Josef Nesvadba

Bludy Erika N.

MOTTO:

Otázka:

„Když hovoříte o návštěvě mimozemských bytostí na Zemi, máte na mysli dvě takové návštěvy v dávné minulosti. Kdy k nim vlastně mělo dojít?“

E. von Däniken:

„Domnívám se, že první návštěva se uskutečnila v době, kdy začal vývoj Homo sapiens, tedy asi 30 000 let před Kristem. K druhé návštěvě podle mého názoru došlo v době sumerské, tedy asi 6000 let před Kristem. Mezi oběma je tedy období asi 25 000 let bez návštěv.“

Erich von Däniken v rozhovoru

s časopisem X-Magazin 18. 4.1972

PODIVNÉ NÁHODY

„Eriku!“ Byl to Erik, nemohl jsem se mýlit, ačkoliv jsem ho neviděl už víc než deset let, stál najednou proti mně na molu v místě, kde se nastupuje do malých motorových lodiček, které rozvážejí turisty z přístavu do hotelů a na okolní malé ostrůvky. „Nazdar, Eriku! Nepoznáváš mě?“ Změnil se, ale nemohu říci, že by zestárl, právě naopak, zcela se přizpůsobil mladé generaci. Má sice prošedivělé vlasy, ale sahají mu až po ramena, na nose brýličky s kovovýma obroučkama, jaké dosud skrývají v zásuvkách naši dědečkové, za nimi pichlavě modré oči, vždycky se mi zdálo, že trochu vypoulené, vždycky jsem ho posílal na vyšetření štítné žlázy. Oranžová košile se zelenými vzory byla teď na Západě módní. Psychedelické barvy, ovšem, vždyť jsem slyšel, že Erik teď pracuje někde v Americe a že si tam vydělal pěkné peníze. „Snad se nestydíš za staré kamarády?“ Chtěl jsem ho vzít za rameno. Ale zlostně mě odstrčil, dřív než jsem se ho dotkl, nechápavě pokrčil rameny, jak to vždycky uměl, zatvářil se dotčeně (i tuhle grimasu jsem znal), obrátil se ke mně zády a pomáhal do nejbližší loďky svému společníkovi, asi šedesátiletému tlouštíkovi. Nedbale pokynuli námořníkovi, který se oběma hluboce klaněl, a loďka vyrazila na moře. Byl to Erik? Určitě. Ale zřejmě dodnes nezapomněl, jak jsme se před léty rozcházeli.

Šel jsem si sednout ke kavárenskému stolku pod palmami naproti. Kavárna se jmenovala Slavie, byla nejstarší na ostrově, památka na dobu po první válce, kdy tady Češi bývali vlastně jedinými turisty a kdy všechny pohostinské podniky ostrova patřily rodině Macháčkově z Benešova. Bylo odtud vidět přímo na přístaviště, každý, kdo vystupoval z parníků, musel projít kolem řídkého živého plotu, člověk mohl pozorovat a nebýt pozorován. Ještě jsem zahlédl nápis na té přepychové motorové loďce. Klouzala vpřed plnou rychlostí, příď vysoko nad hladinou, velká červená písmena bylo vidět až sem. HOTEL SURPRISE. Byla to tedy loďka, která přepravovala hosty hotelu Překvapení, nikdy jsem o něm neslyšel. Ale překvapen jsem byl.

Odmítl jsem pivo, které se tady z neznámých důvodů teď žádá častěji než víno, a objednal si tureckou kávu v džezvě, zdejší originál. Číšnice se zatvářila otráveně, poznala už dávno, že jsem Čech, že rozumím, co říká v kuchyni, a že mně musí účtovat stejné ceny jako zdejším lidem. Jsem vlastně opravdu domorodec.

Za prvé proto, že tenhle ostrov znám už dlouho. Právě v téhle kavárně jsme přece seděli před léty s Erikem, Marií a dalšími členy naší výpravy, právě odtud jsme vyrazili k paní Jožce, která nás ubytovala ve své vile (dar samozřejmě Macháčka staršího), kde nám denně vařila knedlíky, které doma nenávidím, jen aby nám udělala radost. Paní Jožka už je dávno mrtvá, vilu zbořili a na jejím místě stojí desetipatrový hotel Diokleciánovo potěšení, s bazénem, kde dvakrát týdně vyhrazují celý prostor nudistům. Ostrov se důkladně změnil, turistika ho změnila, někdy mi z toho je smutno. Vždyť se mi deset let zdávalo o zdejších uličkách, ruinách a lodičkách. Z uliček jsou teď jednosměrky, u ruin vybírají vstupné a lodičky se najímají jenom na celý den i s veslařem. Městečko se zvětšilo nejméně trojnásobně. A to jsem je vlastně ještě celé neobešel. Nejsem domorodec jen proto, že tenhle ostrov dávno miluju, ale i proto, že tu s domorodci bydlím.

Začlo to všechno jednou v noci, kdy při mé službě přivezli tři ošklivě zřízené cestovatele, kteří rozbili svůj mercedes na cestě ze Stockholmu do Pirea právě u vrat naší nemocnice v Teplé. Teplá je lázeňské město a ošetřujeme cizince často. Tihle prohlásili, že jsou inženýři, že se vracejí ze služební cesty, a popřeli, že byli opilí, i když nedokázali vysvětlit, jak mohli doslat smyk na suché vozovce a vletět málem přímo do vrátnice v tak mírné zatáčce. Napili se prý akvavitu až po úraze, aby předešli šoku. Všechno si vzájemně dosvědčili a nikdo neměl zájem na mezinárodních komplikacích, kolega z chirurgie mi však volal ještě tentýž večer:

„Jeden z nich se narodil na tvém ostrově…“ řekl slavnostně, jako by mi dával dárek. Byl jsem totiž známý tím, že jsem o tomhle ostrově mluvil, kdykoliv jsme se sešli a kdykoliv jsme popíjeli. „Můžeš si s ním vykládat. Bude tu ležet nejmíň měsíc.“

A tak jsem začal navštěvovat inženýra Sávu V., kupoval jsem mu alkohol a pfeferony, což mu prý jedině umožňovalo trávit nemocniční stravu. Vzpomínali jsme na ostrov; vykládal jsem mu o svém okouzlení, znal jsem líp než on historii tamního kostela, který v době tureckých nájezdů sloužil jako pevnost, poučil jsem ho o starém řeckém osídlení, kdy vlastně vznikl jejich přístav, za římské doby potom největší v této části Adriatiku. Vyprávěl jsem mu o pozdější kolonizaci ostrova, o slovanské a benátské etapě, o tureckém nájezdu, i nakonec o rakousko-uherské monarchii, byla to spíš historie Dalmácie než Řecka, i když ostrov je právě na rozhraní obou, svět sám pro sebe. Sáva zřejmě znal víc techniku než historii, ohromoval mě jmény nových hotelů, které na ostrově vznikly od mé poslední návštěvy, dokázal hodiny vykládat, jak pro městečko zajistili vodovod, základní předpoklad rozkvětu, protože voda je na ostrovech vzácnost a jeho domov vynikl právě kvůli ní. Nakonec mě pozval. Prý mě představí starostovi, uvítá mě prý celá obec, až jim řekne, jak jejich ostrov miluji, stanu se čestným občanem městečka. Pozvání opravdu přišlo. Musím ovšem bydlet u jeho rodiny, nikoliv měsíc, jak mi sliboval, ale určitě čtrnáct dní, jako jeden z nich, jako domorodec tedy. Přijal jsem pozvání, rozešel jsem se totiž nedávno se svou mladou ženou a chtěl jsem na ostrově strávit jakési negativní líbánky.

Na letišti mě však nikdo nečekal. Dálkovou loď jsem zmeškal a plavil se potom celý den mezi pytli česneku, stádem ovcí a třemi volkswageny jakýmsi trajektem. Když jsem se zeptal na adresu Sávovy rodiny, krčil každý v přístavu rameny, teprve asi třetí kluk nabídl, že mi ukáže cestu, když dostane spropitné. To mě zarazilo, při mé poslední návštěvě před léty lidé tolik na peníze nemysleli. Táhl jsem svůj kufr starým městem, kde v každém domě vznikl nějaký krámek a kde dokonce někdo inzeroval projížďky na oslech kolem ostrova. Před léty to byl dopravní prostředek chudých, nikoho nenapadlo pronajímat osly turistům.

Sávovi rodiče bydleli až na okraji městečka, středověká dlažba, opravená současným cementem, tam už končila, šli jsme dál prašnou cestičkou kolem počínajících vinic až k přízemní chaloupce s doškovou střechou. Kluk vzal peníze a utekl, jako by se bál. Ukázalo se, že starý majitel vypadá opravdu přísně, s metrovým starodávným knírem a národopisně vyšívanou košilí.

„Sáva není doma,“ řekl krátce. „A nepřijede. Musí přece pracovat,“ zdůraznil, jako by to u Sávy nebylo obvyklé. To už zachraňovala situaci jeho žena, řečná stokilová černovláska, která věděla o všem. Jsou poctěni, že budu jejich hostem, i manžel je poctěn, hartusí vždycky. Dostanu jeho vlastní pokoj. Vše jsem pochopil. Nebudu čestným občanem obce, nebudu vítán vlajkoslávou, a Sáva není inženýr. Pracuje ve Stockholmu v továrně jako řidič. „Jsme chudí, ale rozdělíme se s hostem o poslední krajíc.“ Představovala mi další členy rodiny: Borise, mladšího bratra Sávy, černovlasého, dvacetiletého, s lesklými svaly a rameny zápasníka, pět menších dětí Sávy i Borise, několik žen středního věku. Všichni bydleli vedle svého domku v jakési kůlně na slamnících. Proč, to jsem pochopil až první večer. Pronajímali totiž své pokoje chudým turistům, jako jsem já. V kuchyni bydlely dvě francouzské prodavačky, v jídelně německá rodinka z Cách a v zadním pokoji, kde bylo i klekátko s křížem, kouřil jakýsi americký potěr marihuanu. Usoudil jsem tak aspoň podle sladce protivného zápachu. Bylo jich tam asi šest, neurčitelného pohlaví, seděli na svých batozích (ruksaky se staly velkou módou mladé generace, stejně jako pěší turistika: protest proti technice?), myli si nohy ve společném umývadle. Záchod byl jediný pro všechny. Musel jsem být vděčen za svou celu, jinak to nazvat nemohu. Byly tam sice portréty všech zdejších vládců za posledních sto let, vojenské uniformy ve skříni, do které se proto nic jiného nevešlo, a několik starodávných ručnic na stěně, lůžko však jenom jedno, také okénko malé, hlava rodiny prý trávila většinu času na moři, a tak chce prožít zbytek svého života v jakési kabině. Sotva jsem se v ní obrátil. Odmítl jsem Borisovy nabídky (znám ostrov dobře a nepotřebuji průvodce), ani jsem se nepřevlékl, otevřel jsem jen kufr položený na jediné posteli (byla tvrdá), vytáhl plavky a spěchal zpět do přístavu. Takhle naletět. Teď se nedá už nic dělat, musím tu vydržet. Věděl jsem, jak bych tu rodinku urazil, kdybych prohlásil, že odjedu nebo že se přestěhuji do hotelu. Ostatně na hotel nemám peníze.

Pamatoval jsem si perfektní pláž na jakési kose za přístavem, kde začíná souvislý pás bílých plochých kamenů, které mezi sebou skrývají malé kóje. Před léty jsme se tam koupali s Marií a několika Rakušany, nikdo nás nerušil. Jenže celý pás od přístavu až po kosu se změnil. Vznikly tu bungalovy a soukromé vily, obrácené k cestě zdí bez oken, vlastně zády nebo zadkem, s velkými celoskleněnými stěnami směrem k moři. U domů ohniště, lehátka, vše oploceno. Před léty jsem tu plot nikde neviděl. Slyšet byla němčina, sem tam francouzština. Zjistil jsem, že ty parcely zřejmě sahají až do moře, protože když jsem se na kose převlékl a skočil do vody, začal na mě majitel nejbližšího domku řvát, jako bych mu kradl švestky z jeho zahrady.

Soukromé vlastnictví se zmocnilo i veřejných pláží, kam jsem se potom pokořeně uchýlil. Mezi kameny se tu převraceli naháči těsně vedle sebe přímo pod hotelem, pach spálené kůže, moče a Nivey se mísil v charakteristickou vůni „Teuton engrillu“, jak říkají místní obyvatelé této pláži, protože se tu většinou opalují Němci. Ale i tady na jednotlivých kamenech čtu: Manželé Neubauerovi, Hannover, do 15, srpna včetně… zřejmě si jaksi „Pojišťují“ své místo tak dlouho, jak tady budou se svou cestovní kanceláří. Lehl jsem si manželům Neubauerovým na rezervované kameny, odstranil několik prázdných konzerv a snažil se uklidnit. Nepodařilo se mi to. Neustále jsem musel vzpomínat, jak jsem tenkrát poprvé viděl moře, jak jsem před celou výpravou tančil, ačkoli se přece vždy kontroluji, jak jsem se dokonce před Marií a Erikem postavil na hlavu. Tak mě opila ta modrá s modrou, moře a obloha. Teď jsem necítil nic. Stáří? Zklamání? Člověk nemá nikdy v životě nic opakovat, štěstí se nevrací. Chtěl jsem se vykoupat, ale uvědomil jsem si, že to znamená vlézt do vody právě vedle ústí hotelového kanálu. Nikdo se nekoupal.

„To chce denně platit za loďku,“ počítal vedle mne jakýsi turista z Mnichova. „Abys mohl jet na ostrůvky, musíš zaplatit loďku. Cesta tam i zpět stojí jako jeden oběd. To si radši dám dva obědy…“

Nejsem jediný chudý turista na ostrově, jak vidět. Ale vydržím tady? Oblékl jsem se a šel pomalu k přístavu, hledal jsem nějakého převozníka, který z tohoto ostrova, jenž už není rajský, jezdí na okolní malé ostrůvky, neobydlené, porostlé klečí. Pamatuji si, že tam zdejší lidé vozili vždy na celou sezónu ovce, připadali jsme si tam jako za homérských časů, jen šalmaje chyběly, občas jsme zahlédli barevné ptáky, pastelové příbuzné našich bažantů, ale i před léty byla doprava drahá. Převoz jsem nenašel, u přístavního mola čekaly jen hotelové loďky. Zklamaně jsem se otočil, a přede mnou stál Erik. Nemohl jsem se mýlit, ačkoliv jsem ho neviděl už víc než deset let. Dál už to znáte.

Že by i Erikovi tenhle ostrov učaroval? Že by sem jezdil hledat vzpomínky a mládí jako já? Až z Ameriky? Ale proč se potom ke mně nehlásí? Snad jsem se přece jen zmýlil. Snad to nakonec přece jenom nebyl Erik. Byla by to nesmyslná náhoda. Nepravděpodobná…

Vracel jsem se do svého prozatímního domova, protože jsem v kavárně nechtěl pít a na něco ostrého jsem měl neodolatelnou chuť. Koupil jsem si láhev v samoobsluze a nesl ji pod kabátem. Rozhodl jsem se, že si zkrátím cestu a že půjdu zpátky kolem kostela svatého Methoda, který tu vybudovali Byzantinci. Byl dosud neopraven, na ostrově teď bydleli samí katolíci, věž se nakláněla a byla obsypána holuby. Kdysi ten kostel stál přímo u mola, moře však ustoupilo téměř půl kilometru a kolem vyrostly uzounké uličky s vysokými kamennými domy, které si vzájemně stínily. V těchto uličkách nemohl nikdo zahlédnout slunce a zdejší lidé také slunce dřív příliš nemilovali. Z domů bylo cítit nejrůznější pachy, bylo cítit vnitřnosti domů: česnek, kanalizaci, zeleninu, levanduli, ryby, všechno najednou, konečně vůně jihu. Spěchal jsem ke schodišti, které vede k římské pevnostní zdi. Velké schodiště vede odnikud nikam, ale opatrují ho vzorně, je bílé, slunce se od něj odráží, každý chodec se musí na chvíli zastavit, když má vyjít ze stínu uličky přímo do zdvojené sluneční záře. Zastavil jsem se taky, ale jen krátce, měl jsem strach o svou láhev. Stejně jsem o ni přišel. Ve zlomku vteřiny kolem mne zasvištěl nějaký předmět, rozbil se mi přímo pod nohama, totiž za nohama, protože jsem právě včas udělal ten spásný krok. Uskočil jsem a podíval se nahoru. Nikdo. Ani hlásek. V ulici taky nikdo, na schodech vyletěli holubi, jako když někdo v blízkosti vystřelí, všiml jsem si, že seděli kolem středověké kašny a že z kašny teče voda jako kdysi. Mám křičet? A jakým jazykem? Nebo mám utíkat pryč? Co když po mně vzápětí někdo vystřelí? Je vůbec možné, že by takovou ránu nikdo neslyšel? Na zemi ležely úlomky velkého kaktusu a zbytky květináče, dobrých pět kilo. To by neznamenalo jen bezvědomí, to byl útok na můj život. Ale proč? „Haló!“ vykřikl jsem šeptem. „Poslyšte!“ zašeptal jsem hlasitě. K hysterickému křiku jsem se nedonutil, ale najednou jsem dostal strach a vyběhl jsem to bílé schodiště bez nadechnutí, teprve před domem Sávových rodičů jsem si uvědomil, že jsem při tom atentátu také upustil láhev slivovice.

Vletěl jsem do svého pokoje bez zaklepání, ani jsem si při tom nevšiml, že bylo zastrčeno. Zástrčka byla také už dávno vydrolená a měla jen symbolický význam.

„Nazdar!“ zdravil mě Boris, který ležel na posteli nahý, vedle něho dívčí tělo, které mělo místo hlavy dvě dlaně. Plakala, nebo se hihňala? „Byl bys tak laskav a počkal chvíli venku? Netušil jsem, že přijdeš tak brzo…“ vysvětloval věcně, jako by mě informoval o samozřejmostech, vyběhl jsem ven, zrudl jsem a cítil, že se stydím. Majitel domku odpočíval na sítěném lůžku, které si pověsil mezi dvěma stromy, občas se ohnal po hafanovi, dvoumetrovém řeznickém psu, který se v sousedství vzpínal u boudy a jehož štěkot patřil vedle hlasitého nepřetržitého řevu cikád ke zvukové kulise tohoto domu. (V noci ji zpestřovalo potpourri asi pěti orchestrů, které tady v blízkých hotelích hrály k tanci.) Hospodář kouřil dýmku, jeho žena vařila na otevřeném ohništi tomatový protlak ve velkém hrnci, seděla u ohně na bobku a pohybovala červenou hmotou pomocí obrovské měchačky, podívala se na mne a pokynula mi na pozdrav, s povinným úsměvem, ale bez studu, hospodář něco mručel. Museli přece vědět, že jejich vlastní syn má v mém pokoji cizinku. Všiml jsem si, že jejich snachy nemají nehty u nohou lakovány stříbrně jako ta tlustá dívka v mém pokoji. A jsou také pěknější. Jak je možné, že to těm lidem nevadí? Před léty se tady nesměli mladí veřejně ani políbit.

„To je Brigitta, seznamte se,“ řekl Boris vesele, když za pár vteřin vyšli z domku. Měli na sobě oba džínsy a triko. „Nechceš s námi? Projedeme se její jachtou.“

Odmítl jsem, chtěl jsem si odpočinout. Vrátil jsem se do svého pokoje (ustlali vzorně), lehl jsem si naznak, díval se na bílý strop a snažil se nemyslet na nic. Usnout jsem nemohl.

Když se vzduch kvečeru trochu ochladil, zazněly náhle v uličce jako na povel hlasy. Nejdřív ženské, zdálky i zblízka, pak rozvážné mručení mužů. Někdo zaklepal na dveře. Snad zas nějaká Němka? Vyskočil jsem a pomalu otvíral. Stál tam hospodář, Sávův otec, v čisté košili, s natočeným knírem jako Frištenský, a zval mě na skleničku. To jsem ovšem nemohl odmítnout. Zvlášť proto, že jsem měl na alkohol chuť.

„Jste asi zklamán, viďte?“ řekl přímo, když jsme sestupovali dolů do městečka. „Představoval jste si to jinak?“

Nevymáhal tím lichotky, neříkal to, abych jeho tvrzení vyvracel, konstatoval prostě fakt. A pochopil jsem proč. Rozhodl se, že mi ukáže skutečný ostrov, jak ho znají domorodci. Za rohem hotelu Interstar a několik kroků za kanceláří Transtour byl malý družstevní výčep, kde se scházeli místní občané. Seděli na schodech a pili nejlepší a nejlacinější víno ostrova. K tomu jedli olivy a slanečky, naložené v čisté soli, konzervované na slunci. Myslel jsem, že nepozřu ani jednoho, ale brzy jsem poznal, jak znamenitě se hodí k vínu. Myslel jsem, že do téhle malé hospůdky, kde se dalo sedět jenom na prázdných sudech nebo špalcích a schodech, byli místní občané zatlačeni stejně jako moji hostitelé do své kůlny, ale záhy jsem pochopil, že odtud ostrov ovládají, že tady dohadují ceny, že tady se anonymně a v skrytu informují o nejzajímavějších návštěvnících, o posledních událostech ostrova a nařízeních obecní správy. Víno bylo těžké, dobré, ovšem z velkého sudu, ne z kozího měchu, vysušeného mořskou vodou, jako před léty.

„Přestaňte už vzpomínat!“ praštil mě můj hospodář do zad. Byl mi čím dál sympatičtější, vypadal jako Černohorec z obrozeneckých obrazů. Táhla mu prý už osmdesátka, ale nosil se stále zpříma, smál se a pil do střízliva. „Dřív jsme tu měli taky víc bídy. Teď jsou tu cizinci, drahota, smrad, automobily, sportovní potápěči, kteří nám prodávají ryby, jaké jsme my rybáři nikdy nechytili, teď je tu bábel, ale máme se dobře, děti jsou v městě na práci a my máme konto v bance. Zamlada se stěhovaly celé rodiny do Ameriky, a kdo zbyl, sbíral kamení z polí. Viděl jste naše pole? Rodí vlastně především kámen…“

„Nevzpomínám,“ řekl jsem na vysvětlenou. „Už nejsem tak mladý, abych mohl být neustále sentimentální. Ale dnes odpoledne se mi přihodilo něco zvláštního. Znáte ten příběh o člověku, kterého jenom náhodou nezabije cihla padající ze střechy? Jak najednou uvidí celý svůj život jako nesmysl? Jak se rozhodne žít pro okamžik, tak aby mu každou chvíli mohla ta cihla spadnout na hlavu a on ničeho nelitoval? V mém případě to byl květináč. A stalo se to chvíli předtím, než jsem se dnes odpoledne vrátil…“ Popsal jsem mu vše.

„To přece nemohla být náhoda,“ řekl Frištenský rozhodně.

„Náhoda je mocná jako pámbu,“ řekl ožralý muž v tričku, který seděl vedle nás. „To bys měl jako námořník vědět. Náhoda je vlastně pámbu.“

Moje sdělení, jak se zdálo, slyšeli všichni. Někteří navrhovali zavolat milicionáře (byl na ostrově jediný), jiní chtěli podniknout výpravu na místo činu. Poznal jsem, že to mému hospodáři není příjemné, rychle zaplatil.

„Byli to holubi! Holubi můžou za všechny pohromy na tomhle ostrově,“ kázal dále muž v tričku, aniž se na mě podíval. Zjistil jsem, že zdejší lidé holuby nenávidí, živí se totiž na konjunktuře ostrova jako oni. Také ztloustli a rozmnožili se. Muž v tričku zaujal tímto tématem všechny přítomné. Nejhorší na tom prý je, že před turisty nelze holuby hubit, turisti se s nimi totiž fotografují, krmí je a chovají v náručí, mazlí se s nimi, dokud jim ty potvory nevletí do vlasů nebo jim nepokálejí fotoaparáty. Shodli se na tom, že je třeba jednou všechny holuby naráz otrávit. Ale kdo pak odklidí mrtvolky?

„Děláte si zbytečné starosti,“ řekl jsem hospodáři, když mě potom vedl k molu uličkami, o kterých jsem dosud neměl potuchy. „Měl jsem mlčet.“

„To by byla hloupost. Tenhle ostrov zbohatl. A stal se taky nebezpečným. Peníze člověka ohrožují,“ prošel přede mnou jakýmsi dvorkem prastarého domu, kde seděli Holanďané nad zkyslým vínem, které si pochvalovali. Seděli na thonetových židlích minulé generace, které sem někdo vynesl z vlastní jídelny. Prošli jsme další dvůr, tentokrát zdobený renesanční kašnou, a zaslechl jsem zpěv.

V jakési podzemní chodbě seděli mladíci obce, pili hroznovou pálenku, obdobu italské grappy, a pěli hrdinské písně. Takhle asi vznikly homérské báje, napadlo mě. Na takovýchto shromážděních se tady někde v okolí před dvěma tisíci lety zpívalo o hněvu Achillově. Starý pán mě předal Borisovi a jeho příteli, který se jmenoval Tomislav a vypadal jako hubený falešný hráč z americké kovbojky: byl uhlazený, měl tetované předloktí a černé sombrero za krkem. Ostatní přítomní Adonisové (neboť to byla zároveň výstava mužské napomádované mladé krásy) nás nebrali na vědomí. Sedli jsme si do malého výklenku, hostinský před nás postavil skleničky a zpíval přitom s ostatními, pozdravil mě jenom kývnutím, melodie byla led smutná, Hector patrně umíral před Trójou.

„Myslím, že to byla náhoda.“ Už mě svými dotazy zlobili, nejdřív se zdálo, že mají starost o svého hosta, ale po chvíli jsem si připadal jako u výslechu.

„Holubi? Pitomost!“ řekl Tomislav rozhodně a stručně. Vypil sklenici jedním douškem.

„Nemáš tu na ostrově nějaké nepřátele? Lidi si tady jdou po krku. To víš, konkurence.“

Řekl jsem, že o žádných nepřátelích nevím. Vypadal jsem před léty trochu jinak než dnes, moji někdejší známí by mě ani nepoznali. V rozbitém zrcadle na stěně jsem ukázal svou pleš a podbradek.

„Děláte si zbytečné starosti,“ opakoval jsem.

„Ale já tě přece odpoledne viděl na molu s tím Američanem,“ vzpomněl si Tomislav a málem se okázale klepl do hlavy ukazovákem. „Hádali jste se! Proč?“

„Znáš ty Američany?“ Boris byl netrpělivý. „Proč nám neřekneš všechno?“

Nechápal jsem, proč bych jim měl všechno říkat.

„Byl to ten sekretář ze SURPRISU,“ dodal Tomislav určitě. „Poznal jsem ho.“

„Jak se jmenuje?“ prozradil jsem se.

„Jak myslíš, že se jmenuje?“ zeptali se oni. Trochu příliš nedočkavě.

„Asi jsem se zmýlil…“

Vyměnili si pohledy. Boris začal vysvětlovat:

„Surprise je hotel pro nejbohatší z bohatých. Stojí na blízkém ostrůvku úplně o samotě. Jediná stavba…“

„Na Jerolimu?“ zeptal jsem se a přerušil jeho školení.

„Ty ten ostrov znáš?“

„Slyšel jsem o něm kdysi…“ přece mu nebudu vykládat, že jsme tam jezdívali na výlet už před léty, ani vzpomínat na to, co se tam tehdy událo. Borise jsem nepřerušil nadlouho:

„Dneska je ten ostrov úplně jiný. Superluxusní. Koupili tam do pokojů originál Picassa. Je to hotel pro miliardáře. Sem jezdí jen personál. Nakupovat, co zapomněli přivézt z pevninských přístavů. Pro drobnosti. My z nich nic nemáme. Hlavní atrakce jsou nudistické pláže, hned vedle hotelu. Každý tam chodí nahý, i pošťák…“ Boris se zasmál, tahle představa ho dráždila i odpuzovala zároveň.

„V Americe jsou nudistické pláže uzavřené, jen pro soukromé kluby, v Itálii tě zavřou do kriminálu, když se koupáš nahý, a je to snad správné. Nudismus ale udělal kšeft tady, na Korsice a v Dalmácii, proto musíme mlčet. Zavedli jsme své vlastní nudistické pláže, ovšem Surprise se nevyrovnáme. Je tam prý taky kasino a bar, kde předvádějí striptýz v akváriu. Tam nás ovšem nepustí, my tam smíme donést leda kufry. Ani němečtí turisti, co jsou tu s Neckermannem, nesmějí přes práh. Proto musíš přijet v plavkách. Oblečen jenom doutníkem a svou angličtinou, všiml jsem si, že mluvíš dobře…“

„Ale proč bych tam jezdil?“

„Aby ti vysvětlil, proč na tebe dal hodit ten květináč,“ řekl Tomislav oznamovacím způsobem, který nepřipouštěl námitky. „A představil se ti. Ten darebák.“

„Ale vždyť není jasné, jestli se nemýlím, třeba to není on.“

„Kdo?“ zeptali se oba zároveň.

„Zapomeňte na to,“ vstal jsem. „Jsou to všechno hlouposti. Třeba mám úpal. Děkuju za snahu, ale nepotřebuju pomoc. Vrátím se domů sám. Nebojím se.“

Byli zklamáni a znovu mi nabídli, že mě zítra zavezou k tomu hotelu Překvapení. Zadarmo a nezištně, jen aby se celá věc vysvětlila. Vrtěl jsem hlavou ještě venku. A zhluboka jsem se nadýchl. Byla to silná pálenka. Uličky už byly opuštěné, po chvíli jsme došli k osudnému schodišti. Zářilo v měsíčním světle. Zbytky květináče už někdo smetl, ani kaktusové úlomky jsme nenašli. Rozloučili jsme se a já pomalu stoupal k domku. Byla krásná noc, měsíc a hvězdy, cikády bylo slyšet docela blízko, dokonce dnes večer přehlušily všech pět big beatů.

Bral jsem právě za kliku, když mi něco padlo na záda, slyšel jsem, mohu přísahat, že jsem slyšel, jak někdo šeptá: „Drž ho! Drž!“ Slyšel jsem, jak povoluje mé cestovní sako a jak praská látka, cítil jsem zvířecí dech, v kůlně nablízku se rozsvítilo a pak zablesklo, teprv po chvíli jsem si uvědomil burácení… Pomalu jsem vstal. Na prahu domku ležel dvoumetrový řeznický hafan ze sousedství, přede mnou stál můj hospodář, sotva se držel na nohou a v ruce měl kouřící kulovnici. Nikdy nepochopím, že nezastřelil mě.

II. PŘEKVAPENÍ

Za výstřelem zazněly ihned kvílivé hlasy ze sousedství. Jako by někdo zastřelil jejich příbuzného. Zdálo se, že tam bydlí celý starobinec. Ke vchodu našeho domku se nahrnuly babky v nočních košilích, vymyté lyzolovým mýdlem, klekaly kolem psiska a kvílení se měnilo v řev. Poznal jsem, že jako všude ha světě se ani na tomto ostrově sousedé nemůžou snést, tady se snad dokonce nenávidí na smrt jako Montekové a Kapuleti. Stará Monteková právě spílala mému Frištenskému, který se nezmohl na odpověď nebo ji neuznal za hodnou své odpovědi nebo byl příliš opilý, odpověděla teprv hospodyně, která se vynořila ze tmy rovněž v dlouhé bílé košili, přikrývala ji flanelovým župánkem délky bejby-doll, který tu zřejmě zapomněla nějaká turistka před pěti léty.

„Nic se mu nestalo, podívejte se, že se mu nic nestalo,“ kvílela sousedka a ukazovala s odporem na mé roztrhané sako. „Alf byl přece pořád na řetěze,“ dodala nesmyslně, protože každý mohl vidět, že sem její pes přiběhl volně. A že ho dokonce nějaký mužský hlas naváděl, jak jsem řekl. To byla záhada, u sousedů poslední mužský zemřel před pěti léty a jen kvůli tomu neberou na byt turisty, ty zbožné ženy. Šli jsme se podívat ke kůlu, kde byl Alf vždycky uvázán. Babky přestaly křičet, zmocnila se jich zvědavost:

„Neuvěřitelné! Kdo tohle udělal?“ divily se, když můj hospodář zdvihl Alfův řetěz. Uprostřed ho někdo překrojil nůžkama na železo. Ležely opodál. Báby se zapřísahaly, že nic podobného nikdy neviděly, najednou dostaly strach.

„To vyřídíme zítra na milici,“ rozhodl můj Frištenský a vzal nástroj do úschovy. Tím ovšem porušil všechny stopy, smazal možné otisky prstů, jak ví každý čtenář detektivek. Bylo mi to jedno. Rozhodl jsem se, že zítra na milici nepůjdu. Pojedu domů. Nechci umřít v cizině.

Dlouho jsem nemohl usnout. Není to zbabělý útěk před neznámem? Vždyť vlastně tenhle poslední útok mě spíš měl vystrašit. Slyšel jsem hlas, který rozkazoval: Drž ho! Ne: Zab ho! A ten květináč odpoledne mi taky neublížil. Když odjedu, udělám to, co si přejí. Ale kdo a proč? Sotva by se asi Sávova rodina zbavovala nevítaného hosta takhle složitým způsobem. I když je podivné, kde vzal Frištenský svou kulovnici tak včas. Třeba se chtěl tímto složitým způsobem zbavit sousedovic hafana, který ho rušil při odpolední siestě… A třeba je všechno vážnější a nebezpečnější, než si myslím.

Třeba je za vším doopravdy Erik a ten člověk na molu byl doopravdy on. Třeba mě dosud nenávidí, pohádali jsme se přece, když jsme se naposled viděli, a dlouhé přátelství má vždy jen krok k nenávisti stejně jako láska. Ti chlapci mají pravdu. Měl bych s ním promluvit. Třeba sem už nikdy nepřijede. Měl bych se za ním vypravit. Vysvětlit si všechno… Usnul jsem a zdálo se mi o tom, jak jsme se spolu s Erikem prvně seznámili v poválečném medicínském semestru, do něhož se přihlásilo tři tisíce posluchačů hladových vědění. Sedávali jsme vedle sebe ve známé pražské tančírně na prvním balkóně a sledovali profesora lékařské chemie, jak přednáší ve fraku do stejného mikrofonu, do něhož večer předtím zpíval pan Irmanov, džezová hvězda našeho mládí.

„Přijímám vaši nabídku. Pojedeme do hotelu plného překvapení,“ řekl jsem ráno, když mě Boris vzbudil. „Ale musím tě upozornit, že podle staré zásady cui prodest, komu to prospívá, jste taky podezřelí vy. Oba atentáty vás zbavují obtížného hosta a starostí…“

„Myslíš, že nectíme hosta?!“

Dlouho jsem ho musel přesvědčovat, že moje podezření je myšleno jako vtip.

„Vy lidé ze severu děláte někdy podivné žerty. Ty holky taky. Tuhle Brigitta…“ Nedověděl jsem se, co napadlo tuhle Brigittu, protože se před námi objevil Tomislav, krátce zvaný Tomi, byl také v námořnickém gala, prohlédl mě a dal mi slamák s barevnou duhovou stuhou, která připomínala americký vkus:

„Musíš vypadat jako milionář,“ řekl. „A kup si doutník!“

Nikdy nekouřím. Vypili jsme espreso v denním baru turistické kanceláře.

„Pomůžem ti taky proto, že někdo včera večer urazil i můj dům,“ sdělil mi Boris. „Můj host patří do mé rodiny,“ řekl hrdě, jako by tu ještě platil zákon krevní msty.

Připravili mi výletní loďku, kterou si tu pronajímají boháči. Loďku s veslařem, s osobní obsluhou tedy. Vezli s sebou i víno v ledové termosce a obložené chlebíčky. Jel jsem v plavkách a v tom sombreru, seděl jsem na zádi, zatímco oba veslovali, až jim pot lepil sváteční obleky k tělu. Začínal krásný den a teď po ránu se rozjížděly loďky po okolí. Čím se přístav stával nesnesitelnější, tím víc měly práce. Nějaký šikovný reklamní agent vymyslel pro každý z neobydlených ostrůvků kolem zvláštní jméno a zvláštní atrakci: buď citrónový háj, nebo pramen, který povzbuzuje mužnost, nebo levanduli zvlášť pronikavé vůně. Na Jerolim se před patnácti léty jezdilo kvůli zázrakům, jakýsi kapitán Jerolim tam byl ve středověku zázračně zachráněn po ztroskotání své lodi Pannou Marií, která se mu tam zjevila. Dal zbudovat na ostrůvku, kde prvně stanul, kapličku, v které se prý svatá Panna dodnes zjevuje. Už před léty byla střecha té kapličky propadlá a na zbytku jediného klekátka se pnula divoká réva, sošku ve zdi bylo sotva znát. Dnes tedy našli pro Jerolim účinnější magnet: kulturu volného těla čili nudismus. Nechápal jsem ovšem, proč zde kvůli tomu budují tak luxusní hotel. Stavba vypadala přepychově už z dálky, ustupovala svými terasami do skály jako pyramida, byla to vlastně skála přeměněná v hotel, stavení v hoře, ne betonová krabice, na kterou jsme zvyklí.

Oba veslaři na ten objekt ukazovali téměř s bázní. Přímo u budovy pracoval velký plovoucí bagr. Zanedlouho prý tu budou přistávat i větší jachty:

„To bude konec našeho přístavu. Pak bude Jerolim pustý ostrov pro boháče, kteří budou jezdit přímo do toho hotelu ze svých pracoven v hlavních městech, aniž potkají jediného domorodce. Některé pokoje tu jsou k dispozici svým majitelům po celý rok, dvanáct měsíců platí ti lidé účet, aby sem mohli přijet, kdy se jim zachce.“

Imponovalo jim to, viděli se sami v kůži těch boháčů. Přemítal jsem znovu o tom, jestli za mým dosavadním dobrodružstvím nejsou tihle dva. Jedině oni přece věděli, kde bydlím, jedině oni věděli, kdo jsem a kde jsem včera byl. Co když mě chtějí použít k nějaké vlastní hře, stejně jako tu tlustou Brigitu? Copak je popřením podezření to, že se Boris rozčilil? Dovede se snadno rozčilit, je vyšší o hlavu než většina jeho okolí, mračí se a tváří imperátorsky, málokdo mu asi dokáže odporovat, bicepsy má tlustší než mé stehno. Erik o mně tady na ostrově neví nic, Boris všechno. Usmíval se právě na mne. Blížili jsme se k hotelovému molu. Měl jsem přece jenom jet domů.

„Opatrně!“ pomáhali mi a mluvili se mnou anglicky. Vynášeli mě z lodičky jako při hře na andělíčka nebo jako bych byl chromý. „Ať neuklouznete! Schůdky jsou porostlé mechem!“

„Lituji, ale hotel ještě není v provozu, pane. Nestihli jsme začátek sezóny, bohužel, a usilujeme o perfektní služby.“ Snažil jsem se prohlížet si vrátného v azurové uniformě stejně lhostejně, jako si prohlížel on mne:

„Bydlím jinde. Ale hledám tu svého přítele. Pana Erika Novaka,“ řekl jsem po krátkém váhání a dal jsem si záležet, abych vyslovil příjmení krátce.

„Nikdo takový zde nebydlí, lituji, pane…“ vrátný se už na mne vůbec nedíval a předstíral, že je zaměstnán řazením registratury.

Všechno tu bylo z mramoru, perfektní klimatizace, bylo mi najednou před jeho lóží zima.

„Ale já ho viděl včera ve vašem motorovém člunu,“ popsal jsem Erika do zad vrátného. Podíval se na mne poprvé s podezřením:

„Nedáváme informace o svých hostech,“ řekl přísně. Takže tady přece bydlí.

„Právě jste mi řekl, že žádné hosty nemáte…“ Za skleněnou stěnou, která filtrovala sluneční svit šedým nádechem, stáli mí dva přátelé, jako malé děti za výkladem Nemohli nic slyšet, ale pozorovali naše gesta, byli by snad nejraději přitiskli na sklo nosy, opravdu mimořádný zájem.

„Nepodáváme informace o svém provozu veřejnosti, pane. Dobré jitro.“

Znamená to, že mě vrátný propouští? Že končí audienci?

„Možná že si teď Erik říká jinak. Jsme přátelé z mládí. Zavolejte mu, prosím.“

„Komu?“ řekl ten pan Sfinga tajemně. „Koho račte?“ Bylo zřejmé, že nemá smysl ho dál obtěžovat. Rozhlédl jsem se po hale. Napravo byly stolky vystlané posledními žurnály a dnešním tiskem. Pro nikoho asi. Sedl jsem si k jednomu z nich a obrátil první stránku nejbližšího časopisu. Moji přátelé za sklem teď skočili z nohy na nohu, jako by jim někdo šlápl na kuří oko.

„Račte být hostem hotelu, pane?“ slyšel jsem za sebou velebný hlas. Přiblížil se tiše dvojník vrátného, měl taky azurovou uniformu barvy zdejší oblohy, rovněž šedivé skráně. Sebral mi ty tiskoviny přímo před nosem. Měl jich plnou náruč. „Jestliže ne, lituji, ale…“

„Ten pán čeká na mne…“ slyšel jsem ženský hlas od výtahu, kam právě připlula bezhlesně kabina. Vystoupila z ní výjimečně ošklivá dívka s předkusem, který připomínal králíka. „Je to můj host,“ vysvětlila dvěma šedovlasým manželům, patrně svým rodičům, kteří na sobě měli vesele potištěné látky, jaké u nás nosí osmnáctiletí, zřejmě americká rodina. Nesli velké tašky s plážovými potřebami.

Dívka měla krátké kalhotky a kapesník na prsou. Jinak nic.

„To bude nějaký omyl,“ řekl jsem bezradně, zatímco moji přátele s obdivem pískali za mými zády.

„Vrátím se z pláže před polednem. Můžete na mne počkat. Tak mnoho štěstí,“ obnažila své příšerné tesáky v pokusu o úsměv, „jmenuju se Jenny. Kdybyste něco potřeboval. Já vás přijmu vždy. Jenny Jones, ještě se uvidíme…“ Vkročila se svými rodiči před hotelem do motorové lodi, kterou její otec právě nastartoval, vypadal teď jako mořský vlk, nasadil si kapitánskou čepici a oblékl modré sako, hrál si na mořského vlka v šedesáti letech, Jenny s matkou tleskaly rukama. Vracel jsem se ke stolku bezradně. Co zas tohle znamená? Proč se mě zastává ta ošklivá holka? Co tím sleduje? Moji přátelé za sklem mě napjatě pozorovali. Právě k nim přistupoval další azurový pán a začal se jich na něco ptát, křičeli na sebe. Sedl jsem si ke stolu a otevřel noviny, které tu vrchní zapomněl nebo které mi sem dal, když viděl, že mám v hotelu styky. Byly to včerejší New York Herald Tribune, které vycházejí už jenom v Paříži, a ne v New Yorku. Otočil jsem první list. A četl jsem anglicky:

„Večer v šest v Rotundě. Nikomu ani slovo. Erik.“ Bylo to napsáno nad zprávami z Evropy a byl to Erikův rukopis.

„Slavsson? Mám poštu?“ slyšel jsem za sebou Erikův hlas. Vrátný se mu klaněl a podával asi tucet dopisů. Erik se otočil, prohlížel si dopisy, nepřítomně pokročil ke mně, zdvihl jsem se ze židle, ale neřekl nic. Podíval se mi do očí a spiklenecky mrkl. Chápu, chtěl jsem říct. Bylo zřejmé, že dostává dopisy pro jiného člověka nebo tu vystupuje pod jiným jménem. Musí být opatrný.

„Zmýlil jsem se,“ řekl jsem venku svým průvodcům, které zahnali od skleněné stěny k lodičkám, čekali na mne a koupali si chodidla ve vodě, dlouhé kalhoty ohrnuté až ke kolenům.

„Jseš si tím jist?“ vstal Boris a zdálo se mi, že mě bude bít.

„Abys nelitoval!“ napomenul mě Tomi a odvazoval lodičku. Tomi byl chytřejší z obou. „Můžeš si ještě všechno srovnat v hlavě. Ale teď musíš s námi do práce.“

Veslovali ke zdejší pláži, kterou jsme před léty měli s Marií téměř sami pro sebe od rána do večera. Naháči tu obsadili každý kámen, každou kleč, každou pinii, v zátoce zakotvili malé motorové čluny, zbudovali branky pro vodní pólo, žili tu společensky. Brigitta nám plavala naproti s nějakou neméně tlustou blondýnkou, která čekala na Tomislava a mluvila dánsky. Všichni jsme se museli svléct, protože je neslušné být v nudistické kolonii oblečený. Moji přátelé mě potom opustili, snad se na mne i zlobili, že jsem odmítl jejich pomoc, snad jsem jim překazil nějaký plán.

Hledal jsem na ostrově stín. Potkával jsem docela cizí nahé starce i děti, všichni měli jen brýle a pokrývky hlavy, všichni předstírali, že se vzájemně nevidí, nebo se naopak přátelsky zdravili, ačkoliv se nikdy dřív nesetkali. Snažili se zdravit z očí do očí, jako by neexistovalo nahé tělo pod očima, ty ostatní pohledy byly kradmé. Bez šatů lze vlastně vzbuzovat erotiku jen očima, napadlo mi, těma se projevuje zájem. Po několika hodinách člověk nahotu nevnímá a nejvíc mě nakonec vzrušila tlustá Brigitta před odjezdem, když najednou zdvihla kotník jako ze sukně a řekla: „Podívejte se, něco mě zranilo na chodidle…“ Najednou jsem si uvědomil, že má nahou nohu.

Našel jsem si místečko těsně u přístavu, kde přistávaly loďky z jednotlivých hotelů každou půlhodinu, pozoroval jsem, jak se turisti svlékají a úporně „sbírají bronz“.

„Pověste si tašku do větví,“ upozorňovali nováčky. „Ostrov je plný krys, sežerou a nahlodají všechno, co skrývá potravu.“

Vzpomněl jsem si na pastelové bažanty před deseti lety. S nudisty obydlily tenhle ostrov i krysy. Pochopil jsem, že velké jámy u piniového háje na pobřeží jsou vlastně žumpy, kam se každoročně zahrabávají prázdné konzervy. Bylo mi smutno. Už zas.

„Buďte zdráv,“ Jenny vypadala nahá mnohem líp, měla vlastně perfektně vytrénovanou figuru, zřejmě chce být aspon pružná, když je na první pohled odpuzující. „Tak jste se dočkal Erika? To je ten mladík, mami,“ vysvětlovala své šedivé naondulované matce, jejíž tělo prozrazovalo své stáří až zblízka. Teprve tehdy bylo vidět nesčetné jizvy po plastických operacích, kterými byla vypínána kůže takřka v každém záhybu.

„Jak se máte?“ zeptala se mne mami s nelíčenou účastí.

„Děkuji. A nevím, o kom mluvíte. Chtěl jsem se v hotelu ubytovat.“

„Jděte. Myslela jsem, že sháníte Erika Slavssona, protože jste přišel na jeho tajemství, že ho chcete vydírat nejmíň o milión dolarů,“ zasmála se Jenny, zavrtěla mi zadkem před očima a zamávala s úsměvem rukou plnou prstenů. „Nabídla jsem vám své spojenectví, nezapomeňte. Rozdělíme se na půl, viď, mami?“

Mami se zasmála trochu příliš hýkavě a snažila se napodobit skotačivý krok své dcery, hýždě se jí při tom chvěly jako rosol. Nemohl jsem se dočkat večera. Nudistická pláž mě nezískala.

