Adam Hollanek

Katastrofa na Slunci Antarktidy

DÍL PRVNÍ

1

Jan Chryzostom Glaz, kterému obvykle lidé říkají Starý Detektiv, ačkoli v tomto povolání již patnáct let nepracuje, prudce otáčí kormidlem a míří s lodicí ke břehu. Z aleje téměř již žlutých kaštanů a docela ještě zelených citroníkových keřů vyběhla mladá žena s krátce přistřiženými vlasy. Splývavý plášť, sepjatý pouze u krku třpytící se broží, široce vlaje a odhaluje nahé tělo.

Seskočila s vysoké hráze u Visly a s nezmenšenou rychlostí začala kličkovat po stezkách nábřeží. Po chvíli dosáhla širokého žlutého pásu pláže. Starý Detektiv si povšiml, že je rovněž bosá.

Opět otáčí kormidlem. Vítr bičuje plachtu a lodice odbočuje stranou. Večer po bouři je studený a větrný. Vítr vyráží znenadání od jihu, pak od západu a hned zase od severu. Těžké mraky zalehly obzor. Jen nad řekou a lodicí svítí oáza navečer tmavějícího blankytného nebe.

Lodice pluje rychle podél břehu. Glaz chce dohonit prchající ženu. Náhle z aleje, v místě, odkud se vynořila žena, vyskočili dva muži a běží silně nakloněni vpřed. Zastaví se. Rozhlížejí se kolem sebe. Není divu, soumrak houstne. Mraky útočí na oázu modře. Z řeky vystupuje mlha.

Již postřehli běžící ženu. Stíhají ji. Jeden z mužů je docela šedivý. Husté vlasy mu padají do čela. Ale jak mladý má obličej! Na takovou tvář se zahnutým masitým nosem se nezapomíná snadno. Ústa má jen lehce pootevřená — dobrý sportovec. Elegantní oblek, pod bradou nedbale uvázaný šál. Druhý muž, malý a podsaditý, zůstává pozadu. Široce otevřená ústa. Tmavé vlasy mu úplně spadly do čela. Zakrývají dokonce i obličej.

Běží mlčky. Šedivec uskočí stranou a přenese se přes nízký plůtek, ohraničující trávník. Uvízl ve špalíru propletených citroníků. Láme větve. Pokouší se prchající ženě nadběhnout. Druhý zrychlil běh. Je jí už v patách.

Oba natahují ruce. Ale ona neobyčejně obratným vymrštěním těla vyklouzne. Strhli s ní pouze pelerínový plášť… Opět provedla fantastický únik. Tyto neustálé skoky vypadají přímo nelidsky.

„Cirkusačka?“ napadne Glazovi.

Cesta nyní stoupá na viselskou hráz. Za ní je rozlehlá budova přístavu. Celá skupina mizí za budovou. Starý Detektiv je dopálen. Vítr lomcuje plachtovím. Co chvíli jiným směrem. Manévrování kormidlem a lany je nyní únavné. Dnes, před bouří, udělal nahoru po řece hezký kus cesty. S námahou dopraví loď do přístavu. Přiváže ji u břehu. Rychle vystoupí nahoru. Rozhlíží se. Z vysoké terasy je vidět až na zámek Vavel. Tyčí se na vysokém poloostrově uprostřed hladiny, v níž se již zrcadlí světla. Od přístavu se světla rozbíhají na všechny strany. Oblohu zakryl tmavě modrý mrak. Nebylo by těžké zahlédnout běžící, kdyby utíkali dále po nábřeží. Asi odbočili do uličky za přístavem, prázdné a dosud mokré po nedávném dešti.

„Proč jen, k čertu, ta dívka tak utíkala? Proč byla nahá? A jak si vysvětlit tu její cirkusáckou, přímo nadlidskou obratnost?“

„Pane Flunte!“ volá Jan Chryzostom Glaz.

Přístavní hlídač, hubený jako tříska, v šedivé přiléhavé kombinéze, opálený stálým pobytem na slunci jako satanáš, klímá v lenošce u šaten.

