou vinula jasná nit panamerické dálnice kolem horských hřbetů, vzpomínal jsem si na dny, které jsem kdysi strávil v lazaretech velkoněmecké luftwaffe. I pilotovi se přece může z ničeho nic udělat zle. Zlobil jsem se, že mi to nenapadlo už dřív. Nikdo nemůže nutit nemocného pilota, aby vrhal pumy. A v technice, jak vyhnat teploměr na kterýkoli vhodný stupeň horečky, jsem byl mistr.

Rozhodl jsem se v okamžiku, nad severním úbočím Suchitanu jsem udělal obrat doleva a zamířil – tentokrát s plným nákladem pum – na domovskou pastvinu. Můj dohližitel to zřejmě zaznamenal příliš pozdě; svištěl si to dál. Prolétlo mi hlavou: Až do San José má ještě dvacet minut letu… kdežto já budu zpátky za deset minut. Aspoň deset minut bude potom potřebovat pro svůj nálet, třicet dalších pro návrat na základnu – mám tedy náskok tři čtvrti hodiny. Co kdybych okamžitě po přistání zatelefonoval k panu von Hardenbergovi, pozval Chabelitu na letiště a uprchl s nl – ještě než se denunciant objeví?

Náskok by na to stačil! Je-li ovšem doma. A neulehčil by shon na letišti můj plán? Dnes si nikdo nevšímá, kdo do kterého stroje nastupuje… Byl jsem vzrušen, pokoušel jsem se odhadnout možnosti, zajistit se na všechny strany. Šťáva by určitě stačila až do GuatemalaCity…! Pode mnou ubíhala železniční trať Chiquimula – Metapan, probíhala tam fronta, ale v té chvíli jsem o ni neměl zájem. Letiště se objevilo za chvilku.

Ale k čertu, nechtěl jsem přece s ní uprchnout, to by bylo příliš riskantní – chtěl jsem se hlásit nemocným! Jenže – copak mi někdo uvěří po tom všem, co se stalo předtím! A znovu se mne zmocnily pochybnosti. A když jsem se snášel na trávník, slyšel jsem Chabelitu, jak mi říká: „To, co děláte, není ani moudré, ani příliš statečné. Motor, mraky, co si vymyslíte zítra?“ Má pravdu, je to zbytečné, vršit jednu lež na druhou! Nejsem zbabělec, za kterého mne už možná považuje. Požádám ji telefonicky, aby přišla na letiště a… proboha, dezertovat s ní?

Ale když se stroj zastavil a já jsem stál u nejbližšího polního telefonu – přes všecko naléhání jsem dostal spojení teprve po mučivé čtvrthodině – odpověděl mi pan von Hardenberg nekonečně tiše, jako z veliké dálky: „Ne, pane kapitáne, vaše ordonance asi nebude moci přijít k telefonu.

Ano, ten mladý muž“ – odkašlal si – „je tady. A jsou tu ještě jiní páni, kteří se o něho zajímají.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal jsem se.

„Asi něco jako výslech.“ V membráně zabzučelo, spojení bylo přerušeno. Potom jsem ho uslyšel znovu: „Zdá se, že váš chráněnec se něčeho dopustil…“

V tom okamžiku jsme byli přerušeni definitivně, jakýsi cizí hlas křičel: „Letka číslo dvě! Kde je hlášení? Jste osobně odpovědný…“

Položil jsem sluchátko. K čertu, co se mohlo přihodit? Poklusem jsem vyběhl z letiště, a protože na nějaké vozidlo se nedalo ani pomyslet, doběhl jsem do domu pana von Hardenberga ve chvíli, kdy brazilský letec už přistál, a jak se dalo očekávat, prozradil mou nejnovější hanebnost šéfovi letectva.

63

Zavřel jsem branku, zapuštěnou do hlavních dveří, a vešel do zaguanu. Pan von Hardenberg mi svěřil klíč od domu – ale Chabelitě ne. Vždycky, když se vyplížila za mnou, vypůjčila si druhý od indiánského služebnictva… Dnes asi také… Ze dvora jsem zaslechl hlasy. Opatrně jsem za sebou zavřel.

Když jsem procházel chodbou, tak tiše, jak jsem jen uměl, vytáhl jsem pistoli z koženého pouzdra a vsunul ji do kapsy – ten malý trik už leckomu zachránil život. Potom dlaždice končily a já se podíval do dvora. Vlevo, ve stínu sloupořadí popíjeli dva páni víno. Voják s modrou páskou na rukávě stál asi deset kroků od nich, samopal mu visel na řemeni přes rameno. Patio tonulo v prudkém slunečním jasu, květiny v záhonech voněly, z fontány syčivě prýštil třpytivý pramének vody. Ti dva, kteří tam seděli u sklenek, byli pan Hardenberg a major Reyes.

Teď už jsem tušil, co se stalo. Uviděl Chabelitu – možná už předevčírem, když běžela městem ve svých šatech – a pronásledoval ji až sem, aby ji potrestal za ránu, kterou mu uštědřila tenkrát v chodbě bývalého hlavního stanu. Protože jsem děvče nikde neviděl, domníval jsem se, že se dosud nic nestalo. Možná, že si hostitel ve svém domě něco takového zakázal. Nejdu tedy příliš pozdě!

Ale – co teď? Reyes byl silnější než já a měl pravomoc, která mu dovolovala, aby ukojil svou touhu po pomstě. Po svém nepatrném zranění na frontě byl totiž jmenován šéfem vojenské policie; jeho strýc, nicaragujský president, asi požádal, aby mu dali nějaké místečko za větrem. Teď byl ten rváč a pijan odpovědný za bezpečnost štábu a za klid v městečku.

Neměl jsem na vybranou; šel jsem přímo ke stolu a řekl: „Salud!“

Reyes postavil sklenici. Aniž odpověděl na pozdrav, řekl: „Na vás jsme právě čekali, kapitáne. Váš případ si tu také objasníme hned na místě. Vy si házíte naše drahocenné pumy podle vlastního uvážení, co?“

Věděl to už. Denuncovali mne tedy i u něho. Ovšem Reyes mi nevěřil, na rozdíl od Mendozy. Nevěděl jsem, že by události v letectvu rovněž spadaly pod jeho pravomoc; jenže lidé, pověření bezpečnostními úkoly, rádi překračují hranice svého rezortu. Služební horlivost, ctižádost a nedůvěra je svádějí k tomu. aby svůj nos strkali pokud možno do každé kaše.

Pan von Hardenberg zamumlal jakousi omluvu a nechal nás o samotě; s tak choulostivými věcmi jistě nechtěl mít nic společného. Posadil jsem se na jeho místo a podíval se medvědovitému Reyesovi pevně do očí… Jeho špiclové tedy po mně slídili; tak daleko to došlo. Strnule opětoval můj pohled. Řekl jsem mu: „Pokud nejde o nějaký atentát, nic vám do pum není.“

„So majadero,“ zavrčel, což byla nadávka, která by se silou výrazu dala zařadit přibližně do kategorie „ty hlavo skopová“. Proti tomu jsem se bránit nemohl. Byl jsem tomu muži vydán na milost a nemilost. O vedení politické policie se přeli, jak mi bylo známo, i Salazar, budoucí ministr spravedlnosti, i Giocolea, budoucí ministr vnitra. A zatímco si ministerští aspiranti navzájem leželi ve vlasech, dělal špinavou práci tento chlapík a zároveň si vyrovnával staré účty.

„To jste se kvůli tomu namáhal až sem?“ zeptal jsem se ve slabé naději, že snad Chabelitu vyslýchal jen kvůli mně a nepoznal ji. Byl jsem bezradný. Mé postavení se zhoršovalo od minuty k minutě. Jakmile totiž dostane zprávu, že jsem tentokrát pumy dokonce přivezl zpátky, dá mne zatknout.

Znenadání vstal, vychrstl mi zbytek vína do obličeje a řekl: „Pojďte se mnou. Něco vám ukážu.“

Otřel jsem si oči a následoval jsem ho bez odmluvy. Za mnou šel voják, bylo slyšet dupot jeho těžkých bot na dlaždicích, samopal měl připravený ke střelbě. Za takových okolností si člověk musí dát líbit lecjakou urážku. Prošli jsme brankou v zadní zdi patia a vešli do hospodářského dvora.

„Váš dragoneante na naše otázky neodpovídal,“ prohlásil. „Uvidíme, jestli se uráčí teď.“ Přitom mířil ke dveřím, vedoucím ke stájím a do garáže. Jeho tělesný strážce se mi stále držel v zádech. Slyšel jsem, jak manipuluje se samopalem.

„Vy se bojíte jít se mnou sám?“ zeptal jsem se.

Krátce se zasmál, změřil si mne od hlavy k patě a rozkázal vojákovi, aby zůstal na stráži ve druhém dvoře. Došli jsme do třetího dvora. Předtím jsem tam nikdy nebyl. Nenápadně jsem za sebou zasunul zástrčku, ale vtom už jsem viděl, proč nechal Reyes svého mameluka ve druhém dvoře s tak lehkým srdcem. Vedle hnojiště stál totiž další pochop, i když bez samopalu přes rameno. Míval obvykle karabinu, ale ta teď sloužila jinému účelu: u jeho nohou ležela na prudkém slunci do kozelce svázaná Chabelita – ubohý uzlíček z vojenského sukna.

Nemohu tvrdit, že by mne ten pohled zděsil, anebo že bych se byl při něm rozzuřil. Citové výbuchy svádějí k nerozvážnostem a já jsem byl i tak v nevýhodě a musel hospodařit se silami. Obvykle dostávám vztek teprve potom. Něco jsem udělat musel a je pravda, že do poslední vteřiny jsem nevěděl, co to bude. Ležela tam celá zkroucená, mouchy ji obletovaly, komáři ji bodali do tváře. Pušku měla prostrčenou pod koleny a ohbím loktů, jak jsem to v Esquipulasu viděl už kolikrát. Luis Reyes ji naordinoval „cepo de campana“.

„Abyste nevyvedl nějakou hloupost,“ řekl major, „dejte mi svou pistoli, ale rychle.“ Při těch slovech už měl vlastní zbraň v ruce, hlaveň mířila na můj žaludek. Domníval se, že to děvče je mou milenkou, a považoval za samozřejmé, že se teď na něho vrhnu. Chtěl mne vyprovokovat a potom mne odstřelit jako vzteklého psa.

Nikdy se mi nepodařilo zjistit, zda měl skutečně se mnou tyto úmysly. Odepjal jsem prázdné pouzdro, levicí mu je podával a ve stejném okamžiku jsem vystřelil z kapsy. Dát se s ním do rvačky nemělo smysl. Byl o mnoho silnější a já jsem neměl chuť dát se od něho zbít a hodit na hnojiště. Zhroutil se a asi tak na šířku dlaně pod krkem se mu na uniformě objevila tmavá skvrna.

Doufám, že v těch místech není srdce. Nikdy jsem se už s majorem Reyesem nesetkal, což však není důvod k obavám, že je mrtev. Možná, že už se zase dávno věnuje kontrole svých vrtacích věží, diamantových polí a dolu na stříbro. Střela z pistole ráže 6,35 přece nevnikne nijak hluboko do těla, asi mu uvízla v plicích. Jisté je, že jsem jednal v sebeobraně – ale nejsem si jist, že rod Somozů má na věc stejný názor. Potěšení návštěvy v Nicaragui jsem si od té doby odpíral. Právo je jistě na mé straně, ale druhá strana má ve svém žoldu právníky.

64

Když šéf policie upadl, ztratil muž, který měl střežit Chabelitu, všecku odvahu. Až na nůž byl beze zbraně, a tak zdvihl ruce a prosil mne, abych ho ušetřil. Svázali jsme ho provazy, kterými před chvílí sám spoutal Chabelitu, a do úst jsme mu strčili kapesník, ale tak krutí jsme nebyli, abychom mu ještě napařili „cepo de campaňa“. K tomu také bylo pušky škoda. Tu jsme si vzali s sebou.

Druhý strážce, kterého Reyes nechal stát v prostředním dvoře, se choval podivuhodně klidně. Ten výstřel musel slyšet, ale zřejmě si myslel, že provrtali mne. Kalkuloval-li jinak, bránila mu ve vstupu do posledního dvora zástrčka.

Rozhodně nás jeho přítomnost odradila od toho, abychom si v pokojích posbírali svůj majeteček. Přelezli jsme přes garáž a plížili se zahradami tak, jak jsme byli, bez zavazadel. Chabelita si naříkala na svalové bolesti, ale když jsme byli za městem, přešly ji. Strážný na okraji obce se podíval na mé řády a na distinkce a nechal nás projít. Jen díky lajdáctví místních bezpečnostních orgánů, jejichž šéf ovšem v té chvíli ležel u hnojiště, se nám podařilo vyváznout tak lacino.

Protože bylo jisté, že nás budou hledat na západ od Esquipulasu, kde probíhala fronta, vyšlápli jsme k severu. Krajina tu stoupala k lesnatým kopcům. Měli jsme naspěch a mluvili jen velice málo. Chvílemi jsme se otáčeli; doposud nás nikdo nepronásledoval. Sluneční žár těžce ležel na polích, poutní kostel vydechoval klid a mír. Kromě dvou starých Indiánů jsme nepotkali živou duši.

Kukuřičná pole a kávovníkové plantáže potom ustaly, stezky se poztrácely, začínala divočina. Byl to řídký vysoký les. Mezi kmeny vysokých stromů bujel podrost. Kapradí, spleť kořenů a bambusová houští. Jenže my jsme museli projít! Už jsem zdvihl mačetu, která dříve patřila strážci – když Chabelita řekla: „Takhle bychom se daleko nedostali, seňore Moreno. Uděláme líp, když budeme hledat nějaký potok.“

Brzy jej také našla – asi tři metry širokou bystřinu, klokotavě vytékající z pralesa. Prodrali jsme se do ní. Na jílovitém dně nám klouzaly nohy, ale zato jsme po sobě nezanechávali stopy. I kdyby se za námi vypravili se psy, tady naše stopy končily.

Pochod byl obtížný. Zpočátku mi sahala voda jen nad kotníky, teď už mi sahala po kolena. Chytili jsme se za ruce. Na klidném místě, kde bylo voda čistá, jsme si odpočinuli a dosyta se napili. Chabelita mi dala několik zrnek kukuřice. Bylo tam šero a horko. Vlažné mokro, kterým jsme putovali, nás neosvěžovalo. Třicet nebo čtyřicet metrů nad námi pražilo slunce do listnatých vrstev zelené střechy. K nám nepronikal jediný paprsek. Tady dole se perlila vlhkost na větvích a haluzích, skapávala s květů, i kůra stromů jí byla oslizlá.

„Teď už nám chybí jen pár roztomilých hadů,“ řekl jsem a opatrně si sedl. Ale Chabelita zavrtěla hlavou, ten druh strachu ji netrápil.

Mezi fantastické představy, které lidé všeobecně mívají o tropech, patří i přesvědčení, že se v nich hemží dravými zvířaty a obrovskými jedovatými hady, kteří číhají na člověka, aby ho mohli napadnout. Lidé se však prodírají pralesem jen velmi zřídka; žádnému zvířeti by se nevyplatilo čekat jen na ně. Ve skutečnosti jsem v lesích – aspoň tady ve vrchovině – našel jen málo živých tvorů. Pokud nepršelo a nefoukal vítr, bylo tu spíše absolutní ticho, jež působilo tísnivě a ochromovalo.

Naším problémem nebylo vypořádat se s jaguáry, hady, pumami a malými jelínky, kteří se v Guatemale sice tu a tam vyskytují, ale člověku se raději vyhnou. Měli jsme u sebe dvě pistole, pušku a mačetu a byli bychom se takovému útoku dokázali ubránit. Potíž spočívala v tom, že při svém překotném útěku jsme si nemohli vzít na cestu ani proviant, ani kompas.

Chabelita naléhala, abychom pokračovali v cestě. Tvrdila, že určitě jdeme správným směrem – potok pramení pod vrcholkem a ten prý zná, leží severozápadně od Esquipulasu. Její hezký obličejíček se leskl potem a byl samé komáří bodnutí, ale náladu měla přesto výbornou. Vždyť pro ni to byla cesta domů! Na pouta, ve kterých strávila půldruhé hodiny, už zapomněla. Myslím, že „cepo de campana“ není pro mladé a štíhlé lidi tak strašná věc jako pro starší a tělnaté, které může zeslabení krevního oběhu a přiškrcení dýchacích cest dokonce i zabít.

Odpoledne jsme došli – neustále proti proudu potoka – ke čtyřem nebo pěti tůňkám, kterým Chabelita říkala „pozos“. Byly obklopené skalními stěnami a tak hluboké, že jsme je museli přeplavat. První „pozo“ nás překvapilo, žbluňkli jsme do něho tak, že Chabelita ztratila boty a já čepici a pušku. Potok se ostře zařezával do skály, řečiště bylo užší a užší. Šplhavé kapradí, popínavé rostliny a ostnaté palmy, jež vyrůstaly ze skalních štěrbin, překrývaly strouhu stále hustěji. Vodopády šuměly, krajina dostávala divočejší ráz, až naši cestu do podsvětí nakonec zahradila skalní brána, ze které voda prudce vyrážela na světlo.

Po převislých slizkých větvích s liánami a epiphyty jsme se vytáhli nahoru, ven z tmavé jeskyně. Houštiny pohlcovaly každý zvuk, za chvilku už jsme neslyšeli ani bublání potoka. Tady nahoře, zřejmě poblíž vrcholu, ustoupily palmy mohutným dubům. Bylo tu cítit plíseň a divoký ananas. Narazili jsme na stezku, běžící přímo po horském hřbetě. V měkké půdě se rýsovaly nesčetné stopy zvěře.

„Divočáci,“ řekla Chabelita; teď se začala bát.

„Na ty bych měl právě chuť,“ odpověděl jsem. Bylo mi však právě tak nedobře jako jí. Proti smečce divokých vepřů jsme byli bezmocní. Mé obavy vzrostly, když jsme hned vzápětí stáli před bahnitou louží, plnou tlejícího listí, ke které se stezky divočáků sbíhaly ze tří stran. Rychle jsme to nehostinné místo opustili a proklestili si cestu do houští. Teď jsme zase šli s kopce; smysl pro orientaci už jsem dávno ztratil.

Do svahů se zařezávaly rokliny, museli jsme je obcházet anebo sestupovat do jejich tmavých prohlubní. Začínal jsem pochybovat o tom, že by všecka ta námaha měla nějaký smysl. Nezajdeme hladem dřív, než se odtud dostaneme ven? Střelil jsem po papouškovi a také jsem ho zasáhl, ale padající pták se zachytil v moři listí. Výstřel vůbec neměl ozvěnu, koberec podrostu vsál třesk zbraně. – „Vinu na téhle hlouposti máš ty,“ řekl jsem. „Kdybys neběhala po městečku, nebyl by tě Reyes objevil a…“

„A vy, seňore Moreno, byste musel vrhat pumy anebo zemřít,“ odpověděla. Měla pravdu. Vzchopil jsem se a mlčel. Jí se šlo ještě hůř než mně, neměla už boty. Za chvíli jsem si všiml, že jí krvácejí nohy. Za krátkých přestávek vyhrabávala hořké hlízy a hledala sapotilová jablka a spoustu jiných ovocných plodů, které nás ovšem nenasytily.

Chvíli nás provázelo pár opic s chápavými ocasy, skákaly z vrcholku na vrcholek a vyrážely hvízdavé zvuky, kterými projevovaly svůj údiv nad stvořeními, jaká ještě nikdy neviděly. Pisklavý koncert byl člm dál pronikavější, teprve večerní liják zvířata zaplašil. Proudy vody se sice rozstřikovaly v listoví, ale les zatím zřídl a na nás se snášel mokrý závoj.

Po západu slunce se objevili moskyti. Ani se nedá vypovědět, co jsme od nich zkusili. Neobyčejně velicí motýli tančili kolem nás, jako by se nám vysmívali. Už jsme spatřili první netopýry a já si začínal představovat, jak příjemnou noc asi strávíme. Džungle však znenadání skončila. Před námi se ve večerním šeru táhly nekonečné řady kvetoucích kávovníkových keřů; z nich vystupovaly obrysy okřídlených stromů. Chabelita tleskla do dlaní. Zmocnilo se mne podezření, jestli jsme šli do kruhu, mohly to být plantáže pana von Hardenberga… a Esquipulas by nebylo daleko.

65

Dál už jsme nemohli. Prostě jsme klesli pod keře. Silně voněly jasmínem; vůně vycházela z bílých hvězdic květů. Nakonec jsme si udělali lůžko z velikých dužinatých listů banánovníku. Platany a banánovníky stály v řadách mezi něžnými kávovníky a chránily je před sluncem a větrem. Pan von Hardenberg mi před týdnem vysvětlil, jak se kávovníky vysazují.

Napůl šílený hlady jsem vylezl na banánovník a odsekl jeden trs. Spadl na zem jako svazek těžkých oltářních svic. Každá „ruka“ – jak Chabelita říkala svazkům – měla deset až dvacet „prstů“. Byly přezrálé, půl metru dlouhé a jako ruka tlusté; nebyl to žádný z druhů, které se jedí. Tady je nesklízeli, stromy měly jen dávat stín. Plody chutnaly moučnaté, většina jich byla shnilá a ve všech byli červi. Zhltli jsme je. Hejna světlušek osvětlovala naši večeři tak nevtíravě, že jsme ty nejodpornější červy neviděli.

Nakonec jsme se natáhli na listí, k smrti unavení, spokojení a syti.

V noci nás několikrát probudila zima. Na svahu foukal vítr a studil nás skrz promočené šaty. Nakonec jsem nás oba přikryl svou vojenskou blůzou a přitiskl děvče k sobě, abychom si zachovali trochu tepla, které v nás ještě zůstalo – jiný úmysl jsem neměl. Bylo mi hrozně zima, ona se třásla zrovna jako já, ale přesto řekla: „Ne, to nejde, prosím, seňore Moreno…“

„Seňore Moreno,“ zabručel jsem a zlostně napodobil její způsob řeči, který se k našemu postavení tak málo hodil. „Pro tebe se jmenuji Antonio… abys věděla.“

„Ano,“ zašeptala, jektala při tom zuby a dovolila mi, abych ji objal kolem krku.

„A ty jsi pro mne Chabelita,“ dodal jsem, abych celou věc vyjasnil jednou provždy. „V džungli si lidé nevykají a neříkají si ‚seňore‘… A Isabelo zní pro takhle umazanou žábu příliš vznešeně.“

Oči se jí zase zavřely. Ve spánku vzlykala vyčerpáním, bezděčně poškubávala nohama a chvílemi zamumlala: „Mamaita.“

66

Když jsem otevřel oči, bylo už světlo. Nade mnou se houpaly špičaté, tmavě zelené listy a jeiich obrysy se ostře odrážely od oblohy. Na každé z větviček sedělo šest až osm květů, mezi nimi bylo vidět kávové boby, jejichž žluť už přecházela v červenou. Na listech se perlily křupěje rosy a odrážely sluneční světlo.

Problesklo mi hlavou: Slunce nestojí nad lesem, ze kterého jsme přišli! Nemohli jsme tedy tak docela zabloudit – a především jsme neběhali v kruhu. Les byl na jih od nás a všecko bylo v pořádku. Vzbudil jsem Chabelitu, řekl jsem jí o tom a pak jsme se vydali – se sluncem šikmo v zádech – na cestu západním směrem. V ranní mlze jsme spatřili nízkou budovu, patřící k plantáži. Zaslechli jsme hlasv, a tak jsme raději hospodářská stavení obloukem obešli. Podle mých výpočtů jsme se teď blížili k frontě, jež byla naštěstí všecko jiné než průběžně zajištěná linie.

Kultivovaná půda po dvou a půl hodinách ustala. Nakonec jsme prošli sytě zelenými poli cukrové třtiny a dostali se do křovinaté stepi.

V trávě jsme místy nacházeli černá spáleniště, třtinová pole byla úplně vypálená. Zmrzačené akácie a pichlavé mimózy se střídaly s agávemi a šedohnědými kulovitými kaktusy. Protože jsme mohli udržovat přímý směr, cesta nám ubíhala mnohem rychleji než předešlého dne.

Mluvili jsme jen málo. Slunce nám pražilo na hlavy, trápila nás žízeň. Občas jsme narazili na kalnou louži; byli jsme však opatrní a nenapili se z ní. Byly to snad trychtýře po minách? Nacházeli jsme prázdné zásobníky do samopalů, nábojnice do pušek, hadry, přeraženou pušku… Znamení války se množila. Přišli jsme k prohlubni, odkud se vznesli do výše mrchožraví supi.

Poprosil jsem děvče, aby zůstalo stát, a prohlédl jsem to místo hrůzy. Před několika dny se tu bojovalo. Obě mrtvoly, jež se tu krčily za převráceným kulometem, měly na rukávech roztrhaných košil pásky, modré pásky s mečíky „osvobozenecké armády“. Páchly tak strašlivě, že jsem se s tím konstatováním spokojil.

„Nedívej se tam,“ řekl jsem Chabelitě. „Kdysi to byli naši.“

„Potom tedy Armas tenhle kus území už vyklidil,“ odpověděla. „Ach, Antonio, za chvilku to budeme mít za sebou.“

Zřejmě se domnívala, že naše oddíly by byly své kulometníky pohřbily, kdyby ten pruh země byl stále ještě v jejich rukou. Právě tak se však mohlo stát, že „bojovníci za svobodu“ se prostě ze své hrobnické služby ulili. Kdopak by byl v tomhle vedru rád házel lopatou? – „V nejlepším případě,“ řekl jsem, „jsme mezi frontami.“ A neuposlechl jsem její rady, abych odpáral stříbrné mečíky s výložek, znak strany, které jsem sloužil.

V poledne jsme došli ke kamenité silnici, vedoucí k severozápadu. Chabelita nemohla jít po rozpálených kamenech, držet se silnice bylo kromě toho riskantní. Šli jsme v určité vzdálenosti podle ní tak, aby se nám neztratila z očí. Ani větérek se nepohnul, obloha vyplivovala ohnivé šípy. Mohutné kandelábrové kaktusy vrhaly nepatrný stín. Potáceli jsme se od jednoho místa odpočinku k druhému, do pasu vysokou trávou, napůl zadušeni a omámeni žízní.

Na silnici nebylo vidět jediné vozidlo, a to mě zaráželo. Dalo se z toho usuzovat, že procházíme zemí nikoho. Kolem druhé hodiny se na protější straně zvedl sloup prachu a zamířil k nám. Vrhli jsme se na zem. Byl to jeden z těch nevinných vzdušných vírů, které se v horských nížinách východní Guatemaly vyskytují i na počátku období dešťů. Zasypal nás pískem a drobnou hlínou.

Náš zevnějšek tou událostí utrpěl ještě víc. Byl jsem neoholený, propocený a špinavý, blůzu jsem měl zmačkanou, kalhoty zničené. Vypadal jsem jako pobuda.

Sotva zmizel závoj prachu, viděli jsme, že silnice zatáčí doleva. Klesala dolů do údolí. Vegetace začala být bujnější. Mezi cypřiši a vavříny se zaleskla řeka. Na druhém břehu jsme spatřili několik indiánských chatrčí a za nimi nízké budovy, nad něž se vypínaly dvě věže kostela. Všechno se to rozplývalo v sluneční výhni. Mezi námi a městem ležel most.

„Dva kostely,“ řekla Chabelita, „to musí být Chiquimula.“

Je to tedy městečko, které jsem měl v pátek bombardovati Chiquimula bylo hraniční posádkové město vládních oddílů, štábní velitelství jednoho Arbenzova pluku. Pospíšil jsem si s odtrháváním mečíků s výložek, utrhl i kapitánské distinkce a oba řády. Byl bych udělal lépe, kdybych se byl zbavil celé blůzy. Na ten nápad jsem však nepřišel. Ani řády a kapitánské hvězdičky jsem nezahodil, ale zabalil jsem je do kapesníku a pečlivě je schoval.

Klopýtali jsme k mostu, Chabelita s veselou, já s chmurnými předtuchami. Ve všech historiích útěků, které jsem znal, hrály mosty osudnou roli. Většinou na nich stáli zlí strážní, kteří buď stříleli, anebo vyhazovali pilíře do vzduchu v nepravou chvíli. Podobné věci mi vířily hlavou, takže jsem mimoděk zpomalil krok.