Ale ještě před večerem jsem musel snést cestu zpátky v lodičce s Brighton a její Dánkou, obě dívky seděly mým průvodcům na klíně a jaksi samozřejmě předpokládaly, že budou při veslování občas líbány. Viděl jsem, jak to Tomislava unavuje, jednou se na Dánku téměř rozkřikl, to když jsme náhle vpluli před přístavem do planktonu cigaretových krabic značky Marlboro:

„Nech být!“ vykřikl na svou Dánku, která chtěla lovit ty krabičky. „Vyhodili to v noci pašeráci, když je pronásledoval celník. Cigarety máčené v mořské vodě nejdou kouřit.“

„Ale co když je v nich heroin?“ zeptala se Dánka nevinně. „Slyšela jsem, že tudy vede pašerácká stezka heroinu z Turecka do Benátek a dál do Marseilles, že se obnovila stará obchodní linie z dob před objevením Ameriky.“

„Heroin!“ smál se Boris upřímně a nahlas. „Na co vy v Dánsku nemyslíte.“ Přistávali jsme do dalšího přílivu cigaret. U mola plavaly kentky, ale nikdo v přístavu se o ně nestaral.

Rotunda byla vinárna v radnici. Tančilo se přímo v někdejší renesanční zasedací síni notáblů nebo na terase, odkud dřív benátští místodržící mluvili k odjíždějícím námořníkům. Radnici zbudovali na troskách římského amfiteátru, v baru se ještě mohlo sedět na stupních, z kterých zdejší obyvatelé kdysi přihlíželi vraždění gladiátorů. Kolem šesté jsem tu seděl sám, turisti konzumovali předplacené večeře ve svých ubytovnách a Rotunda nevyvařovala. Objednal jsem si opět grappu, chutnala jako koňak s benzínem. Erik nepřišel sám, objevil se v průvodu námořníka, který se mu tak hluboce klaněl, když jsem ho viděl prvně. Námořník měl na sobě jemný listrový oblek, vypadal jako filmový herec, tlustší a připlešatělý Mastroianni.

„To je Franco,“ řekl Erik a objednal láhev šampaňského. Byla to snobárna, šampaňské je tu drahé, vlastně nejdražší a vína jsou skvělá, byla to vlastně urážka zdejších hroznů. Taky jsme nedostali led.

„Barbaři,“ řekl Franco poloitalsky. „Nechápu, co se lidem na tomhle ostrově líbí. Ukuchtit dovedou jen kus masa v ohni a víno musí ředit, servis je zoufalý. To u nás, na Sardinii, máme písečné pláže. A hory stejně vysoké jako tady. Písek je barevný, pane! Barevné písečné pláže, a přece nejsme v módě. Nespravedlnost.“ Polkl teplé šampaňské s odporem a objednal si whisky. Pil ji pak celý večer půl na půl se šampaňským a říkal tomu Francos Manhattan. „Příště navštivte Sardinii!“

„Musel jsem přijet s ním,“ vysvětloval mi Erik tlumeně. „Víš přece, kde bydlíme, a sám bych si na moře v noci netrouf. To je teda shledání, chlapče. Na zdraví. Na naše zdraví a na náš úspěch!“

Víno chutnalo jako sladká sodovka.

„Nechápu všechno to skrývání, to tajnůstkářství,“ řekl jsem rovnou. „Myslím, že jsme staří přátelé, kdysi jsme sem přece přijeli spolu. Co se změnilo?“ Vzdychl a začal jako na divadle (často jsem přemýšlel, proč se vlastně nestal hercem, dokázal recitovat jako na prknech, hlasitě deklamoval a radoval se z toho, sám se poslouchal s potěšením): „Jsme přátelé, ovšem. A byla doba v našem životě, kdy jsme si byli blíž než bratři. Než bratři! Ale tys mi nikdy tak docela nevěřil, ve mne jsi nevěřil, kamaráde. Vždycky ses domníval, že musíš opravovat usměrňovat a krotit svého blížence, jen se přiznej. Hlavně proto jsem odešel z Teplé. Psal jsi mi potom přece často i do Prahy, abych se kontroloval, abych si uvědomil, abych nebyl příliš… mám ty dopisy schované a pošlu ti je jednou, až dostanu svého prvního Oskara.“

Byl si naprosto jist, že dostane svého Oskara, poctivě řečeno, vzpomínám si, že o tom mluvil už v Teplé, když jsme se jednou ve špitále opíjeli čistým lihem s malinovkou.

„Zůstal jsem, jaký jsem, a dostal jsem se až do Hollywoodu, chlapče. Kde jsi ty? Nepřerušuj mě, je to taky jedno, nevypadáš na boháče…“

„Proč vlastně nemluvíš česky?“ zeptal jsem se ho, protože se mi zdálo, že Franco pije svůj speciální Manhattan nepřítomně a oběma ušima poslouchá, co říká jeho společník.

„Ještě nechápeš?“ skoro vzkřikl. „Protože jsem Slavsson. Prosím tě, uvědom si, že jsem Slavsson, nezapomeň na to, i kdyby tě kvůli tomu v noci vzbudili. Celá má kariéra, všechno, o čem jsme spolu kdysi hovořili, na tom záleží. Abys mě neprozradil. Abych tady mohl dál pomáhat svému mecenáši.“

Stále jsem nerozuměl. Prosím, je tu na falešný pas, ale kolik lidí asi jezdí na falešné pasy za sluncem nebo za cizí ženskou k moři? Na Západě to není nic zvláštního. Mluví se mnou, jako bych byl úředníkem na milici.

„Nepřišel jsem tě vyšetřovat. Chtěl jsem se vlastně jen dovědět něco o těch včerejších atentátech,“ popsal jsem mu je.

Podíval se na mě pohrdavě:

„S tím nemám nic společného.“

„Ale nejsi zrovna šťasten, že mě vidíš, byl bys radši, kdybych odtud zmizel…“

Zamračil se:

„Pamatuješ si zrovna jako já, jak jsme se rozešli, nebudeme o tom mluvit. Ale přece bys mě kvůli tomu nechtěl kráglovat? Přece by ses kvůli tomu nedal najmout jako křivý svědek…“

„To jsou urážky.“ Odvolá je prý, jestli mu podrobně a věrohodně, opakuji věrohodně, popíšu, jak jsem se tentokrát dostal na ostrov.

„Ani mě to nenapadne,“ znovu jsem všechno promýšlel, Sávovo pozvání, ubohou chatrč Frištenského. „Je to náhoda.“

„Náhoda, která mi může zlomit vaz,“ řekl už klidněji, tentokrát ironicky. „Chápej! Dostal jsem se do Hollywoodu jako neznámý Čech, teprve tam jsem napsal úspěšnější věc a právě odtud, z antiky. O zprávě o Homérovi. O Homérově zprávě pro naši dobu. Trochu se to četlo, do Evropy má kniha ještě nepronikla. Ale už se našel filmový producent, pan Shapiro, který tu je se mnou. Chápeš jistě, jaké by to byly peníze, jeho syn sem loni přijel vlastní jachtou na obhlídku exteriérů se štábem a pak se to stalo, kamaráde…“ udělal dramatickou prodlevu, vzal mě za ruku a hluboce se mi zadíval do očí, Erikovi nikdo nikdy neodolal, přemluvil vždycky každého a já mu potom psával ty pochybovačné dopisy jen proto, že jsem se za to styděl. „Pak se to stalo, nedaleko tohohle ostrova. Jachta Surprise se dostala do smrště, do jednoho z těch vzdušných vírů, které jsou tu tak vzácné, ale před kterými není záchrany, protože udeří zčistajasna, z malého mráčku uprostřed skvělého počasí, a mají obří, kyklopskou sílu. Nikdo se nezachránil. Ta loď zmizela na širém moři za klidného moře, vpodvečer, kousek od přístavu, mezi Jerolimem a přístavem, když chci být přesný. A já to vlastně zavinil. Já za to vlastně můžu. Chápeš už? Teď jsem měl zůstat v Los Angeles? Měl jsem sedět v ateliérech a kousat si nehty, zatímco otec hledá svého syna, aspoň mrtvolu svého syna, důkaz o jeho smrti? To jsem nemohl, kamaráde, to ode mne nemůžeš chtít, to by bylo příliš kruté! Ještě jeden šampus, pane vrchní…“ Hudba už začla hrát divoké rytmy, které mi dosud nedovolovaly spát, radnice se zaplnila dlouhovlasatými špinavci i smetánkou z místních hotelů ve fracích, byl tady prý nejlepší orchestr na jih od Florencie. Erik musel téměř křičet a Franco pil asi pátou whisky, zdálo se, že se o nás už nestará. „Vypůjčil jsem si tedy pas, nabídl své služby panu Shapirovi, a pomáhám mu s hledáním.“

„Ale proč ta podivná konspirace dnes odpoledne?“ vzpomněl jsem na Jenny. „Proč ses tak dlouho se mnou nechtěl ukázat?“

Ztišil hlas, zatímco naléval znovu. Kdysi mnoho nepil, býval hypochondr a jedinou drogu, kterou uznával, obsahovala máta peprná.

„Nemáš potuchy, jaké zákony vládnou ve filmovém světě. Konkurenční firma by zničila Shapira jen tím, že by oznámila, co chce točit, že by se dověděla o našem spojení. Proto všechno musíme tajit, proto taky každý týden, kdy se můj scénář odkládá, mě vlastně ohrožuje. A pan Shapiro je známý, novináři ho sledují jen z touhy po senzaci. Proto jsem se před ním k tobě nehlásil. Je to bohatý člověk, můžeš si to představit, viděl jsi přece ten hotel a chápeš, proč se taky jmenuje SURPRISE! Prosím tě, nesmíš moje překvapení zkazit. Máš můj úspěch ve svých rukou. Jsem Slavsson, rozumíš? Nápadně podobný tvému příteli. Nezapomeň.“

Nikdy bych byl nevěřil, že to Erik opravdu dokáže. Jeho styl byl příliš jednoduchý, až neohrabaný, jeho fabulace nepřesná a témata příliš dryáčnická. Myslel jsem vždycky, že skončí jako soudničkář, že bude pro noviny psát o zlodějíčcích. Opravdu mě předstihl. Chvíli jsem si uvědomoval, že mu závidím. Směšné. Úspěch v životě se řídí měřítkem, které si člověk zvolí. Volbu máme v rukou do smrti.

„Jenom nechápu, kdo po mně hodil ten květináč. A kdo na mne poštval toho psa.“

Zatvářil se dotčeně. Byl ostatně v Surprisu celou tu dobu, má na to svědky, zná cenu alibi. Přístav je ale zamořen dětmi květů, jak si říkají, protože nepijí alkohol, zplodinu ovoce, ale kouří květy a marihuanu a hašiš. Ti jsou schopni takových praktických žertíků, jak se říká anglicky žertíkům kanadským. Moje příhody vzájemně nesouvisejí. A vůbec bydlím nedůstojně. Erik promluví s panem Shapirem. Těch posledních deset dnů jistě strávím pohodlněji.

„Franco tě bude čekat zítra ráno v přístavu s bárkou.“

„Nechci. A vlastně nemůžu. Jsou na mne hodní. Urazili by se.“

Napil jsem se znovu a dostával na něj vztek. Tak přece jen zpracoval náš první výlet sem. Vzpomínal jsem, jak jsme tehdy koncem padesátých let letěli dvoumotorovým letounem, tryskáče ještě neexistovaly, vzpomínal jsem, jak jsme se tu oba dvořili Marii, hvězdě divadla v Teplé, která sem jela s výpravou inkognito. Jak jsem myslel, že vítězím, když se Marie rozhodla pro mne. Ale Marie je mrtvá a Erik svou inspiraci zhodnotil. Jeho zisky jsou trvalejší. Divná věc. Musel jsem se znovu podívat ke vchodu, kde se vcházelo do místnosti podél řady benátských zrcadel a kamenných lvů.

„Marie!“ Vyskočil jsem a vyběhl naproti ženě, která se najednou objevila u vchodu, znásobená několikrát benátskými zrcadly. Byla bledá v tom zástupu osmažených a zdálo se, že někoho hledá očima. Byla to skutečně Marie. Oblečená jako do klasické tragédie, opánky se šněrovadlem až po koleno, krátkou tuniku a ve vlasech věnec. „Co tady děláš?“ začal jsem na ni česky. „Kde ses tu vzala?“ Teprve zblízka jsem viděl, že má kruhy pod svýma modrýma velkýma očima, ale ty měla vždycky, zvlášť po nevyspalých nocích, plet měla svěží jako nikdy a zdálo se, že omládla.

„Maida!“ vykřikl Erik za mými zády a hudba přestala hrát, lidé se k nám otáčeli, tušili rvačku, snad to patřilo k programu, snad se tu dodnes muži každý večer rvou pro potěchu turistů jako dávní gladiátoři, „jak to že utekla, jak se sem dostala?“ křičel Erik, a Marie mu neodpověděla, jak bývalo jejím zvykem, neposlala ho na pravá místa, ani ho nepraštila přes pusu, jako to kdysi udělala. „Okamžitě se vrať! Ohrozíš celý program! Okamžitě jdi zpět!“ rozkazoval Erik a Franco ji chytil za druhou ruku, drželi ji mezi sebou a u stolů se ozval hvizd, tohle nebudou kohoutí zápasy, ale znásilňování, k tomu byly odsuzovány v Helladě jen vražednice, takové věci se nehodí na veřejnost.

„Byla jsem na něj zvědavá,“ vymanila se jim konečně.

„Ale to je Marie,“ stoupnu si před ně. „To je má Marie, budeme spolu tančit, zůstanem spolu do rána, půjdeme k Diokleciánovým vratům a budeme se opíjet u moře z kozího měchu místním vínem, budeme se koupat při měsíčku a při východu slunce, všechno začne znovu…“ Chtěl jsem ještě něco dodat, ale Erik mě vztekle odstrčil:

„Marie je mrtvá, uvědom si to. A nepřekážej!“ tvářil se najednou, jako by mě chtěl zabít. Zůstal jsem stát na schodech. Hudba začala zase hrát. Opravdu, Marie je mrtvá, opakoval jsem si. Chtělo se mi plakat. Nikdy nemám smutnou špičku. Šel jsem na vzduch. Ještě že zaplatil účet. Ale kdo potom je ta dívka?

„Kdo byla Marie?“ slyším tiše ve tmě před radnicí. „Kdo byla ta Marie?“

„Neměla nikdy dceru,“ odpovím hloupě. Čekala tady na mne Jenny, seděla na zídce proti radnici v řadě jiných nemajetných posluchačů, kouřili a pozorovali odtud ze tmy zábavu bohatších. Jenny vstala, jak mě uviděla, stála vedle mne, ve tmě vypadala docela pěkně. Vedla mě po pobřeží:

„Nebudeme si hrát na schovávanou,“ řekla. „Jsme docela rádi, jestli nám chcete pomoct. Jde přece o společnou věc. Ale základní informace si musíme vyměnit,“ kouřila, mluvila věcně, najednou ke mně ze tmy zněl úplně jiný hlas, starší než ráno.

„Nechápu, o čem mluvíte. Opravdu.“ A to mě právě mrzí. Vždyť jestli Erik pomáhá panu Shapirovi hledat jeho syna a bojí se konkurenčních zvědů, proč musel před panem Shapirem včera předstírat, že mě nezná? Nechtěl svého šéfa strašit? Ten tlouštík nevypadá jako zbabělec.

„Poslyšte,“ byla najednou zas koketní. „Je možné, že s tím vším nesouvisíte, ale proč po vás házejí ty květináče? Jak si vysvětlíte to psisko? Vadíte jim tady. Nemají z vás strach, ale vadíte jim, nechtějí vás zabít, ale zaplašit. Proč? Jak s tím souvisí ta Marie? Zabili ji snad?“ Musel jsem se smát. Smutně. Vždyť jsem sám tehdy prohlížel celé vyšetření, sám spolupracoval s policií, byla to nešťastná náhoda bohužel…“

„Jako tady,“ neodpustila si Jenny. Byla zřejmě informována o všem.

„Tady jsem v cizině. Doma mě každý zná. Můžu leccos zkontrolovat.“

„Takže Slavsson není Američan. Přestaňte zapírat, vím dobře, že to je váš krajan. Ale nedejte si namluvit, že tady hledá exteriér pro svůj film. Pan Shapiro v životě natočil jen dva filmy a to byly pornografie. Ten hledá jisté zisky. Váš přítel se buď mýlí, nebo lže. Měl byste to zjistit. Vypravte se znovu do hotelu a ubytujte se u něj.“

„Proč?“ přistihl jsem se, že křičím. „Proč mi všichni nedáte pokoj?“

„Třeba kvůli té Marii,“ řekla Jenny. „Můžete mě kdykoliv navštívit v hotelu nebo mi tam zavolat na můj účet, jsem váš spojenec!“ Přitiskla se ke mně na důkaz, měla dosud sluncem vyhřátou kůži.

Ráno mě vzbudil komár. Jediný. Na ostrově se proti nim v noci chrání sítěmi v oknech, některé sezóny dovedou úplně zkazit. Začal jsem sledovat pískot a uvědomil jsem si, že mě bolí hlava. Včerejší šampaňské jsem měl dosud na jazyku. Hnus. Vždyť jsem se s Erikem téměř popral. Jestli se mne bojí, bude mít o důvod víc. Ale vždyť to všechno je nesmysl. Vím, že není vinen smrtí Marie, a vím, že ta žena z včerejška je někdo jiný, menší, nejmíň o deset let mladší, dívčí žena, nemusel jsem kvůli ní křičet. Ale říkala, že je zvědavá, že přišla, protože na mne byla zvědavá. To znamená, že o mně mluvili. Že se o mně celý ten pyramidální hotel radil, než Erik vyslovil své pozvání, jistě jim nelétají komáři poškozenou sítí. Jistě mají prostornější hotelové pokoje. Byl to nesmysl a měl bych se jim aspoň omluvit, když už tam nechci bydlet. Skládal jsem své věci do kufru, nechtěl jsem připustit, že mě na Jerolim přitahuje Marie, totiž ta žena, která je jí podobná.

„Vstáváš brzo,“ před mým pokojíkem seděl vedle velkého kříže Boris a dusil právě asi dvanáctou cigaretu. Seděl tady snad celou noc? Od včerejšího večera se nepřevlékl. „Snad nechceš utéct?“ Vztyčil se přede mnou. Nevěděl jsem, co říct, kufr v ruce mě prozrazoval.

„Pozvali mě…“

„Kdo?“ Přistoupil ke mně ještě blíž. „Tak mi řekni, kdo je ten chlápek, nebo se bojíš? Víme dobře, že ho nemáš rád a že máš všechny důvody ho nemít rád, nemysleli jsme, že jsi takový zbabělec, aby sis to ani dneska nepřiznal, abys k němu chtěl zběhnout…“ Mluvil ve frontových termínech a užuž mě bral za klopy mého jediného saka. Dopálilo mě to:

„Od koho to víte?“ vykřikl jsem, ačkoliv kolem všichni ještě spali. Francouzské prodavačky, německá rodinka z Cách i americký potěr. Vzbudím je a budu zachráněn. Netroufne si mě tlouct. „Pozvali jste mě na prázdniny. A nechci překážet. Teď mě zas pozval ten sympatický Američan, kterého jsem včera viděl prvně. Nevím, kdo vám říkal něco jiného. Ale jsou to lži…“ Přemýšlel jsem, kdo jim mohl co říkat. A kdo mohl informovat tuhle nuznou rodinku o mém vztahu z mládí. Je pro mě důležitý?

Hloupost. Dodal jsem smířlivěji, zatímco se jeho pěsti blížily k mému nosu: „Děkuji za pohostinství, ale nechci vás už obtěžovat. Vyřiď pozdravy rodičům…“ Z okolních pokojů se dosud ozývalo jen klidné chrápání, tihle krejcaroví turisté mě nechají zabít.

„Snad si nemyslíš, že tě pustím? Jsi náš host,“ rval mi zápěstí nad kufrem.

„Bon giorno,“ ozvalo se za Borisovými zády. Franco vzal s úsměvem můj kufr, který padl na zem. „Loď je připravena, pane,“ klaněl se jako sluha. Teprve teď se otevřely dveře a obchodnice z Cách, která tápala do koupelny, vykvikla, když viděla tolik mužů. Měla natáčky ve vlasech a na obličeji vrstvu krému. „Pan Shapiro vás očekává,“ řekl Franco úslužně a potom se obrátil k Borisovi. Nebyl větší ani silnější, měl jenom chytřejší oči: „A celé vaší rodině projevuje svou úctu,“ dodal jako v čínské hře. Procházeli jsme kolem Frištenského, který spal pod širým nebem. Jeho ženě vypadla vařečka z ruky, dívala se na nás jako zhypnotizována, vůbec mi neodpověděla na pozdrav a díky. Boris nám tiše nadával za zády.

Odjel jsem na Jerolim stejnou loďkou jako Erik, když jsem ho prvně uviděl. Surprise.

POKLAD

Můj hotelový pokoj, totiž apartmá, se nepodobal v ničem kajutě, v které jsem dosud bydlel. Skládal se z nízké čtvercové postele, vlastně pohovky, kterou mi každý večer přicházeli ustlat mlčenliví azuroví sloužící, podobní svému originálu ve vrátnici, jako by byli jeho roboti. Z této postele jsem stisknutím tlačítka vytahoval hliníkové rolety, které zakrývaly skleněnou stěnu, za níž bylo moře, slunce a nebe. Večer jsem jiným tlačítkem rovněž z lůžka mohl spouštět barevný televizor nadživotních rozměrů na pravé straně. Visel tam mezi obrazy, moderně tenký. V koupelně vedle byl bazén z černého mramoru, zapuštěný do podlahy (sestupovalo se tam podél secesně zdobeného zábradlíčka a proti celostěnnému zrcadlu, ten pohled jsem nemiloval, nelichotil mi). Do bazénu jsem mohl vpouštět teplou i studenou vodu nebo vodu přímo z moře, čerpanou hotelovými čerpadly. Ovšem bez hluku, instalace fungovala jako ukrytá v mechu. Konferenční a obývací pokoj byl vybaven malou knihovnou, denně novým tiskem z celého světa, který přivážela speciální loď přímo z pevninského přístavu. Vedle konferenčního stolku stála dubová skříňka, která byla vlastně ledničkou. V té každý den obnovovali tři druhy tvrdých alkoholů, láhev bílého i červeného vína, jakož i „měkké nápoje“: tonik, kolu a džusy. Jídlo se objednávalo telefonem a bylo přiváženo na servírovacím stolku dalším služebním robotem. Vadilo mi jedině, že jsem nemohl otevřít okno, protože apartmá bylo klimatizováno. Mohl jsem si ovšem nařídit teplotu vzduchu, který byl filtrován do místnosti klimatizací, čistý a mořský. A mohl jsem také vyjít na verandu z pracovny, jestliže jsem se chtěl opalovat za vysokým zábradlím, které bylo průhledné z verandy, ale neprůhledné zdola od vrátnice. Opravdu ubytování, které překvapí. Jenže jsem se v něm brzy nudil.

„Jsem rád, že jste rád,“ řekl pan Shapiro bonmotem. „A jsem rád, že je rád Erik. Staří přátelé vždycky člověka osvěží. Jste u nás doma. S penězi si nedělejte starostí. Podpisujte prostě účty, neomezujte se, odepíšu si to z daní, vedu vás jako akcionáře,“ řekl a vyplnil mým plným jménem jakousi rubriku. Potom uložil spisek do své aktovky a zamkl ji číselným zámkem. Aktovka mu vlastně sloužila jako přenosný trezor. Setkali jsme se hned po mém příjezdu u stolku, od kterého mě vyhazovali. A stejný číšník nám naléval martini. Pan Shapiro jen usrkl a nechal ho stát. „Haló!“ řekl. „Lituji, že s námi pobudete tak krátce…“ Odešel ven ke své jachtě, tam se mu už klaněl Franco a jakási mladá dlouhá černoška, kterou jsem dosud neviděl. Domníval jsem se, že mě aspoň Erik pozve na kus řeči, sliboval přece, že všechno v hotelu vysvětlí. Maida nás čekala ve vchodu do jídelny.

„Bude se ti tu líbit, uvidíš. Určitě víc než u Sávových rodičů. Ale teď promiň, mám práci,“ omluvil se a předstíral spěch.

Takhle ve dne a v střízlivém stavu se vlastně Maida ani moc Marii nepodobá…

Byla opravdu mnohem hubenější, měla mnohem užší boky a ramena, vlastně ramínka jako nedospělá holčička. Vzpomínám, jak jsme se tady koupali druhý den po příjezdu před léty a náhle k nám přišel starý Ital, představil se jako sochař a křičel: „Athéna! To je Pallas Athéna! Musí mi stát modelem! Dovolíte, aby mi stála modelem?“ Maida jako řecká bohyně nevypadala, spíš jako nějaký bůžek, přestárlý polokluk.

„Proč se jí vlastně říká Maida?“

„Jmenuje se Maida,“ odpověděl Erik podmračeně a trochu příliš rychle. „Taky si myslím, že Marii není podobná, do včerejšího večera mě to ani nenapadlo.“

Dívka se k nám přiblížila, protože poznala, že se o ní mluví:

„Tlouštíku,“ řekla, „proč jsi včera tolik řval?“ Čekal jsem, že mě každou chvíli vezme za bradu. Také se trochu při chůzi kymácela, vlastně nebyla tak mladá. Erik si stoupl mezi nás:

„Pan Shapiro ti vzkazuje, že máš okamžitě dál pracovat v jeho pokoji!“ řekl až příliš přísně, jako by ozvěnou včerejšího výstupu. Maida pokrčila rameny:

„Čí chleba jíš, dědo…“ A obrátila se k výtahům. Snad si dokonce cestou pískala. „Myslela jsem, že se trochu pobavím.“

„Abys tomu rozuměl, chlapče. Maida byla zamilována do Teda, mladého Shapira. Takových bylo! Rvaly se o jeho mikrofon, svlékaly se mu do rytmu. Ale když Ted zmizel na moři, pokusila se tahle žena o sebevraždu, a to starého pána dojalo. Nepátral po tom, kolikátý sebevražedný pokus to byl, vzal si do hlavy, že jeho syna osudově milovala, a tahá ji s sebou jako svou nadbytečnou sekretářku po světě. Jeho skutečnou sekretářkou jsem totiž vlastně já. Ale o tom ani slovo. Před starým nesmíš o Tedovi mluvit, léčil se dlouho z deprese a každé neopatrné slovo by ho mohlo zabít, nejdřív se svěřuj mně. Shapiro vypadá jako tvrdý obchodník, ale to je omyl. Jen proto jsem se k tobě nehlásil při našem prvním setkání, nechtěl jsem ho rozrušit. Je podezřívavý, myslel by, že jsi špión konkurence, ale ty nejsi, viď?“

Vedl mě jídelnou, která byla zařízena v empírovém stylu, na jejím konci byl denní bar.

„Rozhodl jsem se, že nejsem,“ chtěl jsem to všechno brát jako žert. „Nejsem špión těch ubohých Sávových příbuzných a ty nejseš mezinárodní podvodník, který se vydává za spisovatele. Oni mě sem nepozvali úmyslně, abych tě identifikoval, a tys mi neházel květináče na hlavu, abys mě odtud dostal. Jsem na prázdninách, všechno to byly náhody a nedorozumění, chci si odpočinout a pan Shapiro to platí z čiré sympatie.“

Znělo to nepravděpodobně, i Erik se musel usmát, a teď jsem si uvědomil, že vlastně nikdy neměl smysl pro humor, smával se málokdy.

„Tak je to správné. Nestarej se o spory, v kterých tě chtěli jenom zneužít. Tenhle hotel je pro tebe taky trochu azyl. Tady jsi v bezpečí, tady se nic nestane ani tobě, ani nám. A za pár dní odletíš, dovezu tě osobně na letiště. Viděli jsme se, promluvili spolu, můžeš doma vykládat, že si nevymýšlím, píšu jim stejně poslední dobou jen občas, dám ti adresy. Tak se dobře bav, jsem rád, že to všechno tak dopadlo. Aperitiv!“ řekl s tichým důrazem a nabídl mi vysokou stoličku. Obrátil se na podpatku a zmizel takřka sprintem. Od té doby jsem ho neviděl. Jen u večeře, kdy jsme jedli všichni společně přímo v čele jídelny. Shapiro, Maida, Erik a já. Jonesovi byli na opačném konci haly, dobrých sto metrů od nás. Vzájemně jsme se ignorovali. Občas na dva dny přijel nějaký stařeček nebo stařenka, který byl příbuzný majitele některého apartmá. Tyhle pokoje se totiž opravdu musely platit celý rok, byly to prázdninové pokoje „do vlastnictví“. Při večeři jsme se bavili většinou o počasí nebo o byznysu. Pan Shapiro si byl jist, že jednotlivé pokoje budou cenným objektem dražby, že podobné hotely záhy vzniknou všude na světě v rekreačních centrech, protože lidé, kteří jsou dbalí svého postavení, dnes prostě nemůžou jet na Riviéru jako kdysi. Všude je naseto jednotkových cestovních kanceláří, které ovšem taky vydělávají, ale proč dělat konkurencí jednotkovým krámům? Pan Shapiro prý vždycky víc v životě oceňoval luxus, řemeslnou práci, individuální přepych. Dokázal mluvit o budoucnosti svých hotelů celé hodiny, přemýšlel o tom, zda si svůj nápad má patentovat, a my mu uctivě naslouchali.

Po večeři jsem navštěvoval bar v podzemí, kterým bylo vidět podmořskou flóru i faunu, byl to bar na dně mořském, ale v akváriu se nikdo nesvlékal, seděl jsem tam sám, obsluhován dalším azurovým boyem, kterému jsem podpisoval účet za svou whisky. Pak jsem navštívil cercle, kde se ovšem ješte nehrály žádné hry a kde budoucí krupiér četl detektivky, dokud jsem nepřišel. Vypil jsem s ním další whisky, ty ostatní jsem pil přímo z láhve ve svém pokoji, ledničku značky SIBIŘ jsem nechal otevřenou, předla docela tiše a přispívala k chladu pokoje. Po třech dnech jsem tuhle existenci už nemohl vydržet:

„Nevím, jestli vám hosté neutečou, když se jim nepostaráte o zábavu,“ řekl jsem teoreticky u oběda, pan Shapiro mě však hned pochopil a podíval se na Erika přísným pohledem:

„To je stížnost!“ Erik mi potom ještě hodinu vyčítal, že jsem si na něj stěžoval. Byl úzkostlivý, jako kdyby si na něho skutečně stěžoval některý z jeho milionářských hostů. Přivedl okamžitě Franka a tu dlouhou černošku z Bostonu, která si říkala Nina a která zůstala v Evropě, když první den po přistání na římském letišti zjistila, že může klidně sedět s bílým tlusťochem, a ten se jí neomlouvá za rasismus ani není rasista, že tady barva kůže nerozhoduje. Každý den jsem se potom s nimi potápěl. Odjížděli jsme s jachtou pana Shapira na širé moře, vyzbrojili se gumovými obleky, dýchacími přístroji a harpunami. Přesněji řečeno, snažil jsem se s nimi potápět, ale nestačil jsem zdaleka těm profesionálům. Jejich úlovky nebyly valné a já měl na mořském dnu vždycky trochu strach. Musel jsem také vzpomínat, jak jsme před léty prvně chodili po dnu ve skafandrech řeckých potápěčů, kteří na adriatickém pobřeží sbírali mořské houby v tom podivném úboru, který snad připomínají dnes jen obleky astronautů. Jak ubozí byli ti lidé, téměř každý druhý ochrnut po vzduchové embolii, když nedočkavě a příliš rychle stoupal k hladině. Vzpomínal jsem, jak těžce se šlo v jejich okovaných botách a s jakou nenávistí vyprávěli o sportovních potápěčích, těch módních „žabích lidech“, kteří jim konkurují. Teď jsem k nim tedy sám patřil, ale netěšilo mě to, unavovalo mě to a nakonec jsem jen čekal na palubě, kdy se Franco s Ninou vynoří, jestli opět vytáhnou langustu jako první den našeho dobrodružství. Čekal jsem marně, v těchto místech se proměnilo i mořské dno, bylo poseto odpadky. Raci poustevníci používali konzerv jako krunýře a sasanky rostly z hrdla potopených lahví. Vraceli jsme se až těsně před večeří a první dny se mi zdálo, že ani do jídelny nedojdu. Teď jsem se už nenudil, byl jsem vlastně polomrtvý a Jenny, která na mě vždycky na chodbě před výtahem spiklenecky mrkala, jsem už ani nezdravil. Zdálo se mi, že zavinila můj nynější stav, že jsem se dostal do hotelu kvůli ní, dny u Sávových rodičů mi najednou připadaly jako blaho. Při třetí výpravě jsem se několikrát nadechnul vody a měl jsem pocit, že se utopím, že se na dně moře, tři metry pod povrchem, udusím vodou, protože jsem prostě nemohl odkašlat. Franco s Ninou mě vynesli, smáli se mi na palubě, ale já se nevzpamatoval ani do večera, všechno mě bolelo, skrýval jsem se před sluncem pod plachtou a toužil po sklenici bílého vína s minerálkou, nazývanou v kraji po rakouském způsobu gemištem.

„Myslím, že zítra nikam nejedu. A dnes prosím přinést večeři do pokoje, jsem trochu unaven,“ řekl jsem vrátnému a za mnou se rozesmál pan Shapiro:

„Tak vidíte! To je dovolená! Zapomenout, unavit se, a ne strkat nos do cizích věcí. Tady si teprve odpočinete,“ smál se ještě cestou do jídelny a já pochopil, že mě zaměstnávali schválně, že tahle přepychová dovolená má svůj smysl: izolovat mě před neznámem, kterého jsem se dotkl, uchránit mě před dobrodružstvím, do kterého jsem se už skoro zapletl. Především ovšem uchránit pana Shapira. Oni mě unavovali schválně, opíjeli zdarma zcela vědomě a zavřeli vlastně v přepychovém vězení. Chápal jsem to najednou, když jsem se rozhodoval, které ze tří osvětlení své ložnice mám zapnout. Vždyť tohle není nic jiného než přepychová kobka. Mám tu vlastně ještě míň svobody než v kajutě Sávových rodičů. Ale proč? Proč jsem najednou takhle důležitý? Domnívá se snad Shapiro, že opravdu patřím k jeho nepřátelům? Nebo je skutečně padlý na hlavu a trpí představami pronásledování? Ale proč se mnou nepromluví aspoň Erik? Ten den jsem nemohl usnout. A pil jsem čistý tonik. Kolem půlnoci jsem se rozhodl:

„Vrátnice? Spojte mě s panem Erikem.“

„Ano, pane.“ Dlouhé čekání. „Nehlásí se, pane.“

„Hledejte ho rozhlasem v baru nebo jídelně.“

„Obávám se, že pan Erik není v hotelu, pane…“

Není v hotelu teď v noci? A kde tedy spí?

„Dejte mi pana Shapira!“ rozhodl jsem se odvážně. Zavěsil. Volám znovu. Vrátný telefon nevzal. Běžím k výtahu, volám kabinu, ale kabina nepřijíždí. Vracím se do pokoje, náhle rozechvělý, náhle s pocitem skutečně uvězněného. Vybíhám na terasu, teprve teď si uvědomuji, že zábradlí je vysoké skoro jako dospělý člověk a že se dá jen těžko přelézt. Hledám světla. V jídelně už zhasli, v mém patře svítím sám. Otáčím se vzhůru, hotel se tam zužuje, okna svítí, ale nezdá se, že by se tam kdo hýbal. Chtělo se mi zakřičet. Co kdybych tady dostal infarkt? Kdo mi pomůže?

„Pomoc!“ vykřikl jsem k nebi. „Kde jste?!“

„Nekřičte tolik!“ ozvalo se přímo nade mnou a byl to ženský hlas. „Proti výtahu je požární schodiště, otvírejte ho opatrně, budu vás čekat v patře nad vámi.“

„Tak co jste se dověděl?“ Byla to ovšem Jenny, Jenny s předkusem, konečně však někdo, s kým si můžu promluvit, kdo o mne má zájem. Čekala mě u dveří požárního schodiště a řekla hlasitě: „Tady se nemusíte bát, tohle patro patří mým rodičům. Museli jsme ho koupit pomocí prostředníka.“

Přivedla mě dlouhou chodbou, která na rozdíl od prvního patra byla laděna starorůžově, do svého pokoje, který byl vybaven secesním nábytkem a v kterém kralovala jako Sarah Bernhardtová. V obdobných přehozech, s obdobnou čelenkou. Vypadala mnohem vznešeněji než ta dívka, kterou jsem tehdy poprvé viděl s kapesníkem místo podprsenky.

„Nic. Nevím nic. Izolovali mě tady, zavřeli mě sem a já to dobrovolně přijal. Ale proč to udělali, nechápu.“

Vtáhla kouř z cigarety na dlouhé špičce, k dokonalé iluzi už chyběl jenom malý mopslík v klíně.

„Nevypadáte jako hlupák. Máte jistě nějakou teorii. Co ta Marie?“

Řekl jsem jí, že mi Maida připomínala Marii jen jednou, když jsem byl opilý a chtěl se prát, teď že mi spíš připomíná zestárlého kluka. Do posledního patra, kde bydlí se Shapirem a Erikem, se nikdy nedostanu a vůbec nevím, co se tam projednává.

„Nechtějí, abyste na něco přišel,“ řekla rozvážně. „Něco z minulosti. Co souvisí s dobou, kdy jste Erika znal.“

„Mluvíte jako věštkyně.“

„Uvažuju. A pozoruju, co se děje kolem. Za noci se po ostrůvku pořádají podivné výpravy. Z protějšího pobřeží se prý dá vstupovat do rozsáhlé podzemní jeskyně.“

„To je pravda,“ podřekl jsem se.

„Jak to víte?“

„Byli jsme tady před léty. Právě s tou Marií. A ta jeskyně stála Erika málem život. Překvapil ho v ní příliv…“ Podívala se na mě s ještě větším zájmem. Poposedla jako v biografu při napínavém filmu:

„Tak proto? Celé to pásmo je vyhrazeno pro stavbu, jak se tady říká, ale já myslím, že tam staví do hloubky, totiž hloubí vstup do té jeskyně z povrchu…“

„Ale proč?“

„Kvůli tomu přílivu, jak jste právě odhalil. Aby na něm nebyli závislí. Ale k čemu potřebují volný vstup do té jeskyně, nevím. Takových podzemních útvarů je tady přece v okolí spousta. Ale i to nějak souvisí s vaší Marií.“ Nechápal jsem jak. Nechtěl jsem se jí zpovídat ze svých vzpomínek. „Tedy s Maidou. Každý večer opouští ta podivná výprava hotel Surprise vedená Maidou, kterou jste za Marii pokládal, za ruku ji většinou drží Erik, ta žena jde jako náměsíčná, jako pod drogou nebo se zavřenýma očima a nikdo se ji přitom neodváží předběhnout. Můžete mi vysvětlit proč?“

Rozčilil jsem se:

„Přijel jsem na dovolenou, chápete, na dovolenou. Jako ti ubožáci s Neckermannem. Co je mi po vašich tajemstvích. Nechápu, proč se s vámi vůbec bavím, ještě se dostanu do maléru.“

Chtěl jsem ke dveřím. Ani se nepohnula:

„Už v něm jste. To jste snad pochopil, když po vás hodili tím květináčem. Tak se nerozčilujte, potřebujete kapku,“ řekla anglosasky. Otevřela dubovou ledničku značky SIBIŘ.

„Ne, prosím vás, nemohu už ten koňak, džin a whisky ani vidět. Nemáte tady grappu? Tu sprostou, přístavní?“

„Vy jste opravdu originál,“ řekla. Měla ve svém kufru rum, který před týdnem koupila na Jamajce, je to zcestovalá příšerka. Vlastně není tak špatná. Sedla si přede mnou nohu přes nohu, docela blízko, neměla pod tím dlouhým štrikovaným přehozem vůbec nic. Tohle tedy byla nahota, která vzrušuje. Vypili jsme celou láhev rumu a já pitomec jí dal svou adresu, řekl jsem jí o své rodině, o mrtvé Marii, kterou jsem miloval nejvíc ze všech, o své nespokojenosti. O tom, jak se bojím, že umřu beze stopy, bez významu. Kecal jsem prostě, jako by tahle ošklivá milionářka měla možnost změnit můj život, hmatal jsem po ní a ráno mě musela sama vzbudit.

Ležel jsem vedle ní na její posteli bez šatů, přikryt tím žinylkovým plédem. Za celý večer neřekla skoro nic, zato teď mluvila, když mi dávala alka–seltzer, prášek proti bolení hlavy (byl to opravdu nádherně mizerný rum, nejpodřadnější druh), a vařila kávu v přenosném instantním vařiči, který nosila ve svém neceséru:

„Nelitujte se hloupě, pane doktore,“ uvěřila i mému povolání. „Teď už nejste nikdo. Hrajete v detektivce, musíte se na to připravit. Abyste neskončil jako oběť. Ty v detektivce nikdo nelituje. Mrtvoly slouží jen k pobavení. Jestliže se vaši podivní přátelé rozhodli, že vás budou izolovat, nesmíte jim to dovolit. Pronásledujte je, choďte za nimi. Erik vám řekl, že tu Shapiro hledá svého syna. Pitomosti. To je jako s tím filmováním. Shapiro svého syna nenáviděl. Byl to flink a dělal mu jen starosti, kdoví jestli nemá v jeho zmizení prsty, kdoví jestli tu pan otec nechce zahladit stopy. Nevěřte taky, že tu jachtu zničila nějaká smršť. Máme, tedy mám zjištěno, že ten den bylo báječné počasí. Nikdo žádnou smršť nehlásil. Jestli ta loď zmizela, musela nejspíš vybuchnout. Třeba ji vyhodili do vzduchu kvůli pojištění. To všechno může být trik, to všechno může nějak souviset s Erikem, uvidíte…“

Oblékl jsem se.

„Ale jak to souvisí se mnou?“

„To se ukáže,“ řekla a nalila mi malý náprstek trpké kávy. Byla výborná. „Na to taky přijdeme.“ Považuje mě zřejmě za svého spojence. „Kde myslíte, že jsou každou noc? Pozoruji je odtud dalekohledem. Jezdí na východní pobřeží ostrova a vracejí se až ráno. To bude váš první úkol. Vypravit se za nimi nebo s nimi.“

„Ale proč?“

„Kvůli nám dvěma.“

„Zapomeňte na to,“ vstal jsem rychle a chtěl odejít. Shapiro s Erikem mě izolují, tají přede mnou své plány, ale tahle ošklivá ženská mě chce dostat do nebezpečí. To je přece mnohem horší. Chce, abych riskoval svou kůži pro nic za nic. Chytla mě za ruku. Náhle zase zavrkala jako kvintánka, jako by byly dvě Jenny, jedna secesní detektivka a jedna svéhlavička mých mladých let. Začala mi tykat:

„Na některé věci se nedá zapomenout, Františku. Ostatně tvoji bývalí přátelé ti je nikdy neprominou. Nenávidí mě. A snadno se vše dovědí.“

Nechápal jsem, jak by se Shapiro mohl dovědět, kde jsem byl dnes v noci, když mi dal vypnout telefon a zastavit výtah. Připadal jsem si náhle jako v cliftonce. Jako s Malou Hari nebo s Sherlock Holmesovou.

„Já se nenarodil pro detektivky. To není můj styl…“

Neslyšela.

„Odjížděl vždycky kolem půlnoci. Měl by ses ztratit požárním schodištěm hned po večeři. A počkat u nudistické zátoky. Nebo u kapličky. Jestli chceš mít jistotu…“ Sáhla do svého neceséru, byla to vlastně čtyřhranná beautycase, která obsahovala všechno, co mladá dáma potřebuje na cestách. Vytáhla malý revolver s krátkou, ale širokou hlavní. Kapesní raketomet. Proč se za nimi nevypraví sama?

„Mám raději nejistotu,“ řekl jsem rozhodně a vykročil ke dveřím. Byly zamčené.

„Snad bude líp, když nevyjdeš právě z mých dveří. Kvůli služebnictvu.“ Jenny si zastrčila revolver do kapsy županu, jako by to byl rohlík, a otevřela dveře své pracovny. Její rodiče tu byli skloněni nad zvětšeninami, vzhlédli k nám a usmáli se povzbudivě:

„Skvělé!“ řekl starý pán, kterého jsem naposled viděl v kapitánském převleku. „Povedlo se to, Karla je mistr detailů,“ pohladil svou družku, která se rozpačitě culila. Na zvětšeninách jsem ovšem ležel já s Jenny. V intimních situacích. Podíval jsem se kolem. Nad psacím stolem bylo okno do Jennina pokoje. Jednosměrné zrcadlo, uvědomil jsem si.

„Možná že to nebudem potřebovat,“ Jenny ukázala na zvětšeniny jako velitel. Třeba svým rodičům opravdu velí, když si před nimi dovolí tyhle zábavy a ještě je nutí, aby ji fotografovali. Nebo to nejsou její rodiče.

„Sbohem!“ vyběhl jsem ze dveří a čelem vrazil do azurového vrátného, který přinášel nové řezané květiny do váz na okně. Uklonil se nepatrně:

„Váš telefon stále zvoní, pane. Pan Slavsson volá stošestku už od půl sedmé ráno. Děkuji za pozornost, pane…“ Odcházel ode mne takřka po špičkách. Nebo jako by se mohl ušpinit. Napřed se nasnídám.

„Ale domácí rozhlas vás už třikrát vyvolával, pane, máte ihned vyhledat pana Slavssona…“ namítal vrchní v jídelně.

„Napřed mi přineste šunku s vejci, ovesné vločky, bílou kávu, topinky s máslem a pomerančovou zavařeninu. Ovesné vločky pokapat medem, prosím. Na šunku tři vajíčka.“ Azurový číšník se uklonil, napsal si mou objednávku, jako by jich měl stovky, a odešel poplašeně do kuchyně. Byli překvapeni, protože všichni obyvatelé hotelu snídali ve svých pokojích. Mně se tam nechtělo. Znovu jsem slyšel tlumené nabádání rozhlasu, abych vyhledal ihned pana Slavssona. To jsem zvědav, co udělají. A co mi vlastně můžou udělat. Vyspal jsem se s Jenny. Prosím. Nemůžou se divit, že se cpu do pokoje jediné ženské, která si mě všímá.

Pil jsem právě sklenici džusu, která byla připravena na stole, když se rozlétly dveře a k mému stolu takřka přiběhl Franco. Měl na sobě tlustý červený svetr, ani mě nepozdravil a jediným kopnutím mi podrazil židli pod zadkem, padl jsem na zem, sklenice se rozbila.

„Neslyšíš, že tě volají?!“ řval. „Zdvihni se, čeká na tebe Slavsson. I sám šéf!“ Číšník vyšel právě z kuchyně s šunkou a vajíčky, zavonělo to, zůstal nerozhodně stát. „Na co čekáš?“ vykřikl znovu Franco a vytáhl z kapsy kovovou věc zvanou boxer. Všichni sloužící kolem předstírali, že nic neslyší ani nevidí, jaksi se ještě víc nahrbili. Ve výtahu byl ke mně Franco slušnější:

„Nic proti tobě nemám. Plním jen příkazy svých zaměstnavatelů. Tak mi to neztěžuj.“ A takřka mě vyhodil z kabiny. Přijeli jsme do pátého patra za několik vteřin, můj vlastní výtah se vždy vznáší důstojně pomalu, Shapiro má zřejmě expres.

Chodba v pátém patře se podobala muzeu. Na stěnách starověké zbraně, jakési řecké vykopávky, dokonce i několik figurín v životní velikosti, pokrytých tehdejší zbrojí: kovové pancíře na nahém těle. Nemohl jsem si nic prohlédnout, Franco mě nutil téměř do klusu, nedávno se mi klaněl, počínal jsem nenávidět Sardinii.