„Pane Flunte!“

„Ach to jste vy, pane doktore? Zamyslil jsem se…“

„To jste nic neviděl, pane Flunte?“

„A co jsem měl jako vidět?“

„Inu, běžela tady kolem nějaká žena, pronásledovali ji dva muži…“

„Ech, kdo by to byl? Nic jsem neviděl, opravdu, vzpomínal jsem na časy, když jsem sloužil na vojně. Škoda že naše mládež neví, co je to vojna… Nepotloukali by se jen tak zbůhdarma. A kam měli běžet?“

„To právě nevím. Zmizeli mi z očí, když jsem přistával.“

„Nestojí zato lámat si tím hlavu. Tady na nábřeží se takové věci přiházejí ustavičně. Co chcete, mladí běhají za děvčaty. Někdy se i porvou. Asi…“

„To nebyli žádní mladíci.“

„Dnes dělají takové věci i dospělí.“

Glaz mávl rukou. Rychle vstupuje do kabiny. Převléká se do svého staromódního obleku, který se zapírá na knoflíky.

Kdo si ještě dnes zapíná oblek na knoflíky? Co se stalo s tisíci starými lidmi jako je on, kteří nedovedli anebo nechtěli včas změnit své dřívější povolání? Ano, dobře vydělávají. Dohlížejí na pořádek v bytových blocích, dělají zřízence v úřadech, hlídače v přístavech. Jestlipak cítí, že jsou zbyteční v době umělých měsíců… „Možná že právě teď mi letí nad hlavou umělá družice,“ uvažuje Starý Detektiv. Ostré píchnutí u srdce. „A co já, opravdu jsem ještě k něčemu?“

Starý Detektiv vychází z kabiny. Flunt opět klímá. Asi sní o tom, jak kdysi vojančil. Je tenhle svět opravdu lepší než ten starý? Kdo by si před takovými padesáti lety pomyslil, že lidé, až budou mít dost jídla, bytů, šatstva a aut, budou tak nestvůrně prchliví?

Glaz rychle sestupuje na osvětlenou pláž, po níž před chvílí uháněli ti tři lidé. V této době je u řeky božský klid. Zejména po bouři.

Na písku jsou zřetelné stopy malých nohou. Hle, na tomto místě s ní strhli plášť — v záři luminoforové svítilny se třpytí nádherný klenot. Brož… Teď se už takové nedělají. Starožitnost. Kvůli takovým věcičkám se kdysi lidé vraždili…

,Proč větřím zločin?‘ vysmívá se Starý Detektiv sám sobě. Zase ho píchne u srdce. ,Jsem starý.‘

Stopy mizí na dlažbě. Na ulici je světlo jako ve dne. Po obloze se ženou reklamy a zprávy. Křižují se, navzájem se vyhýbají. Rudý měsíc, omotaný liščím chvostem, vykukuje zpoza mraků. Bledne uprostřed orgie světel. Po chodníku jde rychle několik lidí. Někteří otevírají branky zahrad, vracejí se na noc do svých vil. Jiní spěchají ke stanici pohyblivého chodníku, který je dopraví do středu města k radovánkám.

Před vchodem do starého dvacetipatrového bloku zametá domovník elektromagnetickým koštětem. Zdraví Starého Detektiva, který s ním občas utrousí pár slov.

„Neviděl jste náhodou, jak tudy běželi…“

„Kdo říká, že jsem neviděl? Ty ženské se dočista zjančily. Běhají bez šatů. Moje snacha…“

„To byla vaše snacha?“

„Chraň pánbu. Chtěl jsem jen říct, že je škoda, že moje snacha…“

„A kam běželi?“ přerušuje ho prudce Starý Detektiv.

„Tady už šli krokem… Ale viděl jsem je předtím. Z okna. A vás taky, pane doktore, na loďce.“

„Aha, a co to bylo?“

„Co bylo, to bylo. Omrzel ji život nebo co. Možná že ji při něčem přistihli? Och, ta žárlivost! Moje snacha…“

„Říkali vám něco?“

„To bych řek! Pomáhal jsem ji chytat,“ usmál se. „He, he, opravdická cirkusačka. Takové skoky jsem už dlouho neviděl. Asi chtěla skočit do vody. Hezká. Škoda, kdyby měla…“

„A co tomu říkali oni?“

„Inu, prý zachránili choromyslnou před sebevraždou. To říkal ten malý. A vysoký ani zbla, jen ji balil do pláště, který jí cestou strhli. Ten malý chtěl hledat jakousi brož. Ale ten druhý jen stále: ,Pojď, pojď.’ A šli.“