„To je Rio Zacapa,“ řekla Chabelita. „Tak pojď přece! Za chvilku budeme u přátel.“

Na to jsem měl vlastní názor. Nikdo na celém světě nevěděl, kdo jsme. Nikdo neměl ani tušení, že jsem porušil rozkaz a nesvrhl pumy. Kdekdo by se mi vysmál, kdybych byl tak bláhový a chtěl o tom někomu vykládat. Mou poslední nadějí bylo lajdáctví: když se o nás nebudou starat, bude všecko v pořádku. – „Rozhodně nesmíme přiznat, odkud jdeme,“ řekl jsem. „S Armasem nemáme nic společného, rozumíš?“

Přikývla; blížili jsme se k mostu. Byl vystavěn z šedohnědých kvádrů. Rozžhavený vzduch se nad ním tetelil. Most byl úzký, dosti dlouhý – a prázdný. „Au –“ zanaříkala Chabelita, když šlápla na dláždění. Vzal jsem ji do náruče. Vážila sotva padesát kilogramů, a přece jsem ji stěží unesl. Bylo děsivé ticho, slyšel jsem jen vlastní kroky. Řeka pod námi, přítok Motaguy, tekla mezi písčitými břehy tiše k severu.

Ve spáncích mi bušila krev. Byl jsem téměř na konci mostu, když zprava a zleva vyskočili z houštiny západního břehu vojáci.

„Acaba ya!“ houkl seržant, ladino velmi světlé pleti. „Alto! Kdo jste? Odkud přicházíte? Kam jdete?“ Zařval své otázky a přitom na mne mířil obrovskou pistolí.

Pustil jsem děvče na zem; oči strážného se široce rozevřely. Teď uviděl, co předtím zakrývala Chabelita: mé výložky. Modrá látka byla vybledlá až na skvrny, kde předtím seděly mečíky – ovšem to jsem pochopil až později.

Seržant už nečekal na odpověď. Byl to muž, který si nepotrpěl na dlouhé řeči. Otočil pistoli, vzal ji za hlaveň a ze strany mne uhodil pažbou do hlavy. Měl jsem pocit, že mi pukla kost. Ucítil jsem krev, před očima se mi roztančily černé tečky, které se neustále zvětšovaly, ještě jsem zaslechl Chabelitu vykřiknout… ale už podivně tiše. Potom pode mnou podklesly nohy, padl jsem na kamenný okraj mostu.

67

Přišel jsem k sobě v černém taxíku, otevřené fordce z konce dvacátých let, jež sloužila jako vojenské vozidlo. Seděl jsem mezi dvěma vojáky. Chabelita byla pryč. Otočil jsem se v naději, že mám sedadla ještě za sebou. Nebylo tam už nic. Hlava mne bolela, rozhodl jsem se, že už se nepohnu. Chabelita byla pryč.

Po obou stranách poskakovaly jednopatrové budovy, hráškově zelené, světle žluté, světle fialové kostky, jako by je tu někdo rozházel. Byly tam podobné obchody, jaké jsem znal z Equinulasu. A několik domů bylo vyhořelých.

Obrázek se mi začal rozplývat; pochopil jsem, že brzy zase ztratím vědomí. Jazyk jsem měl napuchlý a drsný jako rašpli, v ústech mdlou chuť. Odkudsi jsem slvšel mnohohlasý. sílící pokřik. Projelo mi hlavou, že to asi je zemětřesení. Potom jsem se zhroutil a padal dopředu. Chabelita byla pryč. Rukama jsem zašmátral po opěradlech předních sedadel; nic už jsem neviděl. Kde jenom je? Byla to má jediná myšlenka.

Když jsem zase zdvihl hlavu, vůz stál. V krku mne pálilo, chtělo se mi zvracet. Ryk teď byl hlasitější, bouřil kolem nás. byli jsme v jeho středu. Do obecného řevu se ozýval klakson auta. Vojáci kleli. Co se to děje? Po Chabelitě nebylo stopy. Už jsem neseděl, ale klečel. To asi auto prudce zabrzdilo. Měl jsem pocit, že mi hlava puká bolestí. Přejel jsem rukou po čele – tam jsem nekrvácel. Jen nad spánkem, v místech, kde začínají vlasy, jsem ucítil bouli.

Zástup lidí obklopil vozidlo. Všichni se na mne dívali, vykřikovali nadávky, hrozili mi zaťatými pěstmi, až se mezi nimi objevil muž. na kterého nikdy nezapomenu.

Nebyl veliký, ale zato neuvěřitelně silný, pleť měl hodně tmavou, šíji býčí, vlasy husté a kudrnaté, nosní dírky široké. Na sobě měl těsnou pruhovanou košili. Prudce se prodral zástupem, zůstal stát před autem, blýskl po mně očima, potom se obrátil k lidem a rozpřáhl ruce.

„Companeros!“ houkl. Jeho hlas burácel z hloubky mohutného hrudního koše, hluk kolem se ztišil. Pomalu nastalo ticho; jen na okraji houfu ještě hlučeli. Bylo to divné, teprve teď jsem pocítil strach. Na tom míšenci záviselo všecko. Můj život byl v jeho rukou. Viděl jsem, kolik má mezi lidmi autority. Na jeho jediný pokyn se kruh kolem auta rozšířil.

„Companeros!“ zahřměl. „Soudruzi! Ať tenhle Armasův darebák provedl cokoliv,“ ukázal na mne, „není naší věcí trestat ho.“

Zástup zahučel, podsaditý silák pokračoval hlasitěji: „To ať udělá velitel posádky, náš podařený seňor plukovník, a my se přesvědčíme, jak to udělá. Až vojáci tohohle lumpa odvedou, několik našich lidí půjde s nimi. Velice nás zajímá, co se s tím lotrem stane.“

Napětí v obličejích kolem nás povolilo. „Olé,“ ozývaly se výkřiky. „Cierto! Bravo!“ Většina však mlčela

„Companeros,“ houkl snědý muž, „my se přitom nesmíme dát odradit od toho, co vlastně chceme. A co chceme od našeho vyšňořeného seňora plukovníka? Zbraně! Zbraně! Zbraně!“

„V kasárnách jsou,“ vykřikl kdosi ze zástupu. „Musíme si tam pro ně dojít!“

Dav se znovu rozohnil. Viděl jsem, jak házejí slaměné klobouky do vzduchu a rytmicky opakují „zbraně, zbraně“. Bosé nohy vířily prach na silnici. Kdosi křičel něco o svobodě a o revoluci.

„Ticho,“ zahřměl muž na soudku. „S revolucí, companeros, to nemá co dělat. Žádáme zbraně, abychom mohli hájit svou zem. Zbraně pro boj proti Armasovým banditům; tohle je jenom jeden z nich,“ teď znovu ukázal na mne, „a k tomu je to chlap, který už má i tak plné kalhoty a zřejmě chtěl přeběhnout.“

Zástup zahučel a muž pokračoval. Jak jsem se měl brzo dozvědět, byl to předseda místní odbočky Svazu zemědělských dělníků. Klečel jsem v autě a poslouchal.

„Ten nám nestojí za jediné plivnutí,“ pokračoval míšenec. „S takovým všivákem si nebudeme špinit prsty. Předáme ho vojenskému soudu – ten ať zjistí, jestli vrhal pumy na naše domovy… a potom ať ho třeba postaví ke zdi. My chceme jen jedno: vyhnat ty ostatní bandity z naší zeměl Pomstít své mrtvé! Splatit Armasovým lotrům… za zavražděné soudruhy z Esqulpulasu, Quezaltepeque a Los Amatesul Musíme přivést důstojníky naší armády k rozumu! Donutit vojsko, aby konečně táhlo proti nepříteli bok po boku s námi.“

Říkal ještě něco, ale už jsem mu nerozuměl.

Motor našeho vozu naskočil. Dva muži s rudými páskami na rukávech si po obou stranách naskočili na stupátka, cosi vykřikli a shluk lidí se rozestoupil. Auto se sténavě rozjelo. V tom okamžiku jsem uviděl Chabelitu. Ležela na podlaze mezi rychlostní pákou a botami vojáka, stočená do klubíčka jako kočka.

Překodrcali jsme náměstí. Spatřil jsem stráž s nasazeným bodákem, barikádu z pytlů s pískem a ostnatého drátu. V hlavě mi hučelo, přemáhal jsem rostoucí nevolnost. Když jsme rachotivě projížděli branou kasáren, stala se podivná věc: vojáci srazili oba civilisty se stupátek. Oba muži se svalili do prachu, vyskočili – a vojáci s napřaženými bodáky je hnali zpátky na náměstí. Za námi se zavřela železná mříž… Byli jsme v pravomoci armády.

68

Posadili nás do bezútěšné strážnice. Na stěnách byly přilepeny zabité mouchy. Vřeštělo tam rádio. Ve Střední Americe má rozhlas mnohem důležitější úlohu než kdekoli jinde – dvě třetiny obyvatel jsou analfabeti. Vypili jsme plný džbán vody a to nás trochu vzpružilo.

Když dával člověk pozor, dokázal rozlišit, že se z přijímače ozývají tři druhy pořadů: zpěv Franka Sinatry, reklama páně Goodyearových pneumatik a provolání Armasovy vlády („brzy budu u vás“). K čertu, ten program jsem znal zpaměti. Pročpak poslouchají vojáci vládní posádky vysílačku povstalců?… Prohledal jsem kapsy blůzy a kalhot. Pistole byla pryč a s ní všecky peníze. Řády a kapitánské hvězdičky v kapesníku mi ponechali, nebo je přehlédli, což bylo pravděpodobnější.

Chabelita se na mne starostlivě dívala. „Bylo to moc zlé, Antonio?“ zeptala se.

„To nic,“ odpověděl jsem.

„Teď se všecko spraví. Všichni tu jistě znají mého strýčka, majora Guerru. Býval nejlepším jezdcem na koni v celé armádě, dnes je to nejvěrnější a nejstatečnější důstojník! Už deset dní drží Puerto Barrios.“

„Mám dojem,“ řekl jsem, „že věrnost tu asi nebude vysoko v kursu. Jen si poslechni, co poslouchají v rozhlase. Tvůj strýc s pomocí přístavních a zemědělských dělníků zničil před Puerto Barriosem rotu Armasových vojáků.“

„Ano, jsem na to hrdá.“

„Nevypadá to, že by si tady v Chiquimule takové spolupráce zrovna vážili. Jestli ti mohu poradit – strýčka raději do ničeho nepleť. Jenom bys tím všecko zkomplikovala.“

Chtěla něco odpovědět, ale já jsem jí položil prst na ústa. Z vedlejší místnosti bylo slyšet jakýsi ostrý hlas. Pokud bylo rozumět, podával voják eskorty hlášení a hovořilo se tam o našem případu.

„Tak ten negr si zase otvíral hubu,“ slyšel jsem kohosi říkat. „Zbraně, zbraně; stará písnička!“

„Bez něho by byl dav zajatce rozdupal,“ ozvala se odpověď. „No a co?“ zeptal se ostrý hlas. „Plukovník by to byl viděl raději, než aby se ten štváč dostal ke slovu. Po lynčování by lidé vystřízlivěli a uklidnili se. Jsou to dobráci, sprostou vraždu nedokáží tak rychle strávit.“

„To člověk nikdy neví předem, kapitáne. Někdy je taková násilnost začátkem ještě horších věcí.“

„Ale kdepak, byl by to ventil, vztek by je byl přešel, kdežto teď se v nich hromadí. Postarejte se, aby stráže v bráně byly posíleny.“

„Rozkaz!“

„Ostatně, ti dva mají stejně být ještě dnes večer na náměstí zastřeleni.“

Rozmluva skončila, vedle práskly dveře. Podívali jsme se s Chabelitou na sebe. Nedalo se o tom pochybovat, „ti dva“ jsme byli my. Ta poprava měla uchlácholit lid. Místo zbraní chtěli nabídnout mrtvoly – originální výměnný obchod.

Zděsil jsem se sice, ale zdaleka ne tolik, kolik bych byl měl. Byli jsme oba příliš vyčerpaní, než abychom dokázali pocítit strach ze smrti v celé jeho hloubce. Víc jsme cítili bolavé nohy, bolest hlavy a ten kyselý uzlík, žaludek.

Mlčeli jsme a jen jsme se na sebe dívali. S řas jí sklouzly dvě slzy.

69

Do strážnice vstoupil mužík s kostnatým žlutým obličejem a propadlými tvářemi. Jeho vyzáblost možná způsobily záchvaty malárie anebo nemocný žaludek, nezdravá barva obličeje zase ukazovala na potíže se žlučníkem. Měl hodnost kapitána, a jak se hned ukázalo, ten ostrý hlas patřil jemu. – „Vstát,“ rozkázal, „pojďte za mnou!“

Zůstal jsem sedět, vytáhl jsem z kapsy nárameníky a ukázal mu je. „Jsem důstojník,“ prohlásil jsem, „a zvykl jsem si na jiný tón.“

Zamrkal a vyvalil oči na hvězdičky, jako by se tím všecko změnilo, začal úplně jinak a znovu. „Buenos tardes,“ řekl strnule a přiložil ruku ke štítku čepíce. „Kapitán Cruzfer.“

„Kapitán Morena.“

„Seňore kapitáne, musím vás poprosit, abyste šli se mnou. Platí to i pro vašeho průvodce. Plukovník vás chce vyslechnout.“

„A potom dát zastřelit,“ odpověděl jsem. „Ale z toho nebude nic, seňore kapitáne.“

Zaraženě se na mne podíval a pustil nás napřed. Mám zkušenost, že v těch nejzoufalejších situacích je klidná nestydatost zcela na místě. Kdo chce přežít, musí umět blufovat. Přešli jsme sluncem rozžhavený kasárenský dvůr. Kapitán Cruzfer nás zavedl do dvouposchoďové obílené budovy; ležela na západní straně dvora a jak se zdálo, tvořila hlavní trakt. Vystoupili jsme do prvního poschodí a prošli dvěma nebo třemi předpokoji, ve kterých bylo vedro jako v peci. Potom zaklepal Cruzfer na dveře s nápisem JEFE DE REGIMIENTO. Nikdo neodpověděl. Kapitán zaklepal znovu, a protože se zase nic neozvalo, zmáčkl kliku. Vešli jsme do místnosti za ním.

Byla to veliká zaprášená kancelář s roztřepeným kobercem, zrcadlem na stěně, soustruženým nábytkem a psacím stolem z mahagonu, na kterém bzučel mosazný ventilátor. Odkudsi bylo slyšet hučení lidských hlasů. Znělo to jako před chvílí ryk davu na ulici; stále jsem jej měl v uších. „Dobrý den, pánové,“ zakrákoral kdosi za psacím stolem. Byl to papoušek, seděl tam v mosazné kleci. „Rozkaz, pane plukovníku,“ dodal.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Žaluzie stínily všechna okna až na jediné; sahalo až k podlaze a bylo otevřené. Do kanceláře padal široký proud slunečního světla, ve kterém tančila zrníčka prachu. Světlo mne oslňovalo, teprve za několik vteřin jsem poznal, že to vlastně jsou dveře. Vedly na balkón, a tam, před dřevěnou balustrádou, jsem spatřil záda dvou důstojníků – velitele pluku a jeho pobočníka.

Velitel, hubený vysoký člověk, šermoval rukama ve vzduchu a křičel dolů: „Mějte rozum, lidi! Rozejděte se do svých domovů! Pušky vám vydat nesmím! Nejsem k tomu oprávněn…“

Hlasivky mu vypovídaly; jeho pobočník ho vystřídal. „Nejsme k tomu oprávněni,“ hulákal. „Mějte důvěru ke své armádě! Nebyli snad Armasovi bandité už před Chiquimulou? Kdo je porazil? Armáda! Vrhli jsme je zpátky a já vám přísahám, že do tohoto města nikdy nevstoupí!“

Příboj hlasů zesílil, slova důstojníkova v něm zanikla. V tom venkovském městě neměli mikrofon, a tak nemohli zástup ukřičet. Viděl jsem, jak důstojník vytahuje kapesník a otírá si obličej. Balkón asi ústil na náměstí, ale my, kteří jsme stáli vzadu v pokoji, jsme neviděli nic z toho, co se na něm dělo.

„Kde se všichni ti lidé vzali?“ zeptal jsem se kapitána.

„Dnes je neděle,“ odpověděl.

„Rozkaz, pane plukovníku,“ zakrákoral za námi papoušek.

„Opravdu máte přebytečné zbraně?“

„Osm set starých karabin – ti dole to vědí náramně přesně.“

„Proč jim je tedy nevydáte?“

Cruzfer se na mne udiveně podíval a neřekl nic. Zřejmě mne podezíral, že si z něho dělám blázny. Ryk na náměstí mohutněl a zase utichal. Plukovník stále gestikuloval. Ze všeobecné vřavy se odrážely jen jednotlivé vy křiky.

„Seňore plukovníku,“ zaslechl jsem a měl jsem dojem, že poznávám hlas odborářského předsedy. „Seňore plukovníku! Ten lotr Armas je stále ještě v zemi. Umožněte nám, abychom vám pomohli hájit vlast. Vyženeme ho společně s vašimi vojáky – bok po boku! A potom pušky zase odevzdáme. Odevzdáme je do poslední, odbory se vám za ně zaručí.“

„My vám to věříme,“ odpověděl plukovník, „ale…“

„Ale nejprve je musíme dostat!“ zahřmělo zezdola. „Už předevčírem, my to dobře víme, vydal náš president Jacobo Arbenz rozkaz armádě, aby vydala zbraně všem, kdo chtějí bojovat! Proč se to neděje?“

„President Arbenz,“ zařval dolů plukovník, „před hodinou odstoupil. Jeho rozkazy už nemají platnost.“

„Prozatímním presidentem státu,“ křičel pobočník, „je dosavadní vrchní velitel armády, plukovník Enrique Diaz! Teď pro nás platí jeho příkazy.“

„To není pravda,“ pronikavě vykřikl ženský hlas. „Naším presidentem je Arbenz!“

„Je to pravda!“ štěkal plukovník, „ale to na věci nic nemění. Boj proti Armasovým banditům povedeme neúprosně dál! Zrádně nás přepadli…“ Hlas mu přeskočil, nastalo ticho jako na hřbitově.

„Jděte domů,“ hulákal pobočník. „Je válka! Neblokujte nám kasárny! Jak vás máme chránit před Armasem, když nás stále rušíte v práci, povykujete na ulicích a armádě jen překážíte!“

Zpráva, že president Arbenz byl svržen, masy ochromila… Tenkrát jsem zprvu věřil, že velitel pluku ve své tísnivé situaci lhal, aby tou Jobovou zvěstí lid zmátl. Skutečně však mluvil pravdu. Toho pamětihodného nedělního odpoledne – bylo to 27. června 1954 – obklíčila skupina těžce ozbrojených důstojníků presidentský palác v GuatemalaCity, odzbrojila stráž a donutila Jacoba Arbenze, aby se vzdal úřadu.

Byla to odpověď zrádných sil uvnitř vládního vojska na Arbenzovo nezlomná odhodlání bojovat. Již dříve jsem se zmínil o tom, že Arbenz rozkázal svému ministru, aby dal otevřít vojenské sklady, a že všem obyvatelům, ochotným bojovat – ať už záložníkům anebo odborářům, Indiánům či míšencům –, měly být vydány zbraně.

Enrique Diaz, jak jsem se později dozvěděl, byl v té chvíli ještě věrně oddán presidentovi. Teprve když poznal rozsah odporu, na který Arbenzův rozkaz narazil, zakolísal. Diazovi velitelé posádek odmítli vydat zbraně lidu, odmítli bojovat proti oddílům United Fruit Company společně s obyvatelstvem. Protože si Diaz chtěl zachovat důvěru armády, nesnažil se prosadit Arbenzův rozkaz násilím – ani tam, kde by to byl mohl udělat. Navíc byl tento rozkaz i jemu samému nepříjemný, on sám jej neschvaloval. Jako většina guatemalských štábních důstojníků pocházel i Diaz z třídy velkostatkářů a leccos se v něm vzpíralo příkazu vložit pušky do rukou prostých lidí. V jeho očích závisel všechen pořádek ve státě na tom, že armáda, vedená syny statkářů, byla jediným vlastníkem zbraní v zemi. Proto otálel a rebelující velitelé se mu za to odměnili tím, že ho udělali prozatímním presidentem, i když jen na půldruhého dne.

Na náměstí bylo stále ještě ticho. „Rozejděte se do svých domovů,“ řekl plukovník otcovsky. „Mějte k nám přece důvěru!“ Naklonil se nad balustrádu a teď, kdy poprvé hovořil tišeji, mi připadal jeho hlas jaksi známý. Kde jsem u čerta ten hlas už slyšel? Nemůže to přece být dávno… ale nevzpomněl jsem si.

„Myslete na Armasova letadla,“ krákoral adjutant. „Přiletí a pobijí vás všecky, budete-li tu stát tak pohromadě. Mějte přece rozum! Ano, ohavnosti, které napáchali, splatíme! A to už dnes! Oba zajaté letce dáme později na náměstí zastřelit, jen je musíme napřed vyslechnout. Teď se rozejděte… myslete na bombardéry!“

Nebylo to asi příliš moudré, hrozit zástupu nenáviděnými nepřátelskými letouny. Míra se naplnila, hluboký vztek obyvatel se provalil. Ti lidé nepochybně vycítili, že byli podvedeni a zrazeni. Za hučivého přívalu volání hanby začalo na balkón létat všecko možné: hole, láhve, ovoce a kameny. Několik takových střel plesklo až do místnosti. Sklo ve dveřích se roztříštilo. Do podlahy se zabodl nůž a chvějivě v ní trčel… Oba důstojníci se přikrčili a chvatně ustoupili do kanceláře.

Pobočník okamžitě spustil žaluzii. Cruzfer otevřel okna do dvora. Plukovník utekl až do kouta místnosti. Stál u psacího stolu, těžce oddychoval a utíral si zpocenou tvář. Nad ním blekotal vyděšený papoušek: „Dobrý den, pánové. Rozkaz, pane plukovníku!“ Zmítal se v kleci a vykřikoval všecko, co ho naučili.

Velitel pluku přehodil přes klec kus plátna. A ve světle, které sem vniklo ze dvora, jsem ho poznal. Byl to můj starý známý, plukovník Gusano.

70

Nevím, zda hned pochopil, kdo jsem. Před jedenácti dny jsme seděli naproti sobě v „Létavici“ a diskutovali o otázce, je-li možno dobýt Puerto Barriosu z moře. Naše debata, jak si jistě vzpomenete, měla neslavný konec… Teď už jsem se nedivil, že tak špatně vychází s obyvateli a je zasypáván ovocem i tvrdšími věcmi. Zrazoval svou zemi ovocnářskému koncernu od samého začátku.

Prudce oddechoval. Přelétl po mně pohledem. Mne musel poznat – přesto, že jsem vypadal jako maškara – ale Chabelitu ne. Na Isla de Punalu ji vůbec nespatřil, proto ji teď musel považovat za mého průvodce, jak bylo dobře, že jsem jí nakázal, aby se ani slovem nezmiňovala o svém strýci. Major Guerra a plukovník Gusano sice oba sloužili v jedné armádě, ale já jsem měl vždycky příčiny, abych se domníval, že v jejich názorech existují jisté rozdíly. Vlastenci bývají málokdy zajedno se zrádci.

„Tento seňor,“ hlásil mu Cruzfer, „si říká kapitán Morena.“

„Já vím,“ řekl Gusano a obrátil se ke mně celou tváří. Jeho pohled byl podivuhodně prázdný, bledé rty se mu chvěly. Byl to starší pán, ta debata s obyvateli města mu zřejmě nešla k duhu.

„Setkali jsme se už jednou,“ zamumlal a otočil vypínačem ventilátoru. „Bohužel vypadaly věci tenkrát radostněji – pro vás. Armáda, ke které jste se přidal, je složena ze zbabělců a pitomců. Jinak by už byla tady…! To nejsou vojáci, kapitáne, to je smradlavá, po všech čertech posbíraná verbež! Promiňte mi.“

Bubnování do žaluzie stále ještě neustalo. Gusano se několikrát ohlédl; byl velmi rozčilený a vyléval si vztek na mně. Uklidňoval se jen velmi pomalu.

„Nač mi to vyprávíte?“ zeptal jsem se a chtěl jsem dodat, že to byla příčina, proč jsem se k té Armasově sběři obrátil zády, ale určitý pocit mne před tím varoval. „Jinak by už byla tady!“ řekl plukovník; vycítil jsem z toho zklamání. Mlčel jsem tedy, je to vždycky lepší. V nejasných situacích má člověk vždycky víc poslouchat než sám mluvil. A opravdu, tentokrát mi to mlčení zachránilo život.

Plukovník bubnoval do stolu. „Cestou vám dali přes hlavu, co?“ vysmíval se a měřil si mne od hlavy k patě. Zřejmě připisoval můj zanedbaný stav jen a jen té příhodě s pistolí. „Jistě teď chápete, jak je tvrdohlavost vašeho plukovníka Armase směšná. Fuentes by se byl nechoval tak bláznivě. Bezpodmínečná kapitulace, chachá! Tu vaši hordu lupičů rozprášíme, kdykoliv nás napadne. Pamatujte si: guatemalská armáda je neporazitelná! Kdo od nás něco chce, musí s námi jednat. Máme lid na své straně!“

„To je možné,“ odpověděl jsem. „Ale lid nemá vás na své straně.“

„Ano, pane plukovníku,“ zahuhňal papoušek.

„Lid toho vašeho Armase nenávidí,“ poznamenal pobočník. „S námi sympatizuje.“

Na blůze měl zbytek rajčete, které se při nárazu rozstříklo; červená šťáva mu stékala po rukávě. Ukázal jsem na skvrnu a řekl: „Skutečně, je to vidět.“

„Proboha, ten chlap začíná být drzý,“ vyštěkl adjutant. „Copak jste neslyšel, že máte být za chvíli zastřelen?“

„To jsem slyšel,“ odpověděl jsem, „ale když já nevěřím všemu, co slyším.“

„Kapitáne Moreno,“ vážně řekl plukovník, „je to nevyhnutelné.“ Posadil se za psací stůl a pohrával si s nožem na dopisy. „Jen pro naši letmou známost vás ušetřit nesmím. Byl jste příslušníkem letectva, vraždil jste v zázemí mírumilovné Guatemalce…“

Venku třeskla salva z pušek. Cruzfer přistoupil k oknu a hlásil: „Stráž vystřelila do vzduchu. Postupuje s napřaženými bodáky a snaží se vyklidit náměstí. Házejí po ní kamením…“ Ozval se strašlivý výkřik, mráz mi přejel po zádech. Tam dole možná umírá člověk… Prásklo několik výstřelů. „Na dvou na třech místech došlo k pranici,“ vysvětlil Cruzfer.

„Děkuji,“ řekl plukovník. Roztržitě si pohrával s ventilátorem a natočil jej tak, že mu proud vzduchu vyfoukl vlasy do výšky.

Pobočník se mne zeptal: „Dezertoval jste – anebo jste prováděl špionáž? Přiznejte se, na věci to stejně nic nezmění.“

„Je tu ještě třetí možnost,“ odpověděl jsem.

„Tak ven s tím!“

Mlčel jsem. Třetí možnost mi ne a ne napadnout.

„Musel nouzově přistát a zabloudil,“ řekl Cruzfer. „Stráž na mostě hlásila, že už přišli tak roztrhaní.“

„Chtěl byste ještě něco dodat na svou obhajobu?“ znuděně se zeptal Gusano. Proč jsem padl do jejich rukou, to ty pány málo zajímalo. Výslech byla naprosto formální věc, rozsudek byl už předem vynesen. Tady mohlo pomoci jen jedno: obrovská, nestydatá, zdrcující lež.

„Jsem tajný kurýr,“ řekl jsem; strhl mne okamžitý ztřeštěný nápad. „Posílá mne plukovník Mendoza, náš velitel letectva a šéf štábu. Prošel jsem frontou tajně, bez vědomí nejvyššího velitele. Mám příkaz vejít ve styk s plukovníkem Diazem a předat mu poselství. Za celou věcí stojí i členové vlády Lira, Giocolea, Salazar a Vallandares.“

Gusano se na mne ostře podíval, kolem úst se mu objevil úsměv. Viděl jsem, že mi nevěří. „To jste mohl provést mnohem jednodušeji,“ prohodil. „Pročpak jste nešel přes Puerto Barrios?“

„United Fruit se o tom nemá dozvědět,“ odpověděl jsem. „Plukovník Mendoza se obává, že by o tom mohla zpravit Armase.“

„A pročpak jste prostě neodletěl do GuatemalaCity?“

„Kdyby jedno z letadel scházelo, Armas by si toho povšiml.“

„Ukažte mi to vaše poselství!“

„Je to ústní zpráva, seňore plukovníku.“

Tři páry očí si mne číhavě prohlížely.