„Tak neublížila vám? To jsme rádi. A co vám chtěla?“ Shapiro seděl před dlouhou prázdnou deskou, za sebou moře, slunce mi svítilo do očí. Po straně seděl Erik, Franco se postavil za má záda, posadili mě na nepohodlnou tvrdou židli jako neposlušného žáka. Dostal jsem zlost:

„Proč mám odpovídat? Nejsem váš zaměstnanec.“

„Eriku, tvůj přítel se zbláznil,“ řekl Shapiro. „Podívejte se,“ vzal se stolu štos účtů, které jsem podepsal v baru, cerclu a jídelně, jakož i číšníkům, kteří mi nosili jídlo, „jsou tohle vaše podpisy?“

„Ale slíbil jste mi přece…“

„Na to nemáte svědky. Do této chvíle mi dlužíte skoro tisíc dolarů. Položte je na stůl a můžete plavat, protože lodičku od nás nedostanete. Za dvě hodiny jste v přístavu, jestli se kolem netoulá nějaký žralok samozřejmě…“

Jak to že nejsou svědci.

„Eriku?“ Erik seděl jako na jehlách. Vyskočil:

„Já věděl, že naletíš! Nebo jsi jejich už od začátku? Chceš mě zničit? Neprosil jsem tě dost?“

Myslel jsem, že se na mne vrhne, tvářil se nepříčetně, zrudl a slintal, tohle je záchvat.

„Co se rozčilujete?“ podíval jsem se kolem, jestli bych se mohl bránit. Pokoj byl bílý a starodávné zbraně tmavě konzervované, připevněné na skobách: meče a kopí a štíty. Nadživotní velikosti, příliš těžké. A Franco jako by hlídal i můj pohled. „Včera jste mi vypli telefon i výtah. Bylo mi zle, zlobí mě srdce, potřeboval jsem léky, tak se mne ujala slečna Jonesová…“

„Lžete zbytečně…“ Shapiro stiskl jakousi páku na svém stole. Na obrazovce moderního plochého televizního přístroje vlevo jsem se objevil já. Ve svém pokoji včera večer. Volal jsem znovu vrátnici a chtěl mluvit s Erikem, potom jsem vztekle mlátil sluchátkem, když mi odmítli dát Shapira, vyběhl jsem na terasu. Kamera snímala i tady každý detail, křičel jsem: „Pomoc!“ a vtom pan Shapiro televizor vypnul. „Máme totiž ve všech pokojích průmyslovou televizi: pro větší pohodlí našich hostů,“ usmál se. „A tak víme o každém kroku, který jste tu udělal.“ Člověk samozřejmě hned myslí na intimnosti, bylo mi to protivné.

„Proč mě tedy vyslýcháte?“

„Protože chci vědět, co jste si při těch krocích myslel. Na to dosud kamery nemáme, to nám ampex na pásce nezachová. Chcete opravdu splnit, co jste Jonesové slíbil?“ vybafl. „A co jste jí slíbil? Proč?“ Zdálo se mi, že překousne svůj doutník, najednou nevypadal jako chytrý, dobromyslný tlouštík.

„Opakuji, že se o mě postarala.“ Shapiro se ošklivě usmál. „Opil jsem se tam, ostatně mají mé fotky…“

Jedni fotky, druzí celý film, proč jsem jen nezůstal v té chalupě, proč jsem vůbec letos jezdil na svůj ostrov?

„Slíbil jsem, že se za vámi vypravím v noci, chtěla vědět, co tam na druhé straně ostrova hledáte.“ Vždyť to všechno museli slyšet, proč se mám opakovat – nezdálo se, že by tohle pana Shapira rozčililo:

„Ptala se na Erika?“

„Ví od začátku, že jsme krajani, předpokládala to…“

„Pitomče!“ Erik znovu vyletěl ze své židle, znovu se chytal za hlavu a pobíhal kolem místnosti, měl by brát nějaké trankvilizátory. „Myslíš, že se tě bude ptát zajíkavým hlasem? Střelila od boku. Je chytrá! Ohrozil jsi všechno!“

Shapiro byl už zase klidnější:

„Na Teda se neptala?“

„Tvrdí, že jeho jachtu vyhodili do vzduchu… Chápejte, že o tom jsem ji informovat nemohl. Nikdy jsem vašeho syna neviděl a o jeho jachtě jsem slyšel prvně od Erika.“

Dlouho mlčeli, Franco za mými zády neklidně zakašlal, všichni pozorovali Shapira, který bafal ze svého doutníku, nakonec vzdychl a řekl:

„Tak mu to prozradíme, Eriku…“

Ten se na mne zadíval svýma pichlavýma očima, jako by mě chtěl uhranout; zůstal sedět a hovořil najednou pomalu a uváženě:

„Chtěli jsme tě šetřit, přesvědčili jsme se, že o tom všem nevíš, ale teď jsi sám udělal další krok, teď už bys proti nám jednal vědomě. Poslouchej: pan Shapiro prosazuje revoluční myšlenku v turistice. Ale není sám, kdo obchoduje v této oblasti. V naší době se z lidské touhy po slunci, po moři, po cizině dá vytlouct pěkný kapitál. Okolní ostrovy tady před několika léty skoupil švédský Wolfssonův podnik ze Stockholmu. Asi tě překvapí, že to je stejný Wolfsson, u kterého je tvůj Sáva zaměstnán jako šofér. Když jsme Švédům vyfoukli zdejší parcely, když se dověděli o našich plánech, chtěli samozřejmě za každou cenu překazit konkurenci. Nechtěli nám nechat smetanu. A tak tam někdo vymyslel způsob, jak odradit milionáře, které tu čekáme: oznámit, že za stavbou našeho hotelu je rudé zlato, že pan Shapiro pracuje s Východem, že je vlastně jenom nastrčená loutka a pravým šéfem jsem tu já, jeho sekretář. K tomu ovšem potřebovali dokázat, že nejsem Slavsson. Pokusili se skutečného Slavssona podplatit, ale ten je vyhodil. Potom asi jednoho dne přišli na jednodušší trik: přivolat sem mého známého, který by mne poznal, který by mě přede všemi mohl identifikovat. Ostatní by už obstaral tisk. Pochopil jsem všechno hned první den, když jsem tě viděl ve společnosti těch floutků, Borise a Tomiho. Wolfsson zřejmě podplatil zdejší radní a Borisův otec je přece občas starostou tohohle městečka. Jsou to pomahači Švédů, naši konkurenti a nepřátelé. Proto jsem se k tobě nehlásil, když jsi mě tak podivnou náhodou potkal na molu. Věděl jsem, že čekají za rohem se svými fotoaparáty. Když tě ovšem přivezli sem a chtěli tě zneužít, bylo jasné, že hraješ hru, o které nevíš. Rozhodli jsme se jim kontrovat: převzít tě od nich. Stále ovšem za předpokladu, že nic neprozradíš. Mezi Wolfssonem a Shapirem totiž existuje válečný stav. Je to hotelová válka, kterou svět zná z dob konfliktů mezi koncernem Hilton a Intercontinental. Nikdo nic nenamítá, když se zlepšují služby, když se závodí o chuť předkrmů nebo o půvab pokojských. Když ale začne konkurence podplácet dodavatele, aby nás zásobovali zkaženým masem, když najmou potápěče, aby zacpal naši kanalizaci, a tak zamořili hotel výkaly, když podplácejí naše vrchní, aby obsluhovali s palcem v polévce, tak to už není závodění, to je válka. Skandál kolem členů vedení patří k té válce, skandalizace je jejich artilérie. Jistě jsi postřehl, že tě Sávův starý nechtěl za žádnou cenu pustit, byli to povedení hostitelé. Ale nemohli ti bránit ve svobodném pohybu. V tom jsme je převezli. Všechno bylo dobře promyšleno. Mohls tu zůstat do konce své dovolené: v apartmá pro milionáře. A já bych tě byl odvezl přímo na letiště. Wolfssonovi by sklaplo. Jenže tys nalítl té Jonesové, která se sem dostala prostřednictvím nastrčené firmy, pracuje tady proti nám. Teď ti nezbývá, než jí zavřít zobák.“

„Jak?“

„Tím, že jí řekneš pravdu. Půjdeš dnes v noci s námi na rekognoskaci, protože nic jiného to není. Pan Shapiro chce prostě na protější straně ostrova postavit filiálku tohoto hotelu. Skvělá myšlenka: každý milionář bude mít na tomto ostrově dvě apartmá, chápeš? Jedno v hotelu na západní straně ostrova, druhé v odbočce na jeho východní části, využije tak slunce od rána do večera, bude mít změnu. Jenže protější břeh je dosud neprozkoumán a my musíme provést geologický průzkum kvůli základům. Pracujeme v noci, nechceme přilákat pozornost dalších Wolfssonů. Nina je zkušený statik, Franco pracoval s vrtací věží v Africe, obstaráme si všechno sami. Ty to prostě Jenny potvrdíš, nic víc nechceme…“

„Tak si vyberte,“ řekl Shapiro a významně přejel palcem po účtenkách, jako po hromádce karet.

„Říkáš, že mě sem přilákali? Sávova havárie byla opravdu podivná. Ale propustili mě snadno.“

„Třeba nechtěli vzbudit podezření, třeba už mezitím našli jiného svědka.“

„Jak se pan Wolfsson dověděl o našem přátelství?“ Stále jsem nechápal.

„Opakuji, že tohle je velkobyznys! Zajeď si někdy na francouzskou Riviéru, Costa Brava nebo nahoru k Rimini. To už nejsou pláže, to jsou mrakodrapy u moře. Na to už obyvatelé mrakodrapů nejsou zvědavi. Tyhle ostrovy jsou poslední možnost, poslední móda. Mají hodnotu nových nalezišť vzácné rudy. Musíš se na to dívat jako na souboj o zlato, protože to taky souboj o zlato je.“

„Kdy večer vyrazíme?“ vstal jsem. Co mohu dělat? Jsou aspoň tady v tomhle hotelu rozhodně silnější než Jenny a mají moje účty. Ostatně mě k ničemu strašnému nezavazují. Za týden má dovolená končí. Do té doby snad Shapiro nevyhlásí Švédům válku. Franco ustoupil a zdvořile se usmíval. Nebo to byl úsměšek? Zdám se mu příliš měkký?

„Výborně,“ řekl Shapiro. „Hodinu po večeři sraz za kuchyní. Stavíte se u Jonesové hned po návratu, asi kolem třetí. Ať taky nespí, coura. Doprovodím vás k výtahu…“ Erik s Frankem mi podali ruce, Erik se už zase tvářil, jako by o mě neměl zájem. Na chodbě nenápadně přecházeli dva muži v azurových oblecích, byli trochu mladší a ramenatější než jejich dvojníci v dolních patrech.

„Sbíráte staré zbraně?“ zeptal jsem se Shapira, aby řeč nestála. Téměř jsem totiž zakopl o zkřížené nadživotní oštěpy těsně u výtahu.

„Někdy. Koníček, chápejte, při stavbě se tady leccos vykopá, někdy jsou to prastaré věci. Tyhle oštěpy patří snad až do doby bronzové…“ Ukazoval mně vykousaný hrot břevna vpravo. „Asi jím házeli obři.“

„Musela to být doba titánů…“

„Máte pravdu, přesně tak,“ loučil se se mnou pan Shapiro, aniž mi podal ruku, jen se nepatrně uklonil, jako by sám byl ten titán.

Ve svém pokoji jsem potom dál pochyboval. Nejdřív se přece Erik zapřísahal, že s oběma útoky na mě nemá nic společného, že má alibi. Vydával se za scenáristu, který jen z dobré vůle pomáhá svému producentovi hledat syna. Teď je z něho najednou sekretář hoteliéra, pobočník Napoleona pohostinství, který mě jen pro mé blaho chtěl dostat z moci mých hostitelů. Ale ti přece už od našeho setkání mohli naléhat, abych veřejně prohlásil, kdo Erik je, odkud ho znám a co doma dělal. Jestliže to tak nutně potřebovali, jestliže mě sem pozvali jen kvůli tomu a jestli kvůli tomu Sáva se svými přáteli schválně rozbil mercedesku před vrátnicí naší nemocnice. Ale jak se mohl ten člověk dovědět ve Stockholmu, že já a Erik jsme se před léty přátelili? Na to by potřeboval celou detektivní kancelář. A ta by musela pracovat u nás doma. Připadalo mi to čím dál divnější. Je ovšem pravda, že mě sem Boris a Tomi vezli až příliš ochotně. Stále mě ještě bolela hlava, lehl jsem si na svou čtvercovou postel a další páčkou spustil mírný třes drátěnky, jakousi samomasáž páteře, prý poslední vynález: zmítající se postel. Usnul jsem na tom vlnobití.

Kolem desáté hodiny jsme se za kuchyní scházeli jako spiklenci:

„Ty dneska zůstaneš doma!“ rozkřikl se Erik, když se Maida mezi námi objevila v antickém úboru, který mně byl nápadný už v Rotundě.

„Ale dnes je přece zvlášť výhodná konjunkce…“ zaprotestovala a jazyk jí přitom dřevěněl v ústech, vydechla slabý pach marihuany, nebo to byl tak silný parfém?

„Zůstanete doma!“ rozhodl pan Shapiro a ukázal zpět ke dveřím pro dodavatele, které se tu samozřejmě otvíraly do úzké zátočiny, protože zdejší dodavatelé používali lodí.

„A my dva se projdem dnes v noci po Jerolimu jako před léty…“ Erik mě téměř objal náhlým přátelstvím.

„Moc často jsme tu spolu nebyli…“ odtáhl jsem se a vzpomínal, že jsme vždycky mívali s Marií pocit pronásledování, mysleli jsme, že nás tu Erik špehuje. Přidružil jsem se radši k Nině. Nesla s Frankem tlumené svítilny, jaké pamatuji ještě z války, svítilny pro zatemnění. Nebylo jich vlastně třeba, protože byla měsíčná noc, spíš pro korigování stínů, pro svícení v houští. Přecházeli jsme ostrov v jeho nejužší části, přímo piniovým hájem, cikády nám drnčely rovnou do uší a já musel přemýšlet o tom, proč tak zhurta zahnali Maidu. Žárlí snad Erik? Nebo se bojí, že bych se od ní dověděl něco víc o téhle hotelové válce?

Nina s Frankem nesli také „nástroje“, docela malá kladívka a lopatičky, jimiž u pobřeží zkoumali struktury kamenných útvarů. Zastavili jsme se na konci nudistické zátoky, přímo proti zřícenině kapličky. Čekal jsem, že aspoň tady uvidím nějaké vrty nebo stopy po kopání, ale terén byl netknutý. Věděl jsem, že nedaleko odtud je Modrá jeskyně, kam jsme před léty podnikali výpravy, snad skrývají nějaké nástroje tam?

„Je to křemen, skála je tu pevná, nerozdrolená, pošleme ještě několik vzorků z hloubky, myslím, že to bude ideální místo,“ vysvětlovala Nina geologickou hantýrkou, z které jsem pochopil, že při stavbě mateřského hotelu se musela skála zpevňovat betonovými injekcemi. Franco se pohyboval takřka stále v předklonu, sbíral kameny a kousky zeminy do velkého batoliti, který nesl přes rameno. Nakonec skončil na všech čtyřech, vybízeli i mě, abych si prohlédl jakousi průrvu, která prý je při stavebních pracích zvlášť nebezpečná. Vede snad přímo dolů do jeskyně?

„Nerozumím tomu,“ řekl jsem jim, protože se mi najednou venku na vzduchu zalíbilo, pozoroval jsem spíš hvězdy a horizont, rozhodl jsem se, že pustím z hlavy jejich starosti a plány, musím přece využít svou dovolenou.

A tak jsem je taky první spatřil. „Podívejte!“ vykřikl jsem skoro. Na druhé straně ostrova se ukázaly dvě loďky, ověnčené lampióny, po chvíli bylo slyšet i zpěv, obeplouvaly ostrov, směřovaly do této zátoky.

„Kdo si dovoluje,“ vydechl Shapiro vedle mne a chvíli se mi zdálo, že Franco sáhl trochu hloub do své brašny, že vytáhl pistoli, ale Erik mě vzal za ruku a vlekl rychle do pinií:

„Jsou to tví přátelé Boris a Tomi. Myslel jsem si to. A lodi plné turistů.“

Mezi stromy byla najednou tma. Loďky zatím přistávaly na obvyklém místě, u dvou velkých kamenů, blízko kterých jsem nedávno ležel. Vystupovalo asi třicet lidí, zřejmě opilí, snad to má být rozlučka s ostrovem. Hned jak se dotkli země, začali ze sebe nedočkavě svlékat oblečení. Většinou Němci.

„To byl nápad!“ křičeli. „To bude nezapomenutelné! Koupání v noci!“ A někteří se zřejmě nehodlali koupat, běželi ve tmě na svá skrytá místa, kde se opalovali za dne a kde teď v noci budou o samotě, běželi za zcela zřejmým cílem. Dva tlustí turisti středních let se začali líbat přímo u Frankova stromu, vášnivě jako zamlada, jako by si najednou chtěli vynahradit zdánlivou lhostejnost k své nahotě, kterou museli projevovat ve dne:

„Aber Herr Ingenieur,“ vzdychla ta dáma a nepokoušela se ani bránit: „Ne tady, není tu pohodlné…“ Vysmekla se a vedla ho do tmy někam k Shapirovi. Co se stane, až nás objeví? Jak bude vypadat tlustý milionář z Hollywoodu mezi těmito milovníky přírody a alkoholu? Turisté mezitím už výskali po celém pobřeží, pronikali i na protější stranu.

„Svlékat!“ slyšel jsem za sebou tichý příkaz, a teď jsem si začal Shapira vážit. „Všichni svléknout a pomalu zpět k hotelu! Když někoho potkáme, tak zpívat…“ a vydal podivný tón, který snad mohl znamenat jódlování. Nina se už hlasitě smála, jako by taky měla špičku.

„Zpět k přírodě!“ pozdravili nás dva mladíci, kteří se k sobě podezřele vinuli nalevo od nás.

„Na které loďce jeli tihle?“ ptala se stará šedivá paní s drdůlkem, která se svým partnerem slušně seděla u břehu a pomalu srkala červené víno z láhve od pepsi-coly. Šel jsem za Shapirem, musel jsem se mu dívat na záda a zadek, svítil bělobou, vypadal jako ztloustlý macarát, jako by ho obrůstal záchranný pás z tuku. Nina zachraňovala naši skupinu. Líbala nás všechny postupně, Shapira plácala po zádech a zpívala písně, kterým jsem nerozuměl, ve tmě bylo vidět jen její oči a zuby.

Těsně před hotelem jsme potkali asi dvanáct namol opilých Holanďanů středních let. Snažili se před chvílí dostat do vrátnice, protože jim došel alkohol. Házeli kamením po neónových písmenech a pošklebovali se vrátnému, který před nimi zavřel průhledné dveře z neprůstřelného skla.

„Tady jsou moc nóbl,“ křičeli Holanďani a roztrhli naši skupinku, byl jsem rád, viděl jsem ještě, že se Erik skoro pere s vysokou hubenou blondýnou, která ho chtěla místo pozdravu líbat, že mu padají brýle, zmizel mi ve tmě. Zůstal jsem sám.

Tu noc jsem zažil snad nejpodivnější příhody svého života. Potkával jsem páry, čtverylky i celé čety naháčů, kteří se milovali, opíjeli, zvraceli, přeli, prali i pronásledovali, musel jsem se jim neustále vyhýbat nebo přizpůsobovat, zdálo se mi, že to nikdy neskončí, jako by na tomhle ostrově nepřistály dvě bárky, ale oceánský parník plný turistů.

„Zpátky! Jste na soukromé pláži! Tenhle ostrov patří od včerejška koncernu Surprise!“ slyšel jsem náhle ze tmy. Proti pobřeží postupovalo asi deset azurových služebníků pana Shapira, v rukou reflektory a zbraně. V nastalém shonu sotva stačil Boris naskočit do své loďky. Němci si hlasitě stěžovali, vyhrožovali konzulátem, ale Shapirovi lidé byli pevní, má tady zřejmě svou gardu. Tihle sloužící jsou taky jeho armáda…

„Tomi!“ volal Boris a já viděl Tomislava, jak se rve s prvním ze Shapirových mužů. Omráčili ho. Ženy na loďkách začaly hystericky křičet, muži chtěli sami veslovat, Boris pochopil, že už Tomiho nezachrání. Vlekli Toma kolem, nikdo si mě nevšiml, chvíli jsem pomýšlel na útěk, neměl bych snad běžet do vody a vrátit se s Borisem?

„Chtěli zaútočit!“ slyšel jsem, jak se azuroví muži smějí. „Podnikli nájezd.“ Mluvili zdejším nářečím a vzpomínali asi na dávné doby, kdy takhle v noci přistávali u zdejších ostrůvků nepřátelé a piráti. Chudák Tomi, viděl jsem, že poslední ze Shapirovy gardy nese na ramenou krumpáč a lopatu, ty nástroje naší výpravě nepatřily. Chtěl tu něco kopat. Tomislav se rval blízko průrvy, na kterou mě Nina upozorňovala. Opatrně jsem se k ní znovu přiblížil. Zbyly tu stopy. Chtěl průrvou sestoupit do podzemní jeskyně? Všiml jsem si, že těsně přede mnou vystupuje ze země kovový žebřík. Lekl jsem se a uskočil, jako bych viděl kobru. A spadl do podzemí větrací šachtou, která ústila hned vedle. Spadl jsem do měkkého a vědomí neztratil. Bylo to civilizované podzemí, odněkud ozářené, u stěn poličky s mykénskou zbrojí. Jakési muzeum? Zdálo se mi, že jsem tu kdysi byl, ačkoliv jsem přece před léty jeskyně nenavštěvoval. Ale ten kruhový prostor a obdélníková chodba, která vede dál… Ovšem, podobně jsem se cítil kdysi v podzemí vedle našeho zámku, kam jsme přijeli zachraňovat ty přiotrávené dělníky. Ale i tady prostupuje vzduch sladký pach, připomínající dech Maidy. Tápal jsem k nejbližší poličce, Po chvíli jsem držel v ruce jakousi obří přilbu, zdobenou kančími zuby. Tvarem připomínala dávnověk, ale leskla se jako právě otevřená konzerva. Vzpomněl jsem na Shapirovy figuríny, na zbraně v jeho pokoji. Ty předměty zřejmě pocházejí odtud. Přitiskl jsem tu nadživotní přilbu na prsa jako velký Papinův hrnec a ztratil vědomí.

OSTROV PHAJOS

Probudil jsem se v Shapirově pracovně. Bolela mě hlava a stále jsem trochu křečovitě pokašlával. Seděl jsem v hlubokém křesle, pohyboval jsem se v něm jen s velkou námahou. Byl jsem v pokoji sám. Prohlížel jsem si zbroj na stěně, moje přilba k ní patřila, to bylo zřejmé. Ležela zatím na Shapirově konferenčním stole, nemohl jsem na ni dosáhnout, vyjímala se na té velké bílé ploše jako surrealistická ozdoba. Trochu příliš dokonalá ve srovnání s ostatními vykopávkami.

„Tak jste naletěl! Myslíte, že jste vyčmuchal bůhvíco…“

„Nic jsem nečmuchal, spadl jsem do toho vašeho podzemního skladiště náhodou. Nezajímám se o vaše tajemství…“

Shapiro se pokusil o triumfální úsměv:

„Nezapírejte, Tomislav všechno přiznal. Kolik vám dali? Jsem ochoten se dohodnout…“ zdvihl přilbu jediným prstem a hodil ji do zásuvky stolu, odrazila se od hrany jako velký pingpongový míč, musel ji zachytit ve vzduchu, než ji uschoval.

„Nevím, o čem mluvíte.“

Teď už se Shapiro smál nahlas:

„Líbíte se mi, zaměstnáme vás a nabízím dvakrát tolik co oni.“

„Nikdy jsem s nikým nejednal. Jsem turista a rád bych se co nejdřív vrátil domů.“

Zamračil se, ukrojil konec svého doutníku a zmáčkl malé tlačítko.

„Jak chcete. Shapiro nepřemlouvá nikoho dvakrát.“

V téže chvíli přišel do pracovny Erik, měl na sobě sako z fialového sametu a kanárkově žluté kalhoty.

„Rozhodli jsme se, že ti všechno řekneme, příteli. Teď už tě nemůžeme chránit, teď už nemůžeš domů bez vysvětlení, bylo by to od nás nezodpovědné,“ hledal Shapirův souhlas očima, ale ten jako by se zabýval jen svým doutníkem. „Podařil se ti vzácný nález, jak jistě víš. Bronzová přilba s kančími kly, tak skvěle popsaná Homérem v desátém zpěvu Iliady, verš 261. Ojedinělý nález i v dobách, kdy o takových přilbách Homér psal, vždyť za jeho časů za prvé mrtvé spalovali a za druhé užívali železných předmětů. Tvoje přilba pochází nepochybně nejmíň z třináctého století před naším letopočtem, z doby označované jako mykénská, z takzvaného prvního rozkvětu starořecké kultury, z doby králů, doby bronzové. Patrně jsi objevil tehdejší pohřebiště a my jsme ti vděčni, doufáme, že tvůj nález nebude ojedinělý. V těch dobách se vedle válečníků pohřbívaly i jejich ženy, čeleď a nejmilejší koně, opakuji pohřbívali, nespalovali jako později. Gratuluju, jak se ti to povedlo?“

„Nebudeme si hrát na schovávanou,“ rozzlobil mě trochu svou přednáškou. „Nejsem sice žádný archeolog a nerozumím tomu, ale ta přilba je stará sotva několik měsíců. Skáče po zemi jako pingpongový míček a nevydržela by ani úder školním pravítkem.“

Erik se podíval na Shapira ohromeně, byl opravdu překvapen.

„Ukázal byste mi ten předmět?“

Shapiro bez odpovědi otevřel skříňku vedle dveří do koupelny, bylo tam víc vyčištěných starých objektů a položil opatrně na stůl bronzovou přilbu s jedním zcela nerozeznatelným kančím klem, podobala se mému nálezu jako patnáctiletá kráska svému vlastnímu skeletu. A byla menší. Můj nález je přece tady v zásuvce.

„Asi se ti něco zdálo. Byl jsi rozrušen,“ vysvětloval Erik. Shapiro se na mě díval se stále větším nepřátelstvím.

„Nechápu, proč mu pořád zatajuješ to nejdůležitější,“ rozčilil se najednou Shapiro. Prvně se přede mnou hádali. „Jestli se léta znáte, jestli to je tvůj přítel. Nemusí věřit na hotelovou válku. Tuhle váš dávný kamarád je slavný objevitel, vynálezce a spisovatel, všechno dohromady. Je tu na cizí pas, to je pravda,“ začal najednou Shapiro řečnit. „Ale jen proto, že jeho kniha je už příliš známá, aspoň v Americe, brzo si ji i tady koupíte na každém rohu. A vy jste musel být při jejím zrození, aspoň při prvním nápadu…“

„Nevěděl o ničem,“ odporoval Erik s autorskou stydlivostí. „Říkal jsem vám přece, že jsem si své tajemství nechával pro sebe, když mi policie zakázala další pátrání.“

Sedl si proti mně a dost nerad pokračoval:

„Pamatuješ na podzemní haly u Ďáblic? Hned vedle zámečku? Na ty chodby, které se objevily až půl roku po válce a jejichž budovatelé byli postříleni zvláštním komandem eses v zámeckém parku?“

„Chceš říci, že jsou podobné zdejším? Taky mě to napadlo.“

Samozřejmě, že jsem věděl, o čem mluví. Bývala to kdysi jeho utkvělá představa, psal o těch chodbách do novin celý rok. Jednou tvrdil, že tam nacisti vyráběli V-eins, podruhé dokonce zvláštní rakety, určené k bombardování New Yorku, jindy zas prý tam chtěli sestrojit atomovou bombu nebo otravné plyny. Pravda je, že každý, kdo po válce do těch chodeb vstoupil, během několika dní onemocněl. Léčili jsme je tehdy módním BALem, british antilewisitem ze zásilek UNRRy.

„Tak se podívej…“ Erik bez dovolení stiskl jedno ze Shapirových tlačítek a televizor na stěně vpravo ukázal nehybný zažloutlý obraz. Před zámečkem v Ďáblicích stál hlouček černých uniforem, mezi nimi o hlavu větší obr v hubertusu, prostovlasý a blond, proti němu žena stejně veliká, s copy a v dirndlu, který nosily členky organizace Svazu německých žen a dívek. Objevil se druhý obraz, tvář toho muže zblízka. Nikdy jsem ho neviděl, byl to asi šedesátiletý, klasický obličej.

„To jsou poslední návštěvníci podzemních chodeb. Místní fotoamatér Langer je zvěčnil v poslední den války, těsně než vstoupili pod zem. Tenhle snímek všechno umožnil. Kdyby starý pan Langer nezemřel pár let nato, mohl mít dneska ode mne procenta. Naše policie mě s tím sice vyhodila, ale nedávno se zjistilo, že obr, který vstupuje do podzemí, není nikdo jiný než Karl Haushofer, generál všech německých armád, člen tajného sdružení, které vychovalo Hitlera, prý sdružení, které mělo spojení až do Tibetu a které v nacismu spatřovalo příležitost pro ctitele černých mocností… Tak se to dnes všude píše. Na konci války Haushofer zmizel. Podivné ovšem je, že si s sebou do podzemí bral mapu našeho ostrova a celou výzbroj z mykénských dob, kterou předtím vyraboval v helenistickém muzeu. Našli jsme v poslední hale jeden oštěp a štít, který kustodi muzea poznali. Policie se samozřejmě domnívala, že sklepení sloužila jako skladiště nakradených uměleckých děl, že Haushofer s těmi černými poslední den naložili, co mohli, a někde skončili na útěku. Prosím, je to možné. Ale co mapa tohohle ostrova? Dneska se ti přiznám, že jsem před léty zorganizoval náš společný výlet sem, jen abych se mohl přesvědčit, co tady Hanshofera a zanikající nacisty mohlo zajímat.“

„Chci jen poznamenat,“ říkal jsem Shapirovi, „že o tom Erik nikdy nemluvil.“

Vzpomínal jsem, jak svízelně tehdy obstarával místa v zájezdu. Musel jsem nám oběma potvrdit, že trpíme astmatem a že jsme už léta v ošetření našeho primáře. Celou cestu mluvil jenom o jihu, o moři, o míru a samozřejmě krásných ženách, jakmile zjistil, že s námi jede Marie, která tehdy byla hvězdou našeho okresního divadla, přestal se mnou mluvit vůbec. To už jsem znal. Byl to skvělý řečník a svůdce, rád jsem ho při tom pozoroval. Všechny ty sváděné mi totiž vždycky po čase spadly do klína. Doslova, jako by mu stačilo okouzlovat, potvrzovat si, že je obdivován. Jenže u Marie mu to nevyšlo. (Je takový dutý, řekla) A rovnou se začala bavit se mnou. Hned první den jsme jeli na Jerolim, protože chtěla být sama, a teprve u kapličky jsme objevili; že nás Erik sleduje. Vzpomínám, že mě napadlo, jestli vlastně nežárlí, ale ujišťoval nás, že má docela jiný cíl.

„Tehdy jsi přece říkat, žes vlastně přijel studovat příběh poutníka Jerolima, který tady mate krajinu vírou v zázraky a podle něhož je tento ostrov pokřtěn. Tvrdil jsi, že to nebyl žádný poustevník, ale námořní lupič. Pamatuju, že ti za to jednou u vína v kavárně pana Macháčka málem namlátili…“

Triumfálně se usmál:

„To se vysvětlilo. Lid tvrdí, že se tu Jerolimovi zjevovala svatá Panna pod plachetkou. Napadlo tě proč? Inu proto, že není možné říkat nahá svatá Panna. Protože křesťanství proklelo nahé tělo. A protože tady na tomhle ostrově se zjevovaly docela jiné bytosti než biblické. A mnich Jerolim tu nečekal na vykoupení, nýbrž jak jsme se přesvědčili, kopal nedaleko kapličky na místech, kde jsme sami našli tytéž hroby jako na Kypru u Famagusty, hledal prostě homérskou výzbroj. Na tomhle ostrově. Chápeš? Stejně jako Haushofer čtyři sta let po něm u nás…“

Tohle bylo vysvětlení jako nový rébus. Ostrov útočištěm uprchlých zločinců, převlečených za řecké hrdiny?

„Tomu vůbec nerozumím. To je hloupost…“

Shapiro se vymrštil na své pohovce. Položil přede mne jakousi brožovanou knihu, kapesní vydání, jako by to byl trumf:

„Hloupost, kterou už četlo půl miliónu lidí. Nerozum, který vydělává dolary. A denně víc a víc!“ vykřikoval jako vlastní reklamní agent.

Erik se snažil zachovat klid:

„Trojská válka trvá dodnes! Homérští bozi jsou s námi! Pravá bible lidstva je Odyssea,“ říkal, jako by citoval titulky knih. „To je Homérova zpráva naší době. Tohle je Ostrov Phajos, ostrov dávných Fajáků. Dalo mi mnoho práce, než jsem všechno pochopil. Ale začátek je samozřejmě už u Homéra.

Čím dopravili bájní Fajáci na rozkaz Pallas Athény Odyssea domů?“ Erik vyskočil a rozpřáhl ruce jako na divadle:

„Nemáť fajácký lid v svých korábech

kormidelníků,

nemá kormidel též, jak mívají ostatní lodi.

Jejich koráby znají jak ducha, tak záměry plavců, znají též úrodná pole i záměry veškerých lidí, všude, v prohlubni mořské vždy projedou velice

rychle,

zakryty v mlhu a mrak, a není třeba jim nikdy chovati strach, že je postihne pohroma anebo

zkáza…“1

„To prosím tři tisíce let předtím, než jsme sestrojili rakety s radary, fotobuňkami a polovodičovou pamětí. Ty lodi Fajáků nejsou přece nic jiného než rakety, které startují odtud, z ostrova Fajáků, vždyť také původní domov Fajáků umístil Homér severně od Scherie, dnešního Korfu. Tohle místo slouží ,bohům‘ jako přestupná stanice, tady přistávají a startují jejich rakety, tady přistávají a startují jimi vyvolení lidé nebo jejich poslové. To je případ Haushofera, který měl zasáhnout do poslední světové války, Jerolima, který měl zasáhnout do vraždění v jižní Číně, i Odyssea, který měl své poslání ve válce trojské. A kdo jsou ti bohové, kteří se tady zjevují ‚pod plachetkou‘ od antiky po dnešek? Nikdo jiný než vyslanci vzdálených světů, představitelé pokročilejších inteligencí, kteří na sebe vzali naši podobu, aby se s námi mohli domluvit! Zjevení a zázraky jsou dílem rozumu pokročilejšího, než je náš, metafyzika je snadno vysvětlitelná!“

Vzpomněl jsem si na nahé pláže.

„Jak je rozeznáš od nudistů?“

„Nesměj se, tahle osvěta se šíří víc než náboženství, Kdybych chtěl, mohl bych založit antináboženství. Náboženství rozumu a nadrozumu. Kancelář pana Shapira dostává denně zprávy o nových a nových případech. Lidi se ztrácejí a objevují po světě v rozsahu, který si neumíš ani představit, jsme ve spojení s vyslanci, ať už jim říkáme Pallas Athéna, bohyně Isis nebo svatá Panna. Myslel jsem, že tě to bude zajímat. Sám jsi přece v našem mládí bojoval proti pověrám, pokud se pamatuju.“

Opravdu jsem před léty psal osvětové články do Záře severu.

„S tvými ,objevy‘ to nemohu ani porovnat. Jenom nechápu, proč jsou tak tajné. Proč jste mi to všechno neřekli první den. A co tady chtějí zjistit vaši nepřátelé…“ Otvíral jsem Erikovu knížku, samozřejmě odzadu. 200-250000 výtisků stálo tam v tiráži. Bestseller.

„Skrýváme důkazy toho, co Erik říká,“ ozval se Shapiro. „Jsou velmi poučné…“ K mému údivu se na něj Erik rozkřikl:

„Dál už ani slovo!“ obrátil se ke mně medově. „Nesmíš vědět víc. Jak jsi viděl, jdou po nás. A mohli by tě i mučit. Musíš mi věřit, že důkazy existují. Jsme tady kvůli nim, pan Shapiro kvůli nim vydává své peníze a já cestuji pod cizím jménem, dokážeme svou teorii a nebude to dlouho trvat.“

To všechno znělo víc než neuvěřitelně. Erikovo hypnotizérství náhle selhávalo, zdálo se mi trapné a Shapiro mi najednou připadal jako předčasně zestárlý excentrický milionář, kterého jeho vlastní rodina brzy dá pod kuratelu.

„Jistě ne, když budete podvádět. Tohle není přilba, kterou jsem našel, opakuji. A všude to řeknu.“

Shapiro rozhodil svýma krátkýma ručkama, jako by si chtěl podržet břicho, jeho barevné kšandy se prodloužily, za celý rozhovor jako by je vytahal, neustále si s nimi hrál jako šerif na americkém západě.

„Tak dobře, prosím, podívej se…“ a položil před Erika můj skutečný nález, poskočil opět jako míč. „Chtěl jsem, aby to nejdřív Franco prošetřil. Chápejte, já Erikovi věřím. Já jsem ho sám vyhledal, jeho knížka ležela v tvrdé obálce po knihkupectvích, prodalo se jí sotva tři tisíce v celé anglicky mluvící oblasti včetně Johannesburgu. To já do ní investoval. Do reklamy i teď do důkazů. Tuhle náhražku si ovšem nedovedu vysvětlit… A radím vám: zapomeňte na ni!“ řekl mi najednou přímo do očí. Výhrůžně? Erik zatím prohlížel tu nadživotní přilbu ze vzdálenosti pěti centimetrů.

Třeba je to nějaký žert, chtěl jsem dodat, jako všechno, co vyprávíte, ale místo toho jsem dal k lepšímu historku o archeologovi, který sype do každé své vykopávky figurky Švejka a směje se předem svým kolegům, kteří je po tisíciletích na nejrůznějších místech světa objeví…

„S takovými žerty jsme se dosud nesetkali,“ prohlásil Erik vážně a podíval se na mne bez úsměvu. „Může to být ovšem dílo našich nepřátel. Máme jich mnoho, nezapomeň, že metafyzika jde opět do módy. Lidi zase začíná přitahovat fašismus v politice, nejúspěšnější film v New Yorku je příběh dívky, která porodí Satanovi živé dítě, zástupce Satana na zemi a nejžádanější filozof v Paříži je okultista Gurdějev. Iracionalismus je v módě a jeho představitelé z generace před námi dosud nevymřeli. Třeba je tohle jeden z jejich pokusů… Ale víš teď, oč jde. A víš, jak se chovat.“ Vedl mě k výtahu, Shapiro zatím rozpitvával mou přilbu kapesním nožíkem. Zjistili jsme, že kančí kly jsou napodobeny perletí a místo kůže zdobí přilbu koženka, celé temenní plochy toho předmětu jsou duté, připomínalo to jevištní atrapu nebo dětskou hračku.

„Nejsem pro historické události stvořen,“ řekl jsem mu, když mi až příliš tiskl ruku. „Děkuji za vyprávění, za pohostinství i snad za ochranu. Chtěl bych už zítra na pevninu. Za pár dní letím. Jsem opravdu rád, že jsme se po létech setkali. A gratuluju.“ Nevěděl jsem k čemu, odbyl mě velkým gestem:

„Samozřejmě.“

Někdy se mi zdálo, že tady je pánem Erik a Shapiro jeho podřízeným. A nic pro mne nebylo samozřejmé. Teprve ve svém pokoji jsem si uvědomil, že už téměř svítá. Rozevřel jsem Erikovu knihu bez rozsvícení. Byl jsem zvědav.

„Já nerada čekám. A ráda spím,“ ozvalo se z terasy. Stála tam Jenny v černé kombinéze, v ruce horolezecký ouvaz. Zřejmě se ke mně spustila po zábradlí. „Proč jsi nepřišel? Slíbil jsi přece…“ Snažila se navázat na včerejší tykání, ale znělo to cize, vypadala taky hůř než včera: „Tak co mi řekneš?“

Rozčilila mě.

„Nic. Nebo mám povinnost vám všechno hlásit? Nevím o tom. Chtějí zbudovat na protější straně Ostrova pobočku hotelu, chodí tam v noci zkoumat terén…“ Vyrazila zvuk podobný kýchnutí. A začala si rozpínat zip na prsou. Chtěla se snad svlékat? Jak se ubráním? Místo toho mi podržela před očima velkou fotografii, zřejmě opět z laboratoře svých rodičů.

Byl jsem na ní já sám, jak mě přinášejí do hotelu v bezvědomí dva azuroví sloužící a marně se mi snaží vyrvat můj nález, který křečovitě svírám v náručí jako velký Papinův hrnec.

„Vy všechno fotografujete? Upozorňuji vás, že pan Shapiro všechno filmuje…“ ukázal jsem ke stropu. A zarazil se. Obě žárovky u lustru byly vyšroubovány a na jediném drátě se pod lustrem houpala malá kamera jako vydloubnuté oko.

„Už ne,“ řekla spokojeně Jenny, sedla si na mou postel a zapálila si cigaretu. „Tak vyprávějte…“

„Proč?“

„Protože potřebujete pomoc. V rozmotávání svého příběhu, který jste zase tak znamenitě zauzlil. Ale zavinili si všechno sami. Až dodneška vodila Erika Maida po ostrově za ruku, zatímco Shapirovi lidé mizeli do jeskyně, dneska jste je všechny vedl vy sám. A takhle to dopadlo…“ ukázala na svou fotografii.

„Nevím, proč se vám mám zpovídat. Ani jestli jste můj spojenec. Ostatně zajali Tomislava a ten jim všechno vysvětlí. Být vámi, tak balím.“

„Vy jste nemocný,“ foukla mi kouř zblízka do tváře. „Přeháníte svou podezíravost. Co je nám po tom, že zajali Tomislava? Nic jim nemůže říct, protože nic neví. Vypravili se dnes v noci na ostrov nejspíš ze zvědavosti, ti chlapci mají na pobřeží jiné zájmy. Svádí bohaté ošklivé turistky a pak z nich tyjí, parazitují, rozumíte? Snad si je taky objednám,“ řekla ironicky. „Erik vám prostě zase něco namluvil, je mistr vymýšlení, to poznáte, až přečtete jeho kýč. Ale pozor! Nezaměňovat se skutečností! Nenechte si namluvit, že jsou tady kvůli téhle knížce, kvůli těm bludům.“

„Pan Shapiro jim věří…“ Vyskočila, přiblížila se ke mně tak blízko, že se prsy skoro dotýkala mých rukou, ustupoval jsem:

„Tak abyste věděl, máme zjištěno, že Tedova jachta nakládala na Kypru přesně takovéhle přilby,“ ukázala na fotografii. „Vezli právě takovou zbroj z bronzové doby, kterou zde vaši přátelé vykopávají. Věděli snad o Fajácích ještě dřív, než zmizeli, než ,byli povoláni‘, jak říká váš přítel? To je podivné, nezdá se vám? Spíš jsme asi my povoláni rozřešit velký byznys s vykopávkami, spíš asi ty věci pašují, víte přece, jakou cenu dnes mají ve světě umělecké předměty? je inflace a jejich nálezy neztrácejí hodnotu, zvlášť když pocházejí z mykénské doby. Co to děláte?“

Skládal jsem si kufr:

„Odjíždím.“

Přestala se najednou pokoušet o svádění (kombinéza jí obepínala tělo jako hedvábná rukavice ruku), zkusila upřímnost:

„Takžes jim uvěřil, Františku?“

„Neříkejte mi Františku. Byl jsem včera opilý.“ Zesmutněla, rozpačitě obnažila své řezáky jako melancholický králík:

„Nemohl byste mi ještě domluvit s vaším přítelem schůzku?“

Podíval jsem se na ni překvapeně. Tak i tahle Mata Hari? Ani ona mu neodolá?

„S Erikem? Snad jste se do něho nezamilovala?“

„Jsem spojenec Shapirových protivníků,“ řekla vážně. „Domluvím se proti Shapirovi s kýmkoliv.“

„To jsem viděl. Byl jsem pan Kdokoliv.“

Urazila mě, naše stará soutěživost mne provází i teď po létech. Usmála se, zdálo se mi, že s přemáháním:

„Jste zajímavý člověk, ale utíkáte z boje. Přátelství vám proto nevypovídám. Kdybyste mě někdy potřeboval, kdybyste Shapira prohlédl, napište. Jenny Jones, Hilton hotel, Londýn. Mnoho štěstí…“ Šla ke vchodu, zezadu vypadala skoro půvabně.

„Tak mě přesvědčte!“ řekl jsem jí do zad. „Vysvětlete mi to všechno, co napsal Erik, co chce Shapiro, co mám dělat já? A kdo jste vy?“

Zastavila se u dveří a řekla docela vážně:

„Myslete si, že jsem detektiv. Nemůžu nic vysvětlovat, dokud nebudu vědět pravdu. Ale uvítám pomoc od každého, protože jsem přesvědčena, že tady nejde o výstřednosti milionářů, ale o zločiny. Uvidíte…“

Zavřela za sebou dveře. Chce mě snad vyprovokovat urážlivostí? Myslí, že se bez ní neobejdu? Bez jejího ustavičného fotografování, kterému taky nerozumím? Snad mi všechno vysvětlí Erikova knížka.

Lehl jsem si na zem před dveře na terasu, venku se ozývaly ve vzdáleném přístavu první ranní zvuky, štěkavé sirény jeřábů, táhlé pískání parníků.

OSTROV PHAJOS aneb ŠIFRA V HOMÉROVI, četl jsem na obálce. Zadní stranu zdobila fotografie Erikova. Byl na ní o deset let mladší. Erik, jak jsem ho znal kdysi.

Byla to kniha proti zázrakům, v tom jsem ho také poznával. Opravdu začínala příběhem Jerolimovým, s despektem popisovala „zázraky“ a „zjevení“ kolem ostrova stejného jména, poukazovala na nepřesnosti i nesmysly ve vyprávění plavců, kteří se na tomto ostrově zachránili za bouří. Bylo jich nápadně mnoho, podnebí kolem tohoto ostrova musí být opravdu nevypočitatelné. Autor objevil prý v archívu sbírky moravských bratří ve Virginii rukopis napsaný kdysi učitelem bratrské školy v Ivančicích, který vypráví dobrodružství svého prastrýce Jerolima, ve skutečnosti však zneužil vyprávění Ondřeje Čecha z Pordedone, potomka zemanské rodiny, kterou v Pádské nížině usadili ješte Přemyslovci za své velmocenské doby. Jerolim prý podnikl pouť k velkému chánovi na příkaz papeže. Bylo to pěkné čtení, připomínající v lecčems Mandevilla:

„A kdož v Benátkách v moře sedá, ten pluti musí vzhoru po moři Adrialském. Ten nechá vlaské země napravo. A slovet to moře Guff el. Ale kdož v Maršili, Ianově, v Římě nebo Nápili na moře usedá, ten nechá vlaské země nalevo, až přijede k Sicili…“ Cesta byla popsána barvitě, se zastávkou na všech středozemských ostrovech, ve svaté zemi i, u císaře perského, až karavannou stezkou dojel prý autor k velikému kánovi.