„A ona?“

„Měla zavřené oči. Zřejmě omdlela. Ten vysoký byl podle všeho lékař. Přímo na místě jí dal injekci. Chtěl jsem pomáhat nést, ale oni říkali, že není třeba. Ten vyšší to řekl ostře. Nenaléhal jsem tedy. Chvilku ji nesli. Šel jsem za nimi jakoby jen tak. Vzali si taxík. Zapamatoval jsem si číslo: 35-26-17. To je paměť, co? Ještě mi slouží, herdek! Tady jsou takové věci na denním pořádku.“

Glaz se zamyslil. Slyší jen konec věty: „… a vy si myslíte, pane doktore, že jsem jiný než tehdy, když jsem jako usmrkanče chodil v nepodražených botách? Starého čerta jsem jiný.“

Rozmáchl se koštětem.

Po obloze uhánějí nápisy a obrazy. Starý Detektiv se cítí nevýslovně osamělý. Vloží ruku do kapsy a dotkne se ostrých briliantů brože. Vytáhne ji. Třpytí se překrásně. Musí najít její majitelku. Okamžitě si vzpomene na číslo taxíku: 35-26-17. Má skvělou paměť na čísla a lidské tváře. Byl přece kdysi detektivem, a později prý prokázal lidstvu velké služby jako psycholog. „Vyhledám taxík s tím číslem,“ bručí Jan Chryzostom Glaz. Dorazil k první stanici pohyblivého chodníku, vedoucího přímo do středu města.

2

V téže chvíli dramatický tón poplašného signálu zastihl kapitána Jiřího Gardu v bleskovém výtahu. Vezl ho do mozku umělého měsíce Země. Jestliže hrozí nebezpečí celému Slunci Antarktidy, pak by se ječivé zvuky měly změnit ve svištění.

Ale o vteřinu později se signál odmlčel. Výtah zastavil před fosforeskujícími písmeny KO — kybernetická ústředna. Písmena se rozestupují. Jedno odskakuje vlevo, druhé vpravo. Garda, chtěje se uchránit směšných pohybů, které vykonává člověk, když necítí tíhu svého těla, přidržuje se lesklého zábradlí a jako bruslař po ledové ploše vjíždí v magnetických botách do středu kabinetu.

Podél matových stěn stojí lenošky, jejichž tvar se automaticky přizpůsobuje poloze lidského těla. Lidé v nich sedí připoutáni pásy a pozorují bílé obrazovky. Na obrazovkách — zlaté kruhy a klikyháky. Hlavy sedících vězí ve velkých průhledných koulích. Namodralé světlo rotundy vytváří obraz vpravdě rajský.

Garda se rozhlíží. Ne — Rosanna tu není. Je tedy u Duliana?

Rychle sklouzne k pohyblivému schodišti. Červené schody vedou k modrému stropu rotundy. Garda běží nahoru. Je zpocený, namáhavě oddechuje. Kabina, kterou zdola není vidět, visí nad rotundou jako hnízdo. Garda se rozhlíží. Cítí vnitřní uspokojení — Rosanna tu naštěstí není. Ale navenek — svraštělé obočí, sevřená ústa, ostrý hlas.

„Co se stalo?“ volá. „Signál mne překvapil ve výtahu. Jel jsem za tebou, abychom si konečně mohli pohovořit mezi čtyřma očima…“

Ředitel laboratoře KO, člověk, o němž se říká, že je mozkem mozků umělé družice, spočívá v obrovské lenošce a upřeně hledí na velkou obrazovku. Jeho úzké, velmi bledé ruce, jejichž bledost ještě zdůrazňuje namodralé stropní světlo, se dotýkají klávesnice, která vypadá jako u piana, jenže má mnohem víc a užších kláves. Dulian tiskne jednotlivé klávesy, hned zase uhodí do několika najednou, jako by chtěl zahrát složité akordy. Na obrazovce se míhají zlaté čárky, přímky a body. Jen uprostřed je děsivé prázdno.

„Podívej se,“ říká klidně s nehybnou hlavou.

„Co mi tu budeš ukazovat, raději mluv!“ Garda rudne v obličeji i na krátkém silném krku, který mu vystupuje z límce.