„Kdy jste vyrazil?“ zeptal se Cruzfer.

„Včera v poledne z Esquipulasu…“Zachytil jsem Chabelitin pohled. Byl smutný až k smrti, zřejmě nevěřila, že mne ten podfuk zachrání. Nemohl jsem se prokázat ničím, co by mne bylo legitimovalo jako vyjednavače.

„…Je nejvyšší čas, abych se dostal dál, pánové,“ pokračoval jsem drze, ale zoufale.

„Abyste se dostal na šibenici, seňore kapitáne,“ opravil mne pobočník.

„Přezkoumám si, co jste nám tu navyprávěl,“ řekl plukovník. Kývnutím k sobě přivolal Cruzfera a něco mu pošeptal. Kapitán odešel z místnosti a dal se v předpokoji do telefonování. Mluvil příliš rychle, nerozuměl jsem jediné slovo. Informuje snad armádní velení v GuatemalaCity? Hlásí celou historii do Puerto Barriosu? V této zemi bylo všecko možné. Nebyl bych se divil, kdyby tu měli přímou linku i do Esquipulasu. Armasovy oddíly telefonní síť nezničily. Žene snad Gusano svou dvojakou hru až tak daleko? Je-li tak nestydatý, že se zeptá v nepřátelském hlavním stanu, vyjde můj podvod okamžitě najevo. Potom jsme ztraceni.

Zatímco se venku rozhodovalo o mém osudu, nutil jsem se do nenuceného žvanění. Abych plukovníka utvrdil ve víře, že jsem důvěrníkem šéfa štábu, prozrazoval jsem všelijaká tajemství hlavního stanu. Říkal jsem čísla a vysvětloval neúspěchy letectva. Teď mi přišlo vhod, že jsem opravdu věděl leccos z toho, co se za posledních deset dní v Armasově okolí přihodilo. Vylíčil jsem návštěvu pověřence United Fruit Company Brandona, o své úloze jsem se ovšem nezmínil. Vyprávěl jsem o rozporech mezi nejvyšším velitelem a jeho políticos, ochotnými ke kompromisu, a přilhal si, že od předvčerejška s nimi táhne za jeden provaz i Mendoza; že si přejí uzavřít příměří a přimlouvají se za vyjednávání.

„Mendoza se vždycky chvástal ze všech nejvíc,“ řekl Gusano.

„To se změnilo, když všecky útoky zůstaly trčet,“ odpověděl jsem. „Plukovník Armas je dnes izolován. Armádu má ještě dosti pevně v ruce. Závisí na úspěchu mého poslání, zůstane-li to tak dál, anebo ne.“

Mlčel a civěl před sebe. Myšlenky, které v něm zrály, byly jistě příznivé mým plánům, a přesto jsem nedokázal poznat, zda bere mé narážky vážně a zda je vůbec pochopil. Měl jsem se snad vyjádřit zřetelněji a riskovat, že se dopustím nějaké chyby? Musel jsem mu namluvit, že v táboře protivníka se připravuje rozkol. Jen tak jsem ho mohl přimět, aby uvěřil, že umírněná strana mne vyslala jako kurýra.

„V Esquipulasu doufají v příznivý výsledek,“ řekl jsem opatrně. „Tvrdohlavci potom přijdou zkrátka… S Mendozou… a možná i s Fuentesem – v čele osvobozenecké armády byste se vy, seňore plukovníku, i vaši přátelé brzy dohodli na smírném řešení.“

Protože stále mlčel, dodal jsem ještě: „Dostane-li plukovník Mendoza písemné ujištění, že bude jmenován šéfem generálního štábu guatemalské armády a že mu přitom zůstane velení nad letectvem, je ochoten osobně se přičinit, aby byla osvobozenecká armáda rozpuštěna… Prosím, abyste tuto zprávu považoval za důvěrnou.“

Gusano na mne vrhl nedůvěřivý pohled. Vedle Cruzfer bez ustání telefonoval. Zavolá Esquipulas, kde všechny hovory kontrolují Armasovi přívrženci – ačkoliv jsem předstíral, že konspirují proti Armasovi? Asi sotva. Přesto jsem seděl jako na řeřavém uhlí. O vlastní újmě jsem dál předl pletivo intrik, které se v hlavním stanu tak horlivě osnovaly. A člověk nikdy neví, jak taková věc skončí. Kdo se dívá do bedny příliš hluboko, tomu se stává, že mu víko přiskřípne nos.

Cruzfer vstoupil do místnosti a pošeptal Gusanovi cosi do ucha. Plukovník chvilku přemýšlel a potom mi položil poslední otázku: „Proč vás posílá Mendoza zrovna k plukovníku Diazovi?“

„Protože příslib, o kterém jsem právě hovořil, mu může dát jen velitel armády.“

„Slyšel jste, že Diaz se mezitím stal presidentem?“

„Tím lépe pro mé poslání,“ odpověděl jsem.

Plukovník se zahloubal a bubnoval prsty na desku stolu. Věc se mu zřejmě zvlášť nezamlouvala. Možná, že jsem udělal chybu, když jsem všecka ta jména vyslovil. Enrique Diaz se kompromitoval v očích důstojnického sboru svou dlouholetou spoluprací s Arbenzem; nevěřili mu příliš… Vyměnil jsem s Chabelitou krátký pohled. Venku začalo pršet. Denní příděl vody pleskavě padal na zem. Pobočník zavřel okno.

„Tak dobrá,“ řekl nakonec Gusano. „Můžete pokračovat v cestě do GuatemalaCity. Budeme vás přiměřeným způsobem podporovat.“

Srdce mi vynechalo, potom mi začalo tlouci až někde v krku. Zhluboka jsem vydechl… Přelstil jsem ho! Trochu příliš nedočkavě jsem odpověděl: „V tom případě bychom se rádi okamžitě vydali na cestu. Chvíle je příznivá, pane plukovníku. Ten lijavec zažene lidi do domů… Dáte mi k dispozici vozidlo?“

Naštěstí se v té chvíli už zabývali praktickými otázkami, jinak by jim ten spěch musel být nápadný. „Nejprve dovolte,“ řekl kapitán Cruzfer, „abychom vás i vašeho průvodce nejprve oblékli do nových uniforem. Jistě byste se také rád trochu osvěžil a posilnil na cestu.“

„To není nutné,“ snažil jsem se zmizet co nejrychleji. „Stačilo by, kdybych mohl dostat zpátky peníze, které mi stráž na mostě odebrala… dvaasedmdesát dolarů.“

Plukovník otevřel psací stůl a vytáhl z něho těžkou ocelovou kazetu. Naslinil hubené prsty a odpočítal přede mne sto quetzalů. „Zbytek je bolestné,“ poznamenal kysele. Vzal jsem peníze a strčil je do kapsy.

„Přece jen byste si měl vyměnit uniformu, seňore kapitáne,“ trval na svém Cruzfer. „Budu mít tu čest doprovázet vás do GuatemalaCity a jsem odpovědný za vaši bezpečnost. Musíme se vyhnout srážkám s obyvatelstvem.“

Za oknem se zablýsklo, déšť monotónně šuměl.

Plukovník nás milostivě propustil, dostali jsme najíst, směli jsme se vykoupat, a po koupeli jsme našli připravené nové pískově žluté uniformy. Chabelitina blůza byla z drilichu, moje z gabardénu. Oba řády, ačkoliv se tak krásně blýskaly, jsem zahodil do záchodu.

Rozhlasový přijímač v kantýně nebyl nařízen na Tegucigalpu, ale na GuatemalaCity. Čekali jsme na vůz, který nás měl dovézt do hlavního města. Venku stále ještě hřmělo a blýskalo se; Chabelita mi zatím přišívala nárameníky.

Kolem desáté večer promluvil do rozhlasu nějaký muž. Jen Chabelita poslouchala jeho slova a nakonec se rozplakala. Neptal jsem se, proč: myslel jsem, že se jí stýská po domově. Když už bylo po všem, řekla mi, kdo mluvil – byl to Jacobo Arbenz. Svržený president přečetl svému zrazenému lidu poselství na rozloučenou.

71

Bylo už téměř tma, když jsme konečně vyjeli, čistí, sytí, ale strašlivě unavení. Chabelitu posadili dopředu vedle řidiče, kapitán Cruzfer se uvelebil po mém boku. Bylo to trochu modernější vozidlo než auto, které nás dopravilo od mostu do kasáren. Vysvětlili mi však, že nás doveze jen k nejbližší stanici banánové železnice, asi třicet kilometrů na severozápad. Důvod – nedostatek benzínu – se snažili zamlčet, byl jsem přece jen důstojníkem nepřátelské strany. Vyrazili jsme z brány kasáren. Těžká bouře ochladila vzduch a proměnila náměstí v jezero.

Řidič byl učiněný ďábel. Náš vůz proletěl Chiquimulou jako torpédový člun s šumící vlnou za zádí. Dva ladinos, kteří stáli na jednom rohu a kouřili, chvatně odhodili cigarety. Postříkaní od hlavy k patě uskočili v poslední vteřině. Reflektory zachytily jakousi ženu, na zádech se jí žalostně kymácelo děcko a objímalo ji pevně kolem krku; minuli jsme ji jen o vlásek.

Ulice nebyly ani zdaleka tak prázdné, jak jsem předpokládal. Svěží vzduch po dešti vylákal ven mnoho lidí. Teď však prchali na všecky strany. Náš vůz si bezohledně razil cestu, káru, taženou mulem, převrátil, světlá průčelí zaléval proudem špíny, pokrýval utíkající lidi blátem. Muži i ženy se před námi tiskli k plotům, a když jsme projeli, voda s nich jen crčela. Neurvalý způsob jízdy mne rozhořčoval, ale co jsem mohl dělat? Přilétl za námi kámen a odrazil se od zavazadlového prostoru.

Za městem probíhala silnice souběžně s řekou Zacapou. V zatáčkách přeběhly kužely světlometů po řečišti, které bylo široké a pusté, plné kamení; stoupající voda je dosud nedokázala zaplnit. Oči mne pálily. Jen poskakování a kymácení vozu mi bránilo usnout. Pneumatiky pronikavě svištěly. V obci Santa Rosalia odhodil vůz jakéhosi muže na hliněnou zeď domu; muž se bez hlesu zhroutil a zůstal ležet bez pohnutí. Cruzferovi ani nenapadlo, aby dal zastavit. Vzápětí se nám dostala pod kola ovce. Potom uhnula silnice doleva a vzdalovala se od řeky. Projížděli jsme Zacapskou stepí.

Tady už se dešťová voda vsákla do země. Reflektory vytrhávaly ostnaté křoviny z černé noci. Ve strašidelném osvětlení vyskakovaly proti nám ze tmy bodlinaté koule a obrovité kaktusy, bizarní útvary, která by i ve dne vypadaly hrozivě, vysoké až patnáct metrů… Upadl jsem do mučivého polospánku. Trápila mne otázka, co se stane, dovedou-li nás skutečně před plukovníka Diaze. Čas od času jsem se vyděšeně probouzel. Studený vítr mi foukal do tváře. V mátožném polobdění jsem si vymýšlel sto způsobů, jak tomu uniknout a jak setřást Cruzferův doprovod. Přitom jsem však jasně cítil, že nemám dost sil, abych cokoli podnikl.

Nevím už, jestli jsme projeli Zacapou. Mám dojem, že před městem odbočil vůz doleva. Poskakoval na špatně udržované silnici plné děr tak, že jsem se probudil docela a viděl, jak se mračna nad námi trhají. Vykoukl měsíc a jeho bledé světlo zalévalo rozeklané kopce. Krajina vypadala jako snový přelud; cesta byla úzká a klikatila se. Vroubila ji kaktusová houští, akácie s plochými korunami a obrovité opuncie, jejichž plody vypadají jako kapky sražené krve. Vrcholky palem se bledě odrážely od noční oblohy. Světlá stuha silnice stoupala, plazila se do údolí, vedla nás přes dřevěné můstky, jež rachotily a vrzaly pod nárazy pneumatik. Potoky pod nimi tekly doprava do údolí Motaguy.

„Naše železniční stanice se jmenuje Chimalapa-Cabaňas,“ řekl vedle mne Cruzfer. „Nemáme to už daleko. Stihneme tam polední vlak z Puerto Barriosu a ještě před rozedněním budeme v hlavním městě.“

„Kdy budu moci hovořit s plukovníkem Diazem?“

„Doufám, že okamžitě. V této situaci si asi sotva může dopřát spánek. Mám zvláštní plné moci, které mi zjednají vstup do presidentského paláce, jsem přesvědčen, že vás přijme neprodleně.“

Náhle mi napadlo, že nám v Chiquimule nevydali pistole, že jsem beze zbraně. Cruzfer měl pistoli, vpředu pod řidičovým sedadlem ležel samopal. Kdybychom se pokusili uprchnout, stříleli by po nás. Zastřelili by nás – anebo chytili. Oni byli odpočatí, my vyčerpaní. Chabelita měla rozedřené nohy. Dali jí boty, ale mohla v nich sotva chodit… V hlavě mi zahučelo při každém otřesu, za očními důlky hlodala bolest.

Silnice byla čím dál tím horší, točila se vzhůru do kopců. Auto se řítilo nebezpečnými serpentinami, otáčelo se na úzkém prostoru, často jen na dlaň vedle hlubokých propastí, kde se sypký tuf mohl každým okamžikem pod námi utrhnout. Najednou mi probleskla hlavou myšlenka: Což když nás vůbec nevezou k železniční stanici? Chimalapa-Cabaňas leží v údolí, proč teď zamířil řidič do kopců? Nepřeje si snad Gusano, abych Mendezovo „poselství“ předal – třeba Mendozu nenávidí, Diazovi nedůvěřuje, třeba se sám chce stát šéfem generálního štábu armády? Co jsem mohl vědět o jeho pohnutkách? Strčil jsem ruku do mašinérie vojenského puče, aniž jsem tušil, jak funguje. Jak snadno mne mohou cizí síly rozdrtit! Třeba zněl příkaz takto: Kapitána a jeho průvodce na nějakém osamělém místě zavraždit.

Přeběhl mi mráz po zádech. Kolem svištivě ubíhaly smolně černé stíny pinií. Měsíční světlo před námi vykouzlilo kostel s bílými stěnami, studny s okovy, vrata, štěkající psy, inkoustové stíny pod střechami z červených tašek… Ten strach byl nesmyslný. Kdyby nás chtěli zabít, nemuseli jezdit tak daleko. Mohli to udělat v kasárnách. Mám snad horečku? Čelo pálilo, ale ještě jsem myslel jasně. Na jihozápadě se kolem sopek zablýskalo na časy. Přede mnou spala Chabelita. Hlava se jí na opěradle kymácela ze strany na stranu, spala tvrdě jako dítě, ostříhané vlasy jí čechral vítr. Dál, pořád dál.

Pohupující se kužel světla tápavě hmátl do údolí před námi. Na okraji cesty se objevily vozy a zvířata. Muli a voli leželi u svých carretas. Jejich honci, arrieros, seděli kolem táborového ohně. Když naše světla roztrhla temnotu, vyskočili… Cesta končila. Šuměla tu řeka, v níž se zrcadlil měsíc. Kamenný most byl pobořený. Zničily jej letecké pumy? Kostra vyhořelého nákladního auta ukazovala na nálet, trosky pokrývaly břeh. Řidič nezastavil. Na chvilku se sice zarazil, slyšel jsem, jak ubral plyn. Potom řekl: „Se puede!“ – půjde to. Vyhnal motor do obrátek a vřítil se přes pole sutin do vody, až vysoko vystříkla.

Nešlo to.

Probořili jsme se do pískového nánosu, a čím divočeji se kola otáčela, tím hlouběji jsme se zavrtávali do řečiště. Klení nepomáhalo, uvázli jsme. Cruzfer sáhl po samopalu, vystřelil do vzduchu a poručil vyděšeným Indiánům, aby nás se svými voly vytáhli. Kapitán a já jsme vystoupili a podložili zadní kola klacky a kameny. Voda byla bahnitá a vlažná.

Voli zatáhli, řidič jim motorem pomáhal, kola zavířila a vyhazovala hrubý štěrk do vzduchu. Honci ječeli, hvízdali a křičeli a pobízeli svá zvířata dlouhými zašpičatělými holemi. Vůz se z místa ani nehnul. Těžké jařmo se zlomilo. Voli, poplašení řevem motoru a světlem reflektorů, se otočili a rohy demolovali masku chladiče. Šofér zařval a vystřelil na ně, Indiáni ho snažně prosili, aby jim drahocenná zvířata nezabíjel.

Cruzfer znovu vystřelil do vzduchu, aby udělal pořádek. Přivedli další pár volů s novým jařmem. Zlomilo se s hlučným prásknutím a voli utekli. Vůz trčel v mlaskavých vlnách až nad kola a teď ještě také vysadil motor. Kapitán Cruzfer se rozhodl, že se vozu vzdá. Indiáni museli přivést muly. Tváří v tvář jeho vražedné zbrani se mu neodvážili odporovat. Pokračovali jsme v cestě na hřbetech mulů. Čtyři Indiáni, kteří za muly asi ručili svému patronovi, běželi ustrašeně za námi. – „Pakáž,“ zavrčel kapitán.

„Ovšem,“ potvrdil jsem jeho slova. Chvíli jsem jel vedle Chabelity, aby snad únavou nespadla ze sedla. Nemluvila. Vyjímala se na svém mulovi mnohem líp než já.

Za tři čtvrti hodiny jsme dorazili do Chimalapa-Cabaňasu. Jeli jsme podél kolejí. Nádraží bylo temné, nápis „Estacion“ se sotva dal rozluštit, pokladna byla zavřená. Před vchodem na nástupiště stál milicionář. Řekl nám, že vlak do GuatemalaCity před patnácti minutami odjel.

72

Zbytek noci jsme strávili v ubohé noclehárně, kterou hýbaly štěnice. Spali jsme na pletených slaměných rohožích; ležely na udusané hliněné podlaze. Z vedlejší místnosti se zprvu ozývalo chrčivé chrápání. Cruzfer je zarazil tak, že bez ohledu na tenké stěny začal střílet kolem sebe. Hlasitý spáč pak raději hostinec brzy po půlnoci opustil.

Vstali jsme s prvními slunečními paprsky a umyli se v korytě u studny. Na verandě, kterou tvořila přesahující došková střecha a prohnilé sloupky, jsme jedli tortillas. Tady, na zadní straně domu, visel nejdůležitější nástroj hospody, z hrubého kamene vytesaný velký filtr, z jehož spodního hrotu kapala chladná voda.

„Ti lidé tvrdí, že v kameni se zachytí všecky bakterie,“ prohlásil Cruzfer, který se projevil jako osvícený člověk. „Já mám svou vlastní metodu.“ Vytáhl z cestovní brašny láhev rumu, jímž vodu řádně dezinfikoval, než jsme se napili. „Na zdraví vašeho presidenta Diaze,“ řekl jsem a zdvihl sklenici. Divně se na mne podíval a chvilku mlčel. Potom odpověděl: „Na zdraví vašeho šéfa štábu Mendozy,“ a zvrhl tekutinu do sebe. Příliš jsem z toho nezmoudřel.

Vedle filtrovacího kamene visela jiná vzácnost: rtuťový teploměr. Už teď, sotva se rozednilo, ukazoval dvacet osm stupňů Celsia. Střed údolí Motaguy, ujišťoval mne Cruzfer, je nejteplejší kousek Střední Ameriky; říká se mu guatemalské peklo. V březnu, nejteplejším měsíci, stoupá tu polední teplota na padesát stupňů ve stínu… Zaplatili jsme a vyrazili.

Ve dne vypadalo nádraží jako zborcená skladištní kůlna. Na obílených stěnách visely reklamní plakáty, propagující severoamerické výrobky: nože z nerezu, gramofonové desky a žvýkací gumu, jejíž základní surovinu, chiclovou pryskyřici, dovážely USA desítky let z guatemalských pralesů.

Přišli jsme přesně na minutu. Vlak ze San Salvadoru supavě vjížděl, když jsme procházeli závěrou. Táhla jej zeleně natřená staromódní lokomotiva s nízkým kotlem a neforemným korunovitým komínem. U Quezaltepeque projel vlak zápolím fronty, vezl také dva lazaretní vagóny, které k němu přivěsili v Chiquimule. Okna vagónů úzkokolejné dráhy byla beze skla, v leckteré stěně zely díry po kulkách. Protlačili jsme se maličkými dveřmi a pohodlně se usadili.

Stroj načerpal vodu, ostře si odkašlal a trhavě se rozjel. Okny foukal svěží vítr. Zprava nám tekla vstříc Motagua, tady už to byl mohutný tok. Zářící písčiny vyčnívaly z vln, na kterých se třpytilo ranní slunce. Břehy terasovitě stoupaly. Na březích ležely roztroušené chudé vesnice se slaměnými střechami, vypálenými sluncem. Na suché šedožluté trávě se popásaly hubené kravky. Proud řeky se na mnoha místech dělil a protékal kamenitou divočinou v několika ramenech… Spatřil jsem smečku rozježených psů. S vyplazenými jazyky se rozběhli za vlakem a prali se o zbytky jídla, které vpředu kdosi vyhazoval z okna.

Na příští stanici, v El Manzanalu, to začalo být zlé. Sotva lokomotiva zabrzdila, padl na vlak příkrov žhavého dusna. Pot mi stékal do očí. Blůzu uniformy jsem nesměl svléknout, protože guatemalský důstojník by něco takového neudělal. „Que calor!“ sténali cestující – to je vedro! Ačkoliv v tropech vyrostli, trpěli horkem zrovna jako já. Vedle mne seděla na dřevěné lavici stařičká babka s měďnatě zahnědlou tváří, živě si povídala se svou sousedkou a kouřila při tom smolně černý doutník. Než jsme se rozjeli, proběhl vlakem průvodčí s košem vychlazených lahví piva a limonády. U sousedního okna popíjeli dva obchodníci s dobytkem pulque a hovořili o obchodech. Cípy košil si na břiše svázali, takže pupky měli nahé. Chvílemi si odplivli na nástupiště. O válce nehovořil nikdo.

Před Guastatoyou se železniční trať rozloučila s Motaguou a obrátila se k jihu do příkře stoupající úžlabiny.

Nekonečně pomalu se supající vlak prodíral nesčetnými serpentinami do hor. „Věřte, seňore kapitáne,“ řekl mi Cruzfer, „tohle všecko nemuselo být. United Fruit dělala chyby a sama lidi nutila, aby si otvírali hubu. Za to, že Arbenzova vláda tolik sklouzla doleva, máme co děkovat v neposlední řadě United Fruit Company.“

Neodpověděl jsem okamžitě. Venku kolem nás ubíhala bujná, vlhká zeleň, vrbové keře, cukrová třtina, mangovníky a malá pole banánovníků… Politizuje se mnou jen proto, že je to tu zvykem, anebo chce vyzvědět mé názory? – „Mé poslání,“ řekl jsem, „nemá s United Fruit Company nic společného.“

„Začalo to docela nevinně,“ vysvětloval. „V roce 1950 postřikovali banánoví kuliové na tichomořském pobřeží banánovníky jedovatými roztoky. Dělá se to stále, aby se stromy uchránily před škůdci a nemocemi. Jako obvykle při tom několik lidí utrpělo škody na zdraví; pár jich z toho osleplo. To se už kolikrát stalo i předtím, abyste věděl. Ale tentokrát se do toho zamíchali komunisté. Spolu s odbory žádali lepší pracovní ochranu, vyplácení invalidních rent a víc takových věcí.“

Přikývl jsem a díval se ven na mangovníky. Na telegrafních drátech podle trati visela ptačí hnízda. Spousta stromů měla jarní listí jako v německém máji… Ale ne, asi si jen chce povídat.

„Když před třemi lety polámala vichřice v okrese Tiquisate spoustu banánovníkových plantáží – jejich kmeny jsou vlastně stočené z listí, jen s námahou unesou trsy plodů a ve větru se velmi snadno lámou – Company propustila dělníky. Smlouvy ovšem byly stále v platnosti. Vyzvala dokonce naši vládu, aby jí přidělila novou půdu, žádala o další daňové úlevy a hrozila, že jinak zničené plantáže vůbec neobnoví. Yankeeové napjali strunu, až praskla – nemyslíte?“

„Cizinec může věci jen těžko posoudit,“ odpověděl jsem, „a kromě toho mi do nich nic není.“

Před oknem se teď k mému překvapení objevily borovice. Svahy byly pokryté řídkým jehličnatým lesem, ve kterém tu a tam zasvítila palma; ucítil jsem známou vůni domova. Vedro začínalo být nesnesitelné. U potoka seděly indiánské ženy a praly na kamenech. Rozpálené chatrče z palmové slámy se tiskly k úbočím; tady byla domovem ta nejtrpčí bída. Vlak supěl výš a stále výš, každým okamžikem jsme se přibližovali k hlavnímu městu, kde se mělo rozhodnout o našem osudu. Zříceniny kláštera na vrcholku hory strašidelně civěly kamsi do minulosti, vybledlé a rozpálené.

„Vyprávějte dál, seňore kapitáne,“ požádala Cruzfera Chabelita. Proč si hraje s ohněm? Vrhl jsem na ni varovný pohled.

„Tenkrát,“ vyprávěl Cruzfer, „podali propuštění banánoví kuliové stížnost. Požadovali od United Fruit náhradu za ušlou mzdu. Věc proběhla několika instancemi, až apelační soud v Escuintle rozhodl, že nedodrží-li United Fruit pracovní smlouvu, mají být banánové plantáže zabaveny a prodány v dražbě. To se stalo před dvěma lety. Brzy nato došlo k prvnímu vyvlastňování. Trust ztratil třiaosmdesát tisíc hektarů ladem ležící půdy na tichomořské straně. Arbenz zaplatil na odškodném šest set tisíc dolarů, pozemky měly hodnotu šestnácti miliónů. Stalo se, co se stát muselo… Teď máme válku na krku. Yankeeové jsou proti nám. Nemůžeme ji tedy vyhrát.“

„Váš plukovník byl včera jiného názoru,“ řekla Chabelita.

„Proti Yankeeům válku vyhrát nemůžeme,“ rozmrzele odpověděl Cruzfer, „rozhodně ne tady, ve Střední Americe.“

U tiché staniční budovy si lokomotiva na chvilku oddechla. Tři hezké, pestře oblečené indiánské ženy nabízely plaše a němě na prodej kukuřičné placky, k nim med, vejce, drůbeží stehna a frijol: černé rozemleté fazole usmažené v tuku, jedno z nejdůležitějších jídel v zemi. Koupil jsem po jedné porci ode všeho a nabídl trochu i našim oběma strážcům – Cruzferovi a jeho řidiči. Hlídače musí člověk udržovat v dobré náladě.

„Sanarate,“ řekl řidič, když jsem mu dal misku s frijolem; do té chvíle nepromluvil jediné slovo. „V těchto místech probíhá vodní předěl, seňore kapitáne.“

Indiáni strkali do vagónů tašky, kufry a koše, cpali do vlaku slepice, ovce a rozhořčeně kvičící vepře. Místem určení byl trh v hlavním městě… Vagón sebou škubl, krajina se začínala měnit. Slunce se odráželo od majestátních vrcholků hor. Vlak se proplazil dvěma tunely. Pod strání vytékaly ze skal smrduté sirné prameny; žluté potoky vydechovaly oblaky páry a utíkaly do údolí. Bylo právě poledne, najedli jsme se a chtělo se nám spát. Vlak supěl ostrými serpentinami mezi sopečnými skalami.

Než jsem usnul, ještě jsem v polospánku zaslechl, jak Cruzfer říká: „Na druhé straně to tak sotva mohlo jít dál, to my uznáváme…“ Naklonil se ke mně, opřel si lokty o kolena a mluvil velmi tiše. „Arbenz vztáhl ruku nejen na pozemky zahraničních vlastníků, ale i po majetku zdejších lidí. A to byla vážná chyba, seňore!“

Protože jsem přikývl, pokračoval: „Minulého roku v březnu povstali naši statkáři v okrese Salamá. To byla smutná historie. Jezdili po kraji s kříži na šatech a říkali si vojsko Kristovo… Obsadili letiště v Salamá, čekali tam na letecký výsadek z Hondurasu a chtěli udělat presidentem syndika United Fruit Juana Serna. Když tam dorazily naše oddíly, odházeli zbraně… Ale my v armádě jsme tenkrát začali pochybovat o tom, že Arbenzova cesta je správná.“

„Chápu,“ zamumlal jsem.