„Kán boha vysokého, pán všech na zemi bydlejících, nejvyšší přikazatel všech panujících. Na jeho veliké pečeti stojí tato slova: Boží mocí všech lidí přikazatel…“ I hovoří se o žalu panovníka, jehož nejkrásnější dceru vladař města Kataj unesl a se Saracény se spojil, krátce na několika stránkách se popisuje výprava chánova proti tomu městu Kataj a jak se té výpravy kapitán Jerolim zúčastnil, jak k pohanům o křesťanství mluvil, ale velkému vraždění a dobytí města Kataj zabránit nemohl. Při cestě zpátky musel pak čelit mnohým protivenstvím: „Snad, že hřiechům taterským přítrž neučinil,“ dostal se mezi kanibaly, do říše kněze Jana, toho bájného křesťanského panovníka, bojoval s živým ďáblem i drakem, až se dostal do země Doden, v němžto jsúti velicí obrové, a majit jediné hrozné oko na prostředce čela. A jiným nejsú živi než syrovým masem a rybami. Ti pak jsou poslušni svého vlastního krále Bloseina, který kraluje po všech mořích i nebesích. Jerolim upadne do zajetí těch divných tvorů a osvobodí se tím, že je oslepí, když se ho chystají uvést do sídla krále Bloseina. Je za to pak pronásledován po všech mořích, nemá klidu ani na zemi, přátelé se od něho odvracejí jako od… proklatce, dokud ho nevysvobodí svatá Panna, ke které se modlí uprostřed největší smrště. Skončí na jednom ze zdejších malých ostrůvků. Tady pak tři roky žije jako poustevník, občas hoštěn okolními rybáři, kteří si vyprávějí, že je divotvorce, postaví vlastníma rukama kapličku svaté Panně, obnoví dávný hřbitov plavců a nakonec je odnášen anděly na vznášejícím se člunu domů. Od té doby kapli vyhledávají všichni, kdo musí odjet na širé moře nebo kdo se šťastně vrátili…“. Příběh končí mravním naučením. Erik si všímá zvláštní podobnosti tohoto příběhu s klasickou bájí Homérovou, Vždyť i Odysseus se zúčastnil rozboření jiného města – Tróje, vždyť ani on nezabránil (a podle Homéra ani nechtěl) hněvu Achillovu, také on byl při cestě zpátky stíhán protivenstvími, protože oslepil obry s jedním okem. Kyklopy, také jeho nakonec na širém moři zachránila Pallas Athéna proti vůli ostatních bohů, také on byl odnesen Fajáky domů na lodi, která „nepotřebuje kormidel ani kormidelníků“. Jde o stejný příběh? Je středověké vyprávění jen jeho obdobou? O tom se snadno přesvědčíme na místě samém… Kniha uveřejňuje několik velmi nepřesných zobrazení kapitána (nebo též kněze) Jerolima, vypadá na nich opravdu spíš jako hrdina homérských bájí. Shody ve vyprávění jsou jistě nápadné. Senzační je především objev místa, vždyť jestli na pustém ostrůvku Jerolim objevíme starořecké stopy, zjistíme sami spojovací článek. Jerolim byl prostě Odysseem své doby. Ale všimněme si jeho podoby, zachycené mistrem Caietanem! Srovnejme zpodobnění Odysseovo. Autor se táže: nemohl být Jerolim tatáž bytost?

Další kapitola se jmenovala Šifra v Homérovi aneb Řecký zázrak. Až do minulého století byla Homérova díla pokládána za literaturu, za jakési pohádky pro dospělé, Ilias prý pro muže. Odyssea pro ženy. Nikoho nenapadlo brát je vážně. Až přišel Schliemann a dokázal svými vykopávkami (1871 až 1885) v Tróji, v Mykénách i v Tyrithu, na Ithace a v Orchomenonu, že Homér popisuje skutečná místa a možná skutečné osoby (Agamemnóna, Klytaimnéstra). Ve vykopávkách se od té doby pokračuje, rozkvět této starořecké bronzové kultury, existující patnáct století před naším letopočtem, dokládají nedávné vykopávky na Kypru, v okolí Pamagusty a jinde. Položme si otázku: Jak mohlo dojít k tomuto „Řeckému zázraku“? Kde se tu náhle na několika ostrovech a v přímořských krajích vzaly zlaté poklady, nádherná města, hrady a přístavy? Vždyť sám Homér nemá o lecčems, o čem básní několik století později v době úpadku a nouze, ani potuchy. Homér ještě něco ví o hradech svých hrdinů, ale jen málo o jejich vybavení. Když porovnáme třeba Nestorův kalich s líbajícími se holuby, jak ho popsal básník, s číšemi z masívního zlata, které vykopal Schliemann, poznáme, že básníkova představa nevystihla skutečnost, že za ní zůstala pozadu. Řekové Odysseovy doby se mohou srovnat s pozdějšími Dóry jako obyvatelé dnešního New Yorku s původními otci poutníky. Došlo k úpadku, který nikdo nevysvětlil. Snad proto, že nikdo nečetl Homéra dost pozorně, snad proto, že se nikdo nezamyslel nad třetí složkou jeho bájí, zřejmě také popisovanou zkresleně a zamženě, ale přesto významnou? Jsou to bohové. Bohové, kteří ovlivňují jednání svých hrdinů, kteří se kvůli nim přou i nenávidí, kteří bojují svůj zápas paralelně se zápasem lidí, je to konečně Pallas Athéna, která zachraňuje Odyssea vlastně proti vůli všech svých druhů. Proč by tihle bohové neměli být skutečností, když všechno ostatní skutečností je? Proč se nad tím nikdo dodnes nezamyslel? Vždyť právě jejich zasahování vysvětluje ten náhlý projev kultury a civilizace mezi barbary, a odumření toho bohatství, které si už za půl tisíciletí potom nedovedl Homér ani dobře představit, lze vysvětlit nezájmem bohů, tím, že bohové své svěřence opustili.

Ale jde vlastně o nadpřirozené bytosti? Homér líčí u Fajáků:

„… neboť jindy se vždycky nám bohové dávají

vidět

v pravé podobě své, když konáme

přeslavné žertvy.

Tu pak hodují u nás a sedají pospolu s námi.

I když z nás někdo se sám z nich s některým

na cestě potká,

žádný se netají z nich.“

Nebo jak líčí básník setkání Athény s Odysseem:

„Řekl a bohyně Pallas se usmála, jiskrnozraká,

pohladila jej rukou – a postavou podobna byla

veliké, krásné ženě, jež skvělých prací

je znalá…“

To přece není žádná metafyzika, to je popis skutečné osoby. Uvědomme si, že Homér líčí události za dob rozkvětu před půl tisíciletím, leccos mu možná nebylo známo, leccos o přímém vztahu mezi lidmi a takzvanými bohy nevěděl. Musíme v odkrývání Heinricha Schliemanna pokračovat, musíme zjistit, co Homér jenom napovídá. A právě proto mluvím o takzvaných bozích…

PŘEDSTAVY NANEBEVZETÍ se jmenovala další část. Autor si v ní všímá základních podobností mezi Odysseovou cestou od Fajáků a mezi Jerolimovým opuštěním ostrova. Všímá si smrští i přírodních úkazů, které tohle cestování vzduchem vždy provázejí… Můžeme snad mluvit o startech? Zcela moderně? A nezabývá se vlastně moderní fantastická literatura něčím podobným? Základní téma naší doby je téma setkání lidstva s inteligentními bytostmi z kosmu. Lidstvo si uvědomilo sebe samo a popsalo svou planetu, a teď se chystá podat ruku sobě podobným tvorům, možná vyšším. Téma setkání s těmito tvory se objevuje znovu a znovu. A stejně naopak téma návštěvy těchto tvorů na zemi, návštěvy spojené s vyvolením některého člověka, který je odvážen s sebou, který je poučován nebo zdokonalován. Nepatří snad historka Jerolimova do stejné kategorie? Nelze vysvětlit rozkvět a pád mykénské civilizace vlivem takových pokročilejších návštěvníku z kosmu, kteří na sebe vzali lidskou podobu (vystupovali málo oblečení), aby se snáze domluvili se svými hostiteli? Nelze jejich odchod vysvětlit Zklamáním lidskou situací? Tím, že se jim nepodařilo zabránit válkám mezi lidmi, agresi uvnitř druhu? Snad proto se Odysseus jmenuje Odysseus, tedy vlastně Vztekloun, Otočný, Hněvivý. Byla to zřejmě vlastnost cizím inteligentům nejméně pochopitelná, nejvíc zvířecí. Snad proto Pallas nakonec nabádá svého miláčka:

„Laértův Odyssee, ty elfí vtipný, jasného rodu,

zadrž a ukonči rozbroj té války, všem záhubné

stejně,

aby se na tebe Zeus pak nehněval širokovidný!“

Přes všechna zklamání někteří z poslů kosmu neztrácejí totiž víru v člověka, jsou ochotni zkoušet lidi znovu a znovu, je to vždy ženský element, jednou Pallas Athéna, podruhé svatá Panna, jednou při ničení Troje, podruhé při plenění měst v Číně, potřetí za poslední války? Tady nám nezbývá než hádat. Mapy Adriatiku s pečlivě zanesenou základnou takzvaných bohů na ostrově Phajos se našly po minulé válce u mnoha důstojníků poražených mocností, mezi jinými také u generála Haushofera, o němž se dnes hodně mluví v jiných souvislostech. Sestoupil před koncem války v severních Čechách s mapou středozemního ostrova pod zem, aby ho už nikdo nespatřil. Není to divné? A zamyslel se někdo nad jeho tváří? Byla tu otištěna fotografie pana Langra, už chápu, proč mu chtěl Erik platit procenta. Dvoumetrový blond obr byl ovšem dalším Odysseem, tentokrát Odysseem naší doby, zachyceným na fotografii, ne na starověké váze nebo středověkém dřevorytu. Ačkoliv zmizel v Čechách, našly se i tam kolem něho zbytky mykénské zbroje, asi také on byl povolán k jakýmsi Kyklopům, aby se zodpovídal z toho, že nezabránil krveprolití, tedy téměř zničení dalšího rozkvětu lidstva, i tentokrát jistě způsobeného blahodárným zásahem takzvaných bohů, jsou snad tyto bytosti dodnes s námi? Posílají k nám z ostrova Phajos a přidružených základen další vyslance? Žijí mezi námi současní Odysseové? Jsme pozorováni galaktickými návštěvníky, kteří se jen stáhli z Thesálie na oběžnou dráhu kolem Země nebo za odvrácenou stranu Měsíce? To by vysvětlovalo všechny záhady současnosti od terasy v Baalbeku po létající talíře. A určitě‘ by to vysvětlovalo zjevování nedostatečně oblečených postav v okolí ostrova Phajos a na malých ostrůvcích kolem. Jestliže Homér neznal ani zařízení hradů, které ve svých bájích popisoval, jestliže si nedovedl představit přepych, v kterém žili jeho předkové, je možné, že už ani nevěděl o těchto faktech, o tom, jak a kde opravdu žijí bohové. Olymp mohl docela dobře být jen jejich přistávacím místem. A Jerolim ovšem viděl všechno náboženský jako celá ta doba, která věřila, že středem země je město Jeruzalém. Jestliže jednal s vyslanci galaxie, jistě mu připadali jako andělé, světci nebo svatá Panna. Co si o nich myslí současní plavci? Zatím o tom bohužel nemáme zpráv. Snad se domnívají, že je zajali gangsteři nebo agentury protivníků. Jedno je ale jisté, všechny tyto události se vysvětlí rozumem, poznáním, přirozeně. Takzvaní bohové s námi nakonec vstoupí do přímého styku, budeme si vyměňovat zkušenosti jako v době Mykén. Jestliže jich budeme hodni, jestliže přemůžeme svou ničivost a dokážeme žít v míru a jestliže poznáme jejich prostředníka, poloboha Ody-Jerofera. To bude naše vstupenka do společenství galaktických civilizací.

Kniha končila ušlechtile. Byla to vlastně kniha? Sotva sto stránek, doklady hlavně z mykénské doby, podobizny bohů v nejrůznějších postojích, snad aby se zdálo, že jsou kosmonauty. Nakonec še ovšem Erik nezapřel, vím, jak nadšeně hovoříval o meziplanetárních románech, Verne patřil k jeho prorokům. Sám napsal několik povídek o tom, jak Zemi navštívili Venušané, nikdo mu je tehdy nechtěl otisknout. A teď vida. Dvoustý až dvousetpadesátý tisíc výtisků. Tohle že někdo bere vážné? Tímhle že se někdo doopravdy zabývá jako pracemi Schliemannovými, na jehož vykopávky si každý mohl sáhnout prstem? Nebo jen z té módy těží? Je docela možné» že takový Shapiro je informován o tom, jak pošetilé se zdály své době záměry Schliemanna, a nechce opakovat stejnou chybu, navíc mu ta knížka dělá reklamu. Jestli ostrov Jerolim koupil, je majitelem bájeslovného místa. Kdo by nechtěl strávit dovolenou mezi bohy? Zvenku jako by někdo dál recitoval hexametry. Slunce už svítilo, bagr pod okny pracoval, Snad dole chodí Pallas Athéna v astronautickém oděvu? Ale byl to mužský hlas. Spíš tedy Hermes, posel bohů?

„Zpátky! Okamžitě se vrať!“ slyšel jsem dole volat Franka. Konečně jsem se naklonil přes zábradlí. Vlekli Maidu zpět do hotelu takřka za vlasy a takřka nahou. Mluvila teď už skoro basem:

„Mentore, odvrat zkázu, buď pamětliv milého

druha!

, Vidy jsem ti činíval dobře a téhož věku jsi

se mnou!“

Franco jí zacpával ústa, zdálo se, jako by někdo mluvil z ní, jako by sama nemohla zvládnout naléhavý hlas někoho jiného. Tomu jsem už zas nerozuměl. Cvičí snad Maida denně homérské hexametry? Ale proč? A proč držela v ruce jakýsi kovový proutek, když ji dostihli? Je tu zaměstnána jako hotelový břichomluvec?

Jednají s ní surově. Nemám nic proti tomu, když urážejí mě, jsem tu zadarmo a napůl ilegálně, ale nedovolím, aby ubližovali té ženě!

Dostal jsem se do Shapirova patra, ani nevina jak. Vyběhl jsem z výtahu a byl překvapen tichem. Maida stála mezi dvěma mykénskými figurínami a rozpřahovala ruce, jako by se chystala někoho obejmout nebo jako by chtěla věštit. Shapiro před ní téměř klečel, Franco a dva azuroví sloužící se tísnili u stěn, jako by tu nechtěli být.

„Tiše,“ Shapiro mě zahlédl koutkem oka, „slyšela Teda…“ a já pochopil, proč mi připomínala Marii, má asi stejné nadání, jenže už neřekla nic, jen prudce oddechovala, občas zachrčela a dívala se mimo nás, jako by Teda hledala ve čtvrtém rozměru. Teprv teď jsem si všiml, že mykénské figury u stěn mají tváře. Všechny stejné a mladé a odvážné s řeckými nosy a blond parukou. To není Odysseus, ani jerolim, ani Haushofer, tyhle figuríny zpodobňují zřejmě posledního z této řady. Stojí tu jako důkaz, že mohl unést titánskou zbroj, že se na něj hodí všechny Erikovy hypotézy. Další polobůh. Ted Shapiro.

„Uhodl jste, myslel jsem, že vám bude všechno jasné, už když jste tady byl prvně…“ říkal mi potom Shapiro ve své pracovně. Maida se totiž za chvíli „probudila“, náhle se po nás rozhlédla, jako bychom jí byli k smíchu (a já se přistihl, že stojím v předklonu, s rukama sepjatýma jako v kostele). Oslovila nás svou předměstskou hantýrkou a odebrala se do svých komnat. Shapiro vynadal Frankovi, že ji nechal utéct, možná že by nás prý byla dovedla k důležitým objevům.

„Jako třeba vy…“ pokračoval potom ve své pracovně a ukazoval na bílou desku, která byla minule úplně prázdná. Teď ji pokrývaly Papinovy hrnce, totiž velepingpongové míčky, umělé přilby tedy. „Našli jsme jich desítky. Jsou to skutečně napodobeniny, dílo inteligentních výrobců. Zřejmě jsme na dobré stopě.“ Vzpomněl jsem na Erikovy teorie!

„Domníváte se, že těmito předměty vybavují takzvaní bohové své vyvolence jako ve vojenských skladech při mobilizaci?“

„To nevím…“ Shapiro se zdál velmi spokojen a koulel proti sobě jednotlivé předměty jako biliárové koule. „Ale proč ne? fak by se tu jinak vzaly? Čemu by mohly sloužit? Který blázen by je tu zakopával do země? Každé vysvětlení je lepší než žádné vysvětlení.“

„Takže vy věříte tomu, že váš syn se nachází někde v blízkém vesmíru oblečen do tohohle kostýmku. Proč, prosím vás?“

„Protože jeho matka byla bohyně,“ podíval se na mne, jako bych byl úplný hlupák, jako bych neuměl malení násobilku. „Copak to nechápete? Ti vybraní Odysseové jsou prostě mutanti, synové lidí a kosmických návštěvníků, nová a lepší rasa. Musel byste znát jeho matku, tu vám nikdy nedokážu popsat…“ jeho hlas zazněl tklivě a sentimentálně, chvíli jsem myslel, že bude slzet. „Objevila se v mém životě náhle a neohlášena, zmizela dva roky poté při autonehodě. Všechno shořelo, nenašli po ní ani stopy…“ zatvářil se zchytrale. „To mi tedy budou vykládat! Že by nenašli ani kost z tak přepychového těla, z tak božské bytosti?! Teprv Erik všechno vysvětlil…“ Tenhle člověk se tedy domnívá, že zplodil syna s Pallas Athénou a investuje proto své miliardy do zdejší pyramidy jako jeho předchůdci v Egyptě? Skončí pod kuratelou a Erik ve vězení dlužníků, jestli v Americe mají takovou instituci.

„Teď teprv klidně odjedu…“ řekl jsem opatrně. Ale Shapiro byl šťasten, je mi vděčen. Nezapomene na mne… Nařídil, aby pro mne připravili jeho osobní jachtu. Loučil se oběma rukama a tvářil se, jako by ztrácel druhého syna. Až na pevninu mě doprovodí Erik.

„Takže Maida je médium…“ řekl jsem potom Erikovi na palubě. „Proto jsi ji přede mnou skrýval? Jsi spojenec parapsychologů! Právě ty, bojovník proti pověrám?“ Vzpomínal jsem na jeho články v Teplé.

„Nesmysl, je nemocná…“ řekl rozhodně. „Radil jsem Shapirovi už dávno, aby ji vyhodil, ale to víš, tyhle hysterky jsou schopny se svléknout, když zpívá Elvis Presley, a potom na něm roztrhat košili nebo líbat mikrofon, do kterého zpíval. Maida je stejný případ. Milovala Teda Shapiro od první chvíle, kdy se ukázal v amatérském orchestru kolem Carnaby Street. Takových byly stovky, většina z nich ani nevěděla, kdo je starý Shapiro. Jenže tahle ženská měla geniální nápad. Pokusila se kvůli tomu populárnímu oblíbenci, kterého osobně neznala, o sebevraždu, když slyšela, že zmizel na moři. A zanechala pro něj dopis. Shapiro je v jádru sentimentální člověk, jen proto s sebou tu předměstskou nánu všude tahá. Nemůžu ji vystát. Podle mě by patřila do svěrací kazajky a gumové cely.“

„Slyšela prý Teda…“

„Takovým hloupostem snad nevěříš…“

„Ale Shapiro jim věří…“

„Shapiro, Shapiro. Když je Američan dost bohatý, může věřit třeba pohádkám, když je ještě bohatší, může si pohádku sám stvořit. Nejvíc mě ohromil v Kalifornii Disneyland…“ Erik náhle začal vzpomínat. „Walt Disney chtěl nejdřív svým současníkům dopřát, aby mohli žít v reálném prostředí jeho filmů, ale potom jim sestrojil i Ameriku ze začátku století, lékárny z doby dědečků, kosmické rakety, umělé hrochy, kteří otvírají tlamy a magnetofonicky řvou, když kolem jedeš na loďce, provázen kostýmovaným Indiánem, létající talíře, ve kterých můžeš sám prolétnout celou Galaxii. Disneyland odstranil fantazii tím, že ji předvádí, tam fantazii zkonstruovali a tím ji zabili. Shapiro to chce teď udělat s mou knížkou…“Měl pravdu. Nečeká snad ale, že ho budu litovat.

Surprise dvě byla poschoďové loď s pěti muži posádky. Předhonila všechna plavidla kolem.

„Doufám, že se nezdvihne nějaká smršť. Že nebudeme povoláni na nebesa jako Ted…“

„Neposmívej se mi…“ Erik seděl vedle mne na palubě v lehátku, byli jsme zabaleni do velbloudích přikrývek a pomalu srkali campari se sodou, jeden z námořníků byl určen pouze k obsluze cestujících. Byla to malá, rychlá a přepychová loď. „Známe se přece, víš, jak těžko jsem začínal, porozumíš mi.“ Prvně mluvil jako přítel, jako by najednou neměl starosti, nebyl křečovitý. „Už patnáct let mě vlastně zajímá jenom to ďáblické tajemství, osud generála Haushofera, ale o ten se venku ve světě nikdo nestaral. Teprve když jsem k tomu vymyslel tu omáčku, když jsem se přiživil na konjunktuře archeologů, tak kniha vyšla. Pátrání po Haushoferovi zatím neprospěla, ale přihlásilo se tisíce pozůstalých, celé rodiny, které už léta věří, že se jejich děti neutopily, ale že je unesli třeba Marťani. Shapiro je taky jen takový opuštěný otec. Tváří se jen, jako by byl kapitalista, burzovní žralok nebo spíš medvěd, jak se říká na Wall Streetu, protože Shapiro vždycky spekuluje na pokles. Napsal mému nakladateli tklivý dopis, zaplatil nemocnici té bláznivé holce, pozval mě do Hollywoodu a teď sem, koupil ten ostrov jen proto, že uvěřil tomu, co jsem Si vymyslel nad knihou o Schliemannovi. Že jeho syn nezemřel, že je posel takzvaných bohů. Nemáš potuchy, jak dneska lidi potřebují věřit. A tak si myslím, vzhledem k našemu dávnému přesvědčení, že je lepší, když budou věřit na rozum.“

V dálce se objevovaly obrysy pevninského přístavu. Před léty mi připadal jako kulisa z Goldoniho, dneska středověký přístav obklopoval prstenec panelových činžáků a cementáren, Goldoni obklopený Zolou, Benátky zajaté v Manchesteru.

„A je to rozumné? Věřit na vyslance cizích civilizací místo na bohy a anděly? Místo pověry blud. Místo náboženství bláznění. A lidem to splňuje stejné potřeby, učí je to nemyslet, nenamáhat se, nestudovat solidní informace, nepřesvědčovat se o pravdě. Mají své zjevení, tak je to, poskytuješ jim zjevené pravdy. Nedokazatelné, zajímavé jen tím, že jsou prostě možné. S vírou v rozum, jak jsme si ji zamlada představovali, to nemá nic společného. Není to hypotéza ověřitelná pokusem na základě sumy dosavadního poznání, není to pokus o předpovězení jevů, které v přírodě musí nastat za předem stanovených okolností, není to vědecké myšlení, ale cosi vedle toho, jakási alarcheologie, apokryfy vědy. Přeju ti ty peníze, ale tyješ z hlouposti.“

Byl uražen, všiml jsem si, že rychleji dýchá a trochu křečovitě drží sklenici, prsty mu zbělely:

„Já už dávno nejsem ten osvětář Erik, kamaráde,“ snažil se mluvit s převahou. „Nepovažuji za svou povinnost lidi vzdělávat a kázat jim pravdu, přišel jsem na to, že je tím často nudíme. Naučili mě znát cenu vtipu. Ukázali mně zábavné věci. A jestli moje teorie lidi baví, tak jim nemůžou škodit…“ Popudil mě tím, jako bych byl zaostalý hlupák, který se dosud pídí po pravdě, po tom staromódním zboží:

„Škodíš jim. Učíš je spoléhat na druhé. Jestliže jsou dosud mezi námi homérští bohové, zodpovídají za náš osud místo nás. Nejsme svéprávní a nemáme zodpovědnost za své skutky, můžem se spoléhat na ně, jako se věřící spoléhají na anděly z nebe. Vždyť často čtu, že ti pseudovědci dokázali, že i andělé byli vlastně…“ Přerušil mě:

„To by byl dlouhý spor. Domnívám se, že v literatuře se může s fakty nakládat volně.“

„V beletrii možná, když takové přetváření něčemu slouží, ale ty svou knížku předkládáš k věření, dokonce jsi zahrnut dopisy pozůstalých, ten smutný Shapiro snad opravdu věří, že jeho syn měl srovnat nějakou válku jako novodobý Odysseus, Ody-Jerofer-Ted.“

„Bojoval ve Vietnamu! Zmizel tři měsíce po svém propuštění.“

„Tak vidíš, věří ti a ty si nakonec taky uvěříš, i když, jak říkáš, jsi to vlastně nemyslel vážně a chtěl se prostě jen přiživit na úspěšném artiklu, který prodávají jiní.“

Jako by si to najednou znovu uvědomil:

„Ovšem. Opravdu. Jde jen a jen o toho Haushofera, jde o to, co chtěli na tomhle ostrově poražení nacisti a jejich Spojenci.“

Musel jsem ho dráždit, popuzoval mě. Dosud na mne jen křičel, teď se najednou přemáhá, snaží se mluvit dobromyslně a přátelsky jako kdysi v hospodě U grobiána v Teplé.

„Proto jsme tě chtěli o něco důležitého požádat.

Až dosud jsme si mysleli, že Haushoferovo zmizení nějak souvisí s tímhle ostrovem a se zbraněmi, které uloupil v helenistickém muzeu.“

„Nějak?“ poprosil jsem Franka, který se objevil vedle nás, o další campari. „Tys přece popsal jak. Byl odtud odvezen raketou na satelit obývaný mykénskými bohy, přímo do klína Venuše a před Jupitera, samozřejmě v klasickém úboru a s klasickou zbrojí, neboť jinak vyslanci galaktické inteligence pozemšťany nepřijímají. Referuje tam o Vietnamu jako o bojích před Trójou.“

Chytil mě za ruku:

„Tohle jsem nikdy nenapsal, tohle sis z mé knihy vyčetl sám. Ty nebo Shapiro. Upozorňuji pouze na fakta, řadím je. A můžu se mýlit. Nebo nevidět všechna fakta. Jako v tom podzemí po válce. Byly tam ještě jiné předměty. Mysleli jsme, že to jsou obaly těch oštěpů, štítů, mečů a přilb. A kustodi z muzea to potvrdili, nacisti prý svou kořist balili neobyčejně pečlivě. Zahodili jsme ty krámy do větrací šachty zároveň s ostatními odpadky. Jenže dneska se mi zdají důležité. Podobaly se tomu předmětu, který jsi tu našel ty sám.“

„Tomu Papinovu hrnci?“

„Co když to vlastně byly nějaké tajné zbraně? Které měly jen vypadat jako mykénská zbroj?“

„Jenže to je pak jiná knížka. Tajné zbraně nacistů. Nebyl bys původní.“

Vzpomínal jsem, jak dokázal vždycky své domněnky sypat z rukávu. Až dodnes jsem si myslel, že je to literární vada.

„Snad máš pravdu,“ řekl náhle s lhostejností, kterou zřejmě předstíral. „Proč nás má otravovat ta záhada našeho mládí? K čemu potřebujeme důkazy? Peníze už vydělala. Aspoň pro Shapira, mám na své knížce sotva pět procent…“ pokusil se zívnout. Nešlo mu to. „Vjíždíme do přístavu…“ ukázal. „Víš, že ti závidím? Vracet se domů je vždycky štěstí. A pak, já bych asi neodolal a navštívil znovu to ďáblické podzemí, otevřel bych tam ten větrák, jistě ho dodneška nikdo neopravil, vzpomínáš? Ostatně víš, že jsi tady na ostrově propadl podobným otvorem?“

„Co tím naznačuješ?“

„Nic. Je to zvláštní náhoda. Jeskyně si jsou často podobné, možná. Ale to podzemí u nás doma přece uměle vyhloubili…“

„To tě přece už nezajímá. Je to ještě zábavné?“ pokusil jsem se o ironii. Usmál se násilně:

„Máš pravdu. Musíme si pospíšit nebo nechytneš letadlo…“

Čekal na ochozu letištní haly, dokud jsme neodstartovali, a vypadal tam jako cínový vojáček. Motory už řvaly a mě se najednou zmocnil smutek. Proč jsme se nedokázali svěřit? Proč jsme kolem sebe chodili s neustálým podezřením? Copak člověk nepozná přítele od nepřítele? Zdálo se mi, že byl Erik poslední dny nesvůj, že se s něčím svěřit chtěl. Sledoval jsem ho očima, protože mě posadili k okénku, a posledním pohledem jsem zachytil ženskou postavu, která k němu přiběhla od parkoviště aut a stanula sotva krok od něho, jako by byla vzrušená. Snad Jenny? Prolétávali jsme mraky. První mraky po té divné dovolené.

V. NOC KOUZELNÍKŮ

Praha působila jako žhavá pec: podivný paradox uprostřed léta, kdy na jihu u moře člověk horko ani nevnímá, ale ve vnitrozemí ho ochromuje. Začal jsem se potit ještě dřív, než jsem došel k telefonní budce. Ale nikdo z mých přátel nebyl doma. Rozhodl jsem se za pár dní, že pojedu dál do Teplé. Rozmýšlím, jestli mám říct domů. Doma se dosud cítím v Praze, ačkoliv mi tam nic nepatří a moji rodiče jsou pohřbeni jinde. Prožil jsem tu dětství i dobu studií a odjížděl po promoci do Teplé jako „na zkušenou“, na pár let, jak jsem doufal. Ani za pět let jsem se tam nechtěl zařizovat a připustil jsem, aby mi přidělili byt, teprve když se ke mně nastěhovala Marie. Bydlím v jednom z těch kosmopolitních stavení u nemocnice: panelové domy, které od sebe nelze rozeznat. Člověk se v těch bytech znamenitě soustředí, musí pozorovat sám sebe a své myšlenky, protože kolem je všechno stejné a nezajímavé. Naše domy obklíčily Teplou jako novostavby přístav na jihu, a když jsem vystupoval z autobusu, uvědomil jsem si, že vlastně celá Teplá připomíná můj přístav na ostrově.

Vznikla prý v patnáctém století, když jakýsi pasáček opařil prasata v místním teplém vřídle, proto Teplá. Pasáček byl Čech a dodnes se jeho národnosti dovoláváme, když chceme zdůraznit charakter města, později se tu kvůli okolním dolům usadili němečtí kolonisté. Už ve středověku se lidé koupali v horkých pramenech, později je začali i pít, začátkem našeho století se lázně staly módou. Vzpomínám, že jsem jednou studoval městské archívy a zjistil, že vlastně celé staré lázeňské město vzniklo během pěti let. Každá vila měla své jméno, každý hotel připomínal mezinárodní život. Ambassador, Esplanade, Astoria, Imperial, Esquire, Prince of Wales, tehdy přiváželi peníze především angličtí hosté (ne turisti) nebo hosté z britského impéria. V hotelu Císařovna indická bydlívali mahárádžové. Teplý pramen přitahoval tehdejší společnost stejně jako dnes moře a nahá pláž přitahuje návštěvníky mého ostrova. Možná že jednou hotel Surprise zpustne stejně jako zdejší Ambassador. Až si lidé zase začnou chránit kůži růžovými paraplíčky a bronzový odstín bude považován za něco směšného nebo dokonce sprostého jako v době, kdy byla módní Teplá. Dřív nebo později se přece musíme nasytit Teutonengrillu a všechny novostavby se potom vyprázdní nebo budou sloužit jenom potřebným jako v Teplé dnes, kolem vzniknou prstence průmyslu nebo snad rybářské kombináty. Z hotelu Překvapení se může zítra stát muzeum lidské pošetilosti.

Po delším hledání se mi podařilo najít fungující telefonní přístroj (Teplá nebyla výjimkou ve vandalismu našeho věku), postavil jsem kufr mezi dveře a vytáčel své vlastní číslo. Ozvala se Jarka, byla překvapena.

„Přijel jsem o několik dní dřív, promiň. Máš jistě návštěvu, Budu zatím spát v nemocnici…“ Omluvil jsem se a zavěsil. Vždycky se své ženě hlásím, když přijedu mimo program, zvlášť od té doby, co jsme se rozvedli. Je mi zřejmé, že má u sebe svého mladého milence a že jsou vlastně v našem bytě na prázdninách. Prožívá svou dovolenou rozumněji než já, napadlo mě. Ale vždyť má dopoledne trénink. Moje žena je tanečnice v místním divadle, vzali jsme se před dvěma roky a rozvedli asi před měsícem. Zaujala mě tím, jak dovede mlčet. Krátce po seznámení jsme jednou odjeli na výlet. Mlčela nepřetržitě osm hodin, stopl jsem si to.

Mám vlastně svůj pokoj v nemocnici raději než panelové krabičky naproti, a byl by úplně ideální, kdyby o něm nevěděli spolupracovníci nebo kdyby k němu vedl nějaký podzemní vchod. Vrátný mě ovšem zdaleka zdravil, tomu se nevyhnu. Byl to stejný vrátný, kterého málem zabil Sáva při své havárii:

„Pamatujete se ještě na tu bouračku?“

„Samozřejmě. Pan inženýr (dal si záležet na titulu) tudy jezdí skoro každý měsíc. Je pořád na cestách. A má teď chryslera. Vždycky se tu staví a přiveze lahvičku, uznalý člověk –…“

Vrátný je snad jediný zaměstnanec nemocnice, který tu pracuje déle než já. Vím, jak rozděluje lidi, na jeho ocenění jsem se mohl spolehnout. Ale proč se potom Sáva neobjevil dole u svých rodičů, když si tam pozval hosta a je pořád na cestách?

„Je prý zaměstnán, myslel jsem, že ve fabrice.“

„Vypadá spíš na obchodníka. Formát…“ prohlásil vrátný a zapisoval do knihy příjem, za mnou zastavila sanitka, poznal jsem, že zdržuji. Chtěl jsem se dostat nepozorovaně do lékařských pokojů nad prádelnou, obešel jsem kvůli tomu dva staré bloky, postavené ještě před první válkou, a šel ve stínu nové bílé budovy, kde teď pracovali internisti a která je chloubou naší nemocnice. Zdálo se mi, že je tady chladněji než v Praze, jsme přece jen severněji a přímo pod horami. Ideální místo pro člověka, který se vrací od moře.

Nemám ovšem na služební pokoj už dávno právo, naše nemocnice trpí explozí lékařů, jak říká náš ředitel, připomínaje tím explozi populační v jiných částech světa. Po válce tu prý pracovalo dvanáct kolegů, když jsem já přišel, bylo nás asi dva čet, dneska je tu víc než sto lékařů, ani se vzájemně neznáme a nezdravíme. V mém útulku původně spávaly sestry, za starých časů by něco tak spartánského lékařům nenabídli, dnes je to vlastně přepych, který tajím. Rozbalil jsem kufry, uvařil kávu na rychlovařiči, který používám posledních patnáct let, přešel tři metry od pohovky k oknu a zadíval se na panoráma města, vlastně na staré město. Pomalu ho bourali, sádrové dorty zmizí. Zas jsem si vzpomněl na ostrov, na to, co jsem právě zažil. Byl jsem rozhodnut vše zapomenout, Erikovy teorie za Shapirovy peníze. A jestli se tu ještě jednou staví ten „inženýr“ Sáva, poděkuji mu zdvořile za pohostinství.

„Franto! Spáso moje!“ Dveře otevřel bez zaklepání doktor Maleček, který byl několik let v Americe a od té doby jmenuje každého křestním jménem, i když je třeba starší o deset let jako já. „Františku, musíš za mě vzít službu, mám rande. Člověče, to je kus…“ Maleček také každému tyká a dovede působit nepříjemnosti. Jestli odmítnu, bude mě pomlouvat ještě dnes večer.

„Bohužel hned odjíždím,“ nemyslel jsem to vážně. „Do Ďáblic, mám nějaké řízení v tom zámečku.“

„Opravdu?“ řekl nevěřícně. „Tak to tě dám odvézt, za chvíli tam posíláme sanitku.“ Myslel, že mi znepříjemní mé odmítnutí, ale proč bych nemohl jet do Ďáblic? Nebyl jsem tam už od Erikových dob a prohlídnout si ten zámek můžu, to přece ještě neznamená, že polezu do podzemí.

Ďáblice byly vlastně předměstím Teplé, zámek ovšem celému městu vévodil, byl prý postaven na třetihorní sopce, dnes malé vyvýšenině, shlížel přímo na pohraniční hory naproti. Původně tu stál hrad Vojířů z Krabice, kterým celý tenhle kraj patřil, za protireformace dostal hrad španělský hrabě a dal si z něho zrobotovat renesanční letohrádek, dřely se na tom obě příslušné vesnice, Teplá i Ďáblice. Potom ovšem Teplá rostla, spolkla svou vlastní hlavu a dnes je střed města docela jinde. Dojeli jsme tam za slabou čtvrthodinku, prohlásil jsem, že se vrátím městskou dopravou. Chci se projít, mám na to právo, jsem dosud na dovolené.

Jenže zámek byl uzavřen. „Opravuje se!“ křikl na mě z okna zedník. Nechtějí mě tu. Uvědomuji si, že jsem vlastně byl uvnitř jen jednou před léty za Erikovy doby, připadal jsem si jako Pražák, který nezná Hradčana. Park jsem si ovšem pamatoval. Ozdobným půlkruhovým schodištěm se od zámečku sestupovalo do francouzské zahrady, která byla zbudována na třech terasách (také ovšem v dobách roboty, vesničani sem prý museli vozit hlínu z vlastních polí), kroucené stromy a keře, živé baldachýny a lodžie, klece, kde kdysi chovali cizokrajné ptáky, naproti přímo proti schodišti skleník, který se blyštěl v slunci. Sedl jsem si na masívní zábradlí (bylo vyhřáté) přímo nad vodotrysk, který nefungoval, vedle kamenného fauna. Bylo slyšet jen tlumené hlasy dělníků ze zámku, jinak nic.

Před víc než patnácti léty jsme sem přijeli s Erikem na nákladním voze. Kolem schodiště sedělo asi dvacet mladých lidí, kašlali a zvraceli, první stupeň terasy byl rozkopán a bylo tam vidět ocelovou bránu.

„Španělský šlechtic tu měl pod terasami největší sklepení v severních Čechách. Skladoval tam víno,“ vysvětloval mi Erik. „A nacisti chtěli ty prostory ještě rozšířit. Postříleli pak všechny dělníky, kteří tu pracovali, jsou pochováni v nedalekém lese. My měli za úkol ty sklady prozkoumat. A skoro všichni jsme otrávení…“

Pracovali v podzemí teprve dva dny. Nebyla to těžká otrava, museli jsme hospitalizovat jen jednu malou černovlasou Slovenku. Do nemocnice nechtěla, nechtěla ani spát. Zdálo se mi to směšné. Pozval jsem potom Erika na sklenku, tehdy po válce nebylo mnoho alkoholu a mladí lékaři měli málo peněz, pili jsme malinovku s lihem, který mi dodával ústavní lékárník.

„Jsi jejich ošetřující lékař?“ zeptal jsem se ho ve svém bílém útulku nad prádelnou, kde se třemi kroky dojde od pohovky k oknu. „Vzali tě na vojnu?“ domníval jsem se, že jde o nějaký armádní podnik.

Zasmál se zlostně:

„Pověsil jsem studia na hřebík. Divím se ti, že tu dokážeš ztrácet čas. V takové díře. Tohle je doba, která nás žádá celé, rozumíš? Není čas myslet na zadní kolečka, jde o střetnutí zla s dobrem, rozumu s pověrou, jde o budoucnost světa. Studium je v tom případě jenom zdržení. Vsadil jsem na svůj talent, kamaráde, na svou odvahu…“ a začal mi vyprávět, že pracuje v mládežnické osvětě, že píše, clíce bojovat perem. Jako tajemství mi sdělil, co za pár týdnu uveřejnil v místním časopise (vedl potom nějaký čas v naší díře informační rubriku týdeníku Záře severu). „Pod terasami ďáblického zámku se nacisti pokoušeli vybudovat celý pod zemní labyrint, který by zůstal utajen všem výzvědným službám (proto popravovali konstruktéry i dělníky té stavby) a kde by sestrojovali rakety, kterými chtěli ostřelovat New York. Měli to dobře naplánováno.“

„A našli jste ty rakety?“ zeptal jsem se, protože se mi zdálo, že jsem vedle těch ocelových vrat viděl jen motyky a rýče. „Kde jsou?“

„Nenašli jsme nic,“ řekl s prstem na ústech. „To je právě divné. Podzemní chodby jsou uklizené do posledního smítka. Ale to je vlastně důkaz, jak byly důležité.“

Dovedl se vždycky ze všeho vylhat. Vzpomínám, že k prvním pitvám přišel v bílém plášti svého holiče, s kolárkem kolem krku. „To je prý zlepšený lékařský plášť! Zvláště sterilní,“ tvrdil. Později u zkoušek mu fantazie nebyla nic platná, neměl dost trpělivosti studovat. Talent? Netrpělivost? Sešli jsme se odpoledne u malé Slovenky s naším primářem.

„Vypadá to na otravu dusivými plyny,“ řekl, protože pamatoval ještě první válku, a nasadil, jak už jsem vzpomněl, BAL dodaný UNRRou.

„Jak dlouho jste byla pod zemí?“ Dívka odmítala odpovědět. Neřekla ani, jestli měla masku, ani co tam dělala, natož co viděla. Stejně i ostatní z její brigády. Vrátila se práve s otcem z Francie a brala všechna nařízení smrtelně vážně, nebo snad to byla opravdu vrcholně tajná akce, napadá mě dnes. Zeptal jsem se jí na Erika.

„Ten škrabal? Tomu nevěřte,“ řekla s opovržením a po celý pobyt v nemocnici jsme od ní neslyšeli nic jiného. Zdálo se nám tehdy, že nacisti před ústupem zřejmě ty podzemní prostory zamořili, armádní odborníci to potvrdili a vím, že právě Erik pak několikrát psal o tom, že teď po odumření pod terasami lze už zase skladovat víno. Jak se sem dostal s tím prvním oddílem, mi pak už nikdy neřekl, nechtěl se o podzemí bavit a jeho další články (prý tam vznikly plány na atomovou bombu nebo součástky neznámých strojů), zněly spíš jako novinářské kachny. Podzemní chodby se totiž staly tajemstvím Teplé, senzací města, jimi jsme vlastně všichni vstoupili do historie. Vždyť zřejmě stačilo málo a výsledek války se mohl tady u nás zvrtnout. Nikomu jaksi nevadilo, že se pod terasami oficiálně nikdy nic nenašlo. Ale co když se našlo, napadá mě teď! Měli opravdu Haushoferovu stopu? Pamatuji, jak potom za naší Slovenkou jezdili nejrůznější návštěvníci. Jak ji do Prahy odvezli bojovým dvouplošníkem Rata, který přistál přímo na silnici vedle pavilónu, a jak mě několikrát navštívil rada Koubek, který se tehdy v kraji zabýval pronásledováním nacistů a válečných zločinců, Co když tady pod zemí přece našli zbytky toho helenistického muzea? Všechno jsem najednou viděl zcela zřetelně, jako by od těch událostí neuplynulo dlouhých patnáct let.

A sestupoval jsem vlastně proti své vůli po schodišti k místům naproti, kde kdysi byla ocelová vrata. Co všechno nedělám v tomto příběhu proti své vůli? Z pouhé zvědavosti? A jen v tomhle příběhu? Někdy si připadám, jako by mnou celý život smýkali jiní, nechci a přece jdu. Ocelová vrata zmizela, zato na nejbližší japonské třešni byl nejasný ukazatel: K PODZEMÍ. Podzemí bylo otevřené, zarostlé popínavými rostlinami, cihlové schodiště osvětlovala žárovka krytá drátěným chráničem. Sestoupil jsem do prvního podzemního patra, bylo tu kupodivu teplo a všude spoře svítili, že by z nedbalosti? Není přece možné, že tyhle chodby někdo prostě zapomněl zavřít? K PAMÁTNÍKU, četl jsem další Zachovalejší ukazatel na stěně, ZUM DENKMAL.

„Ausländer?“ ozvalo se za mými zády. Rychle jsem se otočil. Stál tam malý tlustý permoník v koženě zástěře, s ošatkou bílých hub v náručí. „Sind Sie Ausländer?“ ptal se mužíček znovu. „Chcete si prohlédnout památník?“

„Jsem zdejší…“ Nevěděl jsem, co mu vysvětlit, a tak jsem řekl pravdu. „Hledám větrák v třetí hale vzadu. Naposled jsem odtud odvážel ty otrávené.“ A představil jsem se. Mužíček se nepodivil. Představil se jako zahradník, měl tiché inteligentní oči lidí, kteří jsou dlouho sami a mají čas přemýšlet, mluvil zřejmě cizími řečmi, i když se zvláštním přízvukem, utřel si pravou ruku a podával mi ji:

„V třetí hale bohužel nic neuvidíte, ale můžete tam jít, jestli chcete. Pěstujem totiž tady v podzemí žampiony, víte. Máme skvělé výsledky! Do třetí haly jsme práve navezli hnojivo. Nebude to tam nejpříjemnější,“ usmál se, „i když ovšem ne tak nebezpečné, jako když tam nacisti nechali bojové plyny. Tyhle podzemní chodby jsou přístupné veřejnosti v celém rozsahu. Mezi námi už o ně skoro nikdo nemá zájem, dneska jste můj druhý návštěvník, a dnešek je výjimečný den, už sem nikdo nepřišel celé měsíce. Vedle vrchního zahradníka tu také funguju jako průvodce za příplatek dvou set korun, musel jsem skládat zkoušky, chápejte, nejsem odtud. Ale kdysi sem prý chodili občané v zástupech, věděli o těchto podzemních chodbách víc než já a většinou samé hlouposti. Musel jsem je zklamat.“ Postavil ošatku hub opatrně na schody, očistil si ruce a vedl mě hloub do podzemí, jako by mu to dělalo radost, snad za takové výkony opravdu dostává příplatek nebo své podzemí miluje, třeba tu i spí, jak se sluší na permoníky.

„Vím o zdejším podzemí skoro všechno, co psaly noviny. Kdo by mi mohl říct víc?“ zeptal jsem se, když jsme vstupovali do první haly, kde hořelo věčné světlo pod mramorovou deskou, na které bylo vyryto asi dvě stě jmen všech možných národností.

„Mohu vás poučit o nové kapitole našeho podzemí, o jeho mírových vyhlídkách. A pak o jeho mučednících. Teprve před čtyřmi lety se v terezínském archívu našel jmenný seznam komanda vězňů, kteří sem byli odveleni k hloubícím pracím a potom všichni postříleni v parku. Nad jejich hromadným hrobem roste zvláštní druh javoru, Acer pseudoplatanus, s nezvyklým, řekl bych mučednickým tvarem listů. Proto jsme také pamětní desku raději umístili sem, do první haly. Nikdo se zřejmě už nedoví, co tady nacisti v posledních týdnech války chystali a proč ti lidé šesti různých národností museli zemřít. Doufali jsme, že památník podnítí nový zájem o podzemí, ale jak už jsem vám řekl, všechno je zřejmě zapomenuto, od zveřejnění jmen sem přijela pouze jedna výprava z Kasselu, školní děti vedené učitelem, jehož bratr tu zemřel. Jinak jste, opakuji, druhý návštěvník dnešního dne i posledního půl roku. Žampiony ovšem…“ nadýchl se k veselejší kapitole. Smekl jsem před památníkem. Zmlkl, jako by ho mrzelo, že začal o míru příliš brzy. Rozhlížel jsem se kolem, byla to velká klenutá prostora, vypadala jako šapitó cirkusového stahu, nepřipomínala mi nic. Jestli Haushofer odtud utíkal pomocí jakýchkoli vynálezů, musel by tu přece zanechat nějaké instalace. Jestli tu vyráběli řízené střely, nemohli je sestavovat z ničeho. Podzemí si nechalo své tajemství pro sebe.

„Přece jen bych se rád podíval do té třetí haly…“ požádal jsem svého mužíčka. Třeba má Erik pravdu a všechno je ukryto ve větrácích. Nejen Papinovy hrnce, ale i nákresy odpalovacích ramp nebo snad vehiklů, které dovedou jezdit čtvrtým rozměrem, jak o tom sní spisovatelé fantastických románů a jak mohl snít i Haushofer.