Dulian se obrací. Jeho modré oči jako by nic neviděly.

„Co říkáš?“ ptá se tichounce, jako by hovořil sám k sobě.

„Mluv, k čertu, co znamenal poplašný signál!“

Garda svírá pěsti, ale v duchu se táže: ,Kde je teď Rosanna?’

Dulian stiskne najednou několik kláves. Svištění. Z pravé strany obrazovky, na které se mihotají hvězdy, vyplouvá modré jablko. Na jablku svítí bílé skvrny. Za nimi se něco třpytí, vypadá to jako střepiny rozbitého zrcadla. Jablko má dva sploštělé póly. Jeden má bílou čepičku, druhý je matný.

Náhle zpod jiskřícího se jižního pólu vyskakuje stříbrný drobounký bod. Zdá se, že chce prchnout mezi hvězdy. Po chvíli se zastaví a začíná šplhat po obvodě jablka k matnému severnímu pólu.

„Hle, tady máš naši umělou družici,“ říká Dulian. Předstírá, že nevidí kapitánovo rozčilení. Bubnuje do klávesnice. „Využívám nyní tu část elektronového mozku, která si zapamatovala naši polohu v obrazech. Ovšem my, kybernetikové, používáme přesnějších záznamů než obrazy. Všechno, na co se díváš, dostáváme jako rychlé nákresy… Jsou to strašné zkratky. Celou situaci, a nikoli jen malý úryvek, který jsem ti předvedl, objasňuje tento stroj takto zaznamenanou větou.“

Na obrazovce pohasíná modré jablko i malá družice, která kolem něj krouží. Objevuje se ostroúhlý klikyhák. Skoro současně zazní nenapodobitelný zvuk.

„Vidíš,“ pokračuje Dulian a stále si nevšímá rostoucího kapitánova rozčilení, „všechno, co se zde po řadu měsíců děje, všechny události od chvíle, kdy sem přiletěla první raketa, zárodek našeho Slunce Antarktidy, až po dnešní příhodu, všechno je obsaženo v této jediné větě. Ale tato věta… pochopení této věty trvá stokrát déle než myšlenkový proces elektronového mozku. Nicméně stále ještě nechápu.“

„Poslouchej,“ volá Garda, „holedbáš se tady svými úspěchy, ale neříkáš nic o události. Duliane… já…“

Dulian se obrátí a zadívá se Gardovi do očí. Kapitán zmlkne.

„Prostě,“ říká Dulian a smutně se usmívá, „raketu, která vezla zařízení, postihla katastrofa.“

„Cože!“ křičí Garda. Pak už jen koktá nesrozumitelná slova. Dulian si toho nevšímá. Bubnuje do klávesnice. Opět týž nepopsatelný zvuk. Na pravé straně obrazovky (její střed je stále nehybný a bílý) se objevuje velké vířící těleso. Vypouklá, jakoby dvojitá čočka, terč, proražený třpytící se střenkou. Na horním konci střenky se pohupuje vyduté zrcadlo. Obrací se jako květ slunečnice k sotva odtud viditelnému Slunci. Těleso je obklopeno hustým shlukem balónků.

„Hleď,“ říká Dulian, „ty balónky, to je síť antiprotonových nosů.“

Kdyby se Dulian nyní obrátil, viděl by, že zrak kapitána umělého měsíce není upřen na obrazovku, ale obrací se k rotundě, která je odtud vidět jako na dlani. Garda má pobledlý obličej. Svraštělé obočí se rozestupuje a zdvíhá.

„Vím, vím,“ šeptá roztržitě.

„Každý z těchto balónků obsahuje antiprotonový náboj, který je s to zneškodnit i poměrně velké meteority. Blíží-li se meteorit, proud rychlých antiprotonů, řízený zvláštním elektronovým mozkem, zasáhne hmotu. Nastane výbuch. Meteorit, roztříštěný na atomy, je rozprášen do vesmíru … Ale naše antiprotonové nosy jsou zbaveny čichu. Hleď!“

Na obrazovce se objevuje drobounká jehla. Stále více se blíží. Náhle zasáhne jeden z balónků. Oslepující světlo.