„Arbenz byl chytrý… za poslední tři roky potlačil tři tucty pokusů o puč.“ Vnímal jsem Cruzferova slova už jen napolo. „Museli jsme mu při tom pomáhat… Diaz by nás byl degradoval.… Někdy nám při tom krvácelo srdce… ale když je člověk jednou voják! Vlády lidové fronty, seňore kapitáne, jsou tvrdé jako kokosové ořechy… zevnitř se nedají rozlousknout… a zvenčí to taky nejde, to jste v uplynulých deseti dnech sám viděl! Ale když se na to jde zevnitř i zvenčí zároveň – pak se to povede…“

Jako závojem jsem viděl, jak si uhodil pěstí do dlaně. Plesklo to docela tiše. Usnul jsem.

73

Tlumený třesk mne prudce vytrhl. Vlak brzdil a lidé vyskakovali, ještě než se zastavil. Vzrušeně ukazovali vzhůru. Vyklonil jsem se z okna a spatřil jsem – pšeničné pole, jak se kolébá ve větru. Mezi temnými okrajovými pohořími se rozprostírala rozlehlá rovina. V dálce přede mnou ji v polokruhu obklopoval modravý řetěz sopek, nad krajem ležela nesmírná tíha černých nízkých mračen.

Rázem jsem se probral k plnému vědomí. Uslyšel jsem řev leteckého motoru. Další výbuch! Černé mračno kouře vytrysklo na pšenici, lidé křičeli, gestikulovali, vyvlékali svůj majetek z vagónů. Ovce a vepře hnali pryč od vlaku, v koších kdákaly slepice, ženy se křižovaly; všecko utíkalo pryč od vlaku, do polí.

Bylo pondělí 28. června, devět hodin večer. Pro nebezpečí náletů vlak několikrát zastavil na otevřené trati. Později jsem se dozvěděl, že GuatemalaCity bylo toho dne vystaveno nejtěžším náletům, k jakým za celé války došlo. Mendozovy stíhací bombardéry bez ustání létaly nad střechami. Z palubních zbraní rozstřelovaly lehké předměstské domy, bombardovaly vládní čtvrť, jedna z pum potrhala koleje před námi. Dál jsme museli pěšky; přímo přes pole.

Chabelita měla bolavé nohy. Nenaříkala však, šla stále v čele. Cruzfer klel. Řidič mrzutě vlekl cestovní brašnu a samopal. Po půlhodině jsme došli na okraj města. Ucítili jsme pach požářišť. Na jihozápadním obzoru se vypínal trojúhelník Aguy se sploštělým vrcholem kráteru, vedle čněl masiv Fuega a jeden z menších kuželů, jehož jméno jsem neznal. Všecko bylo ponořeno do hluboké večerní modři tropické vysočiny – a zacloněno sloupy kouře. Růžové beránky táhly po obloze jako proudy pěny. Daleko nad Tichým oceánem zuřila bouře… Bombardéry zmizely. Musely se vrátit na Mendozovo pastvisko dříve, než se docela setmí. Do příštího rána jsme se jich nemuseli bát.

V přeplněném, zoufale rozhrkaném autobuse jsme se řítili kolem jednopatrových budov. Chabelitě se zatřpytilo v očích. Bílé plochy zdí, zamřížovaná okna, koruny stromů, oprýskané stěny. Nad ploché střechy se zdvíhalo několik kostelních věží, mezi tím vším se krčily ubohé chatrče, baráky z vlnitého plechu. Rychle se stmívalo. Autobus se hnal po asfaltových ulicích ďábelským tempem. Na silných dřevěných stožárech se rozsvítily elektrické lampy. Kdo zakýval, jel s námi. Když někdo chtěl vystoupit, musel zazvonit; řidič potom zastavil na příštím rohu.

Vystoupili jsme před hotelem Palace. Byla to třípatrová železobetonová budova postavená v roce 1927 a zabezpečená proti zemětřesení za cenu dvou a půl miliónů dolarů. Když jsme vcházeli pod skleněný přístřešek, spadly první kapky. Vrátný se zapřísahal, že je všecko obsazeno. Vzhledem k leteckému bombardování je hotelu pro jeho pevnou konstrukci dávána přednost, je tu samé zahraniční panstvo… Cruzfer ho odstrčil, ukázal přispěchavšímu řediteli jakýsi papír a hned byly dva pokoje. Octli jsme se uprostřed kůže, mramoru a mahagonu, ba dokonce i zdviž tam fungovala.

Oba pokoje ve druhém poschodí ležely vedle sebe. Sotva jsme se s Chabelitou nastěhovali do svého, ozvalo se tvrdé zaklepání, spojovací dveře se otevřely a objevil se Cruzfer v čisté košili a vyleštěných botách, které se leskly jako zrcadlo. Nad náprsní kapsou se mu pohupovaly čtyři nebo pět řádů. Všecka malátnost a řečnost z něho spadla. Tady v metropoli se rázem vrátil k svému prušáckému vystupování. Požádal o klíč od pokoje, zamkl jím dveře na chodbu a strčil jej do kapsy, přičemž zdůraznil, že se tak děje v zájmu naší osobní bezpečnosti. Potom odpochodoval s poznámkou, že jde ohlásit presidentovi mou návštěvu. Za čtvrthodinku bude zpátky a Diaz mne potom přijme.

„Za pět minut,“ zašeptala mi Chabelita, „se dostaneme odtud až k našemu domu. Tam tě schovám, Antonio, dokud nebude po všem. Josefa se tě ujme a dědeček také, až jim povím, co všecko jsi pro mne udělal. U nás tě nenajdou!“

„Josefa?“ zeptal jsem se. „Kdo to je?“ Věděl jsem totiž, že už nemá matku.

„Naše hospodyně, Indiánka,“ odpověděla a oči jí zářily jako prve v autobusu. „Rychle – než se vrátí!“

„Zkus to, jestli smíš odtud,“ řekl jsem.

Otevřela spojovací dveře. Sousední pokoj byl právě tak přepychový jako náš, bylo v něm klimatické zařízení, pestré záclony, měl toaletu a vykachlíkovanou koupelnu. Hned naproti dveřím seděl Cruzferův řidič na židli z ocelových trubek. Samopal měl položený na kolenou a dělal, jako by na něm něco opravoval.

Když Chabelita vstoupila, napřímil se, židle měkce zapéroval. „Budete-li něco potřebovat, zazvoním na číšníka,“ řekl hrdelním hlasem. Ve zvětralé lotrovské tváři se nepohnul jediný sval.

„To mohu udělat také,“ odpověděla Chabelita.

Rychle vstal a zastoupil jí cestu. Upřeně se dívali jeden druhému do očí. Problesklo mi hlavou, zda bychom se s ním dokázali vypořádat, ale nakonec se mi zdál příliš silný. Nikdy jsem se nepouštěl do rvačky zrovna s potěšením, a jak to vypadalo, on s tím počítal. Kdyby došlo k pranici anebo kdyby padl výstřel, bylo pro nás všecko ztraceno. Při nejmenším by hluk přivolal personál hotelu. Tady ve vnitřním městě bychom se daleko nedostali; viděl jsem hlídky na všech křižovatkách.

„Můj kapitán vás dává prosit, abyste neopouštěli svůj pokoj,“ řekl řidič. „Obyvatelstvo je rozzuřeno na Mendezovy letce. Mám rozkaz chránit vás.“

„Nežvaňte hlouposti!“ křikl jsem z vedlejší místnosti. „Nikdo tu neví, že přicházíme od Mendozy.“

„Velmi správně, seňore kapitáne,“ odpověděl, „zrovna jako tu nikdo neví, že tenhle dragoneante je vlastně seňorita.“

Na jeho kožených tvářích se objevil úšklebek. Práskl jsem dveřmi… On a jeho představený tedy znali naše tajemství. Dodnes nevím, jak je objevili. Když jsou lidé celý den a celou noc spolu, dá se takový klam zajisté jen těžko zachovat. Možná, že Chabelita promluvila ze spaní, prozradila se nějakým slovem nebo pohybem! Ale na tom teď nezáleželo, i tak jsme byli v louži. Seděli jsme na chromovaných židlích a dumali, dokud se Cruzfer nevrátil.

Tvrdě zaklepal. V obličeji byl ještě žlutější než jindy, vypadal zklamaný a uražený, rozlícený na nejvyšší míru. „Diaz vás odmítá přijmout,“ vyrazil ze sebe. „Ani mne k němu nepustili… Dal mi vzkázat, že se vzbouřenci jednat nebude a už prý vůbec ne, když přicházejí od toho leteckého piráta Mendozy. Doslova tak to řekl! Domnívám se, že presidenta tak rozběsnilo dnešní bombardování.“

„K tomu by bylo vůbec nedošlo, kdybyste mne byl k němu dovedl už včera,“ lhal jsem. „Mendoza vystrčil mírová tykadla, ale válka neskončila, proto bombarduje.“

Cruzfer si sáhl na čelo. „Chápu! Ale takhle vypadají věci teď a my bychom měli…“ odmlčel se, sáhl po mé sklenici na čištění zubů, otočil kohoutkem vodovodu, napil se a ztěžka oddechoval.

V hlavě mi hučelo, také bych se byl rád napil, ale nechtěl jsem dát najevo slabost. Za rozhodnutí nemluvit s leteckými piráty jsem byl Diazovi ze srdce vděčný. Tím se však naše situace opět komplikovala.

„Když v nás vidí vzbouřence,“ zeptal jsem se, „nedá nás zatknout?“

„Doufejme, že nedá,“ odpověděl Cruzfer; postavil sklenici tak zprudka, až se roztříštila.

Přiznávám se, že mne jeho poznámka pramálo utěšila. V krku mi seděl knedlík. Měl jsem odporný pocit, že jsem se do té pučistické mašinérie zapletl příliš hluboko; teď mi hrozila zkáza ze dvou stran. Řekl jsem: „Seňore kapitáne, měli bychom změnit místo pobytu.“

„To dost dobře nejde… Před průčelím už stojí stráž.“ Poškubl rameny a vešel do svého pokoje.

Té noci jsem spal velmi málo, přestože postel byla výborná a prošívaná přikrývka lehounká a voňavá. Kolem půl druhé jsem se podíval z okna, zaslechl jsem, jak kdosi srazil podpatky, a pod skleněnou střechou jsem uviděl obrysy strážného; stín jeho pušky padal na dláždění ulice. Střežil hlavní vchod a Cruzferův tělesný strážce blokoval východ na chodbu. Pečovali o nás ze dvou stran, uniknout se z toho nedalo.

Za chvilku nato se na protější posteli posadila Chabelita, mumlala cosi ze spaní. Až na slova „Josefa, mamaita“ jsem jí nerozuměl. Opakovala to několikrát. Pochopil jsem z toho, jak se jí stýská po domově a po Josefě, indiánské hospodyni, kterou nazývala „maminkou“. Pět minut cesty odtud stál Guerrův dům, tam bychom byli v bezpečí. Leželi jsme však v tomto feudálním hotelu a nebylo nám tu nijak dobře.

74

Jak se v těchto zemích často stává, došlo přes noc ke zvratu. Kolem osmé hodiny ráno jsem slyšel Cruzfera ve vedlejším pokoji telefonovat, při holení jsem se náhodou podíval z okna a zjistil, že stráž je pryč. Zatímco jsem přemýšlel, mělo-li by smysl vyskočit z okna – ulice byla dobré čtyři metry pod námi – kapitán už klepal na dveře. Chabelita právě vstávala, a tak jsem ho do pokoje nepustil.

Skulinou ve dveřích na mne křikl: „Je to v pořádku! Dnes v deset hodin navštíví Diaz amerického velvyslance. Ten už ho srovná! A vtluče mu do hlavy, že musí uzavřít mír. Budeme čekat před budovou velvyslanectví, a až bude vycházet, představím vás, seňore kapitáne, jako prvního vyjednavače. Co říkáte mému nápadu?“

„Nápad je to báječný,“ odpověděl jsem, „doufejme, že bude Diaz v dobré náladě.“

„Nebude se tomu moci vyhnout a vyslechne vás,“ řekl Cruzfer.

Stalo se, jak si Cruzfer přál. Po snídani jsme se vypravili na cestu k velvyslanectví USA. Řidič s Chabelitou zůstali v hotelu. Když ti dva gusanovci poznali, že to je děvče, začali v ní vidět něco jako zástavu. Zrovna jako major Reyes si mysleli, že je mou milenkou. V jednom se nemýlili: dokud měli v rukou Chabelitu, měli jistého i mne.

Bylo zářivé ráno, na azurově modré obloze se ještě neukázal jediný nepřátelský letoun. Přešli jsme přes náměstí, tři až čtyři hektary velikou plochu s ozdobným parčíkem uprostřed; pumy tam vyvrátily z kořene citroník a zničily kamennou fontánu. Roztrhaní snědí čističi bot, chlapci s velikýma očima, seděli na převráceném kandelábru, kývali na nás a pokřikovali. Dobře oblečení civilisté spěchali kolem, hnali se za svými záležitostmi jako jindy.

Náměstí bylo kolem dokola vroubené podloubími; po sloupech se pnuly popínavé růže. Na zubaté věži gardových kasáren se třpytil zlatý nápis GUARDIA DE HONOR; jedno postranní křídlo bylo v troskách. Mohutná katedrála na východní straně náměstí, jejíž věže se prý při zemětřesení v roce 1918 zvrátily na náměstí, se zdála naprosto nepoškozená. Vedle ní se drolila suť z puklých průčelí.

„Mercado central,“ řekl Cruzfer. Tržnice.

Prošli jsme obrovskou halou. Vzdor včerejšímu bombardování přicházeli indiánští rolníci nabízet své zboží jako obvykle – rajská jablíčka, olivy, chilový pepř, fazole, plody mangovníky, pomeranče, ananasy; pestře zbarvené látky, různé sáčky, výšivky a krajky; olej z corozových ořechů v hliněných džbánech, výtažky z kořenů, tamarind, vanilku, želví vejce. Kroje prodavaček a hromady zboží hořely zelení, červení, purpurem, svítily bělobou a zlatou žlutí…

Ve vysoké průčelní bráně, kterou jsme vycházeli, stáli Indiáni; přišli do hlavního města země pěšky a byli na cestě i celé týdny, přinášeli lana z Cobánu, pletené sedlové brašny, rohože, sítě, dřevěné nástroje, tkalcovské práce, hračky a ozdoby z peří. Aby jejich dlouhá pouť nebyla nadarmo, museli teď své zboží prodat, ať už byla válka, nebo nebyla. Většina si jistě myslela, že jde o jednu z obvyklých „revolucí“, do kterých jim nic nebylo. Po čtyři dlouhá staletí žili ti lidé v útlaku, Arbenzově vládě se nemohlo podařit, aby je v tak krátké lhůtě vyburcovala k novému životu. A teď už tu ani nebyl president, který by se o to pokoušel. Jen docela málo jich asi pochopilo, co se onoho dne opravdu stalo – docela nablízku, za okázalými a nádhernými monumentálními zdmi katedrály a jen několik kroků od jejich stánků.

Budova amerického velvyslanectví nebyl nijak reprezentativní dům. V zářivém dopoledním vzduchu se vzdouvala hvězdnatá vlajka na bíle lakované žerdi, nad ni trčela do výše anténa rozhlasové vysílačky. Budova měla dvě světle žlutě omítnutá poschodí se zamřížovanými okny, ale schodiště před domem chybělo; jen několik málo schodů končilo u brány z tvrdého dřeva. U chodníku parkovaly dva černé cadillacy, na předním z nich byla standarta presidenta republiky. Na chodníku se hemžili dobře ozbrojení vojáci, motocykly měli opřené o stěny domů.

„Je už uvnitř,“ řekl Cruzfer. „Dlouho to trvat nebude.“

Zeptal jsem se: „Odkud to víte?“

Stáli jsme a čekali. Za chvilku jsem se koupal v potu. Nikde nebylo kouska stínu. V mnoha ulicích GuatemalaCity chybí aleje stromů. Vzpoměl jsem si na směšnou historku, kterou mi o tom vyprávěla Chabelita: Před sedmdesáti lety řekl jeden z diktátorů, president Barrios, po návštěvě ve Spojených státech, že se mu v USA líbila spousta stinné zeleně v ulicích. Když potom na několik dnů odjel z města, vydalo ministerstvo vnitra příkaz všem majitelům domů, podle kterého byli povinni neprodleně vysadit podél svých chodníků stromy, aby byla vracející se hlava státu překvapena alejemi a la „Norte Americana“. Protože majitelé domů na to měli málo času, vytrhali dlažbu, přivlékli ze svých zahrad všecky možné druhy stromků a křovin… takže nakonec stál vedle vysokého oleandrů patnácticentimetrový trpasličí cypřiš, za kterým následoval pomerančovník, růžový keř a myrta. Barrios to však považoval za výsměch, ministra sesadil a dal zabavit jeho jmění.

„Odkud to vím?“ odpověděl po chvíli Cruzfer. „U Peurifoye to jde vždycky rychle. U nás se mu říká ‚Čiperný Jack‘.“ Chodili jsme kolem průčelí sem a tam. Slunce nemilosrdně pražilo. Město bylo postavené podle španělsko-amerického systému do tvaru šachovnice, s číslovanými „avenidas“, probíhajícími od severu k jihu, a „calles“, které je protínaly v pravém úhlu. Calles se táhnou od východu k západu a jsou po celý den beze stínu; v avenidách je kolem poledního stín čím dál skrovnější.

Kamenné desky pod námi odrážely horko, skoro jsem vedrem padal. Poznenáhlu jsme na sebe soustředili pozornost. Vojáci nás chvíli pozorovali, potom k nám přistoupil velitel stráže, zasalutoval – a Cruzfer mu ukázal plnou moc, kterou mu vystavil plukovník Gusano, podle všeho opravdu vlivný spiklenec. Směli jsme zůstat v blízkosti presidentova auta… Srdce mi prudce tlouklo.

S napětím jsme se dívali k domovním dveřím. O tom, co se tam za těmi vraty z tvrdého dřeva dělo, jsem neměl tušení. Z budovy velvyslanectví nepronikl ven ani hlásek. Dnes vím, že Diaz tam prožíval nejhorší čtvrthodinu svého života. Plukovník kolísal ve hře mocenských sil. Na přání svého důstojnického sboru zakázal Stranu práce, jakmile převzal moc, a aby se zalíbil Američanům, odvolal stížnost Guatemaly u OSN a nakonec dokonce požádal smutně proslulou „Organizaci amerických států“, aby do Guatemaly vyslala mírovou komisi.

Odmítl však kapitulovat před Armasem. Svému svrženému příteli Arbenzovi pevně slíbil, že v boji proti námezdníkům trustu United Fruit bude energicky pokračovat. Žádný z gangsterů banánového koncernu nesmí vstoupit do hlavního města, bandité musí opustit zemi, tak zněla Arbenzova „poslední vůle“. Nejkrajnější levici byl ochoten v nejhorším případě obětovat. Diaz byl rozhodnut vyloučit komunisty z politického života; ostatní tři liberální strany měly – za předpokladu, že vychýlí svůj kurs doprava – zůstat u moci.

V očích velvyslance USA to bezesporu byl hanebný kompromis. Peurifoy – jako mnoho Američanů – považoval už od dětství liberály za zakuklené bolševiky. Po celou dobu se ten muž snažil uspořádat osudy země tak, aby se to líbilo State Departmentu: lstí, nátlakem a dolary. V jeho ruce se sbíhaly nitky z presidentského paláce, z filiálky trustu v Puerto Barriosu, z Chiquimuly a Esquipulasu. Byl to on, kdo tu míchal karty. Dva dny předtím, v neděli 27. června, poradil Diazovi, aby nastoupil na Arbenzovo místo – až se Arbenz vzdá úřadu, bude všecko v pořádku, nálety ustanou a on se zaručuje za to, že „osvobozenecká armáda“ bude rozpuštěna… Teď však jeho slovo už neplatilo a on představil překvapenému Diazovi nové lidi, kteří byli ochotni dohodnout se s Armasem: skupinu radikálně pravicových důstojníků kolem plukovníka Elfega Monzóna.

To všechno jsem se ovšem dozvěděl až o dva dny později.

Čekali jsme sotva deset minut, když masivní brána zavrzala a z domu vyšel štíhlý muž s distinkcemi plukovníka, následován čtyřmi nebo pěti důstojníky. – „To je on,“ zašeptal mi Cruzfer, „Enrique Diaz!“ Cítil jsem, jak mi krev šumí ve spáncích. „Rychle, zastavíme ho, než vstoupí do vozu.“

Vzal mne za loket a vlekl mne k autu, ale sklaplo nám, nebylo z toho nic. Když se kapitán chtěl přiblížit k presidentovi, jeden z důstojníků ho brutálně odstrčil stranou.

„K sakru!“ zaklel Cruzfer. Zavrávoral dozadu a strhl mne s sebou. Narazili jsme na jednoho z vojáků, kteří tu stáli v pozoru, a upadli jsme všichni tři. Karabina tělesného strážce zařinčela na dlažbě. Diaz se po nás otočil. V obličeji byl popelavě šedivý. Zavrtěl hlavou a s nekonečně unaveným výrazem přistoupil ke svému vozu – jako ten, kdo ví, že už nemůže nic změnit.

Vyskočil jsem a oprášil se. „Seňore plukovníku,“ slyšel jsem říkat jednoho z důstojníků, kteří vyšli s Diazem z velvyslanectví, „to druhé auto, prosím.“ A kupodivu, president uposlechl. Obrátil se k druhému vozidlu, které nemělo presidentskou standartu.

Cruzfer se vedle mne zvedl, znovu mne vzal za paži a táhl kupředu. Byl to houževnatý chlapík, ale já už jsem toho měl dost; vyškubl jsem se mu… Všecko se odehrálo v jediné minutě. Zatímco Diaz nastupoval se skleslými rameny do vozu – dva důstojníci se okamžitě posadili na zadní sedadlo vedle něho –, můj kapitán se ještě jednou pokusil dostat se k němu.

„Seňore presidente,“ křičel, ale dvířka bouchla a zevnitř kdosi vytočil okénko. Díval jsem se, jak se Cruzfer s bláznivou odvahou pokouší dvířka otevřít – ale marně; zřejmě je někdo zevnitř uzamkl.

„Seňore presidente!“ – zasípal – a v tom okamžiku se prudce otočil. Do zad se mu zavrtávala hlaveň samopalu. Zároveň naskočil motor zadního vozu, předl tak tiše, že jej bylo sotva slyšet. Cadillac couvl asi o pět metrů. Cruzfer stál na okraji chodníku, byl dočista zmatený, po každé straně měl jednoho samopalníka.

V bráně budovy velvyslanectví se teď objevili tři muži. První z nich měl na sobě uniformu; byl to, jak jsem brzy pochopil, plukovník Elfego Monzón. Druhého jsem vzdor brýlím proti slunci poznal okamžitě: měl růžovou pleť a malou pletenou vázanku. Byl to Mr. Brandon od United Fruit, který si právě před týdnem marně hrál v Esquipulasu na mírotvorce.

Třetí byl rovněž v civilu; jeho oblečení mi však připadalo neobvyklé. Měl na sobě pískově žlutou, pěkně vyšívanou kovbojskou košili s krátkou světlou kravatou a lehce vyhrnutými rukávy, k ní vhodné kalhoty. Na opasku se mu po pravém boku pohupoval – jako nějakému texaskému šerifovi – těžký kolt ráže 12,7 milimetrů. – „Haló, chlapci,“ křikl anglicky na lidi kolem Cruzfera, „nechte toho, neškorpěte se!“

Usmíval se jako dobře naladěný hostitel, který vyprovází přátele a je přesvědčen, že se večírek báječně vydařil. Nadouval plné, do modra vyholené tváře, tukové polštářky se trochu posunuly nahoru, že mu za nimi oči skoro zmizely… Byl to Peurifoy, velvyslanec. Potřásl Monzónovi rukou, a když plukovník vstoupil do prvního vozu, ještě mu blahosklonně zakýval. Rukáv košile při tom sklouzl a odhalil zápěstí, porostlé černými chlupy. Potom poklepal Brandonovi na rameno. „Pojď dál, Harry,“ řekl a oba zmizeli za vraty; obě křídla se za nimi se skřípotem zavřela.

V témž okamžiku se od chodníku klouzavě odlepili obrnění ochránci. Tucet motocyklů naskočilo, doprovodná četa nasedla a vyrazila za cadillacy. Na nejbližší křižovatce odbočila kavalkáda se svištícími pneumatikami doleva. Chodník byl prázdný. Stáli jsme tam s Cruzferem jako omámení. Slunce pražilo, hvězdnatá vlajka se vzdouvala, ale přelud už zmizel… Zůstalo jen mračno výfukových plynů. Bylo něžné modré, vznášelo se nad dlažbou a štípalo do nosu.

75

Cruzfer, který už zažil nejeden pád šéfa vlády, se vzpamatoval první. „Zatkli Diaze,“ řekl. „U kormidla je Elfego Monzón.“

„Tím také končí můj úkol,“ odpověděl jsem. „Jednat s tím Menzónem, nebo jak se ten člověk jmenuje, nejsem oprávněn.“

Kapitán ho přeslechl. Zahloubán do myšlenek loudal se zpátky k hotelu; na jeho vyhublém obličeji se zračila melancholie. Teď bych mu byl mohl utéci, skočit do některé jedoucí tramvaje anebo autobusu, ale nešlo to: měli v rukou Chabelitu.

Cestou Cruzfer prohlásil: „Elfego Monzón! Kdo by si to byl pomyslel. Před čtyřmi lety už byl jednou ministrem vnitra. Tenkrát mu odbory vyslovily nedůvěru. Parlament ho taky neměl v lásce; musel jít. Teprve včera ho Diaz znovu jmenoval ministrem vnitra a dnes…“

„Nevděk světem vládne,“ poznamenal jsem.

„Ten trik s velvyslanectvím byl podařený,“ liboval si. „Toho se u nás ještě nepoužilo. Bez střílení, bez prolévání krve! Budova velvyslanectví je přece exteritoriální. Monzónovi důstojníci zatkli Diaze uvnitř. Peurifoy musel stát u toho, aby měl všecko pěkně na očích. Všechna čest, to byl tichý převrat!“

Když se Cruzfer ze svého ohromení vzpamatoval, začal obdivovat americkou režii. Považoval celou historku za náramně chytrý tah na šachovnici. John E. Peurifoy opravdu také platil za jednoho z nejnebezpečnějších žraloků, které mohlo tenkrát ministerstvo zahraničních věcí USA vyslat do oceánu svých světovládných plánů. Dopodrobna mi všecko o něm brzy pověděl dr. Guerra. V té době bylo Peurifoyovi šestatřicet let a byl na vrcholu své moci. Narodil se ve Walterboru, zapadlém hnízdě v Jižní Karolině, zpočátku se protloukal jako vojenský kadet, domácí učitel, pokladník Kansas City Bank, žák pilotní školy, pojišťovací agent a zaměstnanec obchodního domu.

Ve třiceti letech byl „Čiperný Jack“ vedoucím oddělení v americkém úřadu pokladu; za rok nato dělal liftboye ve washingtonském Kapitolu. Ze šachty zdviže v budově Kongresu se mu podařilo skočit rovnou do oddělení výzkumu konjunktury v sousedním ministerstvu práce. Odtamtud se v roce 1939 přehoupl do State Departmentu, mezitím vystudoval mezinárodni právo – aby se naučil, jak se v tichosti porušuje – a v roce 1942 se stal členem amerického vyslanectví v Rio de Janeiru. Služby v armádě zůstal ušetřen. Namísto toho povýšil koncem války na vedoucího oddělení veřejných informací v ministerstvu zahraničí, v San Franciscu řídil přípravy k založení OSN a v roce 1947 se vyšplhal na křeslo náměstka státního podsekretáře.