„Jistě víte, že v moderní době a v moderních státech jsou houby pro přípravu pokrmů nezbytností…“ spustil zahradník a vedl mě další halou, tentokrát čtvercového tvaru, která připomínala podzemní kluziště. Kolem stěn byly narovnány dřevěné police s černou hlínou, bílé houby na nich rostlý jako plíseň, připadal jsem si jako ve velkovýkrmně kuřat, byly to téměř umělé houby i zápach byl umělý. „Ve Francii na obyvatele připadá půl kila žampionů na týden, u nás sotva na rok. Takže musíme také agitovat pro svůj výrobek, chápete, i to je poslání, které jsem chtěl plnit při provádění lidí podzemními chodbami. Žampionem se neotrávíte jako houbami z lesa, je to bezpečná lahůdka,“ byl teď docela jiný, vtipkoval, jako by se cítil ve svém živlu. Otvíral velké okované dveře do třetí haly, ta byla úzká a připomínala vysoký tunel, tady by se možná mohly zkoušet nadzvukové rychlosti, tohle, při dobré vůli mohl být zkušební tunel pro jakési obrovské rakety. Zápach mě přímo omráčil. „Varoval jsem vás,“ pokračoval mužíček, který si ani nezakryl nos. „Žampiony, jak víte, potřebují koňský trus, ale kde vezmu koňský trus ve věku mechanizace? Nechci-li se vzdát moderní pochoutky, protože vymírají koně, nezbývá než experimentovat s umělým hnojivem, nebo trusem vepřovým, který ovšem páchne. Proto snad ani nepůjdeme dál. Váš větrák je ostatně úplně zakryt hnojem,“ ukázal směrem ke konci místnosti, opravdu tam byla vypouklina, která připomínala komín. „Můžete být klidný, byl v poslední době otevřen mnohokrát, když jsme se snažili zbavit zvlášť nesnesitelných zápachů.“ Vycouval jsem z haly, byl jsem šťasten, když zavřel okované dveře na závoru, všiml jsem si, že jsou pokryty rzí, po válce se jen leskly. Chtěl jsem mu dát spropitné, když jsme zase vyšli na vzduch. Zdráhal se.

„Nepatří přece k vašim povinnostem vdechovat s každým návštěvníkem ten pach.“ Usmál se. Každý návštěvník prý sestupuje do zdejšího podzemí s přesvědčením, že odhalí jeho záhadu. „Právě proto přestali chodit, že nikdo nic neodhalil, ačkoliv jsem ochotně každému všechno ukazoval jako vám. Je to taky záležitost starší generace. Dvacetiletí sem chodí jen kvůli žampionům, milý pane…“ vrátil se pro svou ošatku a nechal mě na slunci samotného, ješte jsem měl před očima Erikův větrák, zakrytý hnojem, ještě jsem kolem sebe cítil zbytky zápachu mírové doby. Teprve teď jsem si uvědomil, jak to je absurdní. Spolkl jsem to i s navijákem, jak říkají vrstevníci mé ženy. Erik se mě prostě chtěl zbavit, chtěl mě odtamtud dostat. Když nepomohlo strašení těmi atentáty, když jsem prohlédl izolaci v luxusu, vymyslel záminku, která se vztahovala k velkému dobrodružství našeho mládí, k minulé válce, k tajemství, které se nás po ní dotklo. A vymyslel novou záhadu v ďáblickém podzemí. Ovšem. A na to jsem mu skočil. Jako hlupák. Byl jsem si najednou sám k smíchu. Ať si ten podvodník odhaluje další homérské záhady dle libosti, žijem každý jinde a už se nesejdem. Dopis mu psát nebudu, taky by ho asi nečetl. Považují mě tam všichni jistě za pěkného prosťáčka.

Zahřmění. Aspoň jsem nejdřív myslel, že hřmí. Při jasné obloze? Vypadalo to spíš jako výbuch. Otočil jsem se, v okně zámečku se totiž objevili zedníci a ukazovali za má záda. Z komínu vedle skleníku vyrážel právě hustý dým. A stejný dým se objevoval ve vchodu do podzemí. První zvědavci přibíhali, vedl jsem je, protože elektrické světlo přestalo nad schodištěm svítit. Někdo vedle mne prohlásil, že je správcem zámečku, a rozsvítil karbidovou lampu, patrně z pohotovostního skladu. V první hale dosud svítilo červené světlo mrtvým, ale místnost byla pokryta smradlavým hnojem, dveře do dalších místností byly otevřeny a výbuch nastal zřejmě v zadním tunelu. Doběhli jsme tam a rozšlapali při tom kila žampionů. Přímo u větráku ležel zahradnický skřítek v bezvědomí, tvář popálenou, místo pravé ruky ránu, krev z ní stříkala obloukem. Dvířka do větrací šachty zmizela, teď tu bylo obnažené zdivo s nepravidelným otvorem uprostřed, šklebící se otvor, napadlo mě. Nejdřív jsem začal obvazovat zahradníka. Byl v bezvědomí, ale žil, může děkovat tomu hnoji, prohrabal se zřejmě k otvoru tou hebkou vrstvou, která potom ztlumila náraz. Stlačil jsem jeho cévy kameny.

„Zavolejte sanitku, rychle, je snad dosud v obci. A policii. Jde totiž…“ řekl jsem správci, když opatrně odnesli zraněného (zedníci byli mnohem mladší a silnější než já), „jde o úkladnou vraždu.

Tohle je záměrně připravená úkladná vražda, i když možná způsobená minou z minulé války…“

Bylo mi jasné, že jsem tu měl takhle ležet já. To nebyl květináč ani divoký hafan, tohle byla trhavina, která by v uzavřeném prostoru roztrhala i pancíř…

„Nesmysl,“ opakoval správce, který pomáhal zedníkům na stavbě (vlastně na ně dohlížel a obsluhoval je). „Jsem správcem tohohle zámečku už tři roky. Za tu dobu tady bylo nejmíň osm vojenských inspekcí, a to nepočítám minulá léta. Celý prostor podzemí je odmořen, odminován, zrentgenován a prozkoumán Geigerovým počítačem, mám o tom knihu, bůhvíkolik podpisů tam zaručuje, že vstup do podzemí je naprosto bezpečný. Nebo myslíte, že se do těch dvířek už dávno nedobývali? Že všechny ty komise a všichni ti zvědaví návštěvníci nikdy neotevřeli větrací šachtu v třetí hale? To je nesmysl, musíte se mýlit…“

Sanitka odjížděla, objevila se policie v pohotovostním voze, dva mladí muži v uniformách. Byli trochu neklidní. Dosvědčili, co říkal správce.

„Tak tam tady musel někdo tu minu položit nedávno.“

„Už jsme volali vojáky,“ řekli, jako by se to samo sebou rozumělo. „Raději neodcházejte bez doprovodu,“ dodal první, který se představil jako poručík Samek. Ovšem, pokládají za prokázané, že tady někdo chtěl zabít mne. Vraždy jsou jejich zaměstnání, neohromí je tolik jako nás ostatní. Teprve když se mnou sepisovali protokol a když se mě vyptávali na má podezření, tak jsem si uvědomil, že se nemýlím, že jsem opravdu měl být zabit. Já sám. A že nevím proč.

„Nějaký cizinec prý přišel přede mnou,“ řekl jsem, protože to se mi zdálo být jedinou stopou, nebudu přece vykládat o Erikovi a svých starých zážitcích. Cizince viděl jeden ze zedníků, byl to prý mladší člověk s blond vlasy po ramena, víc nevěděl, na dálku víc taky nemohl vidět. „Snad nám víc řekne zahradník.“

Dověděl jsem se, že to je inženýr zahradnictví, známý odborník, mluvili o něm s úctou a s lítostí, jako by snad na jeho místě radši viděli mne. Ovšem, nijak si své zranění nezasloužil. Volal jsem Malečka, který mi dost mrzutě (dosud nesehnal zástup a zahradník nebyl jediný příjem) sdělil, že pacient je v bezvědomí, ale není v nebezpečí života, rána na ruce už nekrvácí, museli odebrat poslední tři prsty, tedy nic tak strašného. Bál jsem se, aby poslední zmínku ostatní v pokoji neslyšeli, seděli jsme v bývalém loveckém salónku mezi štaflemi a maltou, pod velkými obrazy zabitých jelenů a tetřevů, které namaloval jakýsi holandský mistr.

„Jestli nepřijel ten blond člověk v autě, tak musí dosud být v obci,“ řekl Samek, který se mezitím uklidnil (teď se mi zdálo, že je zas klidný až příliš), a pomalu telefonoval popis hledaného jakémusi ústředí.

„Turista, který proveze do Teplé minu? To se mi nezdá, prohlásil jsem, když vojenští odborníci zjistili, že šlo o nášlapnou minu, jakých se používalo v minulé válce. „Ještě k tomu minu dvacet let starou?“ Ujišťovali mě, že podzemí bylo odminováno třikrát po sobě. „Jestlipak ještě žije rada Koubek?“

„Vy ho znáte? Taky na něj myslím,“ rozveselil se Samek a tak jsem odjel z Ďáblic v policejním voze.

Rada Koubek byl už dávno v penzi, bydlel teď v nízké chalupě za městem se svou stejně starou paní. Našli jsme ho na zahradě s tranzistorovým rádiem v klíně a tmavými brýlemi na očích, seděl ve stínu a poslouchal německé zprávy. Stále tedy sleduje svůj obor, chtělo se mi říct, ale když se zdvihl, po prvních nejistých krocích jsem si uvědomil, že je skoro slepý. Držel se pořád zpříma:

„Oči jsou pro kriminalistu důležité. Tak jsem toho musel nechat,“ vysvětloval mi. Pamatoval si na všechno. A na všechny. Teprve tady jsem začal mluvit o Erikovi, tady jsem taky vysvětlil, proč nechci zatím celou událost mást svým podezřením. Řekl jsem prostě, že mě potkal u moře a že se zaručil za své informace. Koubek dlouho mlčel, Samek se na mě díval vyčítavě a zároveň jako lékař na pacienta, který ho náhle zaujme svou nezvyklou cizokrajnou chorobou.

„Vy jste se ale potom rozešli, pokud vím,“ řekl Koubek, zatímco jeho žena nám nalévala kávu bez kofeinu a krájela dietní piškot, nic jiného ti staří prý jíst nesmějí. „Je proto od vás pěkné, že jste hned nevyslovil své podezření. Vypadá totiž příliš zřejmě. A jenom my, kdo jsme Erika znali, víme, jak byl posedlý tajemstvím zdejšího podzemí. A vůbec tajemstvími. Je docela možné, že chtěl ještě jednou někoho poslat pod zem. Já mu to musel totiž před léty zakázat. Byl by zbláznil celý kraj, sám víte, co si dovedl vymyslet. Ten chlapec byl tak netrpělivý. Nechtěl zkoumat, chtěl hned vědět. A když to nebylo možné, tak si vymýšlel…“

K stáru člověka zřejmě zajímají víc lidé, které potkává, než fakta a detaily okolního světa.

„Ale kdo tam potom umístil tu minu?“ nevydržel Samek.

„Nášlapnou minu z války? Nikdo není dokonalý, mohli ji přehlédnout. Ostatně to podzemí skrývá i jiná tajemství, která dodnes neznáme a třeba se nikdy nedovíme, v tom se podobá celému světu. Člověk se s tím musí smířit. Život je krátký a umění, věda i kriminalistika mnohem delší, přátelé.“

Když jeho žena odešla (neměla ráda tyhle návštěvy, v penzi se má odpočívat, říkala), požádal Koubek o cigaretu, jako by tím končil slyšení.

„Je vám něco známo o Karlu Haushoferovi?“ zeptal jsem se ve dveřích skoro s omluvou, měl jsem totiž dojem, že jsme starého pána už dost unavili. Vzpomínal jsem, jak se chlubíval, že v době norimberských procesů, kde byl přítomen jako expert, nespal celých pět dní. „To je teď poslední Erikův šlágr. Chodby byly prý vybudovány kvůli němu.“ Stařec opatrně schoval dvě cigarety, které jsme mu dali, pod pelest postele a nahmatal blízkou knihovnu. Musel jsem přistoupit k jejímu německému oddělení. Knihy byly seřazeny heslovitě, udal autory i titul:

„Haushofer je teď poslední móda. Podle tohoto pramene umřel v Mnichově. Sám uvidíte, jak seriózní kniha to je. O loupeži v helenistickém muzeu ovšem také vím, ale všechny exponáty se vrátily přes Curych už v sedmačtyřicátém. Hledat tajemství chodeb je jako hledat cestu džunglí. Nezapomeňte, že těsně po válce sem mohl přijet každý, kdo chtěl nebo kdo věděl, co naše podzemí skrývá. Pamatujete na tu první výpravu, jejíž členové se přiotrávili? Dodnes nevíme, co to vlastně bylo za lidi. Ani jeden odpovědný orgán se k jejich vyslání nepřihlásil a zdá se, že měli všichni neexistující doklady lidí dávno popravených v Terezíně…“ Vzpomněl jsem si na svou Slovenku. Třeba vůbec nepatřila k reemigrantům a nikdy se už nedovím, ke komu patřila. Cítil jsem stopu Erikovy netrpělivosti. Proč má tajemství zůstat tajemstvím? Poděkoval jsem za knížku:

„Člověk by snad dovedl rezignovat, kdyby nás ta záhada občas znovu a znovu neohrožovala, jako právě dnes…“

Rozloučili jsme se. Samek nebyl spokojen:

„Nemohu zastavit pátrání a napsat: To je tajemství. I podle rady Koubka. To bych si dal…“ Ale já už byl skoro přesvědčen, že šlo o náhodu a že všechny ty komise pracovaly povrchně, nebo jako ti zedníci ve španělském salónku, kteří při práci na interiérech mají zřejmě čas pozorovat každého, kdo projde parkem. Odmítl jsem znovu nabídku ochrany a požádal jsem, aby mě odvezli k nemocnici.

„Přesvědčil jsem se už před léty, že Koubkovi je třeba věřit. Věnoval zdejšímu pátrání celý život.“

„Kdovíproč,“ neodpustil si Samek zlostně a zabouchl mi dvířka vozu před nosem bez pozdravu, leště si snad bude myslet, že starý pán je součástí tajemství. Ale i to je možné. Nesmím se o to starat, jedině tak se vyhnu dalším náhodám nebo atentátům nebo záhadám. Zavolal jsem Malečka a nabídl mu, že převezmu službu, jásal. Telefonuje si prý se svou kráskou po každém novém příjmu. Ta dívka prý sedí se společností ve francouzské restauraci, pošle mi jistě za odměnu, že uvolním jejího Malečka, láhev červeného vína. Poděkoval jsem, zeptal se na ďáblický případ a požádal sestry, aby mě zavolaly, jakmile se ten člověk probere k vědomí.

Ve svém pokoji jsem vypil studenou kávu, otevřel knihu, kterou mi Koubek půjčil (Bergier-Pauwels:. Jitro kouzelníků), a četl určenou kapitolu, jmenovala se: Kouzelník Haushofer.

V NEBEZPEČÍ SMRTI

V knize jsem nenašel Haushoferovu fotografii, a tak jsem ji nemohl srovnat s obrázkem, který mi ukazoval Erik. Našel jsem v ní vůbec málo dokumentů, zato však odvážná tvrzení. V tom se podobala práci mého bývalého přítele. Její sdělení lze snadno shrnout: v naší době přežívá duch osvícenství, éra rozumu a znovu začíná věk okultismu, kouzelníků a mágů. Svět se odvrátí od techniky a civilizace, nastane vlastně nový středověk nebo spíš jinověk, protože zdrojem celého hnutí jsou tajná asijská učení, hlavně Tibet.

Nacismus byl jen vnější jinojev takového hnutí, jeho vůdci jen loutky ovládané vlastními mágy, příslušníky tajných společností. Jedním z nich byl práve Haushofer, nadaný nadpřirozenými schopnostmi, kterých nabyl za svého pobytu na Dálném východě a uplatnil pak v obou světových válkách. „Okultismus učí, že když jsou temné mocnosti získány tajným paktem, může příslušná skupina využít jejich sil jen za účasti prostředníka, který opět nemůže ničeho dosáhnout bez média. V našem případě všechno vypadá tak, jako by Hitler byl médiem a Haushofer vlastním prostředníkem.“ Hekatomby mrtvol v koncentrácích pak nebyly nic jiného než rituální oběti, kterými byl stvrzen tento pakt, jímž měly být temné mocnosti (tedy asi přímo Satan) získány. Vše podle učení starogermánské družiny vyvolenců Thule, která má opět návaznost na tibetské kláštery, kolébku árijské rasy. Doklady? Rozšíření hákových křížů – hákové kříže zvolilo nacistické hnutí úmyslně, opět jako magický symbol: nalézáme je u amerických Indiánů, hojně v Tibetu, Japonsku a dokonce na zdech Tróje, kterou vykopal Schliemann…“ Kniha nevysvětlovala, proč Hitler nakonec své prostředníky opustil, proč se Haushoferův syn zapletl do nezdařeného atentátu a proč temné mocnosti nepomohly nacistům k vítězství, i když jim obětovali milióny heftlingů. Haushofer tu vystupoval jako strůjce obětí, války, vražd, uchazeč o veškerou moc nad světem, úplně jinak, než ho popisuje v poznámce Erik. Ale jak víme, i Homér líčí Odyssea jako válečníka a ne jako smiřovače, kterého v něm vidí Erikův spisek. Stojí za to citovat, jak tito autoři „dokazují“, že Hitler byl Haushoferovo médium: „Hitler se narodil 20. dubna 1889 v 17 hodin 30 minut v Braunau… tady se narodili také Willy a Rudi Schneiderové, jejichž experimenty parapsychologické byly asi před třiceti léty senzací. Hitler měl stejnou kojnou jako Willy Schneider.“ Byl médium, jelikož měl stejnou kojnou, jasné? Zřejmě pro oba autory ano, stejně jako je pro Erika jasné, že všichni jeho hrdinové patří pod jeden klobouk, protože shromažďovali zbraně doby mykénské. Nesmysl, odporující základům logiky, nesmysl patrný každému, kdo umí číst a psát. Koubkova kniha byla vydána posedmé během dvou let. Haushofer podle ní spáchal sebevraždu, ale jeho hrob není znám. (Všimněme si: věren japonské tradici. Nevíme, jestli to znamená, že sebevražda je japonskou tradicí, nebo jestli snad spáchal obřadné harakiri.) Odložil jsem to čtení, moc jsem se nepoučil.

Telefon na stole zazvonil. Inženýr zemědělství z Ďáblic se probral. A dokonce se mnou chce mluvit. Ptal se na mne, jak řekl první slovo. Byl jsem nedočkavý.

„Chtěli vás zabít, pane doktore…“ řekl, sotva jsem se objevil u jeho postele. Díval se při tom na palec své pravé ruky a zkoušel jím pohnout, upokojil jsem ho, o ruku nepřijde, bude zas pracovat.

„Jak to vlastně bylo?“ Nepamatoval se na poslední chvíle před výbuchem, samozřejmě, ale pamatoval si překvapivě mnoho…

„Když jsme se rozešli, vzpomněl jsem si na toho cizince, který přišel dopoledne. Vždyť ten taky chtěl vidět třetí halu, uvědomil jsem si. A dokonce mě odtamtud poslal pro fotoaparát, který prý zapomněl u Památníku. Hledal jsem ho nejmíň čtvrt hodiny. Ten člověk měl dost času, aby mohl cokoliv ukrýt do větráku v třetí hale. Nezlobte se, ale nejdřív mi napadlo, že to je jakási mrtvá schránka, že jste se po ní sháněl, protože jste si tam měl vyzdvihnout nějakou tajnou zprávu nebo pokyny. Víte, nejsem tu vlastně kvůli žampionům, můj otec byl zastřelen v komandu, které hloubilo zdejší haly, řekl jsem si, že musím vypátrat, proč byl zabit, kvůli čemu. A tak tu taky pátrám na vlastní pěst. Ve větráku ještě včera nic nebylo, to vím určitě, prohlížel jsem ho. Pak jsem si řekl, že hned když cizinec odešel, přivezli ten hnůj, že ta náhoda vaše poslání asi překazila, a chtěl jsem se o tom přesvědčit. Zřejmě jsem otevřel ta dvířka a tady ležím. Potrestán za vlastní zvědavost…“

Mluvil trhaně, špatně dýchal, chtěl jsem ho přerušit, ale nedokázal jsem to.

„Jak vypadal ten cizinec?“ zeptal jsem se zvědavě. „Stručně, nesmíte moc mluvit.“ Popsal mladíka s blond zástřihem.

„Snad Francouz. Německy moc neuměl a na franštinu já sice beru přídavek, ale umím jenom své říkání. Někdo z jihu,“ uzavřel.

Předepsal jsem mu příslušné injekce a opatrně prohlédl obvaz, rána nekrvácela. Celé dobrodružství ho bude stát jenom tři prsty. Co by bylo stálo mne? A co by se stalo, nebýt žampionů a život zachraňujícího hnoje? Jedno je teď jisté. Byl to promyšlený, zákeřný útok na mne. Ledaže by ten Zahradnický trpaslíček byl také členem spiknutí. Ale že by si pro jakoukoliv ideu dal zmrzačit ruce?

I v obličeji bude poznamenán nejmíň deset let. Na to by těžko našli dobrovolníky. Ta mina byla určena pro mne a měla vypadat nenápadně, proto ji vzali z válečných zásob, poslali sem najatého člověka jen proto, aby mě zneškodnili. Zastavil jsem se ve vrátnici, protože jsem se cestou zpotil, najednou mi to bylo jasné, najednou jsem neměl výmluvu: ani Koubkovu filozofii, ani neustálé vysvětlování, kterým mě chlácholili ještě na ostrově. Jsem jim nebezpečný. Tak nebezpečný, že se mě rozhodli zabít. Nevyhnu se tomu, nevymluvím si to, nemůžu se z toho dostat, dokud nepoznám, o co se vlastně jedná, čím jsem pro ně tak nebezpečný. Požádal jsem vrátného, aby zavolal poštu, Byl dnes nevrlý, ve své kukani neustále obcházel dva velké kožené kufry.

„Chcete taky francouzskou restauraci? Nemohli by si páni doktoři zvát své dámy blíž k nemocnici?“ ptal se jedovatě, ale zpražil jsem ho.

„Pošta? Adresa je Jenny Jones, Hilton hotel, Londýn. Poslali sem svého člověka. Chtěli mě doopravdy zabít. Frank.“ Opakoval jsem svůj text ještě jednou, vrátný si pomalu sedal. Jako by mě jeho překvapení uklidňovalo. „Tak vidíte, pane Mráček, já mám jiné starosti než dámy ve francouzské restauraci,“ řekl jsem mu s triumfem. Teď už zítra bude o mém telegramu vědět celá nemocnice. „A ještě zavolejte Bezpečnost. Poručíka Samka, ale to chci do pokoje. Dobrou noc.“

Slyšel jsem telefon zvonit už na chodbě, ani jsem nesvlékl sako.

„Franto?!“ zaznělo úpěnlivě. Byl to hlas mé ženy. Zněl vystrašeně: „Franto, jsi živ?“

„Co tě to napadá?“ nikdy jsem nepředpokládal, že by o mě mohla mít takový strach má rozvedená paní.

„Je tady paní Bartlová a říká, že jsi mrtev, chce nějaké dopisy. Co mám dělat?“ Slyšel jsem najednou v telefonu ještě jeden hlas: „Hrajete v detektivce. Nesmíte být oběť.“ Hlas Jenny Jonesové.

„Okamžitě zamkni byt a vyhoď klíče oknem. Když bude dělat hlouposti, tak ji kopni. Jsi mladší a víc trénovaná. Budu tam za pět minut…“

Ani nevím, jestli jsem hodil sluchátko na vidlici. Obrátil jsem se a běžel od prádelny sprintem. Před chirurgií stála záchranka, teprve nedávno pro ni koupili automatickou sirénu s modrým světlem.

Spustil jsem obojí. Ve vrátnici jsem přibrzdil:

„Zavolejte Malenka do francouzské restaurace, že má zase službu. Když bude řečnit, tak zavolejte ředitele. Samek ať přijde hned ke mně do bytu…“

Mráček byl bledší než obvykle, zdálo se mi, že se mu třese brada. Strach bych přece měl mít já. Ale jel jsem po městě jako Chiron, dvě tramvaje musely kvůli mně zastavit, lidi jen taktak uskakovali na přechodech, byl jsem před svým domem dřív než za těch pět minut. Vypnul jsem houkačku a zdvihl z podlahy hever. Nějakou zbraň přece mít musím. Co když je Saša ozbrojená. Paní Bartlová se totiž jmenuje Saša. Je to poslední milenka Erika Nováka v Teplé, znám ji taky dobře, ale už jsem ji pár let neviděl. Dokáže být někdy tvrdohlavá. A miluje zřejmě Erika dodnes.

Jenže k rvačce nedošlo. Našel jsem obě ženy, jak sedí v jídelně u velkého stolu pro šest osob, každá na opačném konci, před sebou porculánové hrnky s čajem, dívaly se na sebe napjatě, sledovaly jedna druhou. Jarka se tedy neopovážila zamknout, odejít odtud. Telefon byl dosud vyvěšen, ležel mezi nimi na krajkovém ubruse jako chcípající, pípající zvířátko.

„Dobrý večer,“ řekl jsem obřadně, protože se mi najednou tenhle dobrodružný příběh začal líbit. „To je překvapení…“ A sedl jsem si na stůl mezi ně, opatrně jsem zavěsil telefon a položil na krajky hever. „Za prvé jsem živ a za druhé jsem ti tvé dopisy vrátil už dávno. Nejmíň před pěti léty, pamatuješ? Tak cos tady chtěla?!“ Zjistil jsem, že křičím, proti své vůli, jako na divadle. V našem panelovém domě to musí být slyšet až do sklepa. Bylo to komické divadlo, ale Saša ho brala dosud vážně, vydávala neartikulované zvuky a rudla i bledla zároveň. Ta určitě nemá v kabelce raketomet jako Jenny. „Nemusíš odpovídat,“ řekl jsem už docela klidně, šel jsem k Jarce a pohladil ji po vlasech, oči pořád na Bartlové. „Rozmysli si všechno, za chvíli tu bude policie.“

„Ale kdekdo říká, že tě to zabilo,“ plácla Saša, jako když přejede pilník po talíři. „Celé město, potvrdil mi to i váš vrátný. A ten cizinec…“ řekla po chvíli.

„Jaký cizinec? Byl blond? A mluvil francouzsky?“

„Nedostatečně,“ vyrazila ze sebe Saša. Ovšem, byla přece učitelka řečí, nebo už je dávno ředitelkou celé školy?

„Kdy u tebe byl?“

„Dnes po vyučování…“

„A co chtěl? Ale pravdu!“ Trvalo to chvíli, z dálky bylo slyšet další houkačku, jsem dnes postrachem tohoto města, jak se zdá.

„Erikovy dopisy,“ řekla provinile. „Přivezl od něho vzkaz. Chtěl všechny dopisy, které mi psal a které psal tobě. Tys prý bohužel utrpěl ten úraz, řekl monsieur, a tak by byl rád, kdybych já pomohla. Mám se s ním sejít za hodinu v hotelu Cínovec…“ podívala se na slohu vedle sebe, ihned jsem ji sebral. „Ne!“ vykřikla jako v opeře.

„Myslíš, že ten cizinec by si je nepřečetl?“ To už do bytu vcházel rozespalý Samek. Tvářil se otráveně, případ už byl zřejmě zcela obyčejný. Vyslechl můj referát a kývl.

„Jenže ten chlap odjel z hotelu půl hodiny poté, co přivezli inženýra do nemocnice. Před hodinou přejel hranice. Pátráme dál. Můžete mi půjčit ty dopisy?“

Jeho společník zatím vyslýchal Bartlovou.

„Snad se dovíme, proč jim to stálo za tu námahu.“

Saša vybuchla, začala plakat, dostala hysterický záchvat. Konečně. Chápal jsem, že ztrácí Erika teprve teď, věděl jsem, že ji to bolí. Dodneška si myslela, že se Erik vrátí, že bude družkou slavného novináře, že ji v životě ještě něco očekává, teď si uvědomila, že ji chtěl jen použít, jako ji používal celý život, po celý jejich vztah. Požádal jsem Samka, aby ji polil vodou.

„Přinesu vám ty papíry. A přidám své vlastní. Kvůli úplnosti. Do archívu. Budou u mne v bezpečí. Pochybuji, že by se ještě něčeho odvážili po tomhle pokusu,“ vysvětloval jsem, protože nebyl mým návrhem nadšen a protože by asi mohl ty papíry snadno zabavit. „A beze mne nepochopíte, oč tu jde. Sám to dosud nevím. Sám to teprve chci prostudovat.“

Musel přijmout. Dosvědčil jsem ještě, že Sašu znám a že proti mně nikdy nic nepodnikla. Uklidnila se teď a plakala, proplakala krajkový ubrus až na dřevo stolu.

„Uvidíte, že nakonec ten Koubek přece neměl pravdu. Člověk se nemá vzdávat, ani když je mu osmdesát, to si myslím já,“ prohlásil Samek místo rozloučení a odváděl potom se svým společníkem Bartlovou k výslechu. Šla mezi nimi a styděla se, celý činžák byl na schodišti, takhle opravdu nemají končit velké lásky.

„Děkuji ti,“ usmál jsem se na Jarku a odcházel ke dveřím za nimi. „A promiň, že jsem ti vlastně zkazil tak brzo dovolenou.“

„Kam jdeš?“ seděla dosud nad studeným čajem a dívala se na svět svýma lhostejně modrýma očima.

„Máš tu přece svého přítele. Kde vlastně je? Proč tě nebránil?“ Náhle jsem si uvědomil, že jsem jel po městě jako v raptu s myšlenkou: Je tam s ní santa! Ale mohl jsem klidně čekat na taxík, protože tu přece byl její mladík.

„Žádný přítel neexistuje. Chtěla jsem tě jen zkoušet, myslela jsem, že tě vyprovokuje, to je všechno. Klidně zůstaň doma. Jestli chceš, odejdu já…“

Teď zas bylo na mně, abych ji zdržoval. Ty tanečnice. Celý den jen cvičí svaly. Krásné, málo myslící stvoření. Ale s instinkty. Dodnes jsem nepoznal ani jednu z jejích kolegyň, ani její nejlepší přítelkyni ze sboru. Muže, o které jim jde, si prý vzájemně nepředstavují, muži, na kterých jim záleží, nepoznají nikoho než svou vyvolenou. Předcházejí tím nepříjemnostem, říkají s nevinným úsměvem. A tak mě kolikrát Jarka odtáhla za ruku z divadelního klubu uprostřed nejlepší zábavy, protože se přiblížila její věrná družka, které by mě musela představit. Zato se ovšem ohlašují fantómy jako tento milenec, který se přece jmenuje jako já, jenže je o dvacet let mladší, je zaměstnán v elektrárně a občas si půjčuje prý i můj automobil. Nerozuměl jsem tomu. Jako by najednou můj svět praskal ve švech, jako by najednou bylo nejasné všechno, nejen Erikova záležitost:

„Ale proč jsme se tedy rozváděli? Proč ty ceremonie?“

Byla vždycky tichá, málomluvná, ale předešlá scéna z ní vykřesala aspoň několik slov, snad si dodala odvahy nebo se o mne začala znovu zajímat:

„Kdo myslíš, že by vydržel bydlet s mrtvou? Vzal sis mě jen proto, že se na mne rád díváš, že mě rád ukazuješ a někdy se mnou spíš. Jinak mě nevnímáš. Proto jsi tak rád, že pořád mlčím: neruším tě ve vzpomínkách. Myslíš, že nevím, že dodnes nosím v koupelně její župan? Že mě nutíš nosit kostýmy, které slušely jí? Žes mi koupil parfémy, které ona používala? V divadle člověk slyší všechno, drbe se tam nejmíň tak jako v nemocnici a někdy si ty drby oba podniky vyměňují. To sis mohl rovnou vzít voskovou pannu. Doufala jsem, že budeš žárlit, když vymyslím tvého soka, ale tys to vlastně uvítal, nakonec tě obtěžovala i štafáž v bytě, žiješ prostě dál s mrtvou Marií, nikdy jsi ten vztah nepřekonal, nikdy jsi nezažil nic většího a nechceš nic většího zažít. Budu ti dělat hospodyni, jestli chceš, nebo ošetřovatelku, protože jsi vlastně od té doby, co Marie zemřela, nemocný…“

Odmlčela se tak náhle, jako promluvila. Nedokázal jsem jí odpovědět, byla to první delší promluva, kterou jsem od ní slyšel, dosud mluvila jenom jednoslabičně nebo jednou větou. Nevěděl jsem, co jí mám odpovědět. Nikdy jsem netušil, že toho o mně ví tolik, nikdy jsem si také neuvědomil, že jsem si ji opravdu vybral, protože jsem rád chodil v noci k divadlu po představení, abych ji doprovodil domů, že mi to připomínalo dobu, kdy jsem tak vyprovázel Marii:

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ řekl jsem jenom. „Budu rád, když tu zůstaneš, ale nedokážu asi být jiný, chápej. Teď se právě něco děje kolem mne, co si teprv musím ujasnit, možná že mě to změní, možná že budu mít víc odvahy, vypořádám se s minulostí, ale jsem už starý, začínám být starý, cítím to, neusmívej se, vím to dobře. V mé budoucnosti budou mít vzpomínky větší a větší místo, vzpomínky, ne prožitky. Nemůžeš přece žárlit na mrtvou,“ řekl jsem přehnaně a věděl jsem, že tak to není, že nežárlí, že prostě jenom poznala, co cítím, co jsem dosud ani po několika létech nepřekonal. Políbil jsem ji na čelo a poslal ji spát. Musím ještě přečíst ty dopisy…

„Další část minulosti?“ řekla věcně. Ne s posměškem, svlékla přede mnou svůj župan a odcházela do ložnice nahá. Bartlová ji musela vyrušit při koupání. Koupala se, kdykoliv přišla z tréninku, a zůstávala ve vřelé vodě celé hodiny. Měla postavu jako Samothrácká Venuše z Vatikánského muzea. Teprve dnes jsem si uvědomil, že v něčem připomíná Maidu. Obdivoval jsem se jí a někdy mě i vzrušovala, dnes mě víc vzrušovala sloha, kterou jsem vytrhl Bartlové. Zavřel jsem dveře do ložnice a pokusil se do tmy povzbudivě usmát, sedl jsem nad slohu a začal číst. Tohle je literární detektivka, napadlo mě. Tajemství jako by nějak souviselo s psaným (a tištěným) slovem. První dopisy byly zcela banální. Erik se vymlouval, že nemůže přijet na návštěvu, a líčil své poloúspěchy v Praze. Potom najednou oznamuje, že odjíždí na sjezd do Kalifornie. A přikládá svůj první spisek o Fantastické cestě kapitána Jerolima, který vydal v jednom krajském nakladatelství. V Kalifornii, zdá se, někdo projevil o Jerolima zájem. Jakýsi pan Slavsson. Asi za půl roku přišel tlustý dopis o prvních dnech ve Spojených státech. Vyprávění úspěšného mladého muže, celé ve třetí osobě. Proč je dnes pro Erika tak důležité? Proč je za každou cenu chtěl dostat zpět?

Z NOVÁKA SLAVSSON

Ať přijedete do New Yorku letadlem nebo lodi, jste vždycky pečlivě prohlíženi, nežli smíte vystoupit. Už v Praze musel Erik tehdy – uprostřed šedesátých let – podepsat jakési prohlášení, že ačkoliv je komunista, nehodlá rozvracet Spojené státy, ale při příletu ho znovu vyzvali, aby zůstal sedět; do letadla Air India, kterým přiletěl, vstoupila dvojice svalnatých policistů a s úsměvem vítala cestující na americké půdě. Prohlíželi si přitom každého přímým pohledem, jako by ho fotografovali očima: snad doufali, že poznají nějakou zvlášť zločineckou tvář, nebo snad měli fotografickou paměť a nosili v hlavě, album zločinců. Rozhodně jim nebyl Erik podezřelý, a tak směl vystoupit k přijímacím formalitám, tady se hlavně starali o jeho zdravotní pas: jestli byl očkován proti neštovicím. Zvláštní starost, protože v Československu se neštovice endemicky nevyskytují. Poučení první: příjezd do Spojených států je třeba považovat za privilej, člověk si má vážit, že byl vpuštěn do země blahobytu. Potvrzují to formality při odjezdu. Nevšimne si vás vůbec nikdo. Každý, kdo opouští Severní Ameriku, si to zřejmě zasluhuje a úřady se jím nehodlají zabývat.

Poučení číslo dvě se týkalo rasismu. Erik nechtěl jet celou cestu do Kalifornie v jednom zátahu, rozhodl se přespat u newyorského letiště. A požádal svou společnost, aby mu zprostředkovala nocleh. Z hotelu slíbili poslat mikrobus. Ale nepřijel nikdo, po dlouhém čekání stewardka poradila Erikovi, aby odjel do hotelu Crossroads taxíkem, omluvila se a zmizela. Když přijel do hotelu Crossroads (kde ho zapsali jako pana Erika Novaka, místo bydliště Praha, India), řekl mu chlapec, který nesl kufry do jeho pokoje: „Nevěděl jsem, že Indové jsou takhle bílí. Víte, náš ředitel normálně na jedno přespání barevné lidi nebere…“

Poučení číslo tři byla cesta taxíkem do hotelu Crossroads. Poučení o tvrdém byznysu. Když Erik oznámil svému řidiči, kam chce být dovezen, myslel, že řekl nějakou urážku. Asi dvoumetrový padesátník švédského typu začal nadávat, zatímco se pomalu rozjížděl, nejdřív tiše a potom velmi nahlas křičel na Erika přes rameno: „já tady stojím ve frontě už čtyři hodiny, abych dostal rito dolů do města, a vy si najmete taxík pro pět minut jízdy! Člověče, jsem otec rodiny, musím vydělávat peníze. Víte, co to znamená? Zkazit mi takovou příležitost! Proč vás neodvezli z toho hotelu sami? Zničil jste mi celé dopoledne, jste můj nepřítel, jaké jste vlastně národnosti, smím li se ptát?“ Erik se snažil omluvit, vysvětlit mu, že nezná poměry, že toho lituje. „To je toho, to mi pomůže, vaše lítost!“ poškleboval se šofér, nedal se utišit ani zdvořilostmi, ani spropitným, přišel o zisk a byl rozhořčen daleko víc než kdokoliv v Evropě.

Čtvrté poučení: V hotelu Crossroads bylo poloprázdno. Přesto ho ubytovali v dvoulůžkovém pokoji, samozřejmě s klimatizací a televizorem, kvůli ziskům.

Za páté: Země demokratická. Když si Erik objednal oběd, zařval majitel, který obsluhoval, na svou ženu přes hlavu skupiny vojáků: „Ravioly pro tohohle člověka tady…“

Rozhodl se psát poznámky o své cestě, přemýšlel o tom druhý den, když letěl do Oaklandu přes celý kontinent. Uvědomoval si ale, že to bude obtížné. Je to vlastně svět ve světě a těžko se pojmenovává.

Nejel ovšem do Oaklandu jen kvůli cestě. Byl pozván, společnost spisovatelů Fantazie-Plumtasy ho pozvala na své zasedání, protože minulý rok vydalo jedno nakladatelství Erikovu knihu. Zajímala je fantastická tematika, i když vyšla česky.

Po šťastném příletu do Oaklandu následovala další poučení. Že telegram nelze poslat z pošty, ale ze zvláštní soukromé kanceláře, která se zabývá přepravou telegramů. A letiště je zorganizováno tak, že vystoupíte z letadla rovnou do haly…“ Později mu vykládali, jak zde budovali před letištěm náměstí. V budoucnosti, domnívali se podnikatelé na počátku šedesátých let, se budou moderní města rozkládat kolem letišť, firmy, které zvládnou výstavbu okolí, zbohatnou. Firma Neily, která vyhrála konkurs o náměstí a křižovatku před letištěm, stavěla se speciálním týmem svých dělníků podobné křižovatky třikrát za sebou v Nevadské poušti, kde si je dodnes můžete vyfotografovat ze vzduchu, aby tak zkrátila dobu konstrukce. Každý člověk věděl nazpaměť, co bude dělat příští minutu, a tak zastavili celou plochu za tři dny. A teď už staví na středním Západě…

„To nejlacinější, co můžete udělat…“ oslovil ho po příletu známý muž Keep Smiling, Neustálý usmíval. Letěl s sebou přes celý kontinent. Když Erik ráno přišel na letiště, odrazil se od stěny jako míček a podával mu s úsměvem ruku, takže si Erik v první chvíli myslel, že ho zná: „Pro dnešek jsme vám rezervovali tohle sedadlo, museli jsme k oknu pustit starší dámu, ale stewardky jsou mladé a roztomilé, uvidíte!“… Erik byl na rozpacích, dokud neoslovil se stejným nadšením dlouhou Mexičanku, která přišla chvíli po něm. Úsměv znamenal osobní přístup a péči, slova „pro dnešek“ znamenala, že počítají s tím, že Erik příště zase poletí s American Airline – fly american! – a nebude utrácet své peníze s TWA nebo jakoukoliv jinou konkurencí. A konečně nepříliš výhodné místo je vyváženo osobní péčí krásných dívek… Teď mu tedy vysvětlil týž člověk, jak se dostane co nejlépe do svého hotelu:

„To nejlacinější, co můžete udělat, je letět helikoptérou. Přistane totiž přímo na střeše vašeho hotelu a ušetříte výdaje za dopravu zavazadel, sám si z autobusu kufry nemůžete nést a taxi do Oaklandu by bylo drahé. Budete mít z helikoptéry nádherný pohled na záliv i na slavný most, naše společnost vám poskytne padesátiprocentní slevu.“

A tak se Erik dostal místo do vrátnice hotelu Ambassador na jeho střechu. Bylo to příjemné, protože na střeše hotelu měli bazén, byl okamžitě obklopen zvědavci, nikdo jiný v hotelu nevystupoval, byla to vysoká budova o třiceti poschodích (kdysi, říkal jeho usměvavý pečovatel, kdysi to byl nejlepší hotel ve městě).

„Přijel jsem na konferenci spisovatelů…“ prohlásil Erik dvěma dívkám v bikinách, které ho oslovily, byly to zaměstnankyně hotelu, měly přes rameno brašnu s termosem, servírovaly hostům, kteří se tu opalovali, alkohol přímo do klína, jedna dokonce odnášela whisky muži v bazénu.

Erik se domníval, že je svým prohlášením omráčí. Ale nahé servírky nepohnuly ani svalem. Nevěděly o žádné konferenci spisovatelů. V pátém patře zasedají pěstitelé řepy a cukrovarníci, v desátém poschodí je jakási odborářská schůze a v přízemí pořádá ochutnávání svaz kalifornských výrobců vína (je lepší než francouzské, na to se spolehněte). Ale spisovatelé? Posaďte se, prosím, zavoláme do vrátnice… A tak si Erik sedl na kufry přímo mezi lidi v plavkách. Tichý oceán nebylo shora dobře vidět. Je tady zřejmě pořád mlha. Připomíná spíš Severní moře. Za chvíli přiběhla první servírka. „Ovšem. Myslel jste sjezd těch výrostků, jsou to fanoušci…“ vysvětlovala ostatním, kteří však neprojevovali žádnou zvědavost. „Pojďte k výtahu. Čekají na vás…“ To ovšem nebyla pravda, jestli něco Erika překvapilo, tak právě to, že ho nikdo nečekal. Dokonce i v příslušném poschodí musel stát delší dobu, než se dostavil sekretář sjezdu. Prohlížel si mezitím výzdobu stěn. Připadal si spíš jako na maškarním bále – ráz: výprava du vesmíru. A kolem něho mládež pod devatenáct, spíš nějaká pokračovací škola literatury.

„Haló, Eriku!“ oslovil ho asi dvoumetrový svalnatec, který spíš vypadal jako dřevorubec než spisovatel. „Odpusť, ale neumím vyslovit tvoje jméno.

Můžeš mi říkat Bill. Dobře že už jsi tady. Rychle se ubytuj,“ vtiskl mu do ruky klíč, „a budeš přednášet.“

Slavsson nečekal ani v sále, kde jinak bylo nabito. Dostali Erika k řečnickému pultu s obtížemi, posluchači seděli kolem něho na zemi, měli na sobě většinou džínsy a barevné košile, bylo to sympatizující publikum. Nemohl je ovšem oslovit „dámy a pánové“, jak si to v Praze připravoval, nemohl mluvit o Fantazii jako o prostředku poznávání skutečnosti. A tak jim začal vyprávět o tom, co zažil.

Po válce na severu Čech, při pátrání v podzemních chodbách, jejichž smysl nikdo nechápal a o kterých se nezachovala jediná zpráva. Tam ho poprvé napadlo, že snad ty chodby sloužily jako ústupová cesta z obklíčení před postupujícími vojsky Spojenců, že tudy uprchli zvlášť důležití nebo zvlášť vyvolení hodnostáři nacistů do „čtvrtého rozměru“, aby se objevili jinde a jindy. Jak podivně souvisela poslední zmizení nejdůležitějších generálů s vyloupením helenistických památek: stopa vedla na jih, do antiky! Jak Erik později našel další stopu na ostrově v Adriatiku s velmi podobným podzemím, který je zřejmě jakýmsi „nádražím“ nebo „letištěm“ pro cestující v časoprostoru, o čemž svědčí příběh poustevníka Jerolima, který vypráví Erikova kniha. Poustevník prý se zachránil na ostrově při cestě z dálných zemí a byl nakonec odnesen domů na křídlech andělských. Erik je přesvědčen, že zmizel stejným způsobem jako generálové z Teplé: totiž do časoprostoru, že byl odnesen inteligencí, která je vyšší než naše, bytostmi z kosmu, které s námi tuto planetu obývají už dlouho, aniž my o tom víme, že všechna náboženství jsou vlastně jen pokusem o spojení s těmito návštěvníky nebo zkreslenými záznamy někdejších skutečných setkání. Proto se fantazie v naší části světa nepoddává pověrám, nýbrž snaží domyslet, dosnít, co už řeší náš rozum… Tleskali mu a Erik si všiml, že v sále zbyl jako řečník ještě nadživotní Bill, který ho uvítal, proslovil přednášku o Poltergeistu z Louisvillu, o přenášení nábytku, zastavování hodin a zapínání elektřiny na dálku pomocí vůle, jak to bylo zjištěno v Louisvillu minulý měsíc…

Další řečník hovořil o Atlantidě. Dokazoval, že Atlantida nezanikla v moři, ale byla vyzdvižena, že Atlantida je vlastně Měsíc a že báje o potopě souvisí s touto událostí, která je v lidské paměti, protože lidský druh existoval už v té době… Poslední vystoupil šilhavý bosý chlapec v černém hubertusu, který splýval až na zem. Později se Erik dověděl, že to byl patriarcha. V Kalifornii prý stačí dvanáct souvěrců, aby se mohla založit církev. Tento chlapec založil církev, která věřila, že ráj i peklo jsou reálné planety, které nás očekávají v jiných galaxiích. Jako patriarcha měl ten chlapec právo uzavírat, ale také rozvádět sňatky, což je v Kalifornii dost lukrativní – manželka dostane vždy polovinu jmění. Patriarcha hovořil o tom, že obyvatelé pekla jsou už mezi námi, že jsou tu na létajících talířích a vyloupení banky v San Francisku minulý týden mohli zorganizovat jen oni.