„No a to je vše. Raketa, která nám přivážela ze Země řídící zařízení „nosů“ a ústřední elektronový mozek, který měl zaplnit tohle prázdno,“ Dulian ukázal na bílou plochu obrazovky, „změnila náhle směr a vrazila do antiprotonového nosu. Stále nevím, proč. Nevím, proč k tomu došlo…“

Garda se pokouší vyskočit z lenošky. Přidržuje ho pás.

„Tak je to tedy!“ povykuje. „Těsně před slavnostním uvedením našeho Slunce do chodu katastrofa… nevypočitatelná ve svých důsledcích… to je …“

„Bohužel,“ přerušuje ho klidně, avšak ostře Dulian, „nedovedu objasnit příčinu katastrofy. Ale myslím, že to není jediná podivná věc, která se tady děje. Není jediná.“ Dulian tlumí hlas; sviští jako poplašný signál.

„Opravdu,“ směje se vztekle Garda, „všechno připisuješ nevysvětlitelnosti. Polovina posádky umírá. Podivné, že? Havaruje raketa. I to je podivné. A já ti přísahám, že zde působí jakési obyčejné lidské síly. Někomu záleží na tom, abychom neuskutečnili náš pokus … Někomu …“

„Koho podezříváš?“ Dulian mhouří oči a ironicky se usmívá.

Garda otevírá ústa, jako by chtěl vykřiknout, ale mlčí.

„Proč ta svá podezření nesdělíš výboru pro meziplanetární dopravu při Unii národů?“ říká Dulian. „Vidíš v tom sabotáž, proč tedy nic nepodnikneš?“

„Dobrá, teď to ohlásím. Myslím… celá posádka se domnívá, že jsi v poslední době váhavý, jakýsi…“

„Posádka se domnívá něco zcela opačného. Ostatně, co je mi do posádky …“

„O to mi nejde,“ odpovídá Garda. Je teď mírnější. Opět se dívá dolů. Na stěnách rotundy se míhají zlaté blesky. Jako malé měsíce se lesknou hlavy lidí v koulích, které je izolují od hluku.

V jedné z těchto koulí vězí tmavé vlasy a průsvitná tvář Rosanny Weilerové. Rosanna tedy přišla! Vklouzla do haly. Klesla do lenošky. Je vidět jen vlasy uzavřené v kouli.

Jiří Garda byl vždy impulsivní. Získávalo mu to přátele i nepřátele. V poslední době podléhal podrážděnosti a jeho puntičkářství tak vzrostlo, že ztrácel přátele. Zpočátku to udivovalo patnáctičlennou posádku, která byla předvojem budoucích stálých obyvatel umělé družice Země. Nejvíce udivoval Gardův poměr k profesoru Dulianovi. Profesor byl považován za pravý opak kapitána. Tyto dva muže by nemělo vlastně nic rozdělovat. Dulian nevyvolával sympatie ani antipatie. Během svých dvouletých studií (každý člen posádky prodělal před vysláním na umělý měsíc speciální školení) podal profesor Dulian důkazy o svých velkých vědeckých znalostech. Garda byl pouze odvážný. Předpokládalo se, že se Dulian z pověření Unie národů (UN) stane kapitánem. Velením byl však pověřen Garda. Snad právě proto, že měl přátele i nepřátele. Lidé obojetní nevyvolávají ničí pozornost.

V prvních měsících svého pobytu na Slunci Antarktidy (původně to byla obyčejná raketa, která postupně, neustále montována posádkou, vyrostla tak, že se stala oběžnicí o průměru 200 metrů) Garda a Dulian ideálně spolupracovali. Teprve po příjezdu Rosanny Weilerové začaly rozmíšky.

„Nuže,“ ptá se Dulian, „co uděláme?“

„Budeš muset odletět na Zemi.“

Kapitán se domnívá, že zasadil Dulianovi rozhodující úder. Odepíná pás. Vstává a snaží se vyhnout směšným pohybům. Zadrží jej slabounký bzukot. Sotva postižitelný, ale dotěrný. Na tabuli vedle obrazovky se objevuje zlatá jednička.

„Tvůj signál,“ poznamenává Dulian.

„Slyším,“ odpovídá kapitán.