Tři roky působil s jemnocitem a výkonností buldozeru ve State Departmentu jako vedoucí personálního a správního odboru. Vyhazoval odtamtud liberální úředníky, kteří do ministerstva zahraničních věcí přišli za presidentského období Franklina D. Roosevelta, a nahrazoval je zapřisáhlými antikomunisty. V roce 1950 mu za to president Truman udělil řád a poslal toho osvědčeného muže jako vyslance do Athén, aby tam skoncoval s komunismem v Řecku. – „Poslyš, Sofe,“ řekl po svém příjezdu tehdejšímu ministerskému předsedovi Řecka Sofoklu Venizelosovi, „jmenuji se John a přátelé mi říkají Jacku.“

Ale Sof a Jack nezůstali dlouho přáteli. Peurifoy brzy zjistil, že Řekům chybí čistota mravů. Kritizoval královské manžele, že se zabývají dvorními intrikami, zatímco na severu země zuří občanská válka. Muže kolem Venizelose otevřeně nazýval „korupčníky“. Také mu Sof připadal trochu měkký na to, aby se s komunisty dokázal rychle vypořádat. Reakční maršál Alexander Papagos – pravicovým tiskem nazývaný „zachránce vlasti“ – se mu zamlouval mnohem víc. Uštědřil tedy Sofovi kopanec a v předvečer voleb do parlamentu v roce 1952 prohlásil proti všem diplomatickým zvyklostem docela veřejně: „Moje vláda si přeje, aby byl zvolen Papagos.“

Papagos byl zvolen – volební systém mu vítězství zaručil – a zardousil lidové povstání v Makedonii…

Po tomto báječném úspěchu poslal president Eisenhower „Čiperného Jacka“ koncem roku 1953 na středoamerickou frontu. Peurifoy si přivezl do GuatemalaCity vysílačku a z budovy velvyslanectví udělal spiklenecké středisko. Půl roku nastavoval Arbenzově vládě nohu, konspiroval proti zemi, která ho hostila, s koncernem United Fruit, s diktátory vládnoucími v okolních zemích a s povstalci v Tegucigalpě. Když Armasovy hordy zaútočily, opásal se pistolí, pozval si zrádné ministry, důstojníky a jiné darebáky a míchal kaši tak horlivě, až mu z ní trochu šplíchlo do oka.

Za tu nehodu Peurifoy nemohl. V neděli přemluvil plukovnika Diaze, aby vystřídal Arbenze. Diaz měl dosavadnímu presidentovi důrazně poukázat na to, že jen a jen jeho osoba stojí v cestě smírnému vyřešení konfliktu. Aby se všechno povedlo, poradil Peurifoy skupině radikálně pravicových důstojníků, aby ve stejnou chvíli vzali útokem presidentský palác. Tomu dvojitému tlaku se Arbenz musel podvolit. Neodstoupil však už ve čtyři hodiny odpoledne, jak určil velvyslanec USA, ale teprve kolem deváté hodiny večer. Arbenz trval na tom, že bude ještě jednou varovat Guatemalce před Armasem, United Fruit Company a Severoameričany. Rozloučil se rozhlasovým projevem, který si vyposlechla i Chabelita v kantýně chiquimulských kasáren.

„Čiperný Jack“ o tom neměl tušení; ve zmatku změn na velitelském můstku mu Diaz o tom zapomněl podat zprávu. Přesně na šestnáctou hodinu si Peurifoy svolal tiskovou konferenci, teatrálně si sáhl na spánky a řekl shromážděným dopisovatelům: „Pánové, vidíte tyhle bílé vlasy? Ty mi zešedivěly z guatemalské vlády! K sakru, ale teď už je po všem. Arbenz právě odstoupil, teď se člověk zase může klidně vyspat.“

Oznámit politickou smrt presidenta o pět hodin dříve, než se Arbenz svého úřadu vzdal, to byl skutečně trapný přehmat. Peurifoy se pomstil na Diazovi, jehož regentství stejně nemělo dlouho trvat. Diazovo údobí bylo už od počátku myšleno jen jako přechodné. Plukovník byl labilní, stále kolísal mezi věrností k liberálnímu programu své strany a vztahem k důstojnickému sboru, který se bál USA. Právě to z něho dělalo ideální přechodnou postavu pro diplomacii USA.

„Čiperný Jack“ věděl, že přechodné postavy jsou nutné, chce-li člověk zorganizovat puč studenou cestou.

Má-li být kormidlo strženo úplně doprava – aby se při tom nestřílelo, aby lid nevyšel do ulic a aby z toho nakonec nebyla občanská válka – je nutno postupovat pomalu, krok za krokem. Přechodný režim je potřebný: lidi je nutno zmást, odvrátit jejich pozornost, uklidnit je. V Německu tuto záležitost kdysi obstaral pan von Papen, když v letech 1932-33 podržel třmeny Hitlerovi, v Maďarsku to byl Imre Nagy, jehož osoba měla v říjnových dnech 1956 zakrýt zvrat doprava.

V Guatemale se ten prostředník jmenoval Diaz. Byl to poctivý blázen a měl smůlu, že směl vládnout jen šestatřicet hodin. Potom ho Peurifoy požádal, aby přišel na velvyslanectví, a dal ho zatknout, žralok spolkl malou rybičku… Co se s Diazem dělo dál, nevím. Nikdy jsme už o něm neslyšeli.

76

Mendezovy letouny se vznášely nad městem jako komáři. Dnes nevrhaly pumy, jen tu a tam se střemhlav snesly nad zem a střílely z kulometů. Na několika místech rozhodily letáky, vybízející ke kapitulaci. Čím více klouzal režim v GuatemalaCity doprava, tím mírnější leteckou válku s ním protivník vedl. Stíhací bombardéry tu však přece jen byly: hrozily a agitovaly, aby se dosavadní státní řád co nejrychleji rozpadl úplně.

Před hotelem Palace ležela omítka a střepy. Kulometná dávka hloubkového letce škrtla po průčelí a roztříštila skleněný přístřešek. „Není to tak zlé, pánové,“ řekl vrátný, „zítra to zase bude v pořádku.“

Z vestibulu zatelefonoval Cruzfer do pokoje a požádal Chabelitu, aby sešla dolů. Přišla i se svým věrným hlídačem. Viděl jsem na ní, jak je ráda, že mne zase vidí. Ve čtyřech jsme potom seděli v sále, který mi svými bíle lakovanými stěnami a kulatými mosaznými sloupy připomínal jídelnu zámořského parníku. Po několika týdnech jsem se zase jednou dobře najedl. Měli jsme rýži se sekanými lusky chile, kuře, cocido (hovězí maso vařené se spoustou zeleniny), frijol, k tomu smažené banány, sýr, kávu a horu ovoce.

Mluvili jsme málo. Na pódiu hrálo sedm hudebníků na marimbu. Cruzfer nabídl doutníky. Vzali jsme si všichni až na Chabelitu; tvářil se nad tím udiveně. Pro sebe, pro svého řidiče a pro mne objednal whisky se sodovkou, děvčeti dal přinést chocolatío, rozkvedlanou čokoládu s vodou a špetkou skořice – starý indiánský osvěžující nápoj. Přitom se na ni blahosklonně usmál. Na mne se díval spíš zamyšleně. Bylo na něm vidět, že s námi má něco za lubem. Chtěl-li mne dovést k Monzónovi anebo zpátky do Chiquimuly, to jsem se už nedozvěděl. Protože se věci zřejmě vyvíjely pro Armase příznivě, prokazoval nám větší úctu než včera, přitom nás ovšem nepřestával přísně hlídat.

Dokouřili jsme a vyjeli zdviží nahoru. Cruzfera ani nenapadlo, aby mi dal klíč od pokoje. Všecko bylo stejné jako včera. Odešel v nějaké služební záležitosti, stráž hlídala vedle a my jsme nečinně dřepěli ve své zlaté kleci. Něco se však změnilo. Dnes jsme se dobře najedli, byli jsme vyspalí, odpočatí a plní netrpělivosti. Myslím, že kapitán tenkrát zapomněl tuto skutečnost patřičně zakalkulovat. Nebylo divu; my jsme v té chvíli sami netušili, kolik podnikavosti v nás vlastně vězí.

Přesně si ještě vzpomínám, že jsem ležel na své pružné posteli a docela vážně uvažoval o tom, že si dopřeji chvíli poledního klidu. Příliš dlouho jsme byli vystaveni nebezpečí; to mne možná otupilo. Přepychové ovzduší pokoje s teplou tekoucí vodou, kachlíčkovou koupelnou a čerstvými květinami předstíralo klamné bezpečí, a plné břicho také přispívá ke spokojenosti. Zvuky marimby zvučely celým domem. Nástroj stál přímo pod naším oknem. Jemu mám co děkovat za to, že jsem tenkrát neusnul – a tím možná i za svůj život. Ležel jsem v měkkých polštářích a s rozkoší naslouchal; Chabelita také.

Náhle vstala, po špičkách odběhla k oknu a potichu odhrnula záclonu. Na obzoru – bylo to vidět z postele – se objevily černé mraky. Pohoří na východě, Sierra de las Nubes, jehož stržemi nás včera udýchaní vezl vlak, se halilo do tmavě šedého šera. – „Antonio,“ zašeptala, „žene se voda.“

Potom udělala něco podivného. Zpod své prošívané pokrývky vytáhla prostěradlo a stočila je jako provaz. – „Co to má znamenat?“ zeptal jsem se. „Máme spáchat sebevraždu?“

Přitiskla si prst na ústa a začala mávat rukama, až jsem pochopil, že mne vyzývá, abych opustil své pohodlné stanoviště. Podvolil jsem se. Vytrhla z postele i mé prostěradlo a stočila je po délce. Potom obě prostěradla svázala; začínalo mi svítat, k čemu to bude dobré… Slunce zašlo, prudký poryv větru zametl ulici. – „Až se přižene voda,“ zašeptala mi do ucha, „utečeme.“

A ukázala na okno.

Bouře se přihnala s neslýchanou rychlostí. Náhorní rovina byla teď ve stínu. Od hor zahřmělo. Fialové masy mraků se kupily na sebe, oslnivé blesky křivolace sjížděly k zemi.

Zatímco jsem ještě přemýšlel, co udělá muž ve vedlejším pokoji, když nás překvapí, jak lezem dolů (Bude střílet? Požene se za námi? Zalarmuje policii?), a jestli už se Cruzfer vrátil, Chabelita tiše otevřela okno a pevně přivázala konec prostěradla. Právě dopadly první kapky. Šedomodrý liják, zahalený do bílé mlhy, padal na východní čtvrť města. Potom vpadl pleskající déšť i do našeho pokoje.

Ukázalo se, že Chabelita měla pravdu; všecko se rozprchlo, na ulici nebyl nikdo. Město se naplnilo nesmírným šumotem. Blesk teď následoval blesk, dunivé rachocení padalo do moře domů. Po průčelích stékala voda, okapové roury chrlily mohutné přívaly do prohloubeného středu ulic, kudy se valily a bublaly celé potoky. Bouře hnala před sebou průtrž mračen.

Vyhoupl jsem se z okna první a byl jsem v okamžiku promočen až na kůži. Po mokrém lanu jsem ručkoval dolů na chodník. Až po kotníky ve vodě jsem se rozhlédl na všecky strany a podíval se po sousedním okně, za kterým seděl náš hlídač. Ale déšť mi neustále bil do očí a byl tak hustý, že jsem nedokázal poznat, byl-li náš útěk zpozorován.

Teď se vyhoupla do okna Chabelita, několikrát se odrazila od zdi a klouzala dolů. Když doručkovala k uzlu, kterým byla obě prostěradla svázána, vytrhlo se naše provizorní lano z pokoje a ona mi spadla do náruče… Zapotácel jsem se, ale neupadl jsem. Okamžitě jsme se rozběhli, zabočili do postranní ulice, oběhli kolem tří, čtyř rohů. Chodníky byly vysoko pod vodou. Viděl-li nás někdo utíkat, jistě se nad tím nijak nepodivil. Voda padala do ulic v šedých kaskádách. Na ulicích nebylo vidět ani človíčka, ani jediné vozidlo.

Na jedné z křižovatek jsme se zastavili. Srdce mi ztěžka tlouklo, v plicích mi hvízdalo, v týle ťukalo kladívko. „Kterým směrem, Chabelito?“ zeptal jsem se. Lapala po vzduchu a nemohla odpovědět. Vypadala jako štěně, které spadlo do potoka. V tom okamžiku bych ji byl nejraději pohladil. Vždyť to byl její nápad – nikdy jí to nezapomenu.

77

Guerrův dům se schovával za závoj deště. Z dálky se podobal domu pana von Hardenberga. Byl to jednopatrový dům v maurském slohu, s patiem, průčelí tvořila holá stěna, omítnutá vybledlou, drolící se omítkou. Okapní roura chrlila proudy vody.

Viděli jsme okamžitě, že dům je zamčen. Branka v masivních vratech byla hrubým násilím vypáčena a později zase zatlučena třemi latěmi přibitými napříč, na kterých byla přilepená tmavě hnědá pečeť. Hluboké škrábance v mahagonovém dřevě a kolem se povalující třísky se mi zdály dosti čerstvé; hřebíky nebyly ani trochu narezlé, což při zdejších každodenních sprškách mohlo znamenat, že byly zatlučeny teprve před několika hodinami.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se Chabelity.

„Domovní prohlídka,“ odpověděla tiše, „zabavili náš dům…“

„Teprve dnes,“ řekl jsem.

Přikývla. Obličej měla mokrý a úplně strnulý. Náhle se na něm objevil výraz divokého rozhořčení. Ústa se rozšířila, zuby se tvrdě zaleskly, oči zmrtvěly. Takovou jsem ji ještě neviděl. Odstoupila od vrat. Než jsem ji mohl zadržet, vyskočila na okenní mříž, která začínala dvě stopy nad chodníkem. Rukama se zachytila černých tyčí, nohy vsunula do kovaných ozdob… Několikrát sklouzla. Její pokus se mi zdál nesmyslný, děsil mne. Takhle se nahoru nikdy nedostane…! Nakonec se chytila okapové roury, prohnula se, odstrčila, hmátla po pažení, zachytila se oběma rukama a vytahovala se, až se vzepřela nahoru.

Pět minut jsem o ní nevěděl. Co tam asi našla? Zapomněla na mne? Liják povoloval. Z dálky bylo slyšet klaksony aut. Na nejbližším rohu se objevili dva strážníci v gumových pláštích, položili přes ulici dřevěný můstek, aby ji chodci mohli přejít se suchýma nohama. Díval jsem se vzhůru – Chabelita se neukazovala. Rozvažoval jsem, nemám-li ji následovat, ale řekl jsem si, že bych to nikdy nedokázal. Nebylo mi už osmnáct. Po mříži bych snad byl ještě vylezl, ale přes tu předprseň nahoře na střeše bych se nedostal. Zřítil bych se a spadl na dlažbu, anebo bych zůstal viset na špičatých železných tyčích.

Déšť přestal rázem, jako když utne. Ulice okamžitě oživla. Za chvilku šly kolem dvě indiánské služky, psík mi očichal boty, kdosi tlačil káru – a vtom jsem vedle sebe uslyšel vrznutí. Jako kdyby někdo odsouval závoru. A opravdu, objevila se štěrbina! Těžká dvoukřídlová vrata se sotva znatelně pootevřela, vysunula se z nich snědá ruka a kývla na mne… Opřel jsem se do hladkého dřeva.

Štěrbina byla tak úzká, že jsem si utrhl většinu knoflíků, než jsem se vedral dovnitř.

V chodbě bylo šero. Pokoušeli jsme se vrata zase zavřít – byla to perná dřina. Jejich křídlo – právě to, ve kterém byla zapečetěná branka – bylo asi tři metry vysoké a na patnáct centimetrů silné. Opřel jsem se do něho celou vahou, až se pomalu zavřelo. Chabelita se mořila se závorou. Potili jsme se a přitom nám běhal mráz po zádech. V botách mi čvachtala voda.

„Všichni jsou pryč,“ řekla, když jsme s tím byli hotovi.

„Nikdo tu není…“ Říkala to trochu chraptivě, ale neplakala. Přebrouzdali jsme dvůr – obrovskou louži s mokrými květinami uprostřed – měli tam růžové keře, pomerančovník, orchideje.

Když jsme vešli do obývacího pokoje, zhroutila se. Němě se vrhla na veliký stůl a tiše se rozvzlykala. Nehty zarývala do dřeva. Bylo mi jí strašně líto. Nevěděl jsem, jak bych jí mohl pomoci. Jak se těšila na návrat domů! Jak často se pokoušela přemluvit mne, abych s ní uprchl – aby se mohla vrátit do tohoto domu a k těm, kdo v něm žili. Jak statečně pochodovala, ani jednou nezanaříkala. A teď tu leží, ubohá a mokrá a chvěje se na celém těle. U nohou se jí tvoří loužičky.

Po chvíli se narovnala a řekla: „To nepřežije.“

„O kom to hovoříš?“

„O dědečkovi… Je mu už dvaasedmdesát a v poslední době byl těžce nemocný. Odvedli ho, a ostatní také!“

„Mýlíš se,“ řekl jsem. „Přišli teprve před několika hodinami. Nikoho tu nenašli, jinak by byli nemuseli páčit dveře. Dům byl prázdný! Tvou rodinu někdo včas varoval.“

Zavadil jsem pohledem o telefon – ležel rozbitý na zemi. Museli v této místnosti zle řádit – vytahovali zásuvky, rozřezali obrazy, roztříštili vázu. Varovné volání přesto mohlo přijít včas. Určitě tu už nikoho nezastihli!… Ale třeba policie vůbec nečekala, až někdo otevře, a vypáčila branku svévolně.

To bylo Monzónovo dílo. Pravděpodobně už včera, když ho Diaz jmenoval ministrem vnitra, dal napsat seznam svých politických odpůrců a předal jej šéfovi policie. Po všem, co jsem o rodině Guerrů věděl, mi bylo jasné, že museli být v seznamu těch, kteří měli být zatčeni. Major Guerra se dopustil smrtelného hříchu, když vydal obyvatelstvu zbraně; jeho bratr Luis, Chabelitin otec, byl pokrokový novinář. V tak malé zemi, jako je Guatemala, zná každý politik své protivníky osobně. Sotva na sebe Monzón strhl moc ve státě, vrhl se na své nepřátele. To jsem chápal docela jasně, protože tak to dělají všichni diktátoři.

„Kde mohou být?“ zeptalo se děvče a nepřítomně se zadívalo před sebe. „Josefo! Josefo!“ Položila si hlavu na ruce; na stole se objevila vlhká skvrna.

Řekl jsem: „U přátel, v bezpečí.“ Ačkoliv jsem tomu tak docela nevěřil, opakoval jsem to a bezmocně se díval na její mokré černé vlasy. Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že bychom byli možná oba dávno seděli ve vězení, kdybychom byli kapitánu Cruzferovi uprchli už včera a schovali se tady. Jednou nadzdvihla hlavu a přeběhla po mně prázdným, skoro šíleným pohledem.

Venku zase začalo pršet. Obešel jsem stůl a zavřel dveře. Když jsem se vrátil, Chabelita si svlékala mokré šaty; blůza uniformy pleskla na podlahu. Mne nevnímala. Věděla-li vůbec, že stojím vedle ní, zapomněla, že jsem muž, chvilenku tam stála s rukama ovinutýma kolem třesoucího se těla, potom přeběhla pokoj, strhla s pohovky vlněnou přikrývku a zabalila se do ní. Oči měla doširoka rozevřené, ležela na zádech a dívala se do stropu… Bylo to s ní opravdu zlé. Co by byla teď především potřebovala, byl pořádný doušek alkoholu.

Ve vitríně, za rozbitým sklem, jsem našel karafu s rumem. Chabelita tiše naříkala. Nalil jsem rum do šálku, podstrčil jí ruku pod šíji a opatrně jí dal napít. Byla jako nemocné dítě, jako poraněné zvířátko. Chápal jsem ji, zasadilo jí to strašnou ránu. Neřekla jediné slovo, vypila rum a stočila se do klubíčka. Šel jsem zpátky k vitríně. Chabelita jen vzlykala, neplakala. Bylo mi těžko, když jsem ji poslouchal, hrdlo se mi nad ní stahovalo. Díval jsem se na ni, ale pomoci jsem jí nemohl. Nad ní visely cáry tapet. Vojenská policie je rozervala bodáky; asi tam hledali tajné dveře anebo zazděný trezor.

Bylo mi zima, uvědomil jsem si to až po chvílí. Znovu jsem vytáhl karafu a jedním douškem jsem vypil rum až do dna. Co teď? Strhl jsem promočenou uniformu, zvedl se země ubrus a osušil se. Pod křeslem jsem našel flanelovou přikrývku. Byla mi trochu krátká, ale zabalil jsem se do ní, zavrtal se do křesla a čekal, až začne rum působit. Vzpomínám si, jak jsem tam seděl a civěl na své bosé nohy a říkal si, co se asi bude dít dál.

Naproti u stěny vzlykání ustalo. Doufal jsem, že Chabelita usnula. Náhle jsem slyšel, jak říká: „Pojď přece ke mně, Antonio.“

Upravil jsem přikrývky a ona se ke mně přitiskla, jako kdyby to bylo samozřejmé. Vlasy měla ještě vlhké, pleť hladkou a chladnou, její dech trochu voněl rumem; nebyla však opilá, neměla horečku, ani nesnila jako předevčírem pod kávovníky. Neříkala mi „mamaito“. Věděla, koho objímá. A já myslím, že po tom všem, co prožila, musela u někoho hledat útěchu. Neměla už nikoho – jen mne. Byla zoufalá – a zároveň vděčná, že jsem u ní.

„Ty mi neodejdeš, že? Pověz mi to!“ naléhala. Přitiskla se ke mně – a já jsem ji políbil. Rty měla bledé a chladné, ale jen chvilečku. Tak jsme tam leželi pod potrhanými tapetami a já myslím, že nikdo, kdo si tu situaci dokáže představit, nebude chtít tvrdit sám o sobě, že by byl na mém místě jednal jinak – absolutně čestně, nebo jak se tomu říká. Vyplavila nás sem obrovská vzedmutá vlna – byli jsme zachráněni a slavili to svým vlastním způsobem. Chabelitin šepot se ztrácel v šumění deště.

78

Hovořili jsme, jak se v takových případech stává, o všem možném, jen ne o lásce. „Naše země je krásná,“ říkala mi. „Neznáš ji ještě celou. Ta naše náhorní planina mezi sopkami – kdo se na ni jednou pořádně podíval, vždycky se sem vrátí.“

„Hmm,“ zamručel jsem.

„A město také,“ šeptala. „Za městem jsou závodiště, aréna pro býčí zápasy, park Aurora, zoologická zahrada… Máme tu i golfové hřiště. Loni v zimě jsem chodila na plesy…“

„Umíš tančit?“

„To u nás umí každé děvče. Tančím strašně ráda, Antonio. Potom jsme obvykle jezdívali k jezeru Amatitlán, hodinku autem na jih odtud. Říká se tomu ‚Moonlight-party‘. Koupávali jsme se tam až do východu slunce.“

Opravdu řekla „Moonlight-party“. Byla jako vyměněná a snad se i trochu chlubila. Teprve teď jsem poznával Isabelu, dobře vychovanou mladou dámu. Jistě mi nechtěla nic předstírat. Prostě se pokoušela na několik hodin zapomenout. Překonávala ten úder, přenášela se přes všecko, co se od našeho útěku z hotelu Palace přihodilo. Všecko, co říkala, dostávalo nakonec jediný smysl: kdo jednou poznal její vlast, ať už má jakkoliv daleko domů, toho to vždy táhne zpátky.

K večeru se v Chabelitě probudily praktické myšlenky. Ukázala na podlahu a řekla: „Musíme ty věci vyždímat a pověsit, aby uschly.“

„To má čas.“

„Ale musíme jíst! A žízeň máš jistě také.“ Ovinula si kolem těla flanelovou přikrývku a vyběhla z pokoje.

Zpátky se vrátila v modře a bíle pruhovaných šatech – ještě bosá – a v ruce měla sklenici „fresca“, sladké ovocné limonády. Šaty jí velmi slušely, měly bílý límeček a teprve v nich vypadala tak štíhlá a krásná, jaká opravdu byla; nad pasem však měla velikou roztřepenou díru. Ucítila můj pohled a řekla: „Bodali do skříně, všecky mé šaty mají takovou díru.“

„Prokrista!“ zvolal jsem, „otcovy obleky taky?“

„Většina jich chybí – ale něco tu pro tebe už najdu.“

Jedli jsme chléb s máslem a rajská jablíčka, k tomu papayas, druh melounů, jejichž červená a žlutá dužina chutná jako u nás doma borůvky. Nakonec jsme louskali burské oříšky. Uniformy jsme pověsili mezi sloupy podloubí patia. Potom nastala noc.

Příštího rána – byla středa 30. června – prásklo venku několik výstřelů. Slyšeli jsme dupot vojenských bot, kdosi pískal na píšťalku. Poslali do ulic pátrací oddíly?… Přešlo to jako strašidelný přelud, ale trochu strachu v nás zůstalo. Co uděláme, kdyby se vrátili? Pečeť na dveřích porušená nebyla, ale může se stát, že Monzónova policie se ještě vrátí tam, kde nikoho nezastihla, a prohledá domy znovu. Museli jsme si připravit únikovou cestu.

Chabelita mne zavedla do hospodářského dvora, kde v garáži stálo rozhrkané auto. Dům Guerrovy rodiny neměl tři, ale jen dva dvory. O zadní stěnu druhého dvora se opíral několikapatrový obchodní dům. Byl pobořený. Pětimetráková Mendozova puma zasáhla hlavní trakt; postranní křídlo, které sousedilo s naším pozemkem, vyhořelo. Opřeli jsme o zeď garáže žebřík, překlenuli jsme pětimetrovou mezeru mezi zdí garáže a cizím domem trámem. Scházela mi ovšem zbraň, abych náš útěk mohl v případě potřeby krýt.

Chabelita dlouho hledala po domě a nakonec mi přinesla brokovnici. Dobré lovecké pušky odnesla policie. Našlo se i několik nábojů. V obývacím pokoji mi pomohla uříznout hlaveň. Zbraň byla tak příhodnější do ruky a hodila se pro boj zblízka. Na dvoře svítilo slunce, ze záhonů stoupala pára, jezero dávno zmizelo. Květy růží a orchidejí zářily a jejich vůně plnila celý dům.

Kolem poledního se znovu dalo do deště. Co se děje v okolním světě, jsme nevěděli. Žaluzie, okenní tabulky a okenice z tvrdého dřeva na třikrát uzavíraly okna do ulice. Vrata jsme zabarikádovali trámky a zničeným nábytkem tak pevně, že by nám bylo zbývalo dost času, kdyby se je někdo znovu pokoušel vylomit. Jen hluk dopravy bylo slyšet, vzdálenou změť volání a houkání klaksonů, a viděli jsme oblohu. Přestože byla modrá, neukázal se nad hlavním městem jediný letoun.

Tři dny jsme zůstali na svém ostrově.

O chvílích strávených s Chabelitou mohu říci jen to, že byla velmi líbezná. Nikdy jsme se nehašteřili, skoro jsem ji nepoznával. S radostí jsem pozoroval, jak se učila být něžná. Přitom žila v podivné rozpolcenosti. Někdy jsem ji našel v kuchyni, jak pláče, a vzápětí mi s radostným vzlyknutím skočila do náruče. Když jsme uklízeli v pokojích – pokud se dalo – smála se, plakala a zpívala si zároveň.

Smutný osud jejích příbuzných ji skličoval, z mučivé nejistoty byla skoro nemocná. Ve dne tiše kutila po domě, zašívala si šaty, vařila, chovala se statečně. V noci pak přecházela z černého zoufalství do nejsladší něhy.

Ve čtvrtek mi prozradila, že už nemáme co jíst. „Jsou tam už jen dva melouny,“ řekla a ušklíbla se.

„A přitom jsme bohatí,“ odpověděl jsem. „Máme osmdesát quetzalů. Co kdybych tak šel nakoupit? Přes náměstí do tržnice, vím už, kde to je.“

„Nech jít mne,“ prosila. „Neznáš zdejší ceny, Antonio, určitě by tě v tržnici ošidili.“

„A ty by ses vůbec nevrátila.“

„Když tě pustím ven, nedokážu za tebou zavřít vrata!“

V tom měla pravdu. Také by mne mohl někdo vidět, jak vycházím na ulici ze zapečetěného domu. Uvažovali jsme, nemám-li jít přes zříceninu obchodního domu. Ale i při tom mne mohl někdo zpozorovat a naše úniková cesta by byla prozrazena. Svou ústupovou linii jsme si museli udržet otevřenou, bez ní byla naše skrýš pastí. A Chabelitu bych byl nepustil ven ani za nic. Připomínal jsem jí Tegucigalpu a Esquipulas: kdykoli jsme se od sebe odloučili, vždycky to špatně dopadlo.