Nastala přestávka a dostavil se znovu Bill. Měli speciální přání. Prosili Erika, aby jim podepsal svou knihu. Vedli ho do zvláštní místnosti, kde se konala dražba všech možných tisků, a tam konečně Erik spatřil své americké dílo. Vyjímalo se důstojně mezi ostatními „pulps“, brožovanými knížkami do kapsy, jejichž obálky zdobily dryáčnické malůvky hodné čtrnáctiletých. Erikova kniha měla na obálce nahou dívku s křidélky, která odnášela mnicha Jerolima k nebesům:

„Napsal jsem pravý opak,“ zaprotestoval. „Moje knížka je proti andělům, proti pověrám, proti zázrakům, rozumíte?“

Horlivě souhlasili.

„Ale vy také souhlasíte s ostatními! Ďáblové z jiné galaxie v San Francisku jsou přece nesmysl. Atlantida na Měsíci humbuk a hlučící duch v Louisvillu sem nepatří…“

„Jak to že ne? Je to všechno fantastické.“ Neobyčejné, jiné než obyčejné, říkali mu. „Nerozhoduje názor, ale téma, námět, protože čtenáři kupují námět a ne tvé hledisko. Fantastika se prodává, bude se prodávat ještě víc, nastává konjunktura Neobyčejností.“

„Fantastický realismus,“ citoval někdo. Takhle to ovšem Erik nikdy neviděl. Jako artikl na trhu. Psal své články jako polemiku, bojoval za své přesvědčení. Nevěděl najednou, co odpovědět.

„Autogramy,“ křičel vedle něho Bill a k dlouhému stolu přispěchalo několik mladíků. Bill mu zatím vysvětloval, že tuhle konferenci svolala jeho organizace fanoušků fantastické literatury z Oaklandu a ze San Franciska, pozvali své nejoblíbenější autory a ze svých úspor jim platí místo honoráře po přednášce hotelový účet za jeden den. Erikovi bylo zřejmé, že pro tento jediný den musel přeletět Atlantik a celý americký kontinent a zkazilo mu to náladu.

„Nezlobte se,“ řekl, když odešel poslední lovec autogramů (nepřišlo jich moc, slabá desítka, to možná přispělo k jeho depresi). „Nezlobte se, ale kde vlastně je pan Slavsson? Musím se s ním přece domluvit…“ Bill uhnul očima:

„Sedí už od včerejška dole v baru, my pořadatelé,“ ukázal na svůj odznak, „tam neradi chodíme, víte, jsme abstinenti…“

Bar byl na evropské poměry zařízen dost nezvykle: empírová místnost z plastických hmot, osvětlená přitlumeně rudě. Jako by teď, odpoledne, chtěl vzbudit dojem skutečného flámu. Erik zůstal bezradně stát po několika krocích. Bylo tady spousta dospělých světlovlasých vysokých mužů. Zeptal se vrchního.

Slavsson seděl na barové stoličce vedle odbarvené blondýny s hluboce vystřiženým svetrem. Měla obrovská prsa, ale úzké boky, jakoby vystřižená ze sexy magazínů. (Další poznatek: preference americké veřejnosti, pokud jde o sexuální objekty. Prsa vedou. V Las Vegas dostanete malá prsa z umělé hmoty, která se dají navléct na láhve, jsou nejúspěšnější artikl, prodávají se mnohem líp než všechny ostatní žertovné předměty.)

„Pan Slavsson?“ zeptal se Erik přes jeho rameno. Teď už byl rozhodnut chovat se nezdvořile. Nebyl přece první.

„Jmenuji se Erik N. Slyšel jste to někdy?“ Slavsson se překvapeně podíval na hodinky. Jistěže slyšel. Erik ho ovšem musí omluvit, má právě důležité jednání tady s ředitelem, totiž šéfredaktorem magazínu Galaxie. „Napijeme se?“ Stála před nimi lahev Čtyři růže, americká whisky, voňavé pití, kterému se říká bourbon. Černoch v empírovém kostýmku Erikovi okamžitě naléval. Slavsson vysvětloval blondýně, kdo Erik je, kde píše a kde leží ta země. Jako šéfredaktor měla katastrofální neznalosti, usmívala se ovšem líbezně.

„Promiň, prosím tě, ale musíme teď jet s Ednou na schůzi v televizní společnosti.“ Slavsson položil na stůl bankovku. „Uvidím tě zítra ráno v recepci?“ poplácal Erika po ramenou, byl nejméně o půl metru větší. „Cigaretu?“ nabídl mu a Erik si ji mechanicky vzal. Přitom si všiml, že Slavsson má na rukou ekzém. Kdykoliv pokrčil prsty, rozestupovala se mu na nich kůže a z prasklin prýštila bezbarvá tekutina. Dal si zapálit jeho cigaretu od barmana s odporem a odmítl dopít láhev whisky po svém podivném hostiteli.

„Něco nealkoholického…“ objednal si a dostal „ice cold water“, což byla tehdy móda jako rok předtím mléko. Onen rok se pila ledově studená voda nebo TAB, koka-kola se sacharínem. (Poznámka: Nemají štěstí, usmívali se jeho američtí přátelé. Diet-kola, s kterou vyrazila firma Pepsi, je na trhu brzy vytlačí. Usmívali se, protože pepsi-kola je druhá a všichni Američané drží palce tomu, kdo je v závodě druhý, ale snaží se vyhrát. Tak jedna firma, která půjčovala automobily, založila svůj slogan heslem: Jsme jen druzí mezi firmami naší branže, musíme se proto o své hosty víc snažit. Kult druhého je kultem kompetice?) Protože kolem pokračovala hlučná zábava poloopilých, soustředil se Erik na svou cigaretu. Bylo to neuvěřitelné. Olaf Slavsson, stálo na ní zlatými písmeny. Ten člověk si dává vyrábět vlastní cigarety.

„Musíte ho omluvit,“ promluvil z vedlejší vysoké židličky malý, tlustý človíček s kloboukem na hlavě, který měl na klopě místo vizitky velký plakát: Bojkotuji kongres jménem židovské obce. „Slavsson je známý sukničkář. A jeho manželka s ním dnes nepřijela, je to jeho velká možnost. Edna je skutečný kus, to jste si všiml? Víte, já se velmi těšil na váš příjezd a na vaši přednášku, kdyby mi byli vyhověli a nesvolali kongres na dny židovských svátků, mohlo to dopadnout jinak.“ Teprve teď Erik pochopil, proč má jeho společník klobouk na hlavě a proč tak opatrně pije mléko. „Jmenuji se Avrom, nesouhlasím s komunisty, ale jsou mi milejší než fašisti, jsem ortodoxní žid, rozumíte mi? Já totiž objevil vaši knížku,“ zamrkal na Erika spiklenecky. „Jednou jsem si ze zvědavosti přečetl, co nám posílají rudé agentury, a docela se mi vaše práce líbila. Nechápu, že doma nejste slavný. Fantastika přece frčí. Boys!“ praštil najednou do stolu, jako by chtěl zatančit čardáš. „Víte, kdo tady s námi sedí?“

A tak teprve začala ta pravá Erikova přednáška.

„Nevím, jestli jste mi odpoledne dobře rozuměli,“ vysvětloval jim Erik. „Zajímají mě stejné události jako vás, ale jsem přesvědčen, že jsou vysvětlitelné. Že je objasníme stejně, jako lidstvo objasnilo vznik ohně nebo původ bouřek, které kdysi taky připisovalo nadpřirozeným zásahům. Takže louisvillský případ vyvolal velmi konkrétní činitel, neměřitelné vlnění nebo magnetismus, co já vím…“

„Nějaké médium?“ jásali.

„Na média nevěřím, jsou to většinou podvodníci, mám své zkušenosti,“ prohlásil Erik rozhodně. „Nakonec je to vždy technická záležitost, fyzikálně technická…“

„Jako odlet Jerolima? Technika, kterou ještě neznáme? Fyzikální jevy, které se týkají jen někoho? Tedy mediální, říkáme my, jsou to jen slova…“

Chtěl jim vysvětlit, že to je naopak velký rozdíl, že to je rozdíl světového názoru, ale jásali nad vším, co řekl, byl to zvláštní projev nesouhlasu, nebo snad spíš neporozumění. Erik byl také už unaven, klížily se mu oči. Avrom ho jemně odvedl z baru k výtahu:

„To si zvyknete. Ty časové rozdíly člověk musí překonat, váš organismus dosud žije doma, kde teď bude asi půl třetí ráno. Ale zvykne si. Nezaspěte. Slavsson je důležitý člověk. Buďte přesný.“

Erik však dosud cítil urážku.

Vstával ovšem před svítáním, podle pražského času. Vzbudil ho hryzavý hlad, uvědomil si, že vlastně včera jenom pil. Rychle se oblékl a sjel do přízemí, kde viděl včera hotelovou restauraci. Byla zavřená. Vrátný významně ukázal na hodiny. Bylo sotva půl páté ráno. Vyšel na ulici. Projížděli tudy mlékaři, z hotelového baru odcházeli poslední hosté. Prošel se kolem nábřeží, Tichý oceán byl tady, přímo u jeho nohou. Budovy kolem něho měly podivný ráz. Paramount tady vystavěl v době své slávy obrovské secesní kino s pozinkovanou kopulí, vedle něho byl jednotkový dům firmy Woolworth, neforemná stavba ze začátku století. Uvědomil si, proč na něj všechno působí tak zvláštně. Nebyla tu ani jedna stará budova. Pro člověka, který žije v Praze, je to neobvyklé. Jídelna nebyla nikde. Dokonce i prodejna hamburgrů, jakýchsi karbanátků, byla zavřená. Jakmile vstoupil do postranních ulic, bylo všechno ještě mnohem špinavější než na hlavní třídě, která rovněž nevynikala čistotou. Myslel, že všude na Západě jsou tak čistá města jako v západním Německu. Oakland ho uklidnil. Hlad se stupňoval, prošel kolem kina, které promítá nudistické filmy, kolem obchodu s košer masem, ale všude bylo zavřeno. Rozhodl se vrátit do hotelu a vyzpovídat vrátného. Ten mu prozradil, že po celou noc je přece otevřený bufet v každém patře.

Bufet byla automatizovaná jídelna, osvětlená ostrým neonem, bez stoliček, nabízela se tu jídla za sklem v rozličných hygienických obalech, jakési rakvičky jídel, jako v krematoriu. Erik však zjistil, že nemá drobné mince, našel v kapse jen několik centů, což nestačilo ani na kávu. Vhodil je tedy do automatu, který nabízel sodovku, a pozoroval, jak neviditelná prozřetelnost spustila pohárek z umělé hmoty a naplnila ho sodovkou v hodnotě jednoho centu, opatrně vzal pohárek do ruky a rozhlédl se, jestli snad některý z dalších automatů ho neosloví umělým hlasem „Dobrou chuť!“, napil se ledové vody a pospíchal do svého pokoje, jako by utíkal před strašidlem.

U výtahu potkal Slavssona, byl čerstvě oholen, ale oči měl zapadlé, dosud z něho byl cítit parfém té blondýny. Poznal Erika v poslední chvíli, přehodil si svou cestovní brašnu z ruky do ruky a chtěl se loučit:

„Jsem tak rád, že jsme se poznali a že jsi přijel mezi nás.“

Opravdu odjížděl, tak to už bylo moc.

„Copak jste mi sám nepsal, abych přijel? Vyměnili jsme si přece víc než pět dopisů. A v posledním jste mi slíbil, že mě odvezete po kongresu do Hollywoodu. Nepamatujete si, co jste mi napsal?“ Erik se rozčilil, skoro na něj na té ranní opuštěné chodbě křičel. Slavsson se omluvně podíval na své ruce, pokryté červeným ekzémem:

„Nepíši své dopisy sám, Eriku. Korespondoval jsi s mou ženou, asi jsem to popletl. Můžeš odjet se mnou, samozřejmě. Ale to musíš okamžitě pakovat. Letím za hodinu, mám důležité jednání v ateliérech… Počkám dole. Odpusť.“ A otřel si čelo s grimasou člověka, který celou noc přemýšlel nebo těžce pracoval.

V letadle hlasitě chrápal. Erik seděl vedle něho a pozoroval ho zblízka. Podivný člověk. Musel být v mládí krasavec, ještě dnes ho docela nezhyzdila alkoholická tloušťka a ekzém, ženy se po něm na ulici otáčely. Moc toho nenamluvil, dál se už neomlouval, patrně zapomněl, že v dopisech sliboval Erikovi cestu autem podél pobřeží. Nebo jeho žena. Ale copak jeho žena také pije a zapomíná?

Slavsson hlasitě chrápal. Erik za něj snědl snídani. Jak je to možné, přemýšlel, tenhle člověk je slavný po celém světě, a přece poslední léta nic nevydává, odmlčel se, jako by zemřel. Je to snad zásluha jeho zaměstnavateli!? Je to cena za to, že může kouřit vlastní speciální cigarety? Erik se takhle nedá porazit.

Na letišti je čekala Slavssonova žena s velkým silničním křižníkem, jak tu říkají osobním vozům (poznatek: v průměru mnohem větším než v Evropě, poznatek: v průměru jsou i města prostornější, nemluvě o dálnicích). Na autě vlála československá vlaječka. Paní Slavssonová totiž pocházela z české rodiny, jak vysvětlila Erikovi, sotva vyrazili od letiště podél prvních těžních věží. Její předci se přistěhovali do Ameriky v den Lincolnova pohřbu a ještě dlouho potom si mysleli, že každý Američan musí mít na domě černou vlajku a oblékat se tmavě. Rodina už česky zapomněla, uchovalo se jediné slovo: Pudel! Paní Slavssonová se smála, pustila na chvíli řízení a plácala se po zadku, dokonce i Slavsson se usmál. Už nespal, zkrotl, jako by čekal nepříjemnosti, usmál se vlastně snaživě. Jeho žena patřila k americkému typu: energická, poněkud rozmazlená, diktátorská.

„Jestlipak ti Slavsson ukázal přístav v San Francisku, Eriku? Čtvrť, která celá voní kávou. San Francisco má slavný přístav, vypadá jako v Southamptonu. A čínskou čtvrť? Los Angeles je proti tomu poušť.“

Erik neurčitě mručel. Nechtěl si Slavssona docela znepřátelit. Jinak s jeho ženou souhlasil. Los Angeles mu trochu připomínalo Peking, také rovina s nízkými domky. A tak to prý vypadá celou cestu až dolů do San Diega, domek za domkem kolem staré španělské magistrály El camino real, chuchvalec obydlí.

„Až nebudeš tak unaven, ukážeme ti pobřeží,“ pokračovala Slavssonová, která se proplétala nejhustším provozem s obdivuhodnou rychlostí. „Pozítří pojedem do Disneylandu a pak navštívíme mořská zvířata, Marineland je velká legrace, děti by tam jezdily denně kvůli delfínům.“

Měla už zřejmě všechno naplánováno. Ukázala Erikovi střed města, který ho nijak neohromil, mexický trh a vjela na Sunset Boulevard.

„U nás má skoro každý svůj vůz a tak městská doprava vlastně neexistuje,“ informovala ho. Byla na svou Ameriku pyšná. Zastavila cestou nenápadně před supermarketem, nechala Slavssona ve voze a prováděla Erika tím skladištěm hojnosti, kde bylo k dostání cokoli, jak ho ujišťovala, a kde ho především ohromilo množství ovoce a zeleniny, prvně ho seznámila s plodem avocado, který mu neobyčejně chutnal, a s americkým vínem, vybrala spoustu věcí, zaplatila u pokladny šekem, nikdo se nedivil, zřejmě automaticky každý předpokládá, že jsou šeky kryté, už se tu přestává platit penězi, peníze jsou dobré jenom na tuzéry v restauracích, protože i tam se platí kartami Diners klubu. Všechna vaše vydání pak spočítá kdesi v bance stroj, který vám prvního v měsíci oznámí, jestli jste něco ušetřil nebo ne.

Bydleli ve vile nad mořem, takovém pseudopaláci, Erik si musel představovat Wellesův film Občan Kane, kde bylo parodováno sídlo Hearsta. Slavsson se omluvil, pohladil děti a už spěchal k telefonu, s lahví whisky v ruce.

Slavssonová ho vedla do jakéhosi altánku na zahradě. Otevřela láhev whisky:

„Musím se ti omluvit, Eriku, že nebudeš spát u nás. Odvezu tě do hotelu. Samozřejmě na náš účet. Máme tu do pondělka přátele z Holandska, půjčili jsme jim celé přízemí. Pak tam budeš bydlet ty.“

To nebylo nic neobvyklého. Erik se potom přesvědčil, že tady jsou domorodci mnohem pohostinnější než v Evropě, kolikrát mu nabízeli celé vilky.

Nejsou dosud zřejmě zvyklí na turisty. Slavssonová pokračovala:

„Doufám, že u nás zůstaneš dlouho,“ přistrčila mu jakousi kroucenou zahradní židli. Erik si všiml, že altánek byl zařízen mnohem originálněji než celá vila. Bylo tu několik moderních francouzských reprodukcí, velká knihovna a mohutný stereogramofon. Na stole samozřejmě opět jeho kniha.

„Tvoje práce se mi líbí, Eriku,“ řekla Slavssonová a zamyšleně rozevřela ten brožovaný salát. „Není to vlastně kniha. Je to objev. A to se právě žádá. Moji přátelé jsou nadšeni, pan Shapiro, Slavssonův příznivec, se o tu věc živě zajímá. Je to milionář. Slavsson má jméno. Může za to, co dokončí, žádat desetkrát tolik co ty. A ty dokončíš cokoliv. Budeš mít Slavssonovo jméno a mne…“

Erik vstal uraženě:

„U nás se tomu říká dělat černocha…“

Předstírala, že nepozoruje, jak se rozčilil. „Tajemství Hollywoodu je nedat se najednou a hned. Moje matka tu byla dost dlouho hvězdou, příteli. A zemřela nezaměstnaná. Otrávila se. Nikdo už nechtěl vidět její tvář, nikdo už na ni nebyl zvědav, nic od ní neočekávali. Dodneška hraje v televizi její přítelkyně Sofie, dodneška se o ni agentury perou. Má totiž jizvu na čele a tak musí svůj obličej pořád skrývat. Je tajemná a elegantně se nosí, hraje v komparsu, ale neustále. Neukázala svou tvář, nikdy se nedala úplně.“

„Jak si představujete ten literární kompars?“ ptal se Erik. „Mám neustále předělávat všechno, co Slavssona napadne?“

„Mluvila jsem o tvé knize. Nemusíš ji předělávat, spíš doplnit. A pak dokázat. Při tom ti pomůžu. Mluvila jsem už s Jerolimem.“

„Prosím?“ Erik nadskočil na židli.

„Nemůžu za to, mám už ten dar, dokážu mluvit s lidmi na jiných pevninách, vidím, co Slavsson dělá, třeba včera večer s tou prsatou ženskou. Nechci to vidět, ale mám to před sebou, lékaři říkají, že to je ,raport‘, člověk prý je doma a odpočívá, jeho srdce bije pomalu, pomalu dýchá, pomalu vyměšují jeho žlázy, celé tělo má snížený elektrický náboj, může líp „přijímat zprávy“. Kdežto partner, na kterého myslíme, je většinou vzrušen, jako Slavsson s tou Bednou (jmenovala se Bedna nebo Edna?). V takové situaci je puls zrychlený, dýcháme rychleji a naše žlázy více vyměšují, elektrická činnost organismu je zvýšená, dotyčný může líp „vysílat“ jako včera Slavsson v pokoji číslo sto sedm. Naštěstí nevysílal dlouho. Ta ženská nějak souvisí s novinami, nebo to je mladá autorka?“

„Chcete říct, že jste médium, paní Slavssonová?“ Erik tyhle teoretické řeči už dávno znal, četl o Zinnerových kartách, jejichž pořadí vidí média odvážená v ponorkách do Atlantiku. Protože všechny ty slavné mediální pokusy z minulosti byly jedinečné a často neopakovatelné, snaží se zastánci parapsychologie teď pracovat se statistikou, pořádají orgie pokusů a odůvodňují je fyziologicky jako paní Slavssonová.

„Říkejte mi Maido!“

Chvílemi vypadala velice mladě, snad to také je mediální vlastnost.

„A víte, že jsem právě v zemi, odkud přicházím, odhalil takové médium jako podvodnici? Že na parapsychologii nevěřím a že celý život bojuji proti všem možným pověrám, že jen proto jsem napsal knížku o Jerolimovi, abych vysvětlil jeho osud přirozeným způsobem?“

„Vím leccos, nevím proč a jak, ale vidím věci. Slyšela jsem Jerolimův hlas, sotva jsem přečetla tu knížku. Je na základně Venušanů za odvrácenou stranou Měsíce s mnoha jinými, o nichž se domníváme, že zmizeli na cestách. Potvrdil vaši hypotézu…“

„Takhle to nejde,“ řekl Erik proti své vůli.

„Takže přijímáte? Chcete, abych dokázala vaši domněnku? Budete spolupracovat? Co mi odpovíte?“

Erik neodpovídal dlouho.

Zde jeho zápisky končí.

PRVNÍ VRAŽDA

Pochopil jsem, proč chtěl Erik své dopisy zpátky. První dojmy z Ameriky zněly trochu příliš břeskně, někde jako pokus o pochopení nového světa, někde jako vychloubání, nemohl vědět, že nakonec přijme Maidinu nabídku. Chápal jsem taky, proč mi Maidu nikdy na ostrově pořádně nepředstavil, proč mě s ní nikdy nenechal o samotě, proč popřel, že mimosmyslově slyší Teda, proč mi na první pohled připomněla Marii. Věštění byla Mariina slabůstka, Erik to nesnášel, rozešli jsme se kvůli tomu. A teď spoléhá sám na média a stydí se za to.

Jenže to všechno nevysvětluje vraždu. Viděl jsem znovu před sebou inženýra zahradnictví, jak leží v bezvědomí, hnůj v oděrkách obličeje, jak mu stříká krev ze zápěstí, vzpomněl jsem si znovu na podivné události, které mě potkaly na ostrově. To přece nikdo nezorganizuje (poslali sem svého člověka, museli ho platit!) kvůli své chybě, aby se zbavil rozpaků. Nemohu přece dokázat nic jiného než to, že dávný bojovník s pověrou, propagátor rozumu, okresní osvětář Erik Novák, se v Kalifornii dal přesvědčit a pracuje teď na jakémsi parapsychologickém pokusu, který má zřejmě dokázat výstřední teorie jeho knihy. Trapné, přiznávám, ale proč by lidé nemohli měnit názor? Proč by kvůli tomu měli vraždit? To není důvod k detektivce, snad k vědeckému hádání nebo spíš k hádání kavárenskému.

Byla už skoro půlnoc, Jarka ve vedlejším pokoji dosud četla. Zapálil jsem si a otevřel okno. Teplá nemá zářivé neony, je to spíš temné město, kolem desáté už je na ulicích klid, ne jako v přístavech na jihu. Proč chtěl Erik získat taky dopisy, které napsal mně? Byl to jen jediný dopis a roztrhal jsem ho už dávno. Kvůli němu jsme se definitivně pohádali a později rozešli. Pamatuji si dodnes: Je smutné, že Marie zemřela, ale dokazuje to, že neměla pravdu, že schopnosti předvídat neexistují, že její hádání bylo prostě jen hádáním… Urazil mrtvou, tak se mi tehdy zdálo. A rozešel jsem se s ním, vlastně jsem ho od té doby neviděl, až teď na ostrově Phajos. Proč je pro něj můj tehdejší dopis tak důležitý? Proč kvůli němu chtěli vraždit? Vždyť řekli Saše Bartlové, že jsem zemřel. Počítali s tím. Hrál snad už tehdy před léty nečistě a teď se bojí svědků, kteří by mohli vadit v jeho dnešních plánech? Mariinu smrt nikdo za zločin nepovažoval. Byl to prý jasný smyk. Saša jela v autě s ní, dodnes kulhá, spravovali jí nohu nejmíň rok. Jak k tomu vlastně došlo?

Po aféře podzemních chodeb zvířil Erik ve svém krajském žurnálu další a další témata. Jednou psal o zlaté soše, která zmizela z vily odsunutého milionáře Schichta, podruhé o taxíkářích, kteří pašovali za statisíce přes hranice celé rodiny až do Západního Berlína, jindy o blízkém hradu, který je nepřístupný veřejnosti, protože tam jakýsi šmelinář schovává vlněné látky v hladomorně, dovedl neustále vymýšlet něco nového, někdy to ani nebyla pravda, ale lidé četli články s potěšením a krajští výboři byli spokojeni. Už na mně nebyl závislý (vlastně na mně nikdy nebyl závislý), zval mě na recepce v divadle nebo v redakci (pracoval v podkroví místní školy a zde nebyly oslavy nijak okázalé), seznamoval mě se slavnými lidmi, v nemocnici jsem začal mít pověst člověka, který má styky, a několikrát mi nabídli politické funkce. Poznal jsem najednou zásluhou svého přítele město úplně nové, prováděl mě zdejšími bary (před válkou byl prý bar v každém druhém domě a dosud některé fungovaly). Jedna stará černoška, která tu přežila válku i sociální otřesy, dosud zpívala vedle divadla, německy samozřejmě, narodila se v Porúří jako dcera senegalského střelce brzy po první válce a žádnou jinou řeč neuměla. Říkalo se jí Lili Marlen. Erik o ní chtěl také napsat reportáž, ale neuspěl. Zato s bylinkářem měl úspěch. To bylo vlastně naše další střetnutí. Přišel za mnou do nemocnice, zapálený jako vždy:

„Jak se na to můžete dívat? Jak tohle můžete trpět? Lékaři, vědecky školení! Copak vy strpíte v kraji šamana? Chcete existovat vedle kouzelníka?“

Myslel samozřejmě starého Nikolaje, který v Podhůří, místním horském letovisku, rozdával byliny na nejrůznější neduhy. Bylo to snad výnosné, ale neškodné, jak se nám dosud zdálo.

„Každá pověra je škodlivá! Chceš tvrdit, že může poznat choroby svých pacientů jen tím, že se podívá na jejich moč?“ Starý Nikolaj tímto způsobem skutečně určoval své „diagnózy“, protože však podstatou jeho čajů byla máta peprná, jak se prý kdysi zjistilo, nemohla chybná diagnóza mnoho zkazit.

„Jde o princip! O lidské vědomí. Tohle jsou zadní dvířka, kterými do naší společnosti, založené na rozumu, vklouzává tmářství, pověra a reakce. Starý Nikolaj musí být odhalen,“ to bylo slovo, které miloval. „Musí být odhalen kvůli Ostatním.“

Představoval si, že mu v nemocnici zjistíme počet pacientů, které Nikolaj svým fušerstvím poškodil na zdraví, nebo které snad dokonce zabil tím, že jim ordinoval tak dlouho mátu peprnou, až na skutečné léčení už bylo pozdě.

„O takových případech nevím,“ řekl mu ředitel nemocnice, byl to starý pán před penzí, primář laboratoří, který si nerad dělal nepřátele: „Ostatně je známo, že nejúčinnější lék, který donedávna medicína měla, totiž digitalis, byl objeven bábou kořenářkou…“

Během měsíce byl už v penzi. Erik se o to postaral narážkami ve svých článcích. Kdo prý asi má v nemocnici zájem, aby se kryly Nikolajovy oběti? Chtěl jsem protestovat, ale nedostal jsem se k tomu. Když za mnou znovu přišel, nechal jsem ho půl hodiny čekat.

„Zbytečně se zlobíš,“ řekl. „Nikolaj už sedí. Bude z toho proces. Jsi předvolán jako svědek. Nejsi jediný…“ zarazil mé vysvětlování a vytáhl z kapsy mapu ostrova Phajos. Oba dva prý můžeme jet na jih s výpravou vyvolených, když pro nás seženu potvrzení o tom, že potřebujeme klimatickou léčbu. Vzpomínám, že tehdy něco neurčitě naznačoval, že narážel na jakési tajné poslání, mluvil o senzačních odhaleních, osobně mi bylo milejší, když bude psát o ostrovech v Adriatiku než o tématech kolem nemocnice. Aféra s ředitelem nebyla příjemná a kolegové věděli, že Novák, „ten doktor vyklouz“, je vlastně můj přítel.

Letěli jsme dvoumotorovým, vrtulovým letadlem, přistávalo se v Budapešti a nocovali jsme v Pireu, cesta trvala půl druhého dne, ne tři hodiny jako dneska. Erik si sedl rovnou vedle Marie, byla v zájezdu osamocena, jinak letěli samí muži, výprava se prý vybírala mezi vedeními krajských továren. Myslel jsem, že už chápu jeho tajné poslání. Marie byla tehdy v divadle první sezónu, přišla z Ostravy, předcházela ji pověst velké umělkyně i odvážně žijící ženy, v Ostravě nafackovala řediteli divadla na scéně uprostřed představení. „Už dávno prý mohla hrát v hlavním městě, kdyby se dovedla podřídit a ukáznit…“ říkal mi šeptem Erik a zdálo se mi, že ji chce podřídit a ukáznit sám. Znal jsem ho dobře, jako studenti jsme chodili spolu za děvčaty, sbíral je jako jiní motýly nebo známky, stačilo mu ženu okouzlit, stačil mu dojem, že by mu neodolala, potom odcházel. Rozšiřoval sbírku, nešlo mu vůbec o sexuální styk a někdy se mi zdálo, že byl proto svým partnerkám zvlášť nebezpečný, opouštěl je, když se právě zamilovávaly.

„Sedněte si vedle mne dneska vy,“ požádala mě Marie v Pireu druhý den, když jsme nastupovali na loď. „Ten váš přítel je jaksi dutý,“ usmála se na mne a řekla, že já se jí líbím víc. Tohle jsem dosud od žádné ženy neslyšel, vždycky jsem po Erikovi paběrkoval, připadal jsem si jako jeho Sancho Pauza a přátelé mi taky tak někdy žertem říkali. Sbíral jsem květy, které utrhl on, nebo jsem snad trhal květy, ke kterým on přivoněl. Nikdy, ani v tanečních, kam jsme chodili za války na občanskou legitimaci, protože se nesmělo tančit (když německé armády krvácely na frontě za Evropu jinak než z didaktických důvodů, ani později při medických plesích nebo na brigádách po práci, nikdy si žádná dívka nevybrala mne před Erikem. Mariino rozhodnutí mě ohromilo, bylo to něco zcela jiného, snad jsem se do ní zamiloval, protože mě učinila prvním milovníkem. Ani jsem si tehdy neuvědomil, že Marie vůbec nepatřila k těm oddaným tvorům, které Erik vždycky ohromoval, že ho nesnášela právě pro jeho panovačný a hrdinský, kichotovský způsob, že sama byla dost hrdinná a velitelská povaha. Nebyla taky vlastně žensky krásná, vypadala spíš jako antická bohyně, jak už jsem řekl, velká, rozložitá socha z mramoru. Erik se ovšem urazil, nepromluvil na mne potom několik dní ani slovo. Marie se totiž odmítla řídit kolektivním programem a vodila mě po přístavu s jistotou náměsíčníka, jezdili jsme na okolní ostrovy, a jak už víme, tam jsme Erika jednou přistihli u kaple svatého Jerolima. Byl snad prvně v rozpacích, prvně za ta léta, co ho znám, snad nás tam opravdu špehoval. Tehdy jsem rozhodně nevěřil, že tam jel podle tajného nacistického plánu hledat Haushofera, ani že chce rozmetat mýtus otce Jerolima a že na ostrově objevil rozsáhlé podzemní jeskyně.

O zdejší jeskyni totiž věděl kdekdo, muselo se do ní vplouvat před přílivem, potom byl otvor zakryt vodou a přenocovat pod krápníky nebylo nic příjemného. Rozhodně jsem tehdy netušil, že pro Erika tu začíná nová etapa jeho skutečné slávy, opravdové kariéry na celém světě, domníval jsem se, že život začal pro mne, že já jsem šťasten a že konečně můžu myslet na budoucnost, dělat si plány. Pro Marii to byla samozřejmost. V přístavních hospodách, kde jsme jedli to nejlacinější, opečené sardinky s cibulí, mě představovala jako svého muže a jednou jsem ji ráno přistihl, jak sedí na molu, nohy v moři jako zdejší selky, které čekaly na malý parníček, v náručí ošatky s levandulí a česnekem. Byly v černém a tvářily se ztrápeně.

„Abych věděla, jak se tvářit, až mě opustíš,“ řekla a viděl jsem, že studovala každou grimasu, každý pohyb těch žen. „Nezměnily se příliš od dob Sofokla, řekla bych.“ Rozuměla si s nimi, ačkoliv mluvila jinou řečí, lidi ji tady měli rádi. „Já jsem totiž odtud,“ říkala s úsměvem, antické role byly vždycky její láska. Odtud nemohla být, ale kde se vzala v Čechách žena tak přímé povahy, tak rovné páteře, to jsem si nedovedl vysvětlit. Snad v malé obci pod Orebem přečkala poslední husitská rodina všechny možné protireformace. Náboženská přitom vlastně nebyla, to jest nevěřila v žádné náboženství. Myslím, že ho žila, aspoň určitě při milování. Nikdy jsem nic podobného nezažil, bylo to cosi rituálního, součást starověkých mystérií k uctění boha Dionýse, milování, které vykupuje, láska mezi životem a smrtí. Někdy jsem si přál, abych po něm zemřel.

„Dneska nechoďte do své jeskyně,“ řekla předposlední den pobytu Erikovi, na kterého dosud nepromluvila.

Snídali jsme před domem paní Jožky, která tu zůstala z dob, kdy na tenhle ostrov jezdili hlavně Češi, snídali jsme bílou kávu a dívali se na olejovou hladinu ranního moře, z které občas vyskočil delfín. Erik cosi opovržlivě odfrkl a vstal od netknutého jídla. Nemohl prý Marii vystát, říkal. Nechápal, jak se mohu pořád tahat s tou starou ženskou (byla o několik let starší než my oba) a celé pátrání nechat na něm. Najednou snad zapomněl, že o ni měl nejdřív zájem sám. Chtěl jsem je smiřovat.

„Nezlob se, ale mám divný pocit, že ten člověk mi nepřinese nic dobrého, nejsme si souzeni,“ řekla Marie, která snad dosud nahlížela svět prizmatem řeckého fata. „Ale varovat jsem ho musela, jde mu o život.“ Dojedla po něm bez ostychu oba rohlíky, neměli jsme poslední dny už vůbec žádné peníze a šli jsme se rozloučit s městem, se zákoutími, ruinami, stavbami i mořem, které ještě tenkrát bylo průzračné. Marie plavala celý den a zpívala při tom homérské hexametry, snad řecky, nevím, nerozuměl jsem tomu, hlídal jsem na břehu, aby někdo nepřišel. To podivné loučení bylo hrdinské, namáhavé a trochu trapné (pocit, který neznala), byla taky samozřejmě bez plavek, ty si nepřivezla, uznávala na jihu jenom nahotu. O samotě, ne organizovanou Neckermannem.

Teprve v letadle jsme se dověděli, že Erik málem ve své jeskyni zahynul, že se včera příliv předešel, nebo snad nastala večerní bouře, místní rybáři ho museli tři hodiny hledat a on pak neměl nic, co by jim dal jako odměnu. V hospodách tu dosud hráli české šlágry, zachované během války, například Dájo nevolej, slíbil, že jim pošle takovou desku. Smáli se a bouchali ho do zad, ještě mu nabídli slivovici: kolem Jerolimu prý občas lidi zmizí nadobro, říkali bezelstně, a mě nenapadlo, že tohle bude další motiv Erikova bestselleru. Seděl tehdy pobledlý v letadle vedle mne.

„Varovala jsem vás,“ řekla Marie, když se připoutávala před startem.

„Snad není ta tvoje ženská věštkyně?“ odpověděl mi Erik do řevu motorů. S despektem. Až dnes asi hájí její takzvané božství.

V Teplé jsme se po návratu ani nerozloučili. Taky jsem se o Erika nestaral. Pomáhal jsem Marii nést kufry, nastala doba, které jsem tehdy šťastně říkal: Zaměstnáním Mariin, všechen svůj čas jsem věnoval jí, chodil jsem za ní do vily Šumava, kde měli herci svou ubytovnu, sháněl jsem pro nás společný byt, čekával jsem v zákulisí, až se odlíčí večer po představení, dokonce jsem čekal i na autobus, kterým se činohra vracela ze zájezdů. Poznal jsem lidi kolem divadla, svět dosud neznámý, kde neplatí vědomosti, ale umění, talent, kde lidé riskovali a prohráli třeba celý svůj život, protože si vsadili na tenhle obor. Už tím, jak se mi tehdy zdálo, byli jaksi víc než my ostatní, kteří neustále myslíme na zadní kolečka, pojišťujeme se zkouškami a vědomostmi nebo odstěhovanými léty. Jednoho dne za mnou přišel nový ředitel nemocnice a dlouze se mnou hovořil, dosud prý na mne nebyly stížnosti a najednou: pacienti mě skoro nevidí, chorobopisy jako bych psal poslepu nebo před požárem, v nemocnici se sotva ukážu, na semináře a schůze nechodím. Nikdo mi nechce zasahovat do soukromí, ale…

Napříště chodila Marie o mých službách spát do nemocnice (to bylo zakázané), okouzlila všechny moje sousedy (včetně kolegyň) a během měsíce s námi pil nový ředitel (primář porodnice) malinovku s lihem a zpíval jižní písničky, které nás Marie učila. Také nemohla zapomenout na ostrov.

„Jděte radši dolů,“ řekla jednou a přestala zpívat, seděli jsme společně asi druhou hodinu a ředitel občas odcházel k svým pacientkám. „Ten poslední příjem vám krvácí do břicha.“

„Jak to víte? Co víte?“

Marie jenom pokrčila rameny, primář se dvakrát vrátil a dvakrát ho poslala zpátky, to už jsme se sázeli a nemysleli na nic jiného. Dveře se začaly otvírat, každý dobře věděl, že nového ředitele není vhodné poučovat ani mentorovat, podruhé odcházel s prásknutím dveří, šli jsme spát jeden za druhým, ztráceli jsme se ze společné haly nad prádelnou, kde byla naše společenská místnost.

„Jak to můžeš tvrdit s takovou určitostí?“ zeptal jsem se jí prvně s náznakem hádky, věděl jsem totiž, že si tenhle případ odnesu především já, že dostanu nejnevhodnější služby, které nás oba nakonec poškodí, protože se neuvidíme.

„Některé věci prostě vím,“ řekla tvrdohlavě. „Neříkám je přece moc často. Jen když jde o život a když se něco může zachránit…“

Šli jsme spát bez políbení, zhasl jsem a čekal, až usne. Neusnula, já také ne a kolem čtvrté ráno bez zaklepání vtrhl do místnosti nový ředitel, na bílé košili dosud stopy krve:

„Ženská, vy jste čarodějnice. Opravdu, mimoděložní těhotenství, málem vykrvácela do břicha, jak jste to mohla vědět? Vždyť jste s ní ani nemluvila, vždyť jste ani nevěděla, o koho jde.“

„Mluvila jsem s vámi,“ řekla Marie, omluvila se a usnula jako dřevo.

„Aby nám tady nezačala dělat zázraky, ta vaše božská herečka,“ bručel primář. „Bere to božství až moc doslova…“

Nevěděl jsem, jestli jí je vděčný nebo jestli to považuje za porážku, žádné pronásledování jsem nepocítil. Zato příští týden vyšla Záře severu s palcovým titulkem:

Má umění vychovávat, nebo ohlupovat publikum?

Ještě prý neutichl skandál kolem povedeného léčitele Nikolaje, který se obohacoval na hlouposti svých spoluobčanů, a už jsme se dověděli o dalším případu. V městském divadle prý vystupuje dáma, která nejen stanoví diagnózy, ale i předpovídá budoucnost, mluví se vzdálenými osobami a tak podobně. To vše prý z karet, kávové sedliny nebo jen tak bez přípravy. Buržoazní panička? Nikoliv, herečka, která chce v našem kraji pracovat a uměním vychovávat masy. Jak se to rýmuje? Budou snad i ji krýt určití páni v naší nemocnici, kteří ani Nikolaje nepovažovali za zhoubu?

Uvědomil jsem si, že jsem na Nikolajův proces vůbec nepřišel, byl prý také jen odsouzen k peněžité pokutě. Tohle je tedy otevřené nepřátelství, běžel jsem rovnou do redakce, ačkoliv pracovní doba dosud neskončila. Erik pracoval přímo proti vile Šumava, musel nás denně s Marií vidět. Pochopil jsem to, když jsem doběhl k jeho stolu. Nebo si schválně sedl tak, aby viděl, kdo do herecké ubytovny vchází? Křičel jsem na něj asi půl hodiny, řekl jsem mu všechno, co si o něm myslím a proč to všechno asi udělal, že už mu nebudu dál dělat zbrojnoše, krýt záda, vymlouvat jeho sny, korigovat hlouposti. Tímto se rozcházíme…

„Protože ses zamiloval jako kluk? Kvůli ženské?“

„Protože ty nedovedeš snést, že si jednou některá vybrala mne před tebou, pro tvou uraženou ješitnost.“ Nepříjemně se smál, mám mu být vděčen. Mohl prý Marii usvědčit, mohl ji znemožnit jako podvodnici.

„Víš, kdo byl doktor Taussig? Člověk, který už před válkou bádal o ultrakrátkých vlnách, přenášení obrazů a tranzistorech. Zmizel v koncentrácích, ale své objevy prý včas ukryl. Víš, kde bydlel? Tady ve vile Šumava, patřila mu.“

„Další sólokapr z našeho kraje? Další záhadný případ?“

„Úplně jasný případ. Tvoje dáma našla tu mikrovysílačku, tvoje dáma ovládá Taussigův vynález.“

Musel jsem se smát:

„A dovede předpovědět, že tě málem zadusí bouře v jeskyni nebo že akuťák vykrvácí do břicha? Vysílačka, která předpovídá skutečnost? To je dobré. A to by ti nevadilo? Vadí ti jen, co dosud nikdo nevysvětlil? Pro tebe prostě neexistuje, co jiní dosud nepochopili svým rozumem.“

Taussigovy aparáty! Byl to opravdu další Erikův šlágr, sypal ty záhady z rukávu. A naznačoval nepokrytě, že těch aparátů někdo zneužívá…“ Když jsem vybíhal z redakce, srazil jsem se skoro s tehdejší Erikovou spolupracovnicí, učitelkou Bartlovou, byla to oddaná blondýna, dívala se na něj jako pes.

V divadle ovšem vedení znejistělo, Marie řekla každému všechno rovnou, a když jí vytýkali, že o přestávkách opravdu vykládá kolegům karty, místo aby pořádala výchovné přednášky, prohlásila, že se už nebude měnit, a dala výpověď, ješte odpoledne nastoupila jako servírka v bistru na náměstí. Před bistrem stála fronta, kdekdo chtěl vidět hvězdu divadla v nové funkci. Vytýkal jsem jí večer, že to je hloupost, že své vzněty musí krotit.

„Činohru stejně zruší,“ řekla.

To už bylo i na mne moc. Začal jsem ji vyslýchat, nedovedla nic vysvětlit, rozbírání a teoretizování nebyla její silná stránka.

„Vím některé věci odjakživa. Prvně jsem si to uvědomila po Libuši, po té věštící scéně, bylo mi čtrnáct let a řekla jsem matce, když jsme šli z Národního: Zapomněla jsi doma zhasnout. Dostala jsem potom pár facek. Opravdu bylo rozsvíceno, matka mě obvinila, že jsem to udělala schválně. Tak se od té doby krotím, ty věci, které vidím, jsou někdy ošklivé, mám z toho jenom nepříjemnosti.“

Odmítla říct něco bližšího. Začal jsem studovat parapsychologii, zvlášť když mi jednou ředitel docela vážně navrhl, aby Marie zkusmo diagnostikovala sérii pacientek.

„Chci mít jistotu,“ řekl, „byla by to přece revoluční metoda…“

Ale to prý nejde, tvrdila Marie, některé věci se nedají opakovat, dovede vidět na dálku jen něco, jen lidi, kteří jí jsou blízcí nebo kteří mají vedle ní své prostředníky. Vlastně to je jakési vidění na dálku, uvědomil jsem si, a možná že jednou opravdu budou vynalezeny aparáty, které Erik připisuje Taussigovi a které by pro něho tuhle záležitost vědecky a „moderně“ vysvětlily.

V literatuře jsem tehdy našel jen polemické stati. Nepočítám-li Flammariona, kterého jsem objevil na půdě a který v obsáhlé knize shromáždil nejrůznější jevy tohoto druhu. U něho jsem také našel později často citovaný případ rozhodnutí Francouzské akademie, která odmítla uznat existenci meteoritů v dokonale seřazeném newtonovském kosmu. Autor polemické stati převzal dělení na parabiologické jevy (zázračné uzdravení, jogíni), parafyzikální či též psychokinetické jevy, od zvukových efektů ve strašidelných domech (Elrikem zmíněný Poltergeist v Louisvillu, až po hýbání předměty na dálku bez přímého fyzického kontaktu, a konečně mimosmyslové vnímání ESP (extra sensoric perception), které se rozpadá v telepatii, mimosmyslové vnímání emocí jiných osob a jasnovidnost, mimosmyslové vnímání informací vzdálených prostorově i časově. Autor nejdřív poukazuje na neopakovatelnost pokusů, na podmínku vztahu mezi pokusnou osobou a experimentátorem a končí dost neuctivým rozborem osobnosti všech, kteří se těmito jevy zabývají. (Nestálost jejich osobního vývoje, neúspěchy ekonomické, neintaktní život rodinný činí pro tyto osoby z okultní praxe poslední záchranu, přinášející příjem bez vážné práce.)

Přečetl jsem od té doby mnohem víc mnohem serióznějších prací, ale ten první článek mě upoutal nejvíc, na ten nemohu zapomenout. Byl totiž psán vášnivě, na vědecké poměry takřka urážlivě. Tohle je obor, který zřejmě předpokládá přesvědčení a nadšení. A doufal jsem jen, že Marie zůstane v těchto sporech ušetřena, může si věštit pro radost, může to snad být její koníček, ale nedovolím, aby ji ukazovali jako zrůdy na pouti! Věděl jsem, že se teď několik týdnů o ni nemohu starat, můj krevní obraz se opět zhoršil (pracoval jsem tehdy na rentgenu) a primář trval na tom, že pojedu na měsíc do hor. Naštěstí u nás máme hory za městem, ten rok napadl sníh už v listopadu a Marie dosud jezdila svou předválečnou aerovkou „Cililink“, kterou mě dovezla až přímo před horskou boudu. V práci prý je spokojená, bistro zvýšilo za poslední týdny tržbu o tři sta procent, vydělá téměř dvakrát tolik co v divadle a večer pořádá recitace pro zájemce v továrních klubech, je to prý mnohem zajímavější než záviset na řediteli.

Co se stalo dál, vím vlastně jen z vyprávění. Ubytoval jsem se v pokoji a chtěl se před večeří projít. Asi pět set metrů od boudy jsem uklouzl a spadl sto metrů na led horského potoka, nemohl jsem se postavit na pravou nohu, mé volání (ochraptěl jsem za chvíli) nikdo neslyšel, měl jsem jen polobotky a už třetí den silně mrzlo. Snažil jsem se doplazit, ale nešlo to, asi dvakrát jsem spadl zpět do prohlubně a při posledním pádu jsem zřejmě ztratil vědomí. Ostatně to nebyl tak strašný stav a od toho večera jsem se přestal bát smrti.

Marie prý v tu dobu volala Erika do jeho bytu, bytná jí řekla, že je v redakci. Pracoval tam dosud se slečnou Bartlovou:

„Musíte se mnou, František si zlomil nohu, leží bez pomoci, potřebuju vás, oblecte se, jsem tam za pět minut.“

Na chodníku pak prý došlo skoro ke rvačce.

„Jak to víte?“ uvítal Marii Erik. „Kdo vám to řekl? Jinak nejedu.“

Zřejmě se domníval, že teď, v časové tísni, mu Marie prozradí své tajemství.

Ale místo toho jej zdvihla v pase a posadila na sedadlo svého kabrioletu násilím, vzpouzel se a kolem otvírali okna, bylo trochu ponižující pro mladého muže dát se takhle ovládat ženou. Slečna Bartlová vyběhla před dům a byla zdvořile vyzvána, aby si sedla za svého přítele, automobil nastartoval se známým cinkáním, podle něhož vešel do historie motorismu.

Probral jsem se teprve před chatou, Saša prý zůstala u auta a Marie vedla Erika přímo k místu, kde jsem ležel, jako by sledovala mou stopu. Erik prý chvílemi přemýšlel, jestli mě tam nemohla dnes odpoledne shodit, aby teď před ním triumfovala.

„Musím zpátky do krámu,“ řekla, když jsem otevřel oči. „Zavřela jsem v bistru lidi na klíč, mohli by se tam vzbouřit. Pošleme sanitku, zatím tě ohlídá tvůj přítel,“ políbila mě na čelo a už jsem ji nikdy neviděl.

Čekali jsme na sanitku v hotelu marně, teprve k ránu jsme se dovolali do města, sníh potrhal telefonní vedení v celém kraji. Marie do města nepřijela, hosté jejího bistra na ni čekali až do dvanácti v noci (byly mezi nimi i děti), tak už byl populární podnik U herečky. Přišli potom všichni na její pohřeb. Dostala smyk pár kilometrů před výpadovkou, narazila na strom bokem a byla na místě mrtvá (aspoň v to věřím). Saša vylezla s třikrát přeraženou nohou právě včas, než auto vybuchlo. Leželi jsme potom v nemocnici na stejné chodbě. Erik nás navštívil jen jednou.

„Jak to, že nepředvídala vlastní nebezpečí?“ říkal ironicky. „Když věděla o tvém maléru?“

Řval jsem na něj, dokud nepřišla sestra, a požádal jsem, aby ho odvedla z mého pokoje.

„Nikdy jsem si nemyslela, že umíte tak křičet, pane doktore,“ řekla mi potom s uznáním, dokud si nevšimla, že pláču. Ležel jsem ve služebním pokoji, který mi postoupili chirurgové, léčili mi nohu i kostní dřeň, tedy krevní obraz, náladu mi zlepšit nedokázali. Erik mi pak poslal osudný dopis (opakoval vlastně, co mi řekl) a odjel z města. Někteří se domnívají, že kvůli Marii, lidé si prý před ním začali uplivovat: uštval naši hrdinku! Zjednodušili si celý příběh, jak už to bývá, na oběť a kata, herečku a revolverového novináře. Z nešťastné náhody udělali mimovolnou sebevraždu uštvané, nikdo až do dnešního večera jistě nemyslel na nic jiného. Nikdo v tom neviděl vraždu.

Chodili jsme potom o berlích se Sašou Bartlovou po zahradě naší nemocnice, vzpomínali jsme, oba pozůstalí, a sblížili jsme se. Zpočátku mě sice ze všeho obviňovala, ale pak se mnou začala spát, snad proto, že jsem byl Erikův přítel, snad proto, že se mnou o něm mohla mluvit. Bylo to dojemné, jak vstávala po milostném aktu a začala tam, kde přestala před ním, totiž líčením nových úspěchů Erika v Praze nebo vzpomínáním na to, co pamětihodného řekl (mluvil o mně jako o džbánečku, kvítí…). Já ovšem nikdy básnických obrazů nepoužívám. Byl jsem na to zvyklý, takhle jsem vždycky dopadl, takhle jsem nakonec vždycky skončil. V posteli s dívkami, které platonicky obdivovaly Erika, tohle bylo pravidlo, které Marie stvrdila výjimkou.

Snad jsem se tedy celý život mýlil, řekl jsem si, snad jsem na něm naopak parazitoval, snad je to docela jiný člověk a já mu tajně sváděl jeho lásky jako podvodník. Neutěšoval jsem opuštěné, sváděl jsem jeho milenky k cizoložství! Styděl jsem se a nechtěl už Sašu vidět. Moje noha se zhojila, ona dodnes kulhá, snažil jsem se ji nepotkávat. Skoro patnáct let. Až dodnes.

„Nevím vlastně, co se stalo tehdy pod chatou, když vás Marie přivezla,“ řekl jsem Saše, kterou teď jsem našel po delším hledání. Šumava byla renovována, nápis zmizel, stala se z ní pobočka školy a Saša bydlela v bytě ředitele, protože byla ředitelkou, ne už v podkroví jako kdysi. Byla shrbenější, blond vlasy čerstvě odbarvené, trochu příliš blond, dosud upřený modrý pohled, vrásky na čele, vrásky od mračení na nezbedné žáky. Přijala mě hned, mluvila se zadrháváním, vzala buď nějaké prášky, nebo se napila. Seděli jsme na kožených židlích pod portréty státníků, připadal jsem si jako rodič, který se vyptává na chování svého potomka.

„Co dělal Erik? To je důležité. Podívej, četl jsem jeho americké vyprávění pozorně. Ale nenamluví mi, že sem posílá člověka s minou v aktovce jen proto, aby se neztrapnil, aby nevyšlo najevo, že začal spolupracovat při parapsychologických pokusech. Chtěl zakrýt něco mnohem horšího, je nějak vinen smrtí Marie. A jestli ji zabil jen proto, že jí tehdy nevěřil, pak ovšem dneska má strach. Pak jeho počínání dává smysl. Ale to znamená, že se tehdy před léty stala v tomhle příběhu první vražda…“

„Řekněte spíš zabití,“ usmívala se Saša sladkokysele. Rozhodla se mi vykat, vida. „Taky jsem na to vzpomínala, a ne prvně.“ Vstala a mluvila stísněným hlasem, jako by za ním klopýtala. „Marie zastavila pod svahem a spěchala s Erikem vzhůru k chatě. Jako ohař, který sleduje stopu. Tohle přece není možné, pomyslela jsem si, takhle přece nemůže jít popaměti nebo vedena nějakým vnitřním zrakem! Ta je ovládána těmi aparáty! Erik měl pravdu jako vždy…“

Saša se zastavila, nadýchla se vzduchu, jako by se napila vody, a polkla.

„Otevřela jsem kapotu toho vozu, k podvozku ji přidržoval pásek, normální pásek z pánských kalhot, byl to podivný automobil. Marie měla při jízdě kuklu, ale mně téměř omrzly uši, měla jsem na ten stroj vztek a chtěla jsem pod tou kapotou nalézt, co Erik tvrdil.“

Taussigovy aparáty? chtěl jsem říct a místo toho jsem řekl: „Takže jsi ji zabila ty…“

„Chápejte, nerozumím motorům, domnívala jsem se, že tam bude nějaká obrazovka, jak se říkalo později u televizorů; nebo že tam zaslechnu pípání morseovky, že prostě objevím tajemství toho, proč Marie vždy ví. Nějaké dráty jsem přerušila, já strojům nerozumím. Nenašla jsem nic, k bloku mi skoro přimrzly prsty, byla to opravdu chladná noc. A potom v té zatáčce měla najednou Marie volant v ruce, ve vzduchu: Podívejte! řekla a usmála se, jako by mi ukazovala něco zábavného, jako by chtěla říct: Ejhle, létající volant! A pak jsme se překotily, dál už taky moc nevím. Erik je nevinen! Erik za nic nemůže! Řeknu to před každým soudem, jestli chcete, půjdu s vámi hned na policii, ať mě zavřou.“

Dostával jsem na Sašu zase zlost:

„Vy jste neviděla toho chudáka pod zemí, kterému to málem utrhlo ruku, madam? Paní ředitelko? Vy si neuvědomujete, že teď chtěl oddělat mne?“

„Nebyl to Erik, tomu nevěřím. Nebo to aspoň neudělal kvůli Marii.“

„A proč si tedy objednal přitěžující dopisy, proč ten jeho zvěd zmizel, sotva se dověděl, že nejsem mrtev?“

„To nevím,“ řekla jako ozvěna rady Koubka.

„Sašo, ty ho dodneška miluješ, toho podvodníka, ty si nechceš přiznat, že tě odepsal, opustil, zradil,“ křičel jsem na ni, „že teď jede v aféře, z které by každý slušný člověk měl hrůzu. Ty ho pořád miluješ.“

Bolelo mě to jako roztržená kůže. Ani já jsem na Erika dosud nepřestal žárlit, uvědomil jsem si. Ani pro mne dosud příběh neskončil.

„Vím, co jsem udělala,“ drkotaly jí zuby. „A řeknu to všude, jestli začneš vzpomínat. Začnete…“ opravila se.

Jak asi zahynula Shapirova žena? vzpomněl jsem si. A jak vypadala? Vstoupila do jeho života náhle a náhle odešla jako Marie v mém. Ani po Marii nezbylo skoro nic, vůz shořel plamenem a urna byla jen symbolická. A přece jsem si jist, že skutečnou bohyni jsem miloval jen já, že řecký zázrak byla ta žena z Hradecka, kterou zabili nedopatřením, kvůli polemice, z drobné snaživosti.

Myslel jsem včera, že se Saša s Erikem rozchází, říkal jsem si potom cestou domů. Že se konečně postaví proti němu, že pochopí, jak ji chtěl zneužít. Ale zůstává mu věrná jako všechny ženy, které opustil, jako ženy vůbec. Věrná proti mně. Nezbývá než to všechno přenechat policii.

Jarka už dávno spala. Do rána jsem přemýšlel, proč s ní nemohu začít znova, jak jsem chtěl, proč mě pořád vzrušuje, uráží, dojímá a štve ten starý příběh.

IX. BOŽSKÉ PRÁZDNINY

Druhý den ráno mě na oddělení čekal Samek.

Byl nevyspalý, neoholený, kruhy pod očima, zřejmě po službě, tyhle stavy jsem sám dobře znal.

„Přicházím z chirurgie,“ položil přede mne na stůl obálku s fotografiemi pasového formátu. „Pan inženýr poznal člověka, který si prohlížel ďáblické podzemí před vámi a který tam pravděpodobně umístil tu minu. Podívejte se…“

„Taky jsem dneska v noci pátral,“ ani jsem se na fotografie nepodíval, „a dovedu si představit, kdo to je. Někdo z lidí kolem Erika, nejspíš Franco, poslal ho za mnou nebo snad dokonce přede mnou. Snad mě sledoval i v Praze, vyzná se v tom, je to gangster ze Sardinie. Ano, poručíku, nejsem žádný kriminalista, ale poznal jsem už v tomto příběhu i gangstery ze Sardinie…“

Samek vysypal fotografie z obálky na stůl, ještě dřív než jsem mu mohl říct, proč sem Erik Franka poslal, proč mě chtěl odstranit tak složitě a jaké názorové salto za poslední léta můj bývalý přítel provedl. Na fotografiích nebyl Franco.

„Našli ho ve Štětině v nádražním hotelu.“ Byl to „inženýr“ Sáva V., a byl mrtvý. „Ležel ve vaně a dýchal svítiplyn, nikdo neví, jak se to mohlo stát. Vedle toho se v jeho pokoji našly dva kufry s falešnými víky plnými heroinu a zvláštní adresář, v kterém byly šifrou zaneseny jeho kontakty. Mezi jinými taky vaše adresa a údaje o letu, kterým jste se měl vrátit do Prahy. Vzhledem k tomu všemu nevylučujeme nešťastnou náhodu, ale spíš to vypadá na vraždu. Co vy na to?“

„Vůbec tomu nerozumím…“

Sáva jako Erikův spojenec? Ale vždyť jeho rodina…

Jerolim a tamější obyvatele nenávidí, vždyť mě tam nechtěli pustit. Sáva, který si poznamenává mou adresu? Ale proč? Že by všechny útoky na můj život od začátku byly jeho dílem? Na ostrově i tady? Že bych vadil jemu, a ne Erikovi? I tady v Teplé?

„Já tomu taky nerozumím. Prozatím. Jenom doufám, že jste propánaboha neschovával tomu lumpovi nějaké věci v nemocnici nebo doma…“

Sotva jsem ho znal! byl bych vykřikl, tak mi najednou bylo líto všeho, co jsem objevil. Proč ten chlap obtěžoval Sašu po tolika létech, proč se sháněl po mých dopisech? Proč musel oživovat tu starou historii, kvůli které dodneška nespím? „Sotva jsem ho znal, ale jedno vám řeknu: ten člověk přijel s informacemi, které mohl dostat jenom od Erika. Možná že nepřímo, prosím, ale nikdo jiný přece nevěděl, co věděl on, že totiž půjdu do podzemí v Ďáblicích. Přijel, aby Erika dostal z bryndy.“

Samek se tvářil ztrápeně.

„Ležel tady v nemocnici. Po moc divné havárii. A vy jste ho denně navštěvoval, bydlel jste u jeho rodičů na ostrově a uvedl jste jeho rodiče jako zvoucí stranu ve své žádosti o pas, to si jistě pamatujete, pane doktore…“

Nabídl jsem mu kávu. Opravdu, snad se ten zločinec tady už na začátku srazil schválně. Vzpomínal jsem, že jsem ho zahlédl, když vletěl se svým mercedesem do vrátnice na suché vozovce. Chtěl jsem ho tehdy ošetřit, ale radši jsem zavolal chirurgy, potom jsme si jen vyprávěli o Phajosu. „Nakonec budu podezřelý já sám…“

Samek odstrčil hrnek s kávou:

„To nikdo neříká. Ale je možné, že vás nechtěli dostat z ostrova domů, ale odtud na ostrov. Snažte si uvědomit, proč…“ Vzdychl, jako by se litoval, že mu nastávají další obtíže. „Podezřelý nejste, poslal jste přece ten telegram…“ Vzal mi z ruky bílý plášť (právě jsem se chtěl převléknout) a podal mi znovu sako. „Musíte se mnou. Už jsem to oznámil vašemu řediteli. Nemá námitek. Dostal jste návštěvu. A my s vámi.“

Neodvezl mě na policii, ale do hotelu Cínovec. Přece jsem se mu nevyhnul. Býval to nejluxusnější podnik na světě, který hostíval evropské multimilionáře. Tehdy se jmenoval U saského prince. Secesní budova, předstírající šlechtické sídlo, byla teď zařízena sektorovým nábytkem, na podlaze místo peršanů ležel kovral a v krbu hotelové haly místo suchých polen plápolaly plameny plynových hořáků. Demokratická verze Saského prince. Přímo proti krbu seděla Karla Jonesová, kterou jsem si před časem prohlížel nahou jako mistrovské dílo plastické chirurgie. Měla na nose tmavé brýle a vypadala o dvacet let mladší. Vedle ní bez tmavých brýlí rada Koubek, družně se bavili jako staří dobří známí:

„Franku, jsem tak ráda, že jste zdráv!“ mávala mi pod nosem zeleným mezinárodním telegramem. „Děkujem za vaši zprávu, měli jsme všichni starost a rozhodli jsme se, že upozorníme starého přítele,“ a vzala za ruku Koubka jako bývalá milenka. Byl jsem rád, že tady není jeho žena. Samek se vedle mne (sedli jsme si proti nim) neklidně zavrtěl.

„Znám Karlu dávno,“ řekl Koubek zasněně nebo jako by mohl vidět Samka. „Po válce jsem se zabýval případem Lence-Komara, toho gangsterského hrdiny nebo hrdinského gangstera, jak chcete. Odjel jsem kvůli tomu člověku, který, jak jsme se tehdy domnívali, objevil prostředek, kterým lze předstírat smrt, do Londýna a tam mě přijala na spojeneckém velitelství právě Karlička. Tyto věci jsou příslušným místům známy,“ dodal konejšivě. „Jinak by ji sem přece nepustili.“

„Máme zase společné úkoly, a tuhle pan doktor mezi ně patří,“ usmála se Karla.

„Nevím, za koho mluvíte,“ pochopil jsem, že Jonesovi nejsou američtí boháči na prázdninách už před odjezdem z ostrova.

„Opakuji, že paní Jonesová s námi spolupracovala po válce na akci nazvané Jak předstírat smrt. Jmenovala se sice tehdy Weatherallová, ale je to stejná žena,“ řekl Koubek poněkud hlasitěji a směrem k Samkovi, který mlčel. Chvíli se mi zdálo, že spí. „Moje slovo by vám mělo stačit.“

Koubek rozčileně nahmátl hrnek s kávou a nesl ho neopatrně k ústům, dosud si zřejmě na svůj mlhovinový svět nezvykl. Samek mlčel. Karla se ozvala:

„Pracuji teď pro UNNC, Komisi Spojených národů pro narkotika, to jest proti narkotikům. Stačí?“

Pochopil jsem, že to platilo mně.

„Já tady nerozhoduji. A nemám s narkotiky nic společného.“

Vrchní přede mne postavil sklenku campari a sodu jako Franco na lodi. Karla asi nezná zdejší ceny. Nebo má velké diety.

„To byste se zmýlil. Vaše návštěva vlastně přispěla k odhalení celé sítě. Všechny ty útoky na vás byly jejich dílem. Nějak jste jím překážel. Hlavní spojka, Sáva, se radši zabil, než aby ohlásil ve Stockholmu, že nesplnil úkol.“

To mě rozčililo:

„Jaká síť? Jaká spojka? Vůbec o ničem nevím, nikdy jsem je neviděl. Sáva se tu rozbil v autě, to je všechno.“ Měl jsem najednou vztek. „Nemám s narkotiky nic společného. Ostatně jste snad podezřívali pana Shapira, pokud vím. Nebo Erika, mého bývalého přítele. O nikom jiném jsme se s Jenny nebavili.“

„To byla falešná stopa,“ řekla Karla trochu nakvašeně a netrpělivě. Podívala se na Koubka, jako by čekala pomoc. Čistil si právě sako, které polil kávou.

„Karla se prý s těmi lidmi dohodla, jsou teď spojenci. A zvou vás, máte se vrátit a užít skutečné prázdniny. Když všechno dopadlo dobře.“

Karla usrkla campari a začala jako Siréna:

„Ostrov je v obležení, budete svědkem prvořadé senzace. Erikovy teorie se potvrzují. Našli médium, které je ve spojení se zmizelými, pořádají davové seance v amfiteátru. To tu ještě nebylo. Cirkus, nádherný cirkus. Mám pro vás letenku, Shapiro vás osobně zve.“

Nedovedl jsem si to vysvětlit. Teď, když jsem už všemu skoro porozuměl, když jsem už všechno skoro prohlédl. Najednou všechny stopy jsou smeteny, najednou se z podezřelých stávají přátelé.

„Doufám, že mě taky zve Erik? A Jenny? Co tomu všemu říká po našich rozhovorech?“

Karla se rozhlédla jako slepice, která právě snesla vejce:

„Zmizeli bohužel oba z ostrova už před týdnem a nikdo o nich neví. Zamilovaný pár. To jsou novinky, co?“

„Smutné pro pana Shapira, jestli chce vydělat na Erikově knize. Mě už to nezajímá. Mám tady práci. Děkuji, že jste přijela, i když je zřejmé, že jste asi nepřijela jenom kvůli mně…“ Uklonil jsem se, nerozloučil se s každým zvlášť a odcházel z hotelu. „Spěchám do nemocnice. Sbohem.“

Ve vrátnici seděla starší tlustá ženská, měla na pase pistoli a tvářila se důležitě, požádala mě o průkaz.

„Kdepak je dneska pan Mráček?“

„V kriminále,“ řekla lakonicky. „Schovával tady kontraband těm Švédům.“

Informace nepřesná v několika bodech, ale potvrzující, že opravdu spadla klec. Karla zřejmě nepřijela jenom kvůli mně a já se dostal do hry, o níž nemám tušení. Snad jsem při té bouračce něco zahlédl, co pro ně bylo důležité, snad jsem se neopatrně zeptal Mráčka na ty kufry, které vždycky stály pod okénkem, prostě se jim zdálo, že je ohrožuji, a tak mě asi chtěli odstranit. To je ale nesmysl. Nesmysl, opakoval jsem si během vizity. Musel jsem o tom přemýšlet celý den. To tedy Frištenský, Boris a Tomi byli mí nepřátelé? Vzpomněl jsem si na jejich ženy, na ohniště, kolem kterého seděly každé ráno. Takhle přece nevypadají pašeráci, členové mafie a mezinárodního gangu. Všichni jsme někomu nalítli. Erikovi? Nedovedu myslet na nikoho jiného. Aspoň k tomu byla tahle událost dobrá. Uvědomil jsem si to.

„Děláte chybu, pane doktore, měl byste tam jet.“ Koubek se dal pozdě odpoledne za mnou dovést svou ženou. Musel jsem jí slíbit, že ho pošlu na celkové vyšetření, jmenovala všechna oddělení naší nemocnice vyjma pitevny, patřila k ženám, které terorizují své partnery péčí. Nechal jsem ji čekat na chodbě. U mne potom Koubek jakékoliv vyšetření odmítl.

„Na stáří není léku. Nejhorší je, že se přestanete bavit, život vás postupně neinteresuje, proto vítám všechno, co mě zaujme. A dneska se cítím zase mlád, pane doktore. Vaší zásluhou, léčíte mě bez vyšetřování očního pozadí a žaludečních šťáv. Vraťte se na ten ostrov, prosím vás. Ta nabídka je podivná. Ale Karle můžete věřit. Připouštím, že není žádný génius. Ale je poctivá, inu Angličanka, čest a svědomí víc než cokoliv jiného, vyjma vlasti a domova samozřejmě. Dá na vás pozor a vy se tam poohlédnete. Taky mi to všechno nejde dohromady. Taky se nepřestávám divit. Jistě se k vám Erik znovu přihlásí. Musí přece vysvětlit, proč vás málem poslal na smrt. Dovíte se to. Pamatuji se na něj a mluvil jsem o tom, jak se mohl Sáva dovědět, že půjdete v Ďáblicích pod zem. Erik vaše poslání jistě nesmlčel, jestli vás žádal o pátrání všeobecně prospěšné. A byl to mluvka, to oba pamatujeme. Kdekdo mohl vědět, proč se vracíte. Je ovšem možné, že to řekl jenom Sávovi, že je cosi spojovalo a oni jen předstírali nepřátelství nebo cizotu. V tom případě sedí vaše teorie, v tom případě vás chtěl opravdu zabít…“

Koubek se usmíval a čistil si černé brýle s triumfem, jako by právě rozluštil křížovku.

„Ať je to jak chce, chybí Haushofer,“ řekl potom. „A na toho jsme přece všichni nejvíc zvědaví. Prohlížel jsem u Samka dokumenty o smrti té herečky před léty. Volant se jí utrhl bez cizí pomoci, únava materiálu. Z toho Erika podezřívat nemůžeme,“ rada Koubek snad také čte myšlenky. „Ale vzpomněl jsem si na něco jiného. Říkal jsem vám, že se ty předměty z helenistického muzea vrátily po válce přes Curych. To je pravda, ale byly notně poškozené. Některé dokonce vydlabané, nikdo nevěděl proč.“

„Duté? Jako Shapirova přilba…“

„Mohlo by to něco znamenat?“ Koubek opravdu omládl, v jeho hlase zněla nedočkavost. „Chápejte, rád bych se ještě před smrtí dověděl, co sledoval Haushofer se svou partou doopravdy. Rád bych, aby aspoň někdo jiný rozluštil tajemství našeho podzemí…“

Bylo mi ho skoro líto a už jsem ho chtěl odmítnout.

„Zrovna jako vy byste asi chtěl uzavřít svůj spor s Erikem. Tady použil proti Marii Sašu, koho chce použít tam dole? Proč zmizel před rozhodujícím kolem?“ Rada věděl všechno. „Jeďte tam s Karlou a řekněte mé ženě, že všechna oddělení mají karanténu, zavolejte mě k novému vyšetření, až se vrátíte.“

Skoro mi dával rozkazy. Ale věděl přesně, o čem přemýšlím. Jenny se zamilovala do Erika. Zas bude o jednu nešťastnou ženskou víc, zas přibude další obdivovatelka jeho nesmyslů, za pár týdnů další vzdychající opuštěná. Vzpomněl jsem si, že jsem stejně nechápal už jako malý kluk, proč moje matka stále miluje otce, který ji opakovaně opouštěl, proč mu všechno promine. Bolelo mě to a uráželo zároveň.

„Asi pojedu,“ řekl jsem co nejlhostejněji.

Ale už v letadle jsem litoval svého rozhodnutí. Zvlášť když mě Karla začala mentorovat:

„Radši se na Erika neptejte, čekejte, až začnou druzí…“

Upozornil jsem ji, že jedu na prázdniny, ne v tajném poslání. Po chvíli začala zase:

„Říkám to jen proto, že vím, jak vás ovlivnila Jenny…“

Jenny! Už jsem ji viděl v Erikově náručí. Slyšel jsem jeho dech: Kvítečku Jenny, džbánečku malovaný… žárlím, připusťme, že žárlím na chlapa a že to je nejsilnější cit mého života. Nesmysl. Karla vedle mne znovu zakašlala, letadlo se houpalo, museli jsme být celou cestu připoutáni, dosud jsem tak dobrodružný let nezažil.

„Není profesionálka, chápejte. Milionářské dítě, které chce sloužit dobré věci. Začne tím, že myje černochům nohy jako college-girl, dívka z nóbl koleje, pak jde stávkovat do fabriky proti vlastnímu otci a teď honí po světě zločince. Neodborně samozřejmě, s holým nadšením. To nestačí, jak je vidět. Těm mladým chybí prostě kázeň. Kázeň a úcta ke zkušenosti. Nemáte ponětí, jak mě komandovala. Jako bych byla její komorná…“

Předstíral jsem, že spím. Starosti zestárlé agentky mě nezajímaly. Ani její žárlivost.

Jenže co když zvrat v celém případě nastal právě kvůli Karle? Co když ta stará profesionálka okamžitě přerušila všechna Jennina pátrání jen proto, že neměla Jenny ráda? Že chtěla dokázat, jak se dívka z koleje mýlí. Snad se jen kvůli tomu spojila se Shapirem? Co když pro svou žárlivost naletěla?

JEROLIM – BOŽSKÉ PRÁZDNINY, hlásaly plakáty, jakmile jsme přistáli. Jerolim byl šlágr, německá cestovní společnost Hertie převlíkla dokonce kvůli atraktivnosti své stewardky a průvodkyně do řeckých minitunik, míhaly se kolem, jedny s opálenýma nohama, ty se vracely se svou skupinou z prázdnin, druhé s kůží úplně bílou právě přiletěly: přehlídka krásy. Móda Jerolimu zasáhla i pevninský přístav, a když jsme vystupovali na loď, vyvolávali kameloti: Hodina pravdy! Udeřila hodina pravdy! Pohřešovaní mají přistát na vesmírné křižovatce! Jerolim očekává návštěvu z nebes? Karla nám zakoupila velmi luxusní cestu, pochopil jsem to už na letišti, kde směl šofér zajet až přímo k letadlu. Byl to malý tryskáč pro desítku cestujících. Teď v přístavu jsme nastupovali na elegantní vznášedlo PHAJOS, kapitán nás zdravil jako staré dobré známé, dokonce i starou paní, která jela zřejmě na ostrov s vnoučetem. Dostali jsme suvenýry: miniaturní starořecké zbraně z umělé hmoty. Obsluhující kráska neměla sice tuniku jako dívky Hertiereisen, ale zato černé vlasy vyčesané krétským způsobem, vypadala jako z klasické fresky.

Od pevninského přístavu směřoval k Jerolimu takřka nepřetržitý proud lodí:

„Myslím, že pan Shapiro věděl, do čeho investuje,“ řekl jsem Karle.

„Radši se podržte,“ odpověděla a znělo to jako varování před dalšími překvapeními. Vznášedlo se vyhouplo a téměř letělo nad vlnami. Byl to příjemný pocit, ale motory řvaly přímo pod námi, seděli jsme uzavřeni v kajutě, připadal jsem si spíš jako v kosmu než na moři, snad tímto zážitkem chtějí navodit atmosféru ostrova.

Přistáli jsme přímo u hotelu Překvapení, bagr zde dosud stál, ale nepracoval, soukromé jachty kotvily u nově zbudovaného mola anebo na druhé straně, na širém moři, chráněny zátokou nudistů. Ostrov byl obklíčen plavidly, občas se mezi nimi propletly malé motorky milice nebo soukromé bárky s veslaři, byl to chuchvalec lodí a myslel jsem znovu na Shapirovy zisky. Jestli jejich první vysvětlení bylo pravdivé, musí teď Wolfsson a jeho akcionáři polykat uklidňující tablety. Centrem dění se stal tento malý skalnatý ostrůvek Jerolim, velký sotva jako tři fotbalová hřiště. A chvíli se mi zdálo, že se tu skutečně odbývá sportovní utkání. Když jsme vystupovali (nosiči v azurových uniformách nám ihned brali zavazadla z rukou), bylo slyšet povzbuzující výkřiky velkého davu.

„Pán bude bydlet v našem apartmá,“ odbyla Karla námitky vrátného, kterého jsem neznal. Co se asi stalo s tím, který mě sem nedávno nechtěl vpustit? Dověděl jsem se, že neznámým turistům nabízejí noclehy v provizorní odbočce na druhé straně ostrova, dosud dřevěné, ale zato dražší než Waldorf-Astoria. Následoval jsem Karlu do výtahu. Tak tedy i tu filiálku postavili, zdá se, že jsem rozkvět ostrova zdržoval jen já.

A znovu jsem se dostal do Jennina pokoje, do té secesní moderny. Partnera Karly jsme nezastihli, ukazovala mi tedy zařízení sama, jako bych byl v tomhle hotelu prvně. Zřejmě nepočítala, že by tenhle pokoj ještě mohl potřebovat někdo jiný než já, i když tu zbylo na Jenny mnoho památek: především její žinylková šála, kterou tak svůdně zakrývala svou nahotu, pod jednosměrným zrcadlem zůstaly krémy, parfémy a dokonce i jakési písemnosti, vzala s sebou zřejmě jen svůj čtyřhranný kufřík. Zdola se znovu ozvaly výkřiky, jako by zavylo obrovské zvíře. Najednou jsem vystřízlivěl: „Pochybuji, že vám pomůžu. Myslel jsem, že ostrov je dosud pustý a hotel prázdný. V tomhle prostředí mě může kdokoliv vzít přes hlavu cihlou nebo shodit do moře, bojím se v davu.“

„Myslíte, že se pokusí počtvrté, když třikrát neměli úspěch? To je hloupost. Ostatně se nemáte čeho bát. Nevzala bych vás na popravu. Teď vás čeká klid a prázdniny. Ne jako s Jenny. Lidi už nemyslí na zločiny, ale na obchody. Zkuste schválně jít do restaurace, uvidíte ten shon. Ale patříme do druhé skupiny, nezapomeňte! V tomhle přepychovém hotelu se totiž teď vyvařuje na tři směny.“ Odmítl jsem, nechci, možná že mám strach, odpočinu si nejdřív. „Jak si přejete, můžete zatím sledovat ostrovní události…“

Zapnula televizor mezi obrazy vlevo. Nalil jsem si koňak z ledničky SIBIŘ, sotva odešla. Náhle se mi to všechno zdálo malicherné. Tohle není svět před léty, tyhle události se nedají srovnat s mým příběhem v Teplé, jako se homérské příběhy nedají srovnat s cliftonkami. Podíval jsem se na obrazovku. Maida cosi recitovala obklopena posluchačstvem, byla oblečena anticky, a gestem zase připomněla Marii, když hrála kdysi v Teplé Elektru:

„Pastýři stoupli si venku a čekali po stranách

vchodu

Když pak už Melanthies, koz pastucha,

vycházel přes práh,

nesa si krásnou přilbu – tu zdobila čtveřice rohů – jakož i široký štít, už vetchý, zpuchřelý plísni, hrdiny Luérta štít, jejž nosíval zamlada kdysi, tehdy však pohozen ležel, a pustily v řemenech

stehy –

vrhli se na něj, chytili jej a zatáhli dovnitř…“

Ukázala směrem ke skále, kde zdvihl vysoký Američan (sombrero, barevná košile) jakoby se země čtyřrohou přilbu, která je prý důkazem, že se homérské báje dějí v době bronzové, jak říkají odborníci. Znal jsem ty předměty dobře. Diváci začali tleskat. Ale ne všichni, některým se zřejmě nelíbilo to kouzelnické představení, připomínalo totiž skutečné vesnické mágy:

„A kde je Ted?“

„Slíbila Teda!“

„Kde je tvůj miláček?“ volali vlasatí mladíci, kteří seděli nejblíž v tomto provizorním amfiteátru, protože nic jiného to nebylo. Kamera se ihned soustředila na Američana, jehož nález byl prohlížen diváky. V záběru jsem si všiml, že má červené ruce, totiž ruce pokryté ekzémem. Že by Slavsson? A na jaký pas je tady on?

„Dnes večer vás zveme na diskusi s předními odborníky o záhadě ostrova Jerolim. Knihu Erika Slavssona budou posuzovat vědci. A v noci můžeme očekávat další senzaci. S Homérem ke galaxiím!“ Vysílání bylo přerušeno a hoteloví hosté slyšeli pozvání do jídelny. Vyběhl jsem z místnosti.

„Tlouštíku, ty ses vrátil?“ oslovila mě Maida u vchodu pro služebnictvo, kde jsem ji očekával. Šla poslední, provázena jakousi ochrannou stráží. („Ustupte,“ vrčel na mne Američan, kterého jsem považoval za Slavssona a který byl o hlavu větší než já.)

„Vlastně kvůli vám, paní Slavssonová,“ řekl jsem nahlas.

Ted Shapiro se tedy neukázal, tentokrát spojení Maidy selhalo… Na obrazovce se objevil čilý hlasatel.

Nedala najevo překvapení, ani nemrkla. Erikovy zápisky byly tedy pravdivé. Dvoumetrový Američan se omluvil a pak mě dost surově bodyčekoval, vletěl jsem na veřeje jako na mantinel.

„Po jídle,“ řekla Maida záhadně. Takhle zblízka není Marii v ničem podobná. Oklikou jsem se dostal do jídelny. Teprve na chodbách jsem si uvědomil, že nálezy homérských zbraní zde musí být už zcela obvyklé, že je asi vykopávají na každém kroku. Zdobily téměř všechny chodby a dokonce i jídelnu.

„Tomi!“ U vchodu do jídelny stál Tomislav v kostýmu řeckého boha a rozděloval stoly. Návštěvníci vypadali všichni americky: jako Evropané, kteří mají špičku a oblečou se na veselý večírek. Hučeli jako v nádražní jídelně. Tomi se na mne podíval cize:

„Číslo pokoje sto sedm. Za dvě hodiny,“ a už se staral o další hosty. Dal jsem si u baru kávu s rohlíkem. I tady jsem čekal dlouho a jedl vestoje. Návštěvníci tenhle strov zkazí. Zahlédl jsem mezi lidmi Shapira, sedal si ke stolu s Maidou a Karlou, staré nepřátelství zřejmě pominulo s odchodem Jenny. Poslední, kdo ho cítí, jsem já.

Žvýkal jsem pomalu suchý rohlík, dokud se Maida nenajedla. Pak jsem ji následoval. Otevřel mi Slavsson.

„Promiňte, nevěděl jsem, kdo jste…“ Pokoj číslo sto sedm se podobal ostatním prostorám, byl zařízen ve fialovém tónu a vyzdoben mediálními kudrlinkami, záhy jsem pochopil proč. „Nechtěl jsem ublížit našemu vzácnému hostu, ale musím Maidu bránit, ušlapali by ji. To víte, popularita. Aspoň k něčemu jí jsem dobrý, aspoň na něco mě potřebuje,“ říkal a vedl mě přitom dál, alkoholický opar ho provázel. Maida ležela na lůžku ve volné tunice, na očích měla masážní vibrátor:

„Omluvte mě, odpočívám,“ a vztáhla ke mně ruce, snad čekala, že je políbím, četl jsem kdesi, že to Američanky považují za velmi nezvyklé a vzrušující. „Přines pánovi židli!“ štěkla na Slavssona, který ji zřejmě poslouchá mnohem víc, než když ho prvně viděl Erik. Z Maidy je úspěšná věštkyně, magnet ostrova. „Jsem tak ráda, že spolu konečně můžeme mluvit,“ řekla zasněně a obrátila ke mně osmičku vibrátoru, který jí pokrýval oči a spánky jako bílá maska na maškarním plese. „Erik mi to vždycky zakazoval. Nikdy mě k vám nepustil, dokud jste ještě byl tady. Omezoval mne, rozkazoval mi, někdy jsem měla dojem, že mě nenávidí. A to jsme mu dali vše. Jeho úspěch je naším dílem.“

„Jsem člověk beze jména,“ říkal Slavsson sám pro sebe a otvíral ledničku s alkoholem. „Věnoval jsem tomu chlapovi své jméno.“

„Bylo to poslední psané slovo, které jsi mohl prodat, muži. Na víc se už nezmůžeš!“

Vysmívala se mu?

„Jenže Erik se zmýlil. Myslel, že je pánem všeho, že si může dělat, co chce. Že už nás nepotřebuje. Plánoval nové a úplně nesmyslné pokusy. Sám víte. A v posteli byl k ničemu…“

Slavsson si nalil a hlasitě polkl.

„Moje žena je náročná,“ prohlásil věcně.

„Vyhodila jsem ho nakonec,“ řekla Maida změněným hlasem, vypnula ten divný přístroj a prvně se na mne podívala pohledem, který měl mnoho znamenat. „Byl pro mne příliš dutý,“ řekla s důrazem.

Ví vlastně, co říká? Ví, co opakuje?

„Právě proto vás potřebuju. Vy ho znáte. Právě proto jsme vás pozvali zpátky. Shapiro zaplatí vše, jsem Karle vděčná, že se za vámi vypravila. Nemusíte se bát, je pouze třeba Erika odhalit, usvědčit, to je všechno. Řekl mi, koho vám připomínám, vím, proč jste se rozešli…“ znělo to falešně, tohle mi už Marii nepřipomínalo, skutečná Marie nebyla schopna intriky, nebyla schopna přivolat si k boji pomocníky. Vím, jak nechtěla telefonovat kvůli novému místu. (Když si na mne vzpomenou, najdou mě i v tom bistru na náměstí, když si nevzpomenou, tak jsem znamenala málo…) „Potřebujeme vaši pomoc. Dnes večer. Teď za chvíli. Máte příležitost svého života. Odhalíte Erika jako podvodníka, který zradil své přesvědčení, jako někdejšího osvětáře, který se dal na oblbování lidí…“

Tak tohle chtějí? Je to možné? Erik za mnou pošle minu a jeho nejbližší chtějí, abych ho pomluvil?

„Moje žena je náročná, ale taky vděčná.“ Slavsson mi položil svou ekzematózní tlapu na rameno. Pomalu jsem vstal:

„Kvůli tomu jste mě tedy pozvali? A nabízíte i mně klientelu? Budu pokračovat pod vaší ochranou tam, kde Erik skončil, jen s opačným znaménkem? Ale proč? Co se mezi vámi stalo?“

Maida teatrálně vzdychla:

„Copak to nechápete? Nikdy nemohl zapomenout, že zavinil smrt té herečky, která mně prý byla podobná. Jen proto zkoušel všechny možné mediální pokusy se mnou, jen proto se začal věnovat paravědě, hledal vysvětlení a omluvu. Když jste se tady objevil vy, tak jsem nesměla říct slovo, ačkoliv jsme každý večer chodili kolem jeskyně, kde vaše Marie předpověděla jeho smrt, a já předpovídala všechno možné bez velkých úspěchů. Bál se, že ho prohlídnete, že poznáte, jak se trápí výčitkami svědomí, pamatujete, že jsem nesměla ani na tu slavnou výpravu, při níž jste objevil tu mykénskou přilbu? Pamatujete, že mě vydával za milenku Teda, jen aby vás zmátl, abyste neměl nejmenší podezření? Mě jste ovšem zajímal tím víc. Proto jsem za vámi přišla do Rotundy, proto jsem čekala, že někdy navštívíte mě místo Jenny, byla bych vám vyklopila vše. A nikdy byste nemusel z tohohle ostrova odjíždět…“

„Tak vystoupíte proti němu?“ zeptal se Slavsson netrpělivě. „Shromáždění za chvíli začne.“

ŠIFRA PODLE VĚDCŮ, hlásaly nápisy v recepci. Šipky mě vedly do velkého provizorního sálu za budovou hotelu. UNIVERSITÄT HEIDELBERG. NORTH-WESTERN UNIVERSITY, KINGS COLLEGE, UPPSALA četl jsem nad průčelím. Pod těmito nápisy seděli zdánlivě mladí muži, jejichž věk byl patrný, teprve když začali mluvit. Byli převlečení za mladíky, profesoři zterorizovaní svými posluchači, generace, která vede ústupový boj. Nechápal jsem, proč tolik profesorů zvučných jmen přijelo kvůli tak evidentnímu nesmyslu. Ale úspěch na trhu je zřejmě argumentem i pro univerzitní spor, tvrzení, které se prodává, musíme brát vážně, i kdyby bylo sebenesmyslnější.

„Věda nikdy nepochopí věštbu! Odložte Homéra a věnujte se způsobu života, který popisuje. My sami musíme sestoupit z nebes a uskutečnit klasiku už dnes, helénský zázrak je náš úkol!“ křičel jakýsi mladík z posluchačstva a byl jsem překvapen, jak uctivě mu všichni naslouchali, ačkoliv měl vlasy až po zadek a na sobě jen záplatované džínsy. Teprve když domluvil, začala skutečná diskuse. Oči některých posluchaček byly však stále upoutány tím mladým věrozvěstem. Zahlédl jsem v publiku i Brigittu, která se zmítala na mém lůžku u Sávových rodičů, dlaně místo obličeje. Zdálo se mi, že je ještě tlustší a ošklivější, než když jsem ji viděl prvně. Přijel sem asi dnes večer kdekdo z okolí. Totiž kdo měl peníze.

„Místo, které uvádí autor, aby dokázal svou teorii, skutečně v Odysseji existuje: Nemáť fajácký lid v svých korábech kormidelníků… dokonce i tvrzení, že: jejich koráby znají jak ducha, tak záměry plavců…“ začal důstojně svůj projev padesátník z Chicaga, který byl převlečen za dvacetiletého. Domnívám se, že měl i paruku s uměle prodlouženými vlasy, neměly lesk a ležely na jeho ramenou jako chlupy. Řeč byla inteligentní, poslouchal jsem ho se zavřenýma očima. „Zdá se však, že se autor knihy nedostal nikdy k četbě zpěvu třináctého, k líčení Odysseova návratu ze země Fajáků. Tam totiž Homér, nebo ten, kdo pod tímto jménem sestavil řadu zřejmě daleko starších bájí, líčí cestu Odyssea lodí docela jinak. Poslouchejte:

… Oni si sedli zas po dvou k veslovým kolkům, v pořádku vytáhše lano, jež poutal vrtaný kámen. Sotva se sklonili nazad a hladinu vířili vesly, ihned se na jeho víčka jal sklánět sílivý spánek.

Na tomto místě Homér zřejmě buď zapomněl, co napsal dříve, nebo ho někdo v pozdějších verzích poopravil. Snad převzal líčení plavby z nějaké jiné básně. Musíme si totiž uvědomit, že jak Ilias, tak Odyssea vznikly zřejmě jakousi redakcí mnoha starších útvarů, spojením, jednotlivých bájí. Zprávy o dávné době rozkvětu, o mykénské kultuře jsou tu skutečně velmi zprostředkované. Erikovo srovnání kulhá. Spíš než rozdíl mezi otci poutníky a dnešním New Yorkem můžeme uvést starý Řím v plném rozkvětu, míru a klidu, a temný středověk. Jako by někdo v době Karla Velikého chtěl popisovat Řím Augustův. Všimněme si, že u Homéra jsou hrdinové spalováni, titíž hrdinové, jejichž kopulovité hroby s četnými poklady v naší době vykopal Schliemann a další. Z tohoto hlediska je možno připustit, že postavy bohů v díle jsou zkresleny, že autor zaznamenává vzpomínky dávno mrtvých svědků. Ale ani ti jistě nespatřovali v bozích nějakou mimozemskou kvalitu, jejich bozi byli jejich patroni, jaksi promítnutí předchůdci otrokářů. Homéra lze vysvětlit sociologicky, domnívám se. Všimněme si, jak se jeho postavy bohů mění. V Iliadě ještě v osmé knize Zeus vyhrožuje svým podřízeným bohům jako zápasník v řeckořímském stylu, v Odysseji se už chová decentněji. Bylo by třeba, aby autor vysvětlil svou teorii podrobně: kteří bozi jsou vyslanci galaktické inteligence a proč. Proč se dávají strhnout k lidským slabostem, proč straní svým lidským hrdinům tak jednoduše a naivně. Lze si vůbec představit, že Pallas Athéna nechá svého Odyssea prožít celou jeho pouť, jestliže mu chce pomoci a jestliže je představitelkou civilizace dálných světů? Proč mu nepomůže hned? Jde přece zřejmě o potřebu literární. Autor prostě chce odvyprávět všechna možná dobrodružství, která slyšel a která se vyprávěla podle fénických plavců jeho doby, nepochybně skutečných předků jeho Fajáků, kteří však nikdy nesídlili na tomto ostrově, leda snad zde někdy ztroskotali. Jde tedy, podle mého soudu, o interpretaci, jakých už homérské eposy pamatují řadu. Kdekdo je už vysvětloval. Mykénské kultura se rozpadla zásluhou nájezdů ze severu, země prodělala staletý úpadek z důvodů hospodářských a společenských, ne proto, že ji opustili bohové. Začala se znovuobrozovat právě těmito bájemi, které se vyprávěly o dávném blahobytu a hrdinství. Vyprávění bylo dosti nepřesné, tehdy už užívané železo bylo popisováno vedle bronzu, současné zvyky míšeny se zvyky z dřívějška, jak v lidských vztazích, tak v zařízení, jehož někdejší luxus si básník nedovedl ani představit. Nelze se divit, že mu pak unikly některé detaily, že jednou slíbil vést lodě po moři vlastní silou, jejich vlastní inteligencí, a podruhé popsal, jak jsou ovládány vesly. Takových nepřesností je v díle řada, ale právě nedokonalostmi se měří umělecké dílo, jeho pravost, jeho síla, jeho velikost. Homér není science-fiction, ale první skutečná literatura civilizace, v které dodnes žijeme…“

Byl uvítán mručením. Posluchači přišli, aby slyšeli další odvážná tvrzení, která nemusí být pravdivá, ale dráždí obrazotvornost. Dožadovali se bludů, nikoliv pravdy.

„Pokud jde o cestopis Jerolimův,“ prohlásil jakýsi Švéd, který mohl být skutečně dosud docela mladý, „je zcela nesmyslné tvrdit, že některá líčení Homérova potvrzuje. On je totiž opisuje. Opisuje odlet svého hrdiny z ostrova lodí bez vesel, která zná svůj cíl a je obsluhována anděly přímo podle citovaného místa z Odyssey, stejně jako popisuje zemi jednookých obrů podle popisů Kyklopů. Musíme si uvědomit, že Homér byl ve starověku i středověku hojně ctěn, že to byla ta kniha; Jerolim opisoval nejen z Homéra, vzal za vděk i Mandevillem, a pamětmi Ondřeje Čecha z Pordedone, stejně jako studentskými písněmi. Tento ostrov byl ve středověku znám jako středisko pašeráků. Jestliže tu nějaký ztroskotanec zahlédl nahé postavy, byly to velmi pravděpodobně postavy lidi, kteří se vyhýbali zákonu a nechtěli být poznáni. Svatá Panna pod plachetkou podle mého názoru nebyla nikdo jiný než milenka pašeráků, jakási markytánka své doby…“

Švéd se zatvářil romanticky a posluchači mu tleskali, romantismus jde do módy. S napětím jsem sledoval profesora z Heidelbergu. Byl totiž žena. Ale mluvil basem, nosil kalhoty a kouřil doutník; podivná žena, která se zajímá o dějiny nacismu. Sama prý jako dítě poznala všechny koncentráky, požívala zde zvláštní úcty, všichni zmlkli, jakmile si přitáhla mikrofon. (Přednášející seděli za jediným podélným stolem čelem k nám a podávali si mikrofon jako svátost, byli při tom filmováni, fotografováni a kresleni, pan Shapiro zřejmě pozval celosvětové sdělovací prostředky, nebo se celosvětové sdělovací prostředky skutečně o Erikovu knížku zajímají.)