Ona zase nechtěla pustit mne. To byla jediná věc, pro kterou jsme se za ty tři dny nepohodli.

V pátek – 2. července – byla naše zásobovací situace opravdu vážná. Měli jsme už jen hrst burských oříšků, kousek zplesnivělého kukuřičného chleba a kornout ptačího zobu. Navrhl jsem, abychom si z toho udělali zelnou polévku; na dvoře přece rostla celá spousta všelijakého listí. Když ten odvar stál přede mnou na stole, vpravil jsem do sebe jen několik lžic. Omluvil jsem se, že mi není dobře; hospodyni člověk nesmí urazit.

Nakonec jsem Chabelitě zakázal dotknout se jakékoliv práce. „Ráno půjdu nakoupit,“ řekl jsem jí, „do té doby musíme šetřit síly.“

Přivinula se ke mně a šeptala mi do ucha hrůzostrašné historie. Setmělo se a začalo pršet. Brokovnice ležela na dosah ruky v hlavách gauče.

79

Pokud si vzpomínám, pojednávaly Chabelitiny historky o dřívějších tyranech, kteří vysávali zemi a potom zemřeli nepřirozenou smrtí anebo byli vyhnáni. Některá jména mi zůstala v paměti: don Justo Rufino Barrios, kterého zasáhla kule do zad, když se v roce 1885 chystal vpadnout do Salvadoru; don Manuel Estrada Cabrera, rytíř francouzské Čestné legie, kterého v dubnu roku 1920 smetl hněv lidu; zemřel jedenáct let nato ve vězení nedaleko Guerrova domu, zrovna když se fašistický generál Jorge Ubico chopil moci.

Zvlášť pěkný ptáček musel být onen president, po kterém dostalo jméno Puerto Barrios. Dával své politické odpůrce strkat do sudů a dopravovat do dvora vládního paláce, kde se vojáci strážního oddílu bavili tím, že je důkladnými kopanci kutáleli proti sobě. Ženy svých nepřátel dával věšet do indiánských sítí s hrubými oky na pilíře patia, odkud se musely dívat, jak hrají strážní s jejich muži kopanou. Krom toho dělal to, co dělali všichni diktátoři, kteří přišli po něm: cpal si kapsy a tisku nasadil náhubek. Noviny se předháněly v chvalozpěvech na jeho režim. Jeden z listů, který v tom zůstával trochu pozadu, byl „dobrovolně“ prodán. Brzy se objevil pod názvem „El General Barrios“ na scéně znovu a věnoval se teď už jen podkuřování šlechetnému zeměpánovi.

„L. y R.! bylo tenkrát napsáno na všech vládních výnosech,“ řekla Chabelita. „Mělo to znamenat ‚Libertad y Reforma‘, svobodu a reformy. V ústech lidu se to změnilo v ‚Lazo y Riata‘, a znamenalo to provaz na svazování politických vězňů a kožené důtky. Jednou se Barrios procházel s Martinem Barrundiem, svým ministrem obrany, před Národním divadlem. Náhle explodovala dynamitová patrona – ale ve skutečnosti to byla rachejtle, kterou tam dal umístit sám, aby měl důvod dát zatknout hodně lidí; mezi nimi byl i strýc mého dědečka.“

Po tomto „atentado de la bomba“, jak se tomu říkalo ve vlasteneckém dějepise, následovala spousta kriminálních procesů. Většina obviněných zemřela pod ranami biče ještě před soudním přelíčením. Vážení občané města i chudí ubožáci byli odvlékáni do vězení. Chabelitin hlas se zachvěl, přitiskla se ke mně úžeji. Zatímco hovořila o bezpráví minulých časů, myslela na to, jež se dělo dnes – přímo přede dveřmi.

O mnoho lepší nebyl ani Estrada Cabrera, který se v roce 1898 dostal k veslu jako vůdce konzervativců a oblíbenec severoamerického kapitálu v Guatemale. Podvodem, zradou, špionáží, jedem a zákeřnými vraždami udržoval svou diktaturu dvaadvacet let. Ve zdraví přestál četné vražedné atentáty. Spiklenci zapojili jeho telefon na pekelný stroj, který musel roztrhat prvního, kdo zvedl sluchátko. Cabrera však nebyl první, zabilo to jeho tajemníka. Jindy umístili jeho protivníci výbušnou nálož pod povrchem ulice v místech, kde tyranův kočár obvykle zastavoval. Výbušnina byla elektricky odpálena ze sousedního domu. Kočího a koně to roztrhalo na kusy. President vystoupil jen trochu škrábnutý, odebral se do paláce a nadiktoval tam zákon, podle kterého byly zakázány a zabaveny všecky elektrické přístroje v zemi.

„Jeho škrábance museli ošetřovat zahraniční specialisté,“ řekla Chabelita. „Nedůvěřoval žádnému ze zdejších lékařů. V té době, bylo to v roce 1906 nebo 1908, muselo se mnoho rodin přestěhovat do hlavního města, aby je Cabrerovi špiclové měli lépe na očích. Až do té doby bydlel dědeček v Quezaltepeque, byl tam lékařem.“

„Padesát let máte tenhle dům?“ zeptal jsem se.

„Je mnohem starší,“ odpověděla, „byl mnohokrát poškozen. Dal si jej vystavět jeden španělský koloniální úředník, hned po založení města GuatemalaCity. Stojí tady teprve od roku 1776, předtím stálo na břehu Amatitlánu, kde je znovu a znovu ničilo zemětřesení.“

„Ale tady řádilo v roce 1918 také.“

„Ano, náš dům se tenkrát skoro rozpadl. Otec říká, že do té doby bylo GuatemalaCity nejkrásnějším městem Latinské Ameriky, ale já myslím, že je dnes zas… Jedno dobré na tom zemětřesení bylo – Cabreru zničilo taky. Otřesy půdy trvaly čtyři měsíce! Všichni obyvatelé žili tenkrát za městem ve stanech. Každého, kdo se odvážil vejít do města, zastřelila Cabrerova policie pro drancování…“

O několik domů dál zaštěkal pes, anebo to bylo v sousedství? Štěkal a vyl. Potom zase nastalo ticho.

„Musely to být zlé časy,“ pokračovala Chabelita. „Bez indiánských rolníků z okolí by tenkrát byli všichni pomřeli hladem. Rolníci přicházeli a nosili potraviny. Tenkrát k nám také přišla Josefa, jako docela malé děvčátko… Dvě zahraniční lodi přivezly potraviny a Cabrera je dal zabavit. Když se to lidé dozvěděli…“

„Pst!“ sykl jsem. Měl jsem dojem, že jsem zaslechl venku na dvore nějaký šramot. Posadil jsem se, sáhl po brokovnici a podíval se ven.

Byla tmavá noc. Modročerný závoj deště zakrýval sloupy patia a halil keře růží a orchidejí. Nesvítili jsme, proto se skleněné obdélníky oken odrážely od černé stěny, jako by se dívaly dovnitř něčí oči. Chvíli jsme naslouchali.

„Zmýlil ses,“ zašeptala Chabelita. Cítil jsem, jak se chvěje.

„To nic nebylo,“ řekl jsem, „vyprávěj dál, pěkně prosím.“

A ona začala líčit Cabrerův zánik. Tenkrát táhl obrovský průvod demonstrantů k vojenské akademii, ve které na Cabrerův rozkaz zasedalo Národní shromáždění. Tam došlo ke střelbě. Zbraně neměli jen vojáci, a tak z toho vznikla bitka; Cabrera uprchl. Neutekl však daleko. Zabarikádoval se v „Palmě“, haciendě na pahorku před hlavním městem, a chystal se k obraně. Už předtím si tam shromáždil veliké zásoby potravin.

„Nemluv o jídle,“ poprosil jsem Cliabelitu, „když tu skoro umíráme hladem.“

„Část jeho vojska dezertovala,“ řekla, „ale několik pluků mu zůstalo věrných. Na Palmě vynesl šest set rozsudků smrti, a část jich byla v GuatemalaCity také vykonána. Ve městě stále ještě číhali tajní policisté a špióni. Národní shromáždění prohlásilo Cabreru za duševně chorého a sesadilo ho. Odpověděl šestidenním postřelováním města. Bombardoval vlastní hlavní město. Nám to tenkrát zbořilo střechu, hospodářské budovy vyhořely. Cabrera dával z těch svých polních děl střílet hlavně šrapnely, strýc mi to kdysi vyprávěl. Potom zaútočil. Obyvatelstvo postavilo barikády… Co se s tebou děje, Antonio?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Zaslechl jsem zaskřípění – či jsem se snad zase zmýlil? Nechtěl jsem ji znovu vyděsit. Její vyprávění nijak nepomáhalo uklidnit nervy.

„Tak přece lež klidně,“ řekla. „V ulicích se bojovalo celé dny. Povstalečtí indiánští vojáci zaútočili na pevnost San José. Jejich kouzelníci předpověděli Cabrerův konec; Indiáni ho nenáviděli ze všech nejvíc. Náš lid je velmi statečný, Antonio – dokud nepodlehne zradě. Cabrera byl potom na ‚Palmě‘ obklíčen. Důstojníky, kterým přestal věřit, dal ještě nakonec povraždit v jejich ložnicích.“

Měl jsem pocit, že náhle mluví rychleji a rychleji, jako kdyby ji někdo štval. Slyšel jsem, jak jí tluče srdce. Má snad strach? Mluví s takovým chvatem proto, aby jej ohlušila? Potom ale musela něco zpozorovat – anebo vycítit instinktem… Rozhodl jsem se, že se půjdu podívat do dvora. Monzónova policie to být nemohla. Ta by byla přišla průčelím, byla by s rámusem vypáčila vrata. A i kdyby si vybrala jinou cestu, nepřišla by teď, o půlnoci.

Chtěl jsem vstát, ale Chabelita se mne pevně držela. „Hned to dopovím,“ řekla. „Když Palma padla, našel se tam obrovský sklad střeliva, spousta zlatých prutů a neuvěřitelné množství potravin…“

„Nech jídlo jídlem,“ opakoval jsem, „copak neslyšíš, jak mi z toho kručí v žaludku?“ Nutil jsem se, abych mluvil úplně pomalu. Nakazila mne svým neklidem. Musel jsem se tvářit klidně, aby ji přešel strach.

„Cabrera si svlékl generálskou uniformu, byl ve fraku, ale poznali ho přece, a naši lidé by ho byli zaživa roztrhali, kdyby ho několik politiků nechránilo. Odvedli ho pod ochranou amerického velvyslanectví.“

Její šepot byl čím dál horečnatější, náhle zmlkl – Chabelita vykřikla! Prudce jsem se otočil. Dveře do dvora se s tichým zaskřípěním otevíraly. V nejasném obdélníku stála černá silueta muže.

80

Položil jsem nohy na podlahu a udělal několik tichých kroků. Pryč od gauče! Teď, kdy stálo nebezpečí přede mnou, jsem byl klidný, pozoroval jsem jasně. Obrys vetřelce se nehýbal z rámu dveří. Na hlavě měl klobouk. Musel slyšet, odkud vyšel výkřik. Možná, že už míří do našeho kouta, vidět však nemohl nic. Přikrčil jsem se za stolem a namířil pušku. Nebylo možné nezasáhnout ho. Venku pršelo… Pokrčil jsem ukazovák.

Potom jsem si to však rozmyslel. Pochopil jsem, že vetřelee je sám. Vplížil se sem nesmírně opatrně. Mohl to být jen někdo, kdo přišel drancovat. Asi viděl ve dne pečeť na brance a v noci se sem přikradl zříceninou obchodního domu, aby nakradl, co tu Monzónovi lidé ještě nechali. Ten rozhodně sám střílet nebude. Výstřel o půlnoci by zalarmoval vojenské hlídky na ulici… Otočil jsem pušku. Srazím ho pažbou.

Plížil jsem se kolem stolu. Slaměná rohož pode mnou uklouzla a svezla se po dlaždicích. Padl jsem na obě ruce, puška zařinčela na podlaze. „Antonio!“ ustrašeně vykřikla Chabelita. „Antonio!“ Vyskočil jsem a vrhl se na stín v rámu dveří.

Tam však už nikdo nestál. Klopýtl jsem do prázdna. Za mnou kdosi říkal: „Chabelita, prenda mia!… Má nejdražší!“ Strnul jsem. Ten hlas jsem znal. Patřil – dr. Guerrovi. Z kouta se ozval vzlykot. Rozsvítil jsem. Rozedraný muž objímal Chabelitu. Hned jsem zase otočil vypínačem, vyšel jsem na dvůr a procházel se tam v dešti.

Potom mne Chabelita zavolala. Dr. Guerra mi potmě potřásl rukou. Zašeptal mi: „Ani vám nemohu vypovědět, jak jsem vám vděčný, seňore Moreno. Několikrát jste zachránil život i čest mé dcery.“

Řekl to druhé snad proto, že tušil pravý opak? Tváří mi projela horká vlna. Byl jsem rád, že je tma. „Pomáhali jsme si navzájem,“ odpověděl jsem. „Bez seňority Isabely by se mi také nebylo podařilo, abych se dostal zdráv až sem.“

„Bez které seňority?“ zeptala se Chabelita.

Odkašlal jsem si. Rozuměla náramně dobře. Nebylo to od ní pěkné, tak mne přivést do rozpaků.

„Jak se jmenuju?“ zeptala se. „Isabelo zní příliš vznešeně pro tak umazanou žábu, řekls to nebo ne?“

Radost ji připravila o rozum. Řekl jsem dr. Guerrovi: „Je to pravda, seňore, to jsem řekl. Vyšli jsme z pralesa k smrti unavení…“

„To úplně chápu.“

„A – jak jste uprchl vy?“

„O tom až později. Jak jsem slyšel, schováváte se tu už od úterka. Asi ani nevíte, co se venku sběhlo.“

„Monzón je u moci.“

„Už ne sám,“ řekl dr. Guerra. „Jeho spoluvládcem je – Castillo Armas. Zítra v poledne vtáhnou oba dva v čele svých spojených vojsk do GuatemalaCity.“

Krátce nám pověděl všecky novinky. Vyprávěl, že v den našeho útěku z hotelu Palace vytvořil Monzón s dvěma majory tříčlennou důstojnickou juntu; ta vykonávala všecku moc ve státě. Junta odstranila z ministerstev všecky liberální úředníky, rozpustila parlament, rozkázala pozatýkat všecky Arbenzovy stoupence, zvláště komunistické a odborářské funkcionáře. A ještě v úterý večer uzavřela příměří s Armasem.

Ve středu už jel Monzón jednat o míru. Pánové se setkali na neutrální půdě, ve městě San Salvadoru. John E. Peurifoy a president San Salvadoru Oscar Osorio (který za časů Hitlerových navštěvoval německou vojenskou akademii a vybudoval svou armádu podle vzoru nacistického wehrmachtu) si při tom hráli na prostředníky.

„Monzón si vzal s sebou dokonce papežského nuncia,“ řekl dr. Guerra, „jezuitu monsignora Verolinu. Asi proto, aby Armasovi sebral katolický vítr z plachet. V Esquipulasu prý se to teď hemží samými církevními hodnostáři. Zítra v poledne sem ti boží muži vtáhnou hned vzápětí za bandity. Budou kázat lidu pokoru a žehnat pušky, které střílejí po našich přátelích! O ano, to všecko už známe.“

Vytáhl z kapsy tabulku čokolády a rozdělil ji. Všiml jsem si, že má pravou ruku v obvaze. Pokračoval: „Armas a Monzón byli zpočátku jako pes a kočka. Koneckonců se tu oba chtějí stát presidenty. Včera bylo jednání přerušeno. Dohodli se jen na tom, že prodlouží příměří. Monzón to ujištění nutně potřeboval, protože mu mezitím vypukly v zázemí na několika místech vzpoury.“

Monzónova zatýkací akce vyvolala krvavé nepokoje. V mnoha obcích uspořádali latifundisté hony na členy Svazu zemědělských dělníků a Strany práce. Ti ovšem rány vraceli, jak nejlépe uměli. Podvedený lid se bouřil – všude tam, kde se vyskytli energičtí vůdcové.

S hrozivým chaosem před očima se Monzón rozhodl, že stáhne z fronty téměř celou pravidelnou armádu. Pokoušel se potlačit povstání valnou částí svého vojska. Nejprve zlomil odpor za bojovými liniemi. Sám se vrátil na osmnáct hodin do hlavního města a vydal vojenským úřadům rozkaz, aby proti rolnickým rebelům postupovaly naprosto nemilosrdně. Země měla být pacifikována masovými popravami.

V pátek odpoledne odletěl opět do San Salvadoru. Zmatek v zázemí a odchod vojsk z fronty oslabily jeho postavení do té míry, že musel přijmout Armase a Mendozu do své vojenské kliky. Jak dr. Guerra předpokládal, zuřil ve vojenské juntě, teď už pětičlenné, rozhořčený zápas o moc mezi veliteli „osvobozenecké armády“ a pravidelného vojska.

„To však pro nás není útěcha,“ řekl. „Proti lidu postupují obě armády jednotně. Ztratili jsme bitvu. Mnoho našich mužů padlo anebo jsou ve vězeních. Mého bratra degradovali a postaví ho před vojenský soud a s ním další poctivé důstojníky. Pozemkovou reformu zruší a prohlásí za neplatnou a zničí všecko, všecičko…“

Poslední slova už jen šeptal.

„Přesto,“ dodal, „je to jen jedna bitva dlouhé války. ‚Zelený papež‘ u nás nemůže vládnout věčně. Není to i váš názor, seňore Moreno?“

Neodpověděl jsem mu. Chyběla mi jeho víra, a obelhat jsem ho nechtěl. Tenkrát jsem si myslel, že v Guatemale všecko skončilo. Trápila mne jediná otázka: Jak z toho všeho ven? – Podíval jsem se ke dveřím.

Dešťové mraky zatím odvál vítr. Patio bylo tiché. Rostliny rýsovaly ostré černé trhliny do bledé záplavy měsíčního světla. Viděl jsem něžný profil Chabelitin. Co dál? Kapradí a orchideje se houpaly v nočním větru, hra jejich rozkývaných stínů hladila dlaždice.

Co dál?

81

Příštího rána mi dr. Guerra vyprávěl historii svého útěku. Brzy po našem odletu z Isla de Punalu ho dopravili lodí do Buenavisty. Ještě než zahájila Fuentesova bojová skupina pochod na Puerto Barrios, podařilo se mu dobrodružným způsobem uprchnout ve člunu. Jeho pokus dostat se k bratrovi však ztroskotal. Strávil týden mezi dřevorubci v deltě Motaguy a do vlastních linií se dostal až ve chvílích, kdy vládní jednotky už téměř přestaly bojovat. Vlakem odjel do vnitrozemí a nakonec se poblíž San Pabla zúčastnil šarvátky mezi zemědělskými dělníky a Gusanovými vojáky, v níž byl postřelen do ruky.

Seděli jsme u sklenic vody v „sale“, přijímacím salóně, na rákosových židlích, jediných dvou, které Monzónovi lidé nechali celé. Vyprávěl méně živě než včera, chvílemi docela nezúčastněně. Obvázanou ruku měl položenou na žlutém bambusovém opěradle, vypadala jako špinavý uzlík obinadla. Zdálo se mi, že má horečku.

Obdivoval jsem ho. Vykoupal se, ale z jídla, které přinesl, si nevzal ani kousek. Všecko dal nám. Propadlé tváře měl hladce vyholené, na sobě čistý oblek. Seděl jsem naproti němu v jedněch z jeho vlastních šatů. Tím, že mi je půjčila Chabelita, nebyla věc o nic méně trapná. Věděl všecko, poznal jsem to na něm. Asi se mu zpola či docela přiznala.

Dal jsem se unést prudkým impulsem a řekl mu: „Pane doktore Guerro, chtěl bych se oženit s vaší dcerou.“

„Opravdu?“ zeptal se s jiskřičkou ironie.

„Možná, že jsem si pro takový rozhovor vybral nevhodnou chvíli…“

„Nemohl jste si vybrat lepší.“

„Mluvím vážně!“

Dlouho se na mne díval a určitě mne prohlédl. Ve skutečnosti jsem na to nikdy nepomyslel. Vlastně jsem ani nevěděl, jestli mne Chabelita chce. Teď jsem to řekl prostě ze strachu. Bál jsem se, že bych mu nesmírně ublížil, kdybych mlčel. Neznal jsem jeho názory na tyto věci a chtěl jsem si zachovat jeho úctu.

„Nemyslím, že byste skutečně čekal na odpověď,“ řekl po chvíli. „Seňore Moreno, smím-li, chtěl bych navrhnout něco docela jiného. V posledních hodinách jsem se toho o vás hodně dozvěděl. Odmítl prý jste vrhat pumy na naše města. Potom jste přísahal, že nezabijete člověka, leda v sebeobraně. Ovšem nedá se vždycky všecko vyřešit tím – třeba i v našem případě, když nám hrozí nebezpečí života – že něco neuděláme.“

Zdvihl ovázanou ruku, jako by prosil, abych jeho poznámku správně pochopil. „Vděčím vám za mnohé. Měl byste něco proti tomu, kdybych vám říkal tak, jak vám říká má dcera?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můžeš mi říkat Luisi,“ řekl. „Musíme si teď vyjasnit několik praktických otázek. Jisté je, že už nemáme co jíst. Ale i tak musíme odtud odejít.“ Podíval se vzhůru na vybledlé a potrhané tapety.

Znamená pro něho domov tak málo, že je připraven odejít s lehkým srdcem? Padesát let žila jeho rodina v tomto domě. Narodil se tu, na tomto dvoře si hrával… Myslím, že mi něco předstíral.

„Kam?“ zeptal jsem se.

„Na mexické velvyslanectví,“ odpověděl. „Je sice už přeplněné, ale určitě nás přijmou. Otázka je, jak se tam dostat. Hemží se to tam tajnými. Zadrží každého, kdo vypadá na to, že by chtěl vstoupit do některé z budov velvyslanectví.“

Určitě půjde do tuhého. Na Louise Guerru byl vydán zatykač a jeho obvázaná ruka bude určitě kdekomu podezřelá.

A jak si s sebou vzít potřebná zavazadla? Bylo teplo, lidé chodili v tenkých oblecích, sotva jsme si mohli vzít rezervní košili, aby nás neprozradila.

Dostal jsem nápad. „Pojedeme tam autem,“ řekl jsem. „Tvůj vůz vzadu v garáži sice za moc nestojí, ale ten kilometr snad ještě dokáže ujet. Obléknu si svou kapitánskou uniformu a povezu vás. Armáda používá zabavených civilních aut, jistě nebude nápadné, když bude takový vehikl řídit důstojník.“

Chvilku přemýšlel a potom odpověděl: „Plán je to dobrý. Ale ne pro tebe, Antonio. Guatemalskému důstojníkovi velvyslanectví sotva poskytne azyl; mohly by z toho být těžké komplikace.“

Byl a zůstal čestným partnerem. Vždycky mluvil pravdu, i když si tím mohl uškodit. Nevěděl ovšem, že mám mexický pas, onen doklad, který mi v umaštěném koženém pouzdře předal don Miguel Fuentes v neděli před třemi týdny cestou na letiště v Savannah; bylo to 13. června, kdy jsem se vlastně do celé věci zamotal… Ať už velvyslanectví chce anebo nechce, vlastníka mexického pasu musí přijmout, když o to požádá.

82

Zprvu šlo všecko hladce. Vůz, byl to stařičký chrysler, opravdu naskočil. Rozebrali a odnesli jsme barikádu za vraty, vyjeli na ulici a ani jsme se nezdržovali se zavíráním průjezdu. Náhorní planina byla pod mrakem, nad asfaltem se honily vlhké závoje ranní mlhy. V GuatemalaCity, jež leží 1500 metrů nad hladinou moře, to není nic vzácného. Zrovna v okamžiku, kdy jsme zastavili před zeleno-bílo-červenou mexickou trikolórou, vysvitlo slunce. Nikdo nás neobtěžoval.

Spolu se šesti nebo sedmi jinými uprchlíky jsme museli celé hodiny čekat v maličké místnosti. Na jedné ze stěn visel obraz, který představoval indiánského presidenta Benita Juareze. V krvavých bitvách zvítězil před devadesáti lety nad francouzsko-habsburským pseudocísařem Maxmiliánem i s jeho španělskými latifundisty a jistě si zasloužil, aby tu visel jeho portrét. Na druhé stěně visela hladce zarámovaná a zasklená fotografie současného presidenta Cortinese.

Po celém domě se rozléhal mnohohlasý hovor. Hubený, trochu nervózní úředník nás vyvolával jednoho po druhém. Nakonec odešli i Guerrovi po schodišti, na kterém sedělo a odpočívalo asi tucet lidí. Bylo slyšet dětský pláč. Dlouho jsem zůstal sám.

Potom se hubený člověk vrátil. Mne nežádal, abych s ním šel nahoru. „Ten pán před vámi,“ řekl, „vás doporučil… Ale jak vidím, jste důstojníkem vládních oddílů.“

Vytáhl jsem pas, kterému jsem vděčil za své tehdejší jméno: Antonio Vasquez Morena, narozený 4. října 1925 v Saltillu ve státě Coahuila. Knížečka byla pomačkaná, ušpiněná, promočil ji déšť a potom mi uschla na těle. Jistě nevypadala tak, jak by takový dokument měl podle přání úřadů vypadat, ale razítko, fotografie a zápisy byly zřetelné a čitelné. A já jsem si myslil, že to postačí.

„Vy jste se tu jako mexický státní příslušník zúčastnil bojů?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ta uniforma nic neznamená. Oblékl jsem ji jen proto, abych se sem vůbec dostal… Náhodou jsem se zapletl do věcí, po kterých mi nic není, chápete?“

Nechápal. „Na fotografii máte brýle,“ poznamenal.

„Ty jsem ztratil.“

Nemělo to smysl. Mluvil jsem, on si mne upřeně prohlížel, až jsem si uvědomil, že mi nevěří ani slovo. Zaráželo ho, jak se zdálo, že nemluvím dokonale španělsky. Asi mne považoval za nějakého mezinárodního dobrodruha, protože se zeptal: „Žil jste dlouho ve Spojených státech?“

„Jen několik let,“ odpověděl jsem.

To celou věc ještě zhoršilo; úředník už nic neříkal. Cítil jsem, že ve mně vidí mazaného šejdíře. Tady mi mohla pomoci už jen čistá pravda. V krátkých větách jsem mu začal líčit celou svou křížovou cestu. Jen jednou mne přerušil a zeptal se: „Rozumím-li dobře, sloužil jste i u plukovníka Armase?“

Přikývl jsem a dopověděl mu zbytek. Nijak ho to nevzrušilo. Jistě si v těch dnech vyslechl spoustu podivných historek. Řekl jsem mu: „Nikde jsem nezabil ani jediného člověka.“

Zdvořile se usmál; viděl jsem, že ho celá věc unavuje. Asi už vyslechl příliš mnoho lží. Kdybych mu byl všecko zamlčel, asi bych byl udělal líp. U Fuentese, u Gusana – všude jsem se vytáhl z louže lhaním. Ale povědět pravdu tak, aby se jí věřilo – na to byl můj talent zřejmě méně vyvinutý. Ztroskotal jsem, protože jsem se po třech týdnech poprvé zase pokusil dostat se k cíli poctivě.

„Kdybyste tu zůstal,“ řekl nakonec, „riskoval byste, že bychom si přezkoumali pravost vašich papírů. Nemáme zájem držet vás tu tak dlouho, než se to objasní. Jak jste jistě viděl, je naše budova silně přeplněna.“

Sklapl pas, podal mi jej a lhostejným tónem skončil: „Sloužil jste na straně povstalců, později na straně vládních. Z toho vám nemůže vyplynout žádná nevýhoda, protože obě armády se právě slučují. Podle vlastních slov jste nikomu neuškodil a nemáte se proto také čeho obávat.“

Pokrčil jsem rameny; každé další slovo tu bylo zbytečné. Strčil jsem papíry do kapsy a obrátil se k východu.

„Kdybyste se přesto cítil ohrožován,“ řekl mi, když mne doprovázel ke dveřím, „radil bych vám, abyste se obrátil na americké velvyslanectví. To není tak přeplněné, naopak… Žil jste dlouho v USA, v pase máte trvalé americké vízum. Možná, že vám velvyslanectví dopomůže k návratu do Spojených států.“

„Mnohokrát vám děkuji.“

„Bylo mi potěšením,“ řekl – unaveně, bez ironie.

83

Černý chrysler tam ještě stál a pražil se v slunci. Když jsem otevřel dveře, vyrazila mi vstříc vlna horka. Vlastně se mi stalo po právu. Ten malý Mexičan jen plnil svou povinnost. Dostal jsem účet za svůj zpackaný život, tak a ne jinak se zachází s tulákem.

Rozjel jsem se po ulici bez cíle. Horko mne omamovalo. Stáhl jsem okna až dolů. Po obou stranách ulice připevňovali lidé na stožáry lamp girlandy, proplétané květinami. Se střech domů visely prapory, většinou ještě ty staré modrobílé se znakem quezala uprostřed. Tu a tam však bylo vidět i modrobílo-červené – nové národní vlajky, proklamované Armasem. Vystrašení obyvatelé si je ušili přes noc.

Zastavili mne dva policisté a požádali mne, abych dál nejezdil, ulice že se teď uzavírá pro příchod vojsk a velkou přehlídku. Právě teď prý dostali hlášení, že kolona plukovníků Monzčna a Armase dojela po panamerické dálnici na okraj města. Odbočil jsem doleva. Domy začaly být nižší a ubožejší. Po čtyřech minutách jsem dojel na pahorek na severním okraji vnitřního města. Později jsem podle plánu města zjistil, že to bylo Cerro del Carmen. Zřícenina kostela, podobající se pevnosti, se tyčila nad mřížovím ulic. Zaparkoval jsem vůz a čekal ve stínu zvětralého datlovníku – nač? Nevěděl jsem. Vedle mne se tyčil k nebi mohutný sádrový kříž, nakloněný šikmo dopředu. Byl bílý a visela na něm zlatá postava Krista.

Z vrcholku pahorku jsem se pokoušel uhodnout, která z budov je mexické velvyslanectví, ale marně. Pode mnou se prostíraly tisíce plochých střech. Nad ně vyčnívaly okřídlené palmy a oslnivě bílé věže kostelů. V dálce, snad o čtyřicet kilometrů dále k jihu, se kupily sopky do růžově fialových pyramid. Tropický jas se stovkami odstínů, linie nevýslovné čistoty… Měl jsem pocit, že slyším Chabelitu, jak říká: „Kdo jednou viděl a poznal naši zemi, vždycky se do ní vrátí.“

Na jihovýchodním konci města se zvedal k obloze mrak prachu. Houkání klaksonů a pochodová hudba doléhaly až ke mně, později jsem slyšel útržky proslovu z městských ampliónů. Armas vtáhl do hlavního města, kterého mohl dobýt jen zradou. Představil jsem si kolonu aut, doprovázenou tělesnou stráží na motocyklech, jak ujíždí na náměstí – mezi vlajkami a girlandami zbabělých, za jásotu hrstky ubicovských fašistů a pod hněvivými pohledy mlčících zástupů.

A pokoušel jsem si představit, co se asi bude dít dál. Guatemalský rok 1933? Tenkrát jsem ještě netušil, že v té hodině se ještě rozhořčeně bojovalo, že tam, kde byli dělníci pevně organizováni a měli pár pušek, trvaly krvavé boje ještě celé týdny. Že Armas, aby kryl výdaje svých „trestných výprav“, bude muset obyvatelstvu uložit „daň z osvobození“ – zvláštní dávku ve výši šesti a půl miliónu quetzalů. Že Indiáni v banánovém okrese Escuintla budou hájit svou půdu se zbraní v ruce, vedeni komunistou Carlosem Pellezerem. Salvy ze samopalů probíjely stěny chatrčí z kukuřičné slámy, rozstřikovaly se do hliněných zdí, před kterými stáli spoutaní zajatci, jejich rachot znamenal konec všech sociálních zlepšení, která si pracující lidé od roku 1944 vybojovali.

Nemohl jsem vědět, co se bude dít dál – že nezaměstnanost brzy zase dosáhne nejvyššího stavu od roku 1934; pracovní den v továrnách že bude prodloužen na deset a půl hodiny, mzdy že budou prudce sníženy. Neuměl jsem si tehdy představit, v jaké bídě potom budou žít lidé, kteří žili v nouzi už předtím.

Uplynulo jen pár dní a Castillo Armas ukázal lidu pěst. Svaz zemědělských dělníků beze zbytku rozpustil, průmyslové odbory dal pod policejní dohled. Odboráře, kteří unikli krveprolití, poslal do USA, aby se tam „dále vzdělávali“. Funkcionáři, kteří zůstali, se museli zavázat, že budou pravidelně podávat úřadům zprávy o politickém smýšlení členstva.

Z veškeré odborářské činnosti se tak stala fraška. Tím, že ji ochromili, umožnili podnikatelům snížit mzdy za jediný rok o osmdesát pět procent. Kvalifikovaný dělník, který za Arbenze vydělal dolar denně, dostával nakonec jen patnáct centů. Kukuřice, hlavní potravina chudého obyvatelstva, stála v roce 1956 pětinásobek; cena za nájem půdy vyskočila na dvaapůlnásobek.

Tisíce hektarů rolnické půdy vrátil Armas latifundistům a firmě, která jeho válečné tažení zaplatila. „Zelený papež“ stiskl pařát – a rolníci ztratili úrodu na polích, domy, které si vystavěli, všecko osivo i nástroje. United Fruit Company jim však dovolila, že se mohli dát najmout jako nádeníci tam, kde předtím hospodařili samostatně. Mzdy zemědělských dělníků, už předtím žebrácké, byly stlačeny na polovinu.

Že se Guatemala ponoří do temna – to jsem cítil už tenkrát, když jsem stál na klášterním pahorku a naslouchal burácení tlampačů z náměstí. Proslov byl dlouhý. V určitých intervalech se v něm opakovala slova jako „čest“, „osvobození“, „reformy“. Myslím však, že tam nebyl nikdo, kdo by byl smysl těch frází brzy nepochopil.

Politika mne předtím nikdy nevzrušovala. Považoval jsem ji za gigantický podvod, za něco jako třaslavý pudink, ze kterého mi nikdy nebude patřit ani kousek. Toho odpoledne se mi poprvé v životě stalo, že jsem kvůli ní na půl hodiny zapomněl na své vlastní záležitosti. A ví Bůh, ty byly zatraceně špatné.

84

Večer, když ve středu města končil den nádherným ohňostrojem, jsem se potřetí nebo po čtvrté pokusil zatelefonovat na mexické velvyslanectví. Volal jsem z hospody na konci 17. avenidy. Ale muž na druhém konci drátu ani nepřiznal, že by byl nějaký dr. Guerra s dcerou našel v budově velvyslanectví útočiště. Poukázal na vysoký počet lidí, hledajících asyl, a prohlásil, že všichni ještě nebyli zaregistrováni.

„Dr. Guerra je u vás v domě,“ řekl jsem. „Sám jsem ho k vám dovezl.“

„S kým vlastně hovořím?“

Položil jsem sluchátko. Kdo jsem, to se mi nechtělo rozhlašovat. Hosté stejně už natahovali uši. Také jsem si dovedl představit, že Monzónova policie linku velvyslanectví pilně odposlouchává. Protože jsem nevěděl, může-li zjistit, odkud se telefonuje, volal jsem pokaždé z jiného lokálu.

Kdybych to byl dělal tak dál, byli by mne za chvíli znali všichni hospodští v okrajových čtvrtích. Byli by potom jistě s to popsat, jak vypadám. Z opatrnosti jsem postavil vůz vždycky trochu dál; ostatně mi stejně docházel benzín. GuatemalaCity bylo město se třemi sty tisíci obyvatel, tedy dost velké, aby se v něm člověk nějakou dobu skrýval, ale příliš malé k tomu, aby byl přitom úplně v bezpečí.

První noc jsem strávil ve voze. Zavezl jsem jej hluboko do zahrady jakési zříceniny. Bylo to v liduprázdné ulici na předměstí. Často jsem se vyděsil ze spaní, a tak jsem si odpočinul jen málo. Za svítání mne probudil štěkot zdivočelých psů. Když jsem odtamtud odjížděl, procházela kolem policejní hlídka. Mne si však nevšimla.

Druhou noc jsem strávil – už jsem byl odvážnější – v jakési ušmudlané krčmě; auto jsem zaparkoval na dvoře. Po dnu plném zklamání a strachu mne mučily zlé sny. Zdálo se mi o Chabelitě, viděl jsem ji, jak se brodí až po kolena v potoku a říká: „Cabrera dal z těch svých polních děl střílet šrapnely… Neznáš ceny, Antonio, v tržnici tě ošidí!“

Probudil jsem se a hmátl po náprsní tašce. Ležela pod polštářem a bylo v ní ještě padesát quetzalů. Co se stane, až mi dojdou peníze? Nikdo – jediný člověk ani organizace – se o mne starat nebude. A co horšího: už dva dny jsem neměl nikoho, o koho bych se staral já. Být sám je zlé. Bylo mi bídně, cítil jsem se jako pes bez pána.

V poledne se mne hospodský zeptal, jestli je pravda, že junta rozpustila Nejvyšší soud a generální štáb a dokonce prohlásila ústavu za neplatnou. Co vyvádí junta, to mne pramálo trápilo, ale potvrdil jsem to a dal na srozuměnou, že s rozpuštěním generálního štábu nesouhlasím. „Armáda to těžce ponese,“ řekl jsem mu.

Vyprávěl, že doposud bylo zatčeno osm tisíc lidí. V celé zemi se konají domovní prohlídky. Vlastnictví určitých knih anebo obrazů je postačujícím důvodem, aby byl člověk podle stanného práva zastřelen. Jeho soused, mlynář kukuřice, byl zatčen, protože měl fotografii Arbenze. Neřekl jsem na to nic.

„V Malacatanu, v okrese San Marcos,“ řekl za námi jakýsi snědý host, „povraždili včera celou obecní radu ručními granáty, seňore kapitáne.“

Viděl ovšem, že jsem příslušníkem staré armády. Asi spekuloval na rozpory mezi vládními oddíly a „osvobozeneckou armádou“. Ale mohl to být i špicl. Mé podezření zesílilo, když začal líčit ukrutnosti, které páchali bandité United Fruit Company – strhávali prý vězňům kůží s chodidel, mrzačili je, pumpovali do nich vodu anebo jí napouštěli celé vězení… Měl jsem se na pozoru, ani mi nenapadlo o tomto tématu hovořit a krčmu jsem opustil tak rychle, jak jen to bylo možné.

Ten člověk pravděpodobně vůbec nebyl provokatér a mluvil pravdu. V tom prvním červencovém týdnu zuřila v Guatemale hrůzovláda. Když se obvinění nepřiznali, byli strašlivě mučeni. Jestliže se přiznali k tomu, co jim bylo kladeno za vinu, přišel kněz, aby jim udělil poslední pomazání, a potom byli povražděni. Jak dr. Guerra předpovídal, asistovali duchovní všude tam, kde se popravovalo.

Třetího večera jsem šel hledat nocleh do hlouběji položené východní části města. Od hostinského jsem se dozvěděl, že hoteliérům bylo dnes úředně zakázáno poskytnout nocleh příslušníkům armády, kteří by se nevykázali ubytovacím příkazem. Nemám náhodou takový papírek?

„Ten si mohu okamžitě opatřit,“ odpověděl jsem. „Moje kasárny jsou přeplněné.“

„Kasárny taky?“ zeptal se. „Já myslel, že jen kriminály.“

„Buďte zticha.“

„Já jsem tím nic nemyslel, seňore kapitáne,“ řekl a vylovil zpod výčepního pultu noviny. Výnos o ohlašovací povinnosti byl nahoře na první stránce, dokonce nad pastýřským dopisem guatemalského arcibiskupa Mariana Rossella, který vyzýval své ovečky, aby se nemstily, ale provedly očistu národa v duchu Kristově. „Zlo komunismu ovšem musí být vymýceno,“ psal ten zbožný muž. „Komunisté se pokoušeli dát Guatemale falešný mír, mír hrobu…“

Po pastýřském listě následovala zprávička o tom, že americká Columbia-University má v úmyslu vyznamenat Carlose Castilla Armase čestným doktorátem. Rozhodl jsem se, že budu tisk hlavního města studovat pozorněji. Jak se zdálo, byla to poučná četba.

Toho večera jsem dlouho nemohl najít parkoviště. U jakéhosi smetiště zůstalo auto stát, nádrž byla prázdná. Odstrkal jsem je do křoví a lehl si do něho, napolo omámený zápachem odpadků. Než jsem usnul, myslel jsem na Chabelitu. Kdybych byl aspoň zaslechl její hlas v telefonu, nebylo by to bývalo tak zlé. Znovu a znovu jsem se o to marně pokoušel. Většinou jsem vůbec nedostal spojení.

Měl jsem ještě šestatřicet quetzalů. Srdce se mi plnilo touhou, kapsa se prázdnila.

85

Do středu města jsem se ani v obou následujících dnech neodvážil. V místech, kde stál vůz, se vojenské hlídky neukazovaly a dalo se tam žít dosti lacino. Byl jsem na tom podobně jako prostředí, ve kterém jsem žil.

Ulice v GuatemalaCity se táhnou daleko, procházejí novými světlými obytnými bloky. Potom se mění v travou porostlé cesty a člověk narazí na chaotické barákové čtvrti; jsou to zbytky z údobí zemětřesení. Všelijaké křoviny, agáve a ploty z kukuřice ohraničují parcely. Chatrče jsou křivé, stlučené z prken a vlnitého plechu. Stěny jsou shnilé, střechy na spadnutí. Střapatí psi se potulují kolem, ženy se hašteří, tlustí domácí papoušci se třepetají ve vzduchu, prosyceném kouřem z dřevěného uhlí a pachem shnilého ovoce.

V zavazadlovém prostoru jsem našel prázdnou plechovku a vydal se na cestu. Černožlutí supi seděli na smetišti, ve kterém ryli vepři, a mezi tím vším si hrály děti. Cosi za mnou pokřikovaly, některé se odvážily až ke mně a žebraly. Dva nejsilnější chlapce jsem přijal do služby; mohlo by být nápadné, kdyby si důstojník nesl plechovku sám. Nabídl jsem jim za odnesení quetzal a jak jsem viděl, považovali to za královský honorář.

Naše cesta byla vroubena tou nejubožejší bídou. Pod žhavým sluncem a v zuřivých lijácích tu žili strašlivě nenároční lidé. Vlnitý plech se leskl, eukalypty a cypřiše se špičatě zavrtávaly do oblohy. Každých tři sta kroků vyletovala mračna much z kořalen. Ty výčepy neměly telefon. Zato měly krásná jména. Říkaly si „Perla“, „Elegantní letovisko“, „U březového vánku“ a také „U vítězství“. Obzor svítil smaragdovými tóny.

Majitel benzínové pumpy se zapřísahal, že mu vláda všechen benzín zabavila. Teprve po nekonečném dohadování se uvolil prodat mi dvacet litrů za sedmnáct quetzalů; byla to nestydatá cena, pohltila polovinu mého jmění. Smlouvat se s ním nedalo, musel jsem ji zaplatit. Obrátili jsme se.

Z jedné kořalny se vypotácel starý Indián. Hned vedle boudy se svalil a zůstal ležet na žhnoucím slunci. Kdo tady žil, ten se asi musel čas od času opít. Myslím, že opojení z pulque tu lidem nahrazovalo kino, rozhlas, knihu, čistou košili, slušné jídlo a všechny ty ostatní věci, na které jsme zvyklí a které si oni nikdy nemohou dovolit.

„Seňore generále,“ zeptal se jeden z chlapců, „smíme to na chvilku postavit?“

„Odpočiňte si,“ řekl jsem. Z pěti takových dětí, jak mi vyprávěla Chabelita, dorůstají jen dvě. Jak bezútěšné muselo být jejich dětství. Zpáteční cestu jsme si zkrátili a dostali jsme se na konec města. Náhorní planina, na které GuatemalaCity leží, je rozryta propastmi, barrancos. Z dálky jsou neviditelné a zařezávají se do sopečné půdy až sto metrů hluboko; tyto mohutné přírodní příkopy dělaly kdysi z města těžko dobytnou baštu. Na dně propasti se leskla voda. Žluté a červené šátky indiánských pradlen mi svítily nahoru.

Na druhé straně propasti se pražily v slunci okrově zbarvené zdi. Vzpomněl jsem si na Chabelitino vyprávění o poslední bitvě diktátora Cabrery a zeptal se: „Je tohle ‚Palma‘?“

„Ne, seňore… Tohle bývaly dříve jezdecké kasárny. Dnes je to součást letiště.“

„Jakého letiště?“

„Vojenského letiště Aurory,“ odpověděl chlapec. „Eroplány bohužel nelétají, seňore generále. Mají málo benzínu.“

„Protože na něm sedíme,“ řekl druhý a zaťukal na kanistr.

Šli jsme dál. Cesta byla dlouhá. Brzy jsme znovu odpočívali v modrém stínu královské palmy. Za palmou stála škatulovitá dřevěná budova; vybíhaly z ní trubky, které vedly dolů do propasti; bylo slyšet hukot motorové pumpy. – „To je Recordaturova továrna na led,“ vysvětlili mi chlapci.

„Má telefon?“

„Ten má všecko,“ ujišťovali. „U toho si můžete koupit rum, papíry, zbraně a dokonce i maso. Ten půjčuje i kostýmy a ženské, seňore generále.“

„Mně stačí jeho telefon, chlapci. Musím zatelefonovat své rotě.“

Vešel jsem dovnitř, zaplatil třicet centavos a zavolal mexické velvyslanectví – bez velké naděje. V tovární kanceláři bylo jako v peci. Říkal jsem si, jak to asi dělají, že tu mohou vyrábět umělý led. Vytáčel jsem číslo a čekal jako hráč rulety, který sází na stále stejný sled, ačkoliv ví, že prohraje.

„Embajada de Méjico“ – opravdu, velvyslanectví se ohlásilo! Přednesl jsem svou prosbu. Zdálo se, že muž na druhém konci drátu přemýšlí. Řekl jsem mu své křestní jméno.

„Seňor Guerra onemocněl,“ řekl nakonec. „Mohl bych však poprosit jeho dceru, aby přišla k telefonu.“

Podlamovala se pode mhou kolena, posadil jsem se na stůl a vyhnal jsem mladého ladina – Recordaturova tajemníka – z místnosti. „Ano, to by také šlo,“ vypravil jsem ze sebe.

Dlouhá přestávka. Dvě mouchy si mi střídavě sedaly na čelo. Vedle klapal psací stroj. Náhle jsem zaslechl její hlas: „Oiga! Antonio? Je to pravda, jsi to skutečně ty, Antonio?“

Vzchopil jsem se. Tohle nebyl okamžik pro to, abychom si vyjevovali city anebo říkali něžnosti. Mohli jsme spolu hovořit jen krátce, linky velvyslanectví asi byly odposlouchávány. „Chabelita, prenda mia,“ řekl jsem tiše a rychle, „jak se ti daří?“

„Našli jsme tu Josefu a dědečka. Je však mrtev, zemřel… předevčírem.“ Byla velmi rozrušená a zapomínala na všecku opatrnost. „Kde jsi, Antonio, proč nepřijdeš sem?“

„To není tak jednoduché.“

„Otec o tobě hovořil s velvyslancem, ale teď má horečku a bolesti, říkají, že mu bude nutno amputovat ruku a my tu nemáme chirurga…“

„Zítra vás navštívím,“ sliboval jsem, aniž jsem měl tušení, jak by se to dalo zařídit. Musel jsem jí prostě povědět něco, co by ji utěšilo. „Ještě tě předtím zavolám!“

„Za starou cenu už hovězí maso není,“ zařičel v membráně ostrý mužský hlas, zněl blízko.

„Máme uzavřenou smlouvu,“ dostalo se mu odpovědi.

„Položte sluchátko,“ křikl jsem, ale ti dva se o mne nestarali.

„Vyšší moc, seňore Martinezi,“ zachrochtal první hlas. „Armáda všecko zabavila. Možná, kdybyste připlatil čtyřicet procent…“

„Tady mluví armáda,“ zařval jsem. „Ta vaše šmelina vás ještě přivede do kriminálu!“

V přístroji cvaklo, oba kazimírové zavěsili. „Chabelito,“ zeptal jsem se, „jsi tam ještě?“

Odpověď se neozvala.

Vtom mi někdo poklepal na rameno. Nechal jsem sluchátko klesnout a otočil se. Vedle mne stál muž ve sněhobílé košili s vyhrnutými rukávy. Předloktí měl tetovaná.

„To jste vy ta armáda, co? A šmelina se vám nezamlouvá?“ Mluvil hrozivě tiše. Palce měl zastrčené za pás, ve kterém vězel nůž.

„Měl byste být u telefonu opatrnější,“ řekl jsem.

Neodpověděl, ustoupil o krok, vytáhl nůž a sklonil hlavu. Na čele mu naběhla žíla. Domnívám se, že ať už měl důvody jakékoliv, byl rozhodnut sprovodit mě ze světa. A jistě by to byl také udělal, kdyby na něho byl jeden z těch dvou indiánských chlapců skulinou dveří nezavolal: „Opatrně, seňore Recordaturo! Ten pan důstojník telefonoval své rotě, bude tu za deset minut!“

Továrník se na mne z ničeho nic srdečně usmál. „To byl jen žert,“ řekl a začal si nožem čistit nehty. Zřejmě si spočítal, že by mou mrtvolu nedokázal odstranit za deset minut.

„Padesát quetzalů,“ řekl jsem. „A zapomenu na váš žert i na přirážku čtyřiceti procent.“

Vytáhl ze zadní kapsy kalhot svitek usmolených bankovek. Stál jsem zády ke dveřím a ostražitě sledoval každý jeho pohyb. Zaplatil. Výraz jeho tváře mi prozradil, že jsem mohl chtít víc. Odpočítal pět bankovek, já jsem je strčil do kapsy a odcházel pozpátku s pozdravem, který je v té zemi běžný: „Seznámení s vámi, seňore, bylo pro mne velmi prospěšné.“

Ve skutečnosti jsem se potil strachy. Byl to můj první a poslední pokus o vydírání. Chlapcům jsem dal dvě pětiny kořisti. Potom jsem je pobídl ke spěchu. K autu jsme došli ve chvíli, kdy Recordatura musel dávno vědět, že naletěl.

Od vozu se rozprchlo půl tuctu rozedraných mužů. Vypáčili dveře, zadní sedadlo už ukradli a právě se pokoušeli odmontovat i přední. Byly to cenné věci pro lidi, kteří si je poctivou prací nemohli opatřit. Byl jsem jen rád, že mi nechali aspoň sedadlo za volantem.

86

Příští dopoledne – bylo to ve středu 7. července – jsem se ve vládních novinách dočetl, že junta vyzvala velvyslance Mexika, Argentiny, Chile a Nicaraguy, aby vydali jistý počet prominentních uprchlíků, ale vedoucí misí odmítli. Odvolali se při tom na konvenci podepsanou všemi dvaceti latinskoamerickými státy, která stanoví, že političtí uprchlíci požívají práva asylu, pokud se jim nekladou za vinu rovněž kriminální delikty.

Vládní list ostře odsoudil tento postoj. S nenávistí, která z řádek přímo kapala, konstatoval, že „individua jako bývalý president Arbenz našla útulek zvláště v budově jistého velvyslanectví“. Těm však prý nebude nikdy dovolen svobodný průjezd až na hranici státu, třeba to možná odporuje latinskoamerickému zvykovému právu. Posměšně se tam poznamenávalo, že nepřátelé státu sotva budou chtít bydlet na velvyslanectvích až do smrti. V článku se také naznačovalo, že konvence o asylu nechrání zločince, že trestné činy lze dokázat skoro každému uprchlíkovi.

To jsem se dočetl v novinách. V kavárně, kde jsem je četl, bylo známo ještě víc. Říkalo se tam, že Monzónův režim svou hrozbu uskutečňuje. Opatřil si spoustu svědků a stanovil termíny soudních procesů. Arbenzovi se předhazovalo, že prý ještě v poslední minutě uvalil hypotéku na pozemkový majetek své ženy a dal si ze státní banky vyplatit 200 000 dolarů. Jaime Rosenberg, bývalý šéf policie, byl obžalován z týrání vězňů. Tak se každému z uprchlíků podstrčil nějaký vymyšlený zločin.

Jak jsem se později dozvěděl, byly rozsudky velmi brzy vyneseny, aniž se někdo obtěžoval, že by vyslechl obžalované. Pod tlakem pochybných rozsudků vydali velvyslanci teroristické justici devadesát pět z přibližně sedmi set guatemalských vlastenců, kteří se svěřili jejich ochraně. Nejvíc nepoddajnosti projevil mexický velvyslanec. Avšak i on byl nakonec donucen vydat patnáct lidí.

Zneklidněn na nejvyšší míru jsem zavolal z kavárny mexické velvyslanectví. Když jsem řekl své křestní jméno, zavolali k přístroji Chabelitu. Byla klidnější než předešlého dne, mluvila rychle a jasně jako podle předem stanoveného plánu. Rozhodně mi zakázala přijít k velvyslanectví. Za místo schůzky navrhla budovu Vysoké školy technické. Zapřísahal jsem ji, aby nevycházela z budovy velvyslanectví, ale jen mi znovu opakovala místo a hodinu schůzky a zavěsila.

Vyšel jsem z kavárny jako omámený. Připravila se na to, že budu telefonovat, a překvapila mne. Chtěla mne vidět; ovšem ne já, ale ona měla nést riziko. Potácivě jsem nasedl do vozu a posadil se za volant. Zatknou ji, jakmile vyjde na ulici. A i kdyby se dostala z budovy, budou na ni tajní čekat u techniky. Vůbec jsem už nepochyboval o tom, že telefonické rozhovory velvyslanectví jsou odposlouchávány.

Ještě dvakrát jsem se pokoušel zavolat jí z různých míst a odradit ji od toho šíleného záměru. Číslo velvyslanectví bylo vždy obsazeno. Potom už bylo pozdě. Byl jsem na druhém konci města… Kolem šestnácti hodin dvaceti minut, deset minut před stanovenou dobou, jsem zaparkoval vůz v postranní ulici, o několik bloků dále od techniky. Poslední kousek cesty jsem šel pěšky.

Před portálem Vysoké školy technické se procházeli dva pánové, kteří se tvářili velmi nenápadně. Na sobě měli pomačkané světlé obleky; jeden z nich byl skoro holohlavý, všiml jsem si toho teprve ve chvíli, kdy nadzvedl klobouk. Měl plný obličej s knírkem pod nosem a malýma očkama, a mně se zdál z těch dvou chytřejší. Už dávno oba vyrostli ze studentských let. Ještě dnes jsem přesvědčen, že za rohem stálo jejich auto.

Přistoupil jsem k plešatci, vojensky řízně ho pozdravil a řekl: „Kapitán Cabrón. Nevíte snad, pánové, kdy tu začne kurs pro ženistické odborníky?“

„Rosa,“ odpověděl – znamená to růži a na toho chlapíka to bylo opravdu velmi pěkné jméno. „Je mi líto, seňore kapitáne…“ Vyměnil si pohled se svým kumpánem a dodal: „O tom nejsme informováni.“

Pro teroristický režim je vždycky špatné, když jsou jeho policisté nedostatečně informováni. Koneckonců za to dostávají peníze, aby toho věděli co možná nejvíc. Nemohli ovšem tušit, že nepřítel státu k nim přistoupí v uniformě; že se však na technice žádný kurs pro ženisty nekoná, mohli zjistit velmi lehce.

„Gracias, seňor Rosa,“ řekl jsem, „zeptám se uvnitř.“

Nadzdvihl klobouk a zamumlal nějakou zdvořilost.

Vystoupil jsem do prvního poschodí a pozoroval širokou předměstskou ulici. Přijde? Srdce mi prudce bušilo. Zapálil jsem si cigaretu a povšiml si, že se mi třesou prsty. Auta bzučela po asfaltu. Jestli přijde, vběhne těm dvěma do rukou. Musel jsem se pokusit zadržet ji, i když jsem nevěděl, z kterého směru přijde, zda přijede autobusem, tramvají, zda přijde pěšky… Do smluvené doby chyběly už jen dvě minuty.