„Pokud jde o Haushofera, kecá…“ řekla profesorka z Heidelbergu basem. „Haushofer sice pěstoval okultismus, ale nespojil ho nikdy s nacismem. Tady nekecá jenom Erik, ale i mnoho jiných slavnějších autorů. Jak Haushofer zemřel, nevíme, a tak si může kecat do lebedy, kdo chce. Když nevíme, je všechno pravda anebo všechno kecy…“ Chvíli jsem si myslel, že je opilá, ale pak jsem pochopil, že prostě zná své publikum. Tvrdila totéž, co předřečníci, rozbila Erikovu knížku na cucky, ale posluchači ji za to milovali, ti homérští věrozvěsti jí všechno odpustili, protože mluvila jejich jazykem. „Mapy tohohle ostrova měli opravdu generálové zvláštních útvarů rozpadávajících se armád Osy ke konci války. Ale měli také mapy Baleár a Čínského moře. Měli prostě dobrý štáb. Že všichni směřovali k tomuto ostrovu, jsou kecy. Váleční zločinci nacismu skončili buď v Norimberku na oprátce, nebo v Porúří přežíráním, to je fakt a tyhle kecy slouží jenom k tomu, že ten fakt nikdo nebere na vědomí…“ Mládež jí tleskala, věrozvěst, který hájil na začátku večera věštbu jako jediné poznání, dokonce stoupl na svou židli a ostentativně tleskal. Nějak spojoval věštby a marxismus, obojí asi dráždilo jeho rodiče. „Dokládat tyhle kecy věštbou je možné,“ řekla heidelberské profesorka a klidně si dala připálit další doutník, „jako je možné onanovat, aby člověk dokázal, že je zamilovaný (smích v publiku). Neuspokojuje to, jak víme. Kdyby ti bozi z Thesálie byli přesídlili na létající talíře, jistě by se nám už byli ukázali. Kdyby unášeli další a další generály, kteří nezabránili válkám, jistě by si toho už někdo všiml. Nemáte ponětí, co knižních vší bádá o nejnemožnějších věcech v Heidelbergu. Únosy válečných hrdinů by jim neunikly. Tato kniha kecá, a to se lidem líbí. Jako se lidem odjakživa líbil Homér, což, chápejte, jsou taky vlastně jenom kecy o dávnověku!“

Tleskali skandovaně. Tato žena-muž je zcela získala, předala mikrofon jakési francouzské světici, která vedle ní po celou dobu jejího projevu chřadla. Byla to afektovaná, tenkohlasá stará dívenka (pětapadesát, vzhled šestnáctileté), která s citací nejrůznějších pramenů začala prohlašovat, že parapsychologie je věda budoucnosti, že Maida je zkušené médium, které má za sebou řadu úspěšných pokusů, že nic neznamená, jestli se ani Ted Shapiro, ani bohové dosud na tomto ostrově neobjevili, že naopak se nemusí objevit vůbec nikdy, protože jde možná o PSI-missing, vzácný jev u zvláště nadaných médií, která najednou začnou „stávkovat“. Že takové negativní úkazy jsou stejně důležité jako poznání pozitivní, nejdůležitější je totiž, aby mediální materiál nebyl v rozmezí počtu pravděpodobnosti. Jestliže je jasně negativní, jestliže médium dělá důslednou chybu, znamená to, že vlastně potlačuje poznání, v které můžeme doufat… Tato scholastika, ještě k tomu tenounce kdákaná, publikum nezaujala, odcházeli, já taky.

„Člověče, proč jste nepromluvil?“ Slavsson mě zadržel u dveří, vůbec se nekymácel. „Máme tu Erikova spolužáka!“ vykřikl do sálu.

Čekají snad, že ho tady začnu pomlouvat? Po vší téhle „reklamě“ mi ho bylo až líto. Jako by ho bičovali na pranýři a pak za to vybírali. Už jsem pochopil, proč opustil tenhle barnumský podnik.

„Ale kde máte Erika?“ zeptal jsem se a někteří v publiku si to snad uvědomili až teď. Opravdu, autor chybí. „Nezmizel snad také jako jeho hrdinové? Neodešel za Odysseem, Jerolimem, Haushoferem, Tedem a ostatními?“

Slavssona jsem tím úplně spletl. Poklesla mu brada. Proklouzl jsem kolem něho.

Chtěl jsem na vzduch, chtěl jsem se projít a rozmyslet si všechno. Chápal jsem, že by mi byli tleskali, ať bych řekl cokoliv, v tom se má situace podobala Erikovým zážitkům v Oaklandu. Názor nerozhoduje, fandí se tématu. Ale také jsem chápal, že se v zákulisí tohohle ostrova už nepřipravuje štvanice na mne, že teď je na řadě můj milovaný nepřítel. To jsem nečekal, to mě překvapilo. Proč zmizel a kam? Co se tady stalo za mé nepřítomnosti? Ostrov byl téměř prázdný, diskuse zřejmě přitáhla všechny, chodil jsem v měsíčním svitu jako v tu pamětihodnou noc, když do zátoky vjeli nudisté. A došel jsem téměř k té zátoce.

I tady se všechno proměnilo. Po ostrově už nešlo chodit volně. Cestičky byly vysypány pískem a na každé křižovatce připevnili ukazatele směru. Přístup k jeskyni byl zadrátován. Doslova. Mezi kleč tady napnuli ostnatý drát, několik metrů za ním byl ocelový plot s nápisy: Vysoké napětí! Nepřibližovat se! Nebezpečí života! Poznal jsem místo, kde jsem se tu propadl do podzemí. Bylo pár kroků za ostnatým drátem. Pokusil jsem se tam dostat. Zazněla siréna a ze všech stran přibíhali veselí hoši v azurových uniformách. Nebyli ozbrojeni, ale nechápal jsem, odkud vyběhli, ostrov se mi zdál do té chvíle pustý…

„Nevšiml jste si varování…“ řekl jeden z nich anglicky.

„Je mi líto, ale musíte opustit tohle území, je to soukromý pozemek…“ dodal druhý francouzsky.

Uměl jsem trochu místní nářečí, oslovil jsem je několika slovy, ale nezměnili se, s úsměvem mě vedli zpátky k hotelu jakoby eskortou, zbyli jen čtyři, ale o hlavu vyšší než já, těm bych neutekl.

„Vítám vás zpátky na ostrově! Jaká byla cesta?“ Shapiro mě očekával v hale hotelu, zřejmě přivolán svými podřízenými. Tvářil se žoviálně. „Věděl jsem, že za mnou přijdete. Ale proč nejste na přednášce? Myslel jsem, že učiníte důležité sdělení!“

„Proč nejste na přednášce vy? A proč jste dal přístup k jeskyni ohradit ostnatým drátem?“

„Příliš mnoho nehod, příteli. Nebyl jste sám, kdo se propadl do jeskyně, vysvětluje to zdejší tradici, lidé mizeli snadno ve zdejších rozsedlinách. I když vy jediný jste nalezl tu cennost…“ řekl zálibně a prohlížel si mě takřka vděčně. „A na přednášky nechodím z časových důvodů. Vy lidé z Východu si neuvědomujete, jak takový obyčejný kapitalista musí dřít…“ vedl mě za ruku do hloubi hotelu, ohlížet jsem se nemohl, nebylo by to slušné, ale zdálo se mi, že jsme zůstali sami dva. „Vstávám o půl čtvrté ráno, abych mohl prostudovat ranní akcie, jejich kursy a dát pokyny svým zástupcům na jednotlivých burzách. Jsem víc vykořisťovaný než dělníci v Manchesteru za časů Engelsových, milý příteli. Protože na sekretáře se nemůžete spolehnout a nadto je nikdy nezaplatíte. Sekretáři jsou skuteční boháči, ti mají nejvíc z dnešní situace, paraziti se mají dneska nejlíp…“

„To všechno nemůžu posoudit. Jsem doma jinde.“

„Slyšel jsem o nepříjemnostech, které vás doma potkaly,“ dodal v baru, kde mě přivedl ke stolu, u něhož seděla Maida se svými obdivovateli a Slavssonem. „I mne se pokoušeli ohrozit. Byla to nebezpečná banda…“

Řekl to v minulém čase. Seděli jsme v jakési bílé kóji, odděleni od přeplněné, zakouřené místnosti, v které jsem byl nedávno hostem. Podivné bílé ryby připlouvaly směrem naší stolní lampičky a narážely o stěny ze skla. Byl to zajímavější pohled než striptýz vpředu v hale.

„Franta je sekáč!“ prohlašovala Maida trochu příliš hlučně. Na stole stála láhev americké whisky značky Velký starý děda, česky Náš drahý dědeček, a byla už téměř prázdná. „Je sekáč!“ opakovala Maida slovo, které zdědila z pokladu češtiny svých předků stejně jako slovo pudel. Řek dneska jedinou otázku po všech těch kecech, ale seděla. Ta otázka řeší všechno. Myslel jsem, že je opilá. Jak bych si dnes přál, aby tehdy bývala byla! „Chápu, že na tomhle ostrově nebylo místo pro vás oba, Erik byl nervózní od prvního dne, kdy ses tu objevil, Franto. Čekal, že se znovu porvete. O mne. Proto tě vyprovodil. Kvůli mně, protože jí jsem podobná. Já to vím, on to věděl, tys to poznal. Ženská nemá ráda, když ji mužští milují, protože jim připomíná jinou, ale vlastně připomínám bohyni…“

„Jsi ožralá jako prase,“ pronesl Slavsson a málem jí padl do klína.

„Erik nebyl génius, ale mýtoman. Ten člověk vyráběl příběhy jako já kdysi knoflíčky ke košilím…“ prohlásil Shapiro.

Maida mě vzala za ruku.

„Ale teď budu patřit tobě. Miluju jako Marie, křičím jako Marie, líbám jako Marie, Erik to potvrdí…“

Vykřikl jsem a vstal, naštěstí můj výkřik přehlušila hudba. Mysleli, že jsem se taky opil, a neurazili se. Marie s Erikem přece nikdy nespala, chtělo se mi křičet dál.

„Jaképak lhaní, přesvědč se napřed… Dokonce věštím!“ vedla spíš samomluvu, zatímco se Slavsson rozpačitě usmíval a Shapiro mračil.

Tohle přestřelili. Maida se vydává za Marii, kterou není a nemůže být, protože mě chce použít. Myslel jsem, že ji udeřím.

„Promiňte…“ řekl jsem místo toho. „Opil jsem se. Dobrou noc…“ Dívali se na mě nepřátelsky. Teprve u výtahu mě dohonil Shapiro, jel se mnou.

„Trochu vás to zarazilo, viďte? Že najednou každý nadává na Erika. Ale příteli drahý…“ stoupali jsme pomalu vzhůru tím nóbl výtahem, v kterém se dalo i usnout. „Celá čtenářská obec naší části světa nemluví o ničem jiném než o ŠIFŘE V HOMÉROVI, všichni jsou napjati, zvlášť po věštbách Maidy. A co udělá autor? Zmizí! Uteče před rozhodujícím pokusem. Copak se mu stane, jestli krásně Ted nesestoupí na létajícím talíři? Zarmoucen budu jenom já. Celá věc je ale reklamně, propagačně důležitá, rozumíte? Potřebujem autora a knihu, to je všechno. Ne dokazovat, co autor říká. Vidíte před sebou zruinovaného člověka, Františku. Smilujte se nad námi. Předhodíme vás aspoň jako jeho přítele, můžete o něm říkat, co chcete…“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Nemáme se s Erikem rádi…“otočil jsem se k Jonesovým dveřím, zapomněl jsem se rozloučit. Co tihle vědí o našem vztahu? Jsou příliš jednoduší. Promýšlel jsem znovu celý příběh. A teď byl oběť Erik. Objevitel Haushoferova tajemství, které brání satanské síly.

Musel jsem dlouho čekat přede dveřmi, než mi mí domácí otevřeli. Při první návštěvě jsem také viděl kapitána, ale dneska neměl svůj námořnický blejzr a nevypadal tak dětsky, mračil se naopak a rychle balil jakési aparáty, snad to byla vysílačka. Karla se mi ani nepodívala do očí, sotva odpověděli na pozdrav.

„Stalo se něco?“

„Thomas mi strašně vynadal,“ řekla Karla do zdi. Jako by mi to vyčítala. Kapitán se tedy jmenuje Thomas.

„Hlouposti, šel se mnou do Jennina pokoje, na Karlu se ani nepodíval, jen ještě zamkl kufr pod postelí. Nevím jen, proč vás obtěžujeme svými úkoly. A vůbec neodpisuji Jenny. Promiňte, nebyl jsem pár dní na ostrově a takhle to dopadlo. Můžete se kdykoli vrátit, vaše vyslanectví vám v tom jistě pomůže. Náš úkol zdaleka neskončil. A vy nám nejste nic platný…“ bylo jasné, že mezi touhle umělou rodinkou existují rozpory.

„Mám snad právo vědět víc. Po tom všem. Dělám snad fackovacího panáka už dost dlouho. Karla říkala, že je vše skončeno, zatčeno a usvědčeno…“

Nervózně mi nabízel cigaretu, zjistil jsem, že sám cucá vystydlou dýmku, znělo to jako hvízdání rozčileného fotbalového soudce.

„Byl to omyl. Bohužel. Zboží se znovu objevilo ve Stockholmu. Je ho mnohem víc než kdykoliv předtím. Nic jiného vám nemůžu říct.“

„Takže nezatkli ty pravé?“ Cítil jsem skoro triumf. Erik není dosud mimo podezření!

„Karla se dopustila chyby. Neměla Jenny ráda. Zaslepilo ji to. Ale o to se nestarejte. Dobrou noc…“ Ukázal na můj kufr.

Snad je to pokyn. Mám balit? V Jennině secesním pokoji se mi najednou zdálo, že sem vůbec nepatřím a že se Jenny teď, když válka pokračuje, každou chvíli vrátí. Přemlouval jsem se téměř nahlas, že to není pravda, že dosud působí alkohol z baru. A začal jsem přebírat Jenniny pozůstatky. Bylo to ženské vybavení: podprsenky, spartánské kalhotky, košilky a několik kostýmů. Nechápal jsem, proč se ve skříních a kufrech všude vyskytuje ta pin-up girl, tedy dívka vhodná k vylepování nebo spíš k přišpendlování. Teprve ke konci své činnosti jsem si uvědomil, že to nejsou vystřihovánky z Playboye, ale fotografie. Sbírala snad Jenny fotografie krásek? Prohlížel jsem je dlouho. Byla to stejná žena. Sbírala Jenny fotografie jedné krásky? Prohlížel jsem ji ještě déle. Byla to Jenny? Nebo její sestra? Dívka na těch obnažených fotografiích byla Jenny podobná, neměla ovšem předkus, její obličej nevzbuzoval lítost, ale zájem, její tvary byly dokonalé.

„Ovšem, nosí falešný předkus. Totiž nosila…“ řekla Karla, když jsem vpadl do jejich pokoje bez zaklepání, seděla vedle kapitána, zřejmě se o něčem radili a už nevypadali nepřátelsky. „Nasadila si falešný chrup už první den, když jsme přijeli na Jerolim. Prý se tím chtěla dostat do ráje ošklivých dívek, říkala vždycky. Tady někde kolem prý něco takového existuje. Utajený ráj ošklivých. Domnívala se, že nějak souvisí s naším pátráním…“

„Proč vás to zajímá?“ Kapitán zřejmě podezříval každou zvědavost.

„Nevím, kde najít ráj ošklivých dívek, ale znám jeho anděly.“

X. SNEBESESTOUPENÍ

Myslel jsem samozřejmě především na Borise, azurově modrý Tomislav ve mně už nevzbuzoval důvěru. Odjel jsem do ostrovního přístavu hned ráno s Thomasem jeho lodí, kterou jsem prvně viděl na začátku tohohle příběhu a které jsem se tehdy obdivoval jako raritě. Teď jich tu jezdily mezi Jerolimem a Phajosem desítky. Stejně se zvětšil i počet lodí, které kotvily v přístavu. Obavy z toho, že Jerolim sebere smetanu turistiky, byly zřejmě zbytečné. V uličkách městečka jsem si připadal jako na jakési ustavičné demonstraci: lidi se pohybovali pomalu a bez zřejmého cíle za neustálého jekotu a řevu (prodávající, kupující, tranzistory, reklamní slogany, hotelové slogany, kapely na lodích a kapely v restauracích), byl jsem rád, když jsem se octl za městečkem u vinohradů před domkem Sávových rodičů. Zaklepal jsem na dřevěnou kůlnu a otevřela mi dosti vznešeně vypadající Němka. Těžko jsme se domlouvali. Dokazovala mi, že mají tuhle kůlnu pronajatou ještě na týden a že se už zase stěhovat nehodlají, bydlí prý tady hůř než gastarbeitři u nich doma.

„Kdo vás k tomu nutí?“ řekl jsem jí, protože je opravdu paradoxní, že obyvatelé ostrova bydlí v kolnách u Hamburku a obyvatelé Hamburku se tísní ve stejných kůlnách tady. „Ti zdejší to dělají kvůli penězům…“ včerejší přednáška osvěžila má dávná přesvědčení. Sávova matka se vynořila z podzemí, snad tam teď spali vedle hýkavého osla, který mne kdysi tak budil. Byla celá v černém a pohublá, skoro jsem se jí polekal. I starý Frištenský se zdál posmutnělý, usadil mě vedle sebe na kamennou zídku ve stínu, nalil mi černou kávu a podíval se na mne vážně:

„Boris už není s námi, chápejte. Není už vůbec živ,“ dodal tiše, aby to neslyšela jeho žena. Bál se snad, že znovu vypukne v pláč a začne jižním způsobem hlasitě hořekovat?

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se rovněž šeptem a snažil se zahnat velkou vosu, která kroužila kolem hrnku mého přeslazeného kafe.

„Totéž co vám!“ Frištenský přibil vosu k ubrusu dlaní, jako by měl kůži, kterou žádné žihadlo nepronikne. Znamenalo to ovšem i úder, ilustroval tím své sdělení. „Co připravovali pro vás. Tady pod schodama mu spadla na hlavu cihla, která se prý náhodou utrhla z průčelí domu číslo patnáct. Náhodou ten dům koupil před měsícem agent pana Shapira. Abyste věděl, ten chlap už skupuje i nás tady na velkém ostrově, ne přímo, na to je moc chytrý, poslal pár najatých chlapů z pevniny, kteří s námi handrkují po našem, takže nikdo ani netuší, že prodává vlast cizincům.“

„Třeba to opravdu byla náhoda…“ chtěl jsem se dovědět víc.

„Jako když jste tamtudy šel vy. Taky náhoda. Náhodou dva dni potom, kdy se při noční výpravě na Jerolim ztratil Tomislav, z kterého se teď vyklubal Shapirův pohůnek. Náhodou dva dny před tím, než ve Stockholmu zabásli Sávova bratrance, protože prý pašuje heroin. Moc náhod, příteli. Ale nikoho nepřichytíš. Není na koho střílet…“ svíral dlaně a zas je rozvíral, měl ruce podobné lopatám, nečinnost ho mučila.

„A nepašoval nic?“

Zakoulel očima a chvíli jsem myslel, že ty ruce vztáhne na mne:

„Jak to mám vědět?“

Omluvil jsem se. Kam jezdil Boris a Tomi se svými přítelkyněmi, ovšem neví.

„S jakými přítelkyněmi?“ Nechtěl jsem mu připomínat známou scénu, kdy byl svědkem zneužití mého (a svého) pokoje. Kondoloval jsem jemu i jeho ženě a odcházel zdvořile.

„Nesmíte věřit všemu, co říká, doktore…“stará zhublá manželka mě držela za ruku, jako by se topila. „Moc pije a vymýšlí si, to víte, starý člověk. Měli jsme už dost nepříjemností kvůli těm nesmyslům, které káže po celém ostrově. Vyhrožovali nám soudem. Prosím vás, neberte ho vážně a nevěřte ničemu z toho, co vám říkal,“ bála se, nechtěla kvílet.

„Žádné výmysly jsem se nedověděl, paní. Jenom že Boris je mrtev,“ řekl jsem neomaleně. Pustila mou ruku a utírala si oči do černé zástěry. Šel jsem pomalu. Proč zabíjeli toho svalovce? V čem jim vadil? Vědí tohle na Jerolimu? Nebo si taky myslí, že to byla náhoda, že za všechno můžou holubi?

„Počkejte za rohem a jděte tři kroky za mnou,“ slyšel jsem nad sebou hlas. Do uličky jsem musel stavení Frištenského obejít. Sám přešel jenom na půdu, odkud vedlo okno právě sem. Bylo to domlouvání spiklenců. Spiklenců proti paní Frištenské. Hádala se s ním chvíli, jejich hlasy bylo slyšet až sem, kvílela a zapřísahala ho jako v řecké tragédii, rozuměl jsem jen jejímu strachu, slovům ne. Potom se objevil jako při našem prvním výletu: v čisté bílé košili a s natočeným knírem, nadouvajícími se rameny, prostě Frištenský, a vedl mě jako tehdy dolů do obce. Jenže tentokrát jsem nešel s ním, tentokrát se tvářil, že mě nezná. Šli jsme podél družstevního výčepu vedle cestovní kanceláře Transtour, k hospodě, kde se schází mládež, a dál kolem Rotundy k starodávným domům s podloubím. Jenže dnes jsme nepotkávali domorodce plné sebevědomí a elánu, bohatnoucí optimisty. Dnes šli proti nám karbonáři, kteří se dorozumívali spikleneckými pohledy a mrknutím oka, jestliže na sebe vůbec pohlédli v záplavě cizinců. Ti lidé se bojí, brání a připravují k akci, to bylo zřejmé. Vešli jsme na tmavé nádvoří, kde bylo cítit vinný ocet a solené ryby. Tady jsem viděl opilé Holanďany sedět na kuchyňském nábytku, tady jsem zažil vznik nové hospody. Příjmy zřejmě rostou jako strach. Vznikla tu sádrová kašna beze studně, obklopená zahradním nábytkem a pestrými slunečníky, ačkoliv tu je celý den stín. Podnik této rodiny se asi otvírá až večer, přelézali jsme nízký plot, Frištenský ukázal do nejtmavšího koutku.

„Vím o někom, kdo by vás mohl odvést do mrtvé vesnice,“ řekl a vysvětlil skoro šeptem: „Tam se totiž ty holky většinou schovávají. Ale před mou ženou mlčte. Vidí už všude jenom nebezpečí. Chci vám pomoct, jsem vám to dlužen a pak: nepřátelé Shapirovi jsou mí přátelé.“

Najednou mluvil mnohem věcněji než doma, snad tu předčasnou demenci jen hrál.

„Taky já vám řeknu něco navíc,“ náhle jsem mu zcela důvěřoval. Tenhle člověk se brání, je slabší a sympatičtější. „Sáva je mrtev.“ Nevěděl to, mlčel, když jsem líčil, jak podivně jeho syn přijel do Teplé a jak ho pak našli ve Štětině. Mlčel ještě dlouho potom. Kolem nohou se nám motaly vyzáblé kočky, zvyklé zde žebrat. Byly rozespalé, tak časné návštěvníky dosud nezažily, v domech se spalo poledním spánkem:

„Nemá cenu to tajit. Vy jasně nejste od policie, ale byl bych šťasten, kdybyste od policie byl, protože ti zdejší mě vůbec nechtějí poslouchat ani má přiznání protokolovat. Sáva byl můj nejstarší, měl převzít živnost (myslete si o ní, co chcete, kterou já převzal po svém otci. A dosahoval úspěchů, měli ho rádi nejen ve Stockholmu. Říkali, že jim vedle zboží vozí taky slunce a dobrou náladu. Měl ho rád každý, to mu zlomilo vaz. Vy jste mu zlomil vaz, doktore, aniž o tom víte. Přihnal se jednou s vaším jménem, to prý bude trumf proti Jerolimu! Spal totiž s tou jejich věštkyní. Jezdila sem do městečka, když přijeli, a v prvních měsících chtěla zkoušet každého, kdo měl kalhoty. Sáva jí zachutnal. Svěřovala mu leccos. O tom spisovateli Erikovi, že nechal na severu přátele, co já vím. Jmenovala i vás. Sáva si usmyslel, že vámi odhalíme, co se na tom ostrově chystá (a já to dodneška nevím, to mi věřte). Proto vás pozval. Měli jsme potom za úkol vás vystrašit. Ten květináč vám shodil pod nohy Boris, toho psa jsem odvázal já. Měl jste usvědčit Erika, měl jste proti němu vystoupit, tím by Shapiro dostal strach, že jeho Američan je vlastně rudý Čech, byl by to býval trumf…“

Lituje, že mě nedoběhli?

„Takže Erik měl pravdu. Proto mě od vás chtěl dostat. Věděl to od samého začátku. Ale k čemu ta mina pod zemí? Kde jste ji vzali?“ Připadal jsem si, jako když dva stíhací letci po třiceti letech rozebírají, proč jeden druhého za války nesestřelil.

„O tom nic nevím. Věřte mi! Říkám, že Shapiro věděl o všem, vadili jsme mu víc, než on vadil nám. Nevím proč. Hlavně od té noční výpravy nudistů. Kluci mi tehdy nic neřekli. Ale nějak ho tou výpravou ohrozili. Nerozčilil se jistě nad tím, že mu po ostrově běhají nazí tlouštíci, nezdá se mi tak mravný. Borise to zabilo přesně na tom místě, kde vás sám postrašil. Byl to krutý žert, nebo snad varování. A když Sáva přijel na pohřeb, objevila se u nás Maida, zavřela se s ním do mé kabiny a hádala se s ním anglicky. Sáva pak s nikým nepromluvil a odletěl ještě před Borisovým pohřbem. Dala nám poslední možnost, řekl. Neměl ze svého poslání žádnou radost. Když se to nepovede, jsme v koncích, povídal. A prvně od svých tří let se přestal smát, čekám jeho zprávy každý den. Nevěděl jsem, že je přinesete vy, ani že vy máte být jeho oběť. Přemýšlejte, čím jste Shapira popudil, proč jste pro něj byl tak důležitý, proč mu na vás tak záleželo. Protože Maida zřejmě nařídila Shapirovým jménem, že vás má Sáva odstranit…“

Nechápal jsem proč. Vím, jak mě nemá rád Erik.

„Erik je teď v nemilosti stejně jako vy a my, totiž už vlastně jenom já. Moje živnost končí s mými syny. Není to jediná živnost, která končí v téhle době na ostrově, ačkoliv se předávala z generace na generaci…“ Mluvil o pašeráctví lyricky a smutně. „Shapiro mě nechává žít. Ví, že já mu nejsem nebezpečný. Leda…“ a usmál se najednou zálibně. „Ledaže bych vás sám odvezl za Erikem, že bych vás dva spojil…“

A praštíte mě prvním pádlem přes hlavu! chtělo se mi říct. Ale vědomě jsem se toho člověka nebál. Věřil jsem jeho vysvětlení. Teď dávalo Sávovo pozvání smysl. Včera jsem se přesvědčil, že Maida žvaní. Lichotí jí, že v ní oba s Erikem vidíme naši mladou lásku, chlubila se zřejmě a tím spustila lavinu, tím malým kamínkem chlouby.

„Kam pojedeme?“

„Kam jste chtěl. Do mrtvé vesnice.“

Starý vesloval pomalu, plazili jsme se z přístavu, loďky z Jerolimu nás div nepřevrhly, doufal jsem, že mě z nich nikdo nepozná.

„Mrtvá vesnice je vlastně vtip historie,“ poučoval mě stařec, zatímco jsem neustále nabízel, že ho vystřídám. Slunce mu pražilo přímo do tváře, zadýchával se, bál jsem se, aby neomdlel. „Před šedesáti lety se odtamtud odstěhovali poslední obyvatelé do Pensylvánie, protože na tomhle ostrově nebylo z čeho žít. Pamatuju se na to, byl jsem tehdy mladík. Ženy plakaly a braly s sebou zdejší půdu, to jest kamení. Domy zůstaly pod zámkem, některé i s nábytkem. Od přístavu se jde vysoko do hor úzkou krkolomnou stezkou, a tak ty krámy nikdo nechtěl snášet. Teď se z toho místa stal šlágr. Turisti přeplácejí ty staré domy v tvrdých měnách. Možná že někteří přijíždějí i z Pensylvánie…“

„Takže ta vesnic není vůbec mrtvá?“

„Není to oficiální osada. Pro policii je mimo zákon, neexistuje, byla zrušena,“ usmíval se pod vousy. „Boris tam koupil před léty farmu. Ty holky se odtamtud nechtěly hnout. Nikoho nenapadlo myslet na vydírání, když přijeli jejich zazobaní rodiče a posílali jim peníze na přilepšenou. Do neexistujícího místa nemůžete posílat peníze poštou, to je jasné, ani tam nemůžete podniknout výlet veřejnou dopravou. A jestli ty slečny nechtěly pryč, nezbylo, než jim dělat prostředníka. Kluci s tím měli spoustu práce…“

Starý snil. Pašeráctví nebyla zřejmě jeho jediná živnost. Dovedl mluvit lyricky taky o únosech a vydírání. Vlastně nový Homér, uvědomil jsem si. Homér včerejších dní…

Přistávali jsme přímo pod prudkým srázem. Přístav tvořilo několik kamenů. „Jsme na místě,“ ukázal Frištenský přímo ke slunci. Domečky byly nad námi přilípnuty ke skále ve značné výšce, vypadaly odtud jako ptačí trus. Stoupali jsme k nim skoro hodinu.

Celá vesnice byla postavena do strmého srázu, sousedé tu kdysi nebydleli vedle sebe, ale nad sebou, vespod byla radnice a nahoře kostel. Kdysi prý jednotlivá stavení představovala také linii obrany proti útočníkům, kteří přicházeli z moře, kostel byl zároveň pevností, vedle zvonu tam pečovali také o dvě děla. „Kam teď?“

Frištenský šel čím dál pomaleji, chtěl jsem ho podpírat.

„To nevím. Musí se přihlásit sám. Je v některém ze zdejších domů, pravděpodobně…“

Rozčilil mě tím:

„Chcete říct, že se vlečeme v poledním parnu do takovéhle výšky kvůli pravděpodobnosti?“

„Nebo kvůli vašim záhadám,“ odbyl mě a bušil na dveře prvního stavení vlevo. Bylo z kamene, zachovalé, jako by jeho majitelé odcestovali včera. Okna zabedněna, dveře z dubu.

„Jestli tady je sám, proč se schovává?“

Vysvětlil mi, že tu asi není sám, ale že nás obyvatelé viděli, už jak jsme se objevili v zátočině, a během té hodiny, co jsme stoupali, se jistě všichni stáhli do svých skrýší. To je právě výhoda téhle vesnice, právě kvůli tomu úřady nepospíchají s jejím objevením, nastaly by složité problémy. Sedl si na schody, které tu byly chodníkem:

„Počkáme. Najde si nás. Jistě o nás ví.“

„Jestli tu je. Jinak budeme čekat do rána…“ To mu zřejmě nevadilo. Vzbouřil jsem se proti tomuhle tureckému fatalismu. Kopal jsem ode dveří ke dveřím. V zavřeném koloniálu pod kostelem, zdobeném ještě reklamami z doby před první válkou (Cigarety Memphis jsou nejlepší), se náhle otevřela roleta:

„Vemte mi s sebou dopis. Ať otec neblbne. Jsem tady šťastná, těch pár babek ho nezabije…“

V koloniálu bydlela Brigitta s neméně ošklivou přítelkyní, která se tvářila hluchoněmě, jen kývala po každém jejím slovu, byla stejně tlustá a navíc zrzavá. Slíbil jsem, že dopis doručím, a zeptal se na Erika.

„Nestaráme se tady jeden o druhého. Těšíme se celý den na své návštěvníky nebo spíme. Je tu krásně. Jsem šťastná. Poslední místo na světě, kde člověk může být šťasten. Jsem nikde. Není to skvělé?“ Snad má Frištenský pravdu. Snad tu měla jeho rodina kulturní poslání.

„Rychle, Erik se ozval…“ sípěl mi starý náhle do tváře. „Musíme zadem. Celé odpoledne tu prý slídili Tomi s Frankem. A Tomi zná tuhle vesnici jako mí synové, zradil je přece…“

Takže se z Tomiho stal podkopávač židlí. Vykonává stejně azurové služby jako Franco. Frištenský do kopce přímo běžel, najednou se zdál docela čilý.

Erik totiž přebýval v kostele, který občas sloužil jako tvrz. (Kde jinde by byl mohl bydlet?) A ovšemže si vybral kruchtu, kde seděl vedle varhan mezi oběma kanóny a psal na stroji, výhled na moře i přistávací místo v hlubině. Uvítal mě v dlouhém hedvábném županu a otevíral ledničku, nabídl mi přepychovou klubovku a cigarety ze slonovinou vykládané krabice. Dostával jsem na něj zase vztek. Co když je to všechno jen komedie? Takhle přece nebydlí pronásledovaný člověk, který se musí bát miliardářů. Sávův otec mu prostě naletěl a sedí teď dolé před sakristií, otevřený nůž v kapse, domnívaje se, že dál bojuje, ačkoliv dělá jen stafáž.

„Pracuji na své nové knize,“ řekl Erik místo přivítání. „Jsem přesvědčen, že bude ještě úspěšnější než Šifra. Podhoubí blaženosti. Jak se ti to líbí?“

„Nevrátil jsem se kvůli literatuře.“

„A proč ses vůbec vrátil? Ty blázne! Nevíš, jak skončil Boris?“ vyštěkl na mne. Zapaloval si cigaretu od cigarety, měl žluté prsty a ruce se mu třásly. Přece jenom se změnil. Byl to jiný Erik, vypadal najednou mnohem starší a šedivější.

„Mohl jsem skončit stejně. Tvojí zásluhou…“ Popsal jsem, co mě čekalo ve větrací šachtě třetí haly podzemních chodeb v Teplé.

„Myslel jsi, že jsem vrah?“ zatvářil se najednou uraženě a já si se vztekem uvědomil, že se mu chci vlastně omlouvat. Tentokrát neustoupím. Řekl jsem mu do očí všechno:

„To nevím. Minu prý položil Sáva. Ale kdo mě odtud od začátku chtěl odstranit? Kdo si vymýšlel důvod za důvodem a kdo před léty nelitoval smrti Marie? Smrti, která dodnes néni vyjasněna? Když jsem slyšel, že ti podlehla i Jenny, rozhodl jsem se. Tys mě zneužil a použil, jako jsi zvyklý zneužívat a používat lidi. Jaké k tomu máš právo? Proč si myslíš, že ho máš? Jsi geniální? Někteří lidé říkají, že jsi lhář. Schopnost fantazírovat, daná dítěti v třech až pěti letech, u tebe přetrvala a hypertrofovala, řekl by lékař. To by všechno nebylo nic zlého, kdyby kvůli tomu lidé neumírali a kdybys nepsal dopisy, že jich vlastně není Škoda.“

„Ty mi křivdíš!“ vykřikl a jeho hlas zazněl pazvukem v prázdnotě kostela pod námi. „Já ti dokážu, že s tím nemám nic společného. Varoval jsem sice Shapira, že mě znáš, že nemusí být příjemné, když vystoupíš a budeš se posmívat mým dávným názorům. Ale proč bych je nemohl změnit? Proč by člověk měl vraždit jen proto, že změnil názor na parapsychologii? Nemáš ponětí, co všechno mi Maida v Kalifornii ukázala, jde o velkolepý výzkum. A lichotilo mi, když tvrdila, že může dokázat mou knihu, že slyší Teda popisovat poměry na základně thesalských bohů, že ze mne udělá nového Schliemanna, který prokáže, jak má Homér pravdu ve všem, i v líčení vztahů mezi bohy a lidmi, nejen v místopise. Vžij se do mé situace. Vždyť já se skutečně obviňoval. Dneska ti to můžu říct. Vždyť já byl také do Marie zamilovaný jako blázen.

Nikdo si míň nepřál její smrt, netušil jsem, co spouštím tehdy tím článkem, netušil jsem v mládí, jak mocné je tištěné slovo. Chtěl bych se jí omluvit, kdyby to šlo, ale zásluhou Maidy jsem na ni zapomněl, líp, začal jsem si myslet, že Maida je Marie, že teď žije vedle mě a že jsme spojenci. Těch pokusů, které jsme spolu podnikli, těch zkoušek, zdálo se mi, že to všechno musím nějak dokázat, že nestačí napsat, co jsem napsal. A pak jsi přišel ty. Z čistého nebe. Kdo by v tom neviděl šikovnou režii? Zájem konkurence? Ale ona to předvídala! Chápej. Já do smrti nepochopím, jak mohla Marie tehdy předpovědět, že zůstanu v té jeskyni po přílivu. To je skutečná věštba. To jsem chtěl slyšet znovu. A ne jako výhrůžku nebo posměch. Maida předpověděla, že tě přivezou do hotelu, že najdeš tu mykénskou přilbu a že se navrátíš do Haushoferových chodeb. Najednou začla fungovat. V Americe to bylo tak napůl. Chápeš, že mě to nadchlo. Byli jsme vyrovnáni.“

„Za co?“ Seděl jsem proti němu na kruchtě vyčerpán, snad jsem cestou v lodičce dostal úpal, snad na mě tak působilo jeho zpovídání. „Marie byla opravdová. A doopravdy umřela. Maidu informoval Shapiro.“

„Opakuji, že jsem to nechtěl. A potom přiběhla Jenny, když jsem tě odvezl na letiště. Tušila něco. Proč prý mě Maida vodí každou noc pryč od jeskyně? Proč prý se od nás celá výprava každou noc oddělí? Vím vůbec, co se na ostrově děje, vím vůbec, co Shapiro reklamou mé knihy zakrývá, co Maida vlastně je? Vím o tom, že zabili Borise? Tušila, že jsi v nebezpečí. Ale já to do té chvíle nevěděl, ubezpečuji tě. Já myslel, že Maida je Marie, že jsem našel konečně ve svém vlastním životě absolutno, víc než víru a vědu, neprohlédl jsem, že to je předměstská panička končícího spisovatele. Nevyznám se tedy v ženských, promiň. A právě proto jsem začal tady psát Podhoubí blaženosti. Bude to další bomba…“

„Místo abys odhalil, co tam Shapiro skrývá, k čemu tě používali a zneužívali? Napíšeš další dryák.“

„Už na lodi jsem ti řekl, že jsem přestal být osvětářem. Jenny odhalila tuhle vesnici, kam se uchylují děti květin, nazývající se tak, protože své drogy hledají v květech, ne v ovoci jako naše generace. Věděla, že se tu skrývá i Ted. A věděla, že tu nejde jen o květiny… Podívej,“ podával mi ušmudlaný lístek:

PSILOCYBIN je účinná látka z mexické houby Psilocybe mexicana Heim, již po staletí používané k rituálním ceremoniím amerických Indiánů (v krajích Mazateků, Chatimos a Aztéků), vyvolává kultovní halucinatorní stavy. Účinná látka je ester 4-hydroxy-dimethyltriptaminu kyseliny fosforečné. Jde tedy o látku chemicky blízkou serotoninu. Pozoruje se blaženost, zvýšená hovornost, vidění neskutečných obrazů a vjemů, poruchy vnímání času, poruchy vnímání sebe sama. Psilocybinu lze používat stejně jako LSD nebo mezkalinu, existuje zkřížená tolerance, jedinci mohou užít kteroukoliv z uvedených látek a dosáhnou stejných výsledků…

„Tedy děti hub? Nějakých docela nových hub, které pan Shapiro pěstuje v jeskyni na Jerolimu jako v Ďáblicích pěstují žampiony?“

„To netvrdím.“

„Ovšem. To bys tu taky neseděl na kruchtě v jedinečném pohodlí a nepsal. To bys byl v nebezpečí života jako Boris.“

„Myslíš, že jsem zbabělec? Jenom jsem se přesvědčil, že to k ničemu nevede. Ta tvoje pravda. Je to jenom malá pravda. Musíme odhalit nadpravdu. Že tenhle svět trpí novou nemocí, že dnešní mladí lidé nesnesou skutečnost a touží po snech, umělých snech, oblbování a nových pověrách. Když je nemají v knížkách, polykají drogy, tak to je. Prchají…“ zadýchal se, sedí si a znovu si zapaloval. V celém vybíleném kostele zbyly jen kyvadlové hodiny nadživotní velikosti, jejich kyvadlo bylo ze dřeva a měřilo osm metrů, tlusté jako telegrafní tyč. I mechanismus hodin musel být z objemných dřev. Tikaly, jako by řvalo stádo červotočů.

„Treba žampiony našeho inženýra nejsou první houby v ďáblickém podzemí. Třeba proto ta symetrie zdejších jeskyň a těch umělých útvarů doma. Třeba i Haushofer něco pěstoval?“

„Učíš se rychle,“ řekl Erik a položil přede mne další papírek:

BERSERKARG, totiž opojení bojem vikingských válečníků, označovaných jako berserkové. Odvozeno od bjorneserk, tj. člověk ve zvířecí kůži nebo zvířecí povahy. Bojovníci byli naplněni Odinovou zuřivostí. Neměli brnění a bili se jako vlci, někdy i nazí, někdy holýma rukama. Podle nových zkušeností šlo o otravu houbami obsahujícími látky s indolovým jádrem jako u halucinogenů…

„Takže se záhady podzemí vyjasňují? A proč s tím nejdeš k soudu?“

„Mým soudem je čtenářstvo.“

„To ovšem lidem na Jerolimu nevadí.“

„Já chci odhalit novou nemoc. Ne usvědčit její nosiče. Koneckonců jí všichni trpíme stejně.“

„V tom s tebou nesouhlasím. V tom se zas rozcházíme…“ považoval jsem to za zbabělost. Vždyť najednou všechno souvisí. Shapiro prostě jen vede další pašerácký gang, který je mnohem mocnější než všechny ostatní, co jich tu v okolí bylo a je. Vždyť je už zřejmé, čím obchoduje. Tak proč neukázat prstem?

„Nepleťte se dál do té záležitosti, jestli chcete zůstat živ…“ Jenny mě očekávala pod kruchtou, opustil jsem Erika bez podání ruky, provokativně nám nad hlavou ťukal do psacího stroje. „Nic nedokážete. Vraťte se domů. Třeba autostopem…“ Zdálo se mi, že chce zakrýt můj výhled, v prostorách chrámových ambitů bylo vidět dlouhou postavu. Postavu, která se potácela.

„Mladý Ted Shapiro?“ poznal jsem ho hned a Jenny jen popuzeně vzdychla. Měl hlavu svého otce a tělo zřejmě své matky, vyhublé, ale dosud krásné. Všude kolem bylo cítit sladký pach, který jsem pokládal za marihuanu, když na mě prvně dýchla Maida při našem setkání na ostrově. Droga.

„Nejsem. Nejsem už dlouho…“ blábolil Ted a dloubal právě poslední zbytky drogy z mykénské přilby, velké jako Papinův hrnec a pružné jako pingpongový míč, měl je kolem sebe naskládané jako rozloupané vlašské ořechy. Moje přilby. Můj nález. Jenny se snažila postavit mezi nás, vypadala opravdu krásně bez falešného předkusu a nechápal jsem, že jsem to neodhalil, už když jsem ji viděl prvně.

„Jste jenom nemocný. Protože jste se zásobil těmihle kontejnery, které zřejmě váš tatínek rozesílal po Středomoří, dřív než jste potopil jeho jachtu. Ale jste jeho syn a máte zodpovědnost. A nemůžete se jí vyhnout jako ten pisálek nahoře.“

„Co mám udělat?“ Bylo zřejmé, že čeká na rozkazy.

„Nic!“ řekla Jenny.

„Zrušit to všechno. Postavit se otci, být chlap.“ Vrávoral před mými slovy dozadu ke zpovědnici, jako bych ho byl udeřil.

„Chápete, že mluvíte s nemocným, Franku?“ Jenny se tu asi stará o každého. „A chápete, že na něj nemůžete pospíchat? Jednou to všechno udělá. Proto jsem tady. Celá ta záležitost je už docela jasná.“

„Mně ne.“

Jenny se na mě podívala s převahou:

„Ale jděte. Zřejmě jde o nějaký dosud neznámý typ houby, drogy, které propadne každý, kdo ji okusí. Ted a celá posádka jeho jachty se stali obětí, ačkoliv měli být jen podloudníky. Shapiro se bál, že tajemství bude vyzrazeno. Nejen policii, ale i konkurenci. A hlavně proto na Jerolimu spustil o Tedovi kampaň, angažoval Erika a Maidu, propagoval božské návštěvy. Dokonce Haushofera, který asi chtěl už za války účinek těch drog vyzkoušet v bojových akcích, hloubil své podzemní chodby, aby měl plantáže, ne továrny. Jako Shapiro tady. Jenže Maida se moc chlubila a svěřovala svým milencům, zdejší mužští jsou výkonní a skoro všichni z Borisovy přízně. Tam taky rozkřikla tu vaši historku o té druhé věštkyni z Čech, co tady kdysi byla, a o Erikově příteli-nepříteli, který tam dodnes žije. Proto vás sem pozvali ti místní podloudníčci, tradiční a historičtí. Mysleli, že je to zachrání před žralokem, že jim nějak pomůžete a odhalíte Erika. Jen proto vás začli strašit těmi atentáty. Ale pak vás získal Shapiro a oni kontrovali tím nočním nájezdem, při němž jste spadl mezi ty moderní mykénské přilby, ve skutečnosti obaly drog. To bylo příliš nebezpečné. Koupili proto Tomislava a dali zlikvidovat Borise, vy jste byl svědek, který nic neví, ale všechno může prozradit. Maida proto poslala Sávu s minou do Teplé. Čím ho asi donutila? Vždyť jejím klábosením před ním všechno začalo. Tam prvně padlo vaše jméno. Musela to udělat. Ale jeho atentát se nepovedl, došlo k poškození celé sítě. Já jsem Erikovi Maidu odhalila a odešli jsme z ostrova. Tak znovu pozvali vás, aby měli atrakci a kontrolu nad vámi, ta bláznivá Karla jim v tom nechtě udělala prostředníka. Nesmíte se k nim vrátit. Jediný důkaz je tahle vesnice, její obyvatelé, kteří ovšem musí napřed vystřízlivět. Aspoň pár z nich. Třeba Ted.“

Venku bylo slyšet výkřik. Jako když v noci houkne sýček. Psací stroj nad námi přestal ťukat. (Erik N.: Podhoubí blaženosti, náklad 60 000-90 000). Vyběhl jsem do slunce.

Přímo do náručí mi padl Ted Shapiro. Byl třikrát bodnut a pokaždé smrtelně. Do srdce, do krkavice a do břišní aorty. Za ním se pomalu kácel starý Frištenský. Dosud držel v ruce rodinnou dýku, její ostří bylo čisté, bez krve, měla saracénské ciselování. Umřel zároveň se svým útokem. Jeho srdce prasklo bez cizí pomoci. Ale pomstil se, tak si to zřejmě představoval. Pokrevně.

„Teď nás před vyšetřováním už nikdo neuchrání…“ Erik se objevil ve dveřích a díval se na mě téměř s výčitkou. A trochu štítivě. „Jenže my svědčit nebudeme. Je to tvůj případ. Případ muže klopýtajícího za pravdou…“