Rozběhl jsem se dolů. Sklem dveří jsem uviděl oba tajné. Stáli kousek stranou od portálu a studovali jakousi vývěsku – se zdůrazňovanou bezelstností špiclů, kterým se pro toto řemeslo nedostává nadání. Loudavě jsem prošel kolem nich a řekl panu z Růže: „Na shledanou! Byl to omyl, pánové!“

„Na shledanou,“ odpověděli oba jako jedněmi ústy a zamávali slamáky. A zapomněli si je zase nasadit. Paže jim ztuhly v podivných úhlech; vidím je před sebou, jako by to bylo dnes.

Co jsem tenkrát viděl kromě nich, byla šedá limuzína. Měla značku „CD“, zeleno-bílo-červenou trikolóru, a zatímco jsme si vyměňovali zdvořilosti, klouzavě připlula k chodníku. Tam zastavila s běžícím motorem. Otevřelo se okénko a já jsem spatřil – Chabelitu.

87

Sotva jsem dosedl, vůz vyrazil. Zadním oknem jsem vrhl poslední pohled na oba pány; zmenšovali se tak rychle, že ani nemohu popsat, jak se tvářili. Viděl jsem jen, jak si narazili klobouky; limuzína potom zabočila za roh a Chabelita mi visela na krku.

Od řidiče nás oddělovala skleněná stěna.

Po chvíli řekla: „Nemáme čas, Antonio. Uprosila jsem řidiče. Ale než pojede zpátky, musíš vystoupit, ubohý kapitáne.“

Usmívala se skrz slzy. Byla pohublá, měla tmavé stíny pod očima, lícní kosti jí vystupovaly víc než dřív. Vůbec už nebyla hezká. V tom okamžiku jsem pochopil, že ji miluji.

Podle jejích slov to bylo na velvyslanectví zlé. Mexičané dělali, co mohli. Co však mohli udělat pro pět set šedesát lidí? Velvyslanec vyklidil dokonce svou soukromou ložnici. Odstěhoval se, jak mi Chabelita vyprávěla, do domu bez práva exteritoriality. Guerrovi se usídlili s pěti dalšími rodinami v knihovně, spali na dlaždicích, jen těžce nemocný otec dostal matraci. Měl vysoké horečky, ale většinou byl při jasném vědomí. Josefa a Chabelita ho ošetřovaly ve dne v noci.

„Jestli se odtamtud brzy nedostaneme, umře, jako umřel dědeček,“ řekla mi. „Žádný lékař se neodváží pomoci nepřátelům státu!“

„Zítra pro vás přijedu,“ odpověděl jsem a pohladil ji po ruce. „Ráno ve čtyři. Možná, že zase bude mlha. Ve vašem autě už je jen sedadlo pro řidiče. Lehnete si na podlahu… Určitě se nám to podaří.“

„Ach, Antonio,“ řekla, „na hranice je daleko a na silnicích jsou stovky kontrol.“

Mlčel jsem, měla pravdu. Kolem se míhaly stromy, pneumatiky zpívaly. Zeptala se: „A jak žiješ ty?“

„Spím v autě a sám. Nocleh není možno dostat. V hostincích musí hlásit každého hosta, který má na sobě uniformu. A je to proto, že Armasovi se jeho ‚bojovníci za svobodu‘ pomalu ztrácejí.“

„Není,“ odpověděla, „je to kvůli staré armádě. Někteří důstojníci se prý ukrývají. Mezi ‚spojenými armádami‘ ještě vypukne válka, uvidíš.“

„Kde to jsme?“

„V parku Aurora. Tamhle končí hranice města, stojí tam stráže.“

Řidič obrátil vůz. Diplomatické vozy nepodléhají kontrole, ale on nechtěl hnát věci do krajnosti. – „Aurora?“ opakoval jsem. „Za parkem je vojenské letiště?“

„Polib mne,“ zašeptala. „Za chvíli tě vysadí… Ach, Antonio.“

„Zítra ráno ve čtyři,“ řekl jsem, když jsem vystupoval.

Tu noc jsem nespal. Zajel jsem s chryslerem až k hranici města, obešel stráž – dva muže z „osvobozenecké armády“ – a kolem půlnoci jsem dorazil k letišti. Na světě je jen málo kasáren s oplocením bez jediné trhliny. Díry do něho nedělají zloději, nýbrž vojáci, když nemají propustku a venku na ně čeká děvče.

Přestože už bylo pozdě, okna jasně svítila. Skupinky mužstva postávaly po dvore, několik vojáků mne pozdravilo; jak jsem viděl, patřili ke staré armádě. Byli ve válečné náladě. Rozdělovalo se střelivo, konaly se prohlídky zbraní. Z kantýny vyklopýtali tři poddůstojníci za pokřiku: „Honor y prestigio! Pryč s Armasem! Ukradl nám čest, rozpárejte mu střeva!“ Jakýsi nadporučík rozkázal ticho, ale nemyslel to nijak vážně.

Nikým nepozorován jsem prošel komplexem kasárenských budov a dostal se na letiště. Stály tam čtyři nebo pět „Dakot“, několik prastarých britských „Glosterů“ a malý kurýrní letoun, podobný mé někdejší „Bonanze“. Mendozovo letectvo zde nebylo.

Vylezl jsem na křídlo malého stroje, vklouzl do kabiny a rozsvítil osvětlení armaturní desky. Ručička benzínoměru poskočila doprava. Letoun měl natankováno a zřejmě byl připraven k odletu. Kdo s ním asi létá? Když jsem seskočil, jakýsi hlas na mne houkl: „Stát! Kdo je tu?“

Tiše jsem se zeptal: „Vy už mne snad nepoznáváte?“

Muž přišel blíž, na sobě měl kombinézu a zdálo se, že patří k pozemnímu personálu. U pasu měl velikou pistoli. Ve svitu přistávajících světel musel vidět mé kapitánské hvězdičky. „Mám tu stráž,“ vysvětloval.

„Ležel jste v trávě a spal jste,“ zasyčel jsem; tichý hlas se dá těžko rozpoznat. „V takový den! Armáda se připravuje smýt hanbu a vy… Kdy má tenhle letoun startovat?“

„Na zvláštní příkaz, seňore kapitáne. O tom rozhoduje sám plukovník.“

„Dávejte lepší pozor,“ napomenul jsem ho a odešel. Věc byla úplně jasná: plukovník Monzón si stroj reservoval pro případ, že by spor s Armasem pro něho dopadl špatně! Když sem přijdeme zítra ráno, bude tu stát zrovna jako teď. V nejbližších čtyřech hodinách se nemohl vítr tak prudce obrátit proti Monzónovi. Tak žhavé ty „spojené armády“ přece jen nebyly.

88

Mé naděje, že soldateska zachová mír až do rána, se nesplnily. Kolem třetí hodiny ráno – teprve jsem se vrátil z letiště – mne vyděsil výbuch. Ležel jsem v autě a poslouchal bubnování deště. Střecha netěsnila, kapalo mi na hlavu a na ramena. Potom jsem uslyšel výkřiky a divokou palbu z pušek. Jak jsem se později dozvěděl z mexických novin, způsobila výbuch nálož trhavin. Vybuchla nedaleko a úplně demolovala strážnici námezdníků United Fruit Company.

Tím pumovým atentátem začaly potyčky 8. července. Daly se do sebe dvě vojenské kliky a pětadvacet lidí to zaplatilo životem. Jejich šéfové se však zachovali jinak, než jsem si představoval. Nepokoušeli se zatknout jeden druhého, nýbrž spolu pokojně pojedli a co nejzdvořileji se navzájem ujišťovali, že vinu na neblahých událostech mají jejich podřízení velitelé. Monzón, který až do oněch dopoledních hodin měl v juntě stejná práva jako Armas, požádal svého partnera, aby „osvobozeneckou armádu“ – když už ji nechce rozpustit – alespoň sloučil se starým vojskem, aby v zemi byla jedna jediná ozbrojená moc.

„Mé mužstvo,“ řekl prý, zatímco na okraji města práskaly výstřely, „projevuje nespokojenost nad vašimi ozbrojenými vojáky, seňore plukovníku. Dejme vašim i mým vojákům stejné uniformy a bude po roztržce.“ – Armas na to neřekl nic, jen si pohladil knírek. Podle zpráv korespondentů odpovídal tak na všechny návrhy a čekal, jak dopadnou boje.

Už kolem poledního bylo jasné, že „bojovníci za svobodu“ měli v předměstských šarvátkách dík svým rychlopalným zbraním převahu. Lancknechti banánového trustu zatlačili své protivníky zpátky na letiště. Kontrolovali teď celé město s výjimkou gardových kasáren a několika dalších ubikací vojska. Ozbrojené síly staré armády, které tam byly ubytovány, se zachovaly neutrálně. Armas okamžitě přeorganizoval juntu. Z pětičlenného spolku vyhodil oba Monzónovy přívržence. Státní výbor, který teď měl už jen tři členy, řídil sám, podporován sobě oddaným majorem Olivou a navztekaným Monzónem.

Monzónova kariéra sice touto porážkou neskončila, ale šlo to s ním od té chvíle z kopce. Armas ho musel trpět v juntě, chtěl-li se vyhnout novým vzpourám regulérní armády. Brzy se však ukázalo, že Američané by rádi viděli jasné poměry. Pro Peurifoye byl Monzón – zrovna jako Diaz – jen přechodnou postavou. USA pořád sázely na vyzkoušeného Armase, což se ještě mnohem zřetelněji ukázalo za čtyři týdny, když vypukla mnohem vážnější vzpoura.

Začalo to přehlídkou gardy ovocnářského koncernu. V první srpnovou neděli v roce 1954 defilovalo šest set teroristů kolem Armase. Vrátili se z krvavých masakrů na venkově a byli vyznamenáni spoustou řádů. Po ceremonii začali poddůstojníci armády, povzbuzováni svými nadřízenými, strkat do Armasových banditů na otevřených ulicích. Ve středu hlavního města došlo k těžkým rvačkám. Obratem ruky se z toho vyvinul pokus o puč, zorganizovaný konzervativci, kteří spoléhali na starou armádu.

Armas pozoroval melu z okna balkónu. Vzbouřenci na něho volali, aby konečně rozpustil své oddíly a obnovil „honor y prestigio“ – čest a slávu – staré armády. Reakční studenti se ujali žoldáků United Fruit Company. Sbor kadetů a části posádky však podpořily vzbouřence tím, že rozestavily na náměstí minomety a kulomety.

Armas si nejprve vypomohl trikem, kterému se naučil od Peurifoye – pozval spiklence k rozhovoru do vládního paláce a tam je dal pozatýkat. Protože se teď na stranu povstalců přidala větší část staré armády, požádal o americkou pomoc. Z leteckých opěrných bodů v Panamě a Nicaragui vzlétly perutě stíhacích bombardérů. Společně s Mendozovými letci rozbořily středisko puče za jediný den.

USA tentokrát mohly zasáhnout vojensky, protože je „právoplatný“ šéf vlády požádal o přispění. Přesto byl tento kousek v očích americké diplomacie jen velmi trapným východiskem z nouze. State Department se rozhodl, že udělá pořádek a podobné nepokoje už déle nebude trpět. Peurifoy ještě naposled zamíchal kaši. Přiměl Armase, aby svou soukromou armádu – trvalý kámen úrazu – zčásti poslal domů a zčásti převzal do starého vojska. Dal mu na srozuměnou, že Spojené státy jsou dost mocné, aby ho ochránily; teď že už ty hrdlořezy nepotřebuje.

Sotva hlava státu této rady uposlechla, odpřisáhli jí důstojníci věrnost až za hrob. Chtěli jen vidět, že jejich soupeři byli odstraněni – křik jedenácti tisíc uvězněných nepronikl k jejich uším… A 10. října se dal Armas zvolit presidentem. Z hlasování vyloučil všecky analfabety. Zbylá třetina obyvatelstva byla vystavena ostrému nátlaku. Kdo vstoupil do volební místnosti, musel nejprve hlasitým ano nebo ne odpovědět na otázku, je-li pro novou vládu, a předseda komise si udělal poznámku.

Ty volby pověsti režimu zrovna neposloužily. Strana práce, jež ilegálně bojovala dál, vyzvala k jejich bojkotu, a poměrně silná menšina voličů se k ponižující frašce nedostavila. Ačkoliv volební lístky musely být vyplňovány na otevřených stolech, zvítězila „antikomunistická jednotná kandidátka“ plukovníka nad „občanským blokem“, ovládaným katolickou církví, jen velmi těsně. Jiné skupiny než tyto dvě nebyly k volbám připuštěny.

Tak rozdrtil Armas všecku opozici. Z politického života zmizely tři liberální strany, které mívaly předtím tak veliké množství hlasů. Nové sedmapadesátičlenné Národní shromáždění bylo parlamentem jen naoko, nemělo vůbec žádnou pravomoc; diktátor by je byl nejraději rozehnal ke všem čertům, ale američtí poradci ho ujistili, že pro zemi západního světa se sluší, aby měla parlament. A diktátor se podřídil. Od 17. října 1954 si říkal president republiky.

Plukovník Monzón, vystrnaděný z vlády, se ještě naposled spojil se zkrachovanými politiky a důstojníky, kteří byli přehlédnuti při povyšování, aby společně s nimi bojoval – o místo u koryta. Dne 20. ledna 1955 udeřil. Byly stovky mrtvých a raněných. Armas vyhlásil stav obležení, dal své odpůrce pozatýkat a zůstal v sedle. Elfego Monzón dohrál; pokud vím, uprchl do Salvadoru.

Podíváme-li se na trojici presidentů Diaz – Monzón – Armas, kteří se v krátkém čase vystřídali v úřadě, zjistíme, že ti tři muži strhávali kormidlo státu stále více doprava. Jestli se Diaz domníval, že může zachránit liberální program, byl Monzón mužem domácích velkostatkářů; Armas už docela zastupoval zájmy zahraničního kapitálu. Všichni tři zradili svůj lid a národ. Po sociální zradě následovala zrada na národě, protože ty dvě zrady od sebe nelze oddělit.

Stačilo jen několik málo týdnů, aby bylo zničeno všecko, čeho se dosáhlo za deset let za Arévala a Arbenze.

Proč postupoval rozklad doprava o tolik rychleji než výstavba doleva? Protože snad stará panská vrstva se svou staletou tradicí, zkušeností vládnout, bezcharakterností i rozumem, vyškoleným k obratnému lhaní, se svými penězi, vojáky, novinami, rozhlasovými stanicemi a zahraničními spřeženci může zablokovat cesty k svobodě? Zvláště v zemi, která leží uprostřed silokřivek dolaru?… Ať si čtenář odpoví sám. Já už jen dovyprávím svůj příběh a všecko, co s ním souvisí.

89

Počkal jsem, až hluk boje utichl, vylezl jsem z vozu a otevřel kapotu. Osušil jsem, co se dalo, a motor konečně naskočil. Za rozbřesku jsem zaparkoval před velvyslanectvím. Ulice se zdála úplně prázdná. Bylo krátce před čtvrtou hodinou. Kdesi střílel kulomet. Za sebou, na druhé straně ulice, jsem spatřil auto. Je-li obsazené – třeba Monzónovou policií – to se v šeru nedalo zjistit.

Mrazilo mne.

Podíval jsem se do zrcátka, potom na hodinky. Dvě minuty po čtvrté. Zahoukal jsem a těžká vrata se otevřela. Vyšla Chabelita s Indiánkou, asi čtyřicetiletou. Luise Guerru vedly mezi sebou. Když jsem ho uviděl, zděsil jsem se. Jeho pravá ruka visela v pásce, levou svíral v kapse. Nevím, zda mne poznal. Ustlali jsme mu na podlaze vozu, měl jsem už všecko připraveno.

Trochu jsme se zdrželi, protože dr. Guerra trval na tom, že chce ležet na pravém boku tak, aby mohl zdravou rukou pohybovat. Muselo ho to bolet, ale nedal si to vymluvit. Slyšel jsem, jak řidič v autě za námi zmáčkl startér, ale motor mu nenaskočil okamžitě. Přikryl jsem své tři cestující přikrývkou, přibouchl jsem dveře a divoce vyrazil.

V zrcátku jsem viděl, jak druhý vůz obrací. Stál šikmo přes ulici, poznal jsem typ – byl to „streamliner“, pět metrů dlouhý, nijak zvlášť rychlý stroj z roku 1951. Pouliční osvětlení právě zhaslo. Nedalo se o tom pochybovat, „streamliner“ jede za námi. Jestli v něm seděli Monzónovi lidé, buď zaspali, anebo nás nechtěli zatknout přímo před velvyslanectvím.

Vzdálenost mezi vozy zůstávala zpočátku stejná. Mohli se pokusit prostřelit nám zadní pneumatiky, ale taková věc se obvykle nepodaří. Střelec se musí vyklonit z okna a nemůže ve větru klidně zamířit. Na přespříštím rohu stál průzkumný pancéřový vůz. Potom jsme projeli kolem pěšáků, kteří běželi uprostřed jízdní dráhy. Měli na hlavách polní čapky, u pasů se jim houpaly zbraně. Nedokázal jsem rozpoznat, ke které straně patří. Viděl jsem jedno – že nás ten druhý dohání.

Ulice se rozšířila. Míhaly se kolem nás stromy aleje, za nimi vily ve slohu španělského baroka s osmiúhlými okny; věčně zelené zahrady a palmy a eukalypty, pomerančovníky v lehkém nádechu růžového ranního světla. Pneumatiky svištěly. „Streamliner“ nás doháněl. Nejel rychleji než stodvacitkou, ale i to stačilo.

Náhle se všecko změnilo. Převrácená tramvaj uzavírala jízdní dráhu, kolem ní se hemžili lidé, stavějící barikádu. Musel jsem ji objet. Když jsem zabrzdil, pronásledovatel mi zmizel ze zrcátka. Dostal jsem se do mrtvého úhlu, byl právě přímo za námi a chystal se mne předjet. Strhl jsem vůz doprava do jedné z postranních ulic. Byl tak měkce pérovaný, že se karosérie silně naklonila; teď jsem však věděl, kolik snese. V tomto pravoúhle postaveném městě nemohlo být těžké znovu najít výpadovou silnici. Strhl jsem auto do několika zatáček. Setřást toho druhého se mi však nepodařilo. V Latinské Americe jsou skvělí řidiči.

Ze zatáček jsem už dostával závrať. Chvílemi jsme se dostávali až na chodník. Naštěstí jsou v Guatemale ploché obrubníky a častěji chybějí docela. Jen na kandelábry jsem musel dávat pozor. Když jsme projížděli zatáčkami, škubl jsem v mrtvém bodě volantem bleskurychle doleva a doprava; jak každý řidič-sportovec ví, stabilizuje to vůz. Pneumatiky našeho vozu ztrácely víc gumy než kdy předtím.

Když jsem se nakonec zase dostal na výpadovou silnici, bylo auto monzónovců tři sta metrů za námi. Při závodění v ulicích člověk snad získá odstup, ale nevytěží čas. Měl jsem náskok sotva deseti vteřin. Za půldruhé minuty ho zase budu mít v patách… Na obvodu města ležela přes ulici závora tlustá jako ruka, čtyři pět mužů mávalo puškami, zastavili nás. Ještě jsem zaslechl, jak za mnou klouže „streamliner“ po asfaltu – potom voják prudce otevřel dveře. Na rukávě měl modrou pásku Armasových banditů.

„Kam?“ zařval.

„Pronásledují nás,“ odpověděl jsem. „Zatkněte ty chlapy za námi!“

Voják vyvalil oči. Viděl ovšem, že mám na sobě uniformu pravidelné armády. Nepochopil, co se děje; já jsem však na tom nebyl o nic líp. Dopustil jsem se chyby. Řekl jsem „pronásledují nás“, ačkoliv jsem zdánlivě seděl ve voze sám.

„Závoru nahoru!“ houkl jsem na vojáka rozkazujícím tónem. Jakkoli často už ta metoda fungovala – tady zklamala. Voják ustoupil o dva kroky a namířil karabinu. Měl jsem pocit, že hlaveň míří na můj krk.

Na tři, čtyři vteřiny mne opustila všecka odvaha. Potom jsem si všiml, že voják už nemíří na mne. Držel karabinu šikmo dozadu a mně bylo rázem jasné: míří na ty druhé. Otočil jsem se, a opravdu! Za námi zuřila rvačka. Houf Armasových vojáků se pokoušel vytáhnout Monzónovy policisty z vozu. Sklo se tříštilo.

Přitáhl jsem dveře – nezavíral jsem je, aby mne prásknutí neprozradilo. Opatrně jsem popojel k závoře. Náraz byl měkký, dřevo zapérovalo, sklouzlo po šikmé chromované masce, škráblo po kapotě, a když se dotklo předního skla, hmátl jsem oknem ven a posunul tyč do výšky. Ve stejném okamžiku jsem pustil spojku a vůz zrovna skočil. Závora sice zapérovala a třískla do zavazadlového prostoru – ale my už jsme byli za ní.

Projížděli jsme zemí nikoho. Černozelené cypřiše vroubily silnici. Už jsem viděl větrný pytel „Aurory“. S předsunutou stráží pravidelné armády jsem se dlouho nezdržoval. Uzavírala silnici v úzkém bodě, totiž v místech, kde procházela pod starošpanělským akvaduktem. Pod zříceninou kamenného oblouku, který se klenul nad silnicí, na mne mávali tři muži v uniformách. Nejprve upažovali ruce jako dopravní strážníci, potom namířili pušky.

Zatáhl jsem hlavu do vozu a rozjel se přímo na ně. Odskočili stranou, chuť střílet je přešla. Jestli měli ještě potom v úmyslu vystřelit si za námi, byli by museli nejprve proběhnout pod akvaduktem. Silnice za ním odbočovala doleva. Ať už přišli pozdě, ať už se té námahy vzdali – jediná kulka za námi nezabzučela.

90

Stráž letiště mne pustila. Buď důvěřovala předsunuté kontrole, anebo ji přesvědčily mé kapitánské hvězdy. Vládlo zde vzrušení. Vzduch se chvěl hukotem motorů, tím narůstajícím řevem, který jsem znal z hloubkových náletů. Nad „Aurorou“ kroužily stíhací bombardéry „Thunderbolty“ a posádka letiště střílela.

Vojáci, kteří zřejmě právě nastoupili, klopýtali v zákopech, anebo se rozbíhali zpátky do kasáren. Nažloutlé zdivo zářilo v ranním slunci. Vojáci chvatně připravovali kulomety na střechách. O kousek dál hořely dřevěné baráky. Šedé čáry kouřových stopovek se křížily, ještě než jsme dojeli na letištní plochu, Mendozovy bombardéry nálet ukončily. Všude kolem vylézali vojáci, musel jsem jet opatrně.

Jakýsi kapitán, vysoký jako hora, se vyšvihl na stupátko. Rozkázal mi, abych zastavil. Zabrzdil jsem. Sestoupil a přimhouřil oči. Náš vůz se mu zřejmě nelíbil. „Kdo jste?“ zeptal se. „Co tu děláte? Prosím o průkaz!“

Dalším slovům jsem nerozuměl. Hovořil neuvěřitelně rychle a nepustil mne ke slovu. Ten civilní vůz s jedním sedadlem a neforemnou hromadou přikrývek mu byl podezřelý. Možná, že ve mně viděl Armasova špióna. Byl to energický člověk, mé protesty nebyly nic platné – jediným pohybem strhl přikrývky.

Sešklebil tvář, trochu se prohnul dozadu, z náprsní kapsy vytáhl píšťalku a nasadil ji k ústům. Na okraj města padla puma. Výbuch přehlušil jeho hvízdnutí. Byl to však jen odklad. Hned zapíská podruhé a zalarmuje mužstvo. Co teď? Odpor by byl zbytečný a marný… Srdce se mi svíralo. Nehýbal jsem se, seděl jsem jako ochrnutý. Tak těsně před cílem! Viděl jsem náš malý letoun na pokraji startovací dráhy – a nestřežený!

Za mnou práskl výstřel, prudce jsem se otočil. Luis Guerra ležel napolo vzpřímený, tvář měl strašlivě znetvořenou. „Traidor,“ řekl. „Zrádce.“ Opíral se o nemocnou ruku, v levici tiskl pistoli a mířil do otevřených dveří. Kapitán, který ještě teď nadouval tváře k hvízdnutí, už tam nestál…

Potom jsem objevil, že leží šikmo pod stupátkem. Vystoupil jsem a skulil ho do zákopu, vedle kterého mne donutil zastavit. Zůstal tam ležet na břiše. Ránu jsem na něm žádnou neobjevil, všecko se to odehrálo příliš rychle. I kdyby ten člověk zemřel, nelitoval bych toho. Stydím se jen, že to byl můj zraněný společník, kdo ho sprovodil ze světa, když mně selhaly nervy.

91

Z „Aurory“ je to na hranice sto šedesát kilometrů. Slunce jsme měli v zádech. Ze tři čtvrti hodiny jsme se už vznášeli nad lesnatými svahy, které jsou součástí Chiapasu, nejjižnějšího mexického státu. Od té chvíle mne nechala mapa na holičkách. Letěl jsem podél Rio Grande de Chiapas. Na louce poblíž Tuxtla Gutiérrezu, hlavního města provincie, můj příběh končí – aspoň pokud jde o banánovou válku.

Musím se ještě zmínit o tom, že jsem nebyl jediný, kdo odletěl z Guatemaly s uprchlíky na palubě. Tiskem tenkrát proběhlo několik podobných historek. Ale nikdo se o to nepokusil z „Aurory“ a nikdo kromě mne neuletěl s ukradeným vojenským letounem.

Nejsem na to nijak zvlášť pyšný. Měl jsem víc štěstí než obratnosti či odvahy. Ale přece se to podařilo. Později mi řekla Chabelita: „jedno mne udivuje. Čtyřikrát jsme tě k tomu přemlouvali. Na ostrově ti otec nejprve nabízel peníze, potom tě chtěl přesvědčit. V Esquipulasu jsem byla na řadě já. Za polibky jsi to nechtěl udělat…“

„Ty jsem tenkrát ještě neznal.“

„… a když jsem ti vysvětlila, že tě budou nutit, abys vraždil, rozmýšlel sis to tak důkladně, že bylo druhý den pozdě. Jak to, žes na to přišel až v GuatemalaCity a sám?“

„Tvrdit, že jsem na to přišel sám, by bylo přehnané,“ odpověděl jsem. „Přemlouvali jste mne k tomu dost často…“ Pravda však byla, že jinou cestu jsme tenkrát neměli.

V nemocnici v Tuxtla Gutiérrezu amputovali dr. Guerrovi ruku. Zůstali jsme tam čtyři týdny. V té době to začalo. Stával jsem se tím, čím jsem mu dnes: jeho pravou rukou. Zůstal jsem jí i tehdy, když mu v Mexico-City udělali protézu. A tam se on stal tím, čím je také dodnes – mým tchánem.

Pozdě na podzim založil malý emigrantský list, který vycházel jednou měsíčně. Žít z toho nemohl, a tak pracoval i pro pokrokové mexické noviny. Při psaní jsem mu tenkrát ještě nemohl pomáhat, byl jsem mu užitečný tím, že jsem mu sbíral materiál. Stal jsem se jeho pomocníkem a časem i reportérem. Bylo to pro mne něco nového. Po tom všem, co jsem dělal předtím, jsem se do toho rychle vpravil. A dělali jsme to nejen proto, abychom vydělali peníze.

Jednoho dne mi Luis řekl: „Sedni si a napiš ten svůj příběh.“ Domníval se, že už jsem se od něho dost naučil a že to dokáži. Chabelita ho v tom podporovala. Bylo jí teď dvacet a byla krásnější než předtím, ale stále ještě tak plachá jako tenkrát pod kávovníky. Protože jsem mezitím odjel na jih, trvalo velmi dlouho, než jsme byli s knihou hotovi. Přátelé se mi ovšem dívali přes rameno. Radili mi, abych poctivě napsal všecko, ovšem až na ošklivé věci. Také Luis Guerra mi pomáhal – jemu jsem nejvíc zavázán.

Pokoušel se mne ovšem přemluvit, abych do příběhu nevplétal jisté poznámky, kterým on říkal „polopravdy“. Přeli jsme se o to velmi tvrdě. Ale raději poběhnu znovu pěšky z Esquipulasu do Chiquimuly, než bych se dal k takové rozmluvě přimět ještě jednou. Myslím si, že každý má právo udělat si vlastní rým na svá pozorování. A tak jsem neškrtl ani jedinou větu.