Všechny místnosti na umělém měsíci jsou navzájem spojeny televizí. Podobně jako na Zemi, je i zde zvykem, že lidé se před každým rozhovorem nejdříve ptají, zda volaný si vůbec přeje hovořit. Ve videofonických rozhovorech je dotaz vyjadřován signály. Na Slunci Antarktidy má jen kapitán právo udržovat spojení se všemi místnostmi bez předchozího souhlasu, ovšem s výjimkou soukromých kabin.

,Dnes musím tuto zásadu porušit,’ uvažuje Garda. Chvíli váhá. Říká:

„Haló, prosím.“

Na obrazovce je tvář Rosanny Weilerové. Čím se ta tvář liší od tisíců jiných tváří na Zemi? Rosanna není jedinou ženou na umělém měsíci. Ošetřovatelka Marie je prý mnohem hezčí. A přece se Gardův obličej rozplývá v úsměvu.

„Kapitáne,“ říká Rosanna (jak sladce zní její hlas, není v něm nejmenší stopy cizoty. Rosanna se každému zdá blízká, dávno známá), „právě jsem dostala zprávu ze Země. Jsem tak překvapena …“

„No? Copak?“

„Raketa… víš, že raketa havarovala?“

„Vím, co …“

„Tato raketa vůbec nevezla ústřední elektronový mozek a řídící zařízení pro antiprotonové nosy. Opozdili se s jejich dopravou do odesílací stanice. Zařízení dojde za chvíli. Jsme zachráněni …“

„Co říkáš, to je nemožné!“ vměšuje se Dulian.

,Proč ten člověk najednou tak prudce reaguje?’ uvažuje Garda. ,Když před chvílí vyprávěl o katastrofě, byl klidný a ironický.‘

„Je to pravda, je to pravda,“ volá Rosanna a směje se z obrazovky.

,Na koho se tak významně dívá?’ přemítá Dulian. ,Na něho nebo na mne?’ A brada se mu lehce zachvívá.

,Má teď v tváři takový výraz … v mé přítomnosti se tak nikdy netváří,’ myslí si Garda. A náhle v něm dozrává definitivní rozhodnutí. Musí to udělat. Musí. Je třeba, aby je…

„No, co teď?“ ptá se Dulian. Pozoruje Gardu zpod přivřených víček.

„Odcházím do své pracovny,“ odpovídá kapitán, „musím vydat dispozice. Jakmile raketa přistane, dejte se do montáže. Sám jsi nedávno bědoval, že se blíží doba meteoritových dešťů.“

3

„Co to čteš?“ ptá se profesor Lollo Arroes, nakláněje se nad obrazovkou elektronového tlumočníka. „Cože? Cože? Studuješ ,Psychologii meziplanetárních letů’ od Jana Chryzostoma Glaze?“

Tomáš Savarin vzhlédne od textu a roztržitě se dívá na tazatele.

„Ptáš se, co čtu?“ říká ztěžka po chvíli přemýšlení.

„Nech ho být, profesore, on takto sní o své Rosanně z umělého měsíce,“ směje se obrovitý muž. Právě vstal z lenošky, která pozvolna dostává svůj původní tvar. Vytáhl z výklenku u stěny velké vysoké boty a energicky je natahuje na své mamutí nohy.

„Zamilovaní teskní všelijak,“ dodává s funěním.

„Vy se mě něco nazlobíte,“ ušklíbá se Tomáš. „Přerušili jste mě, když to bylo nejzajímavější. Došel jsem k místu, kde se mluví o pomalejším stárnutí organismu…“

„Já vím, čeho se bojí,“ směje se bouřlivě Arroes. „Uvažuje, co se stane, až se jeho Rosanna vydá na meziplanetární cestu rychlostí tří set tisíc kilometrů za vteřinu. Vrátí se z takové cesty ještě docela mladičká, ale on už bude dědek.“

„Přestaň,“ směje se teď už i Tomáš. „Copak jsi nikdy po nikom netoužil, profesore?“

Jen Arroese zde titulují, třebaže jsou všichni vědci zvučných jmen. Arroes je ve svých čtyřiceti letech jedním z nejslavnějších učenců světa. On je tvůrcem a hlavním uskutečňovatelem díla, jehož cílem je rozpustit ledy Antarktidy.

„Je-li člověk tak malý a nadto ještě… musí se vzdát naděje,“ odpovídá s vážnou tváří.

Tomáš pohlíží bez sympatie na trpasličí profesorovu postavu. Na prsou a zádech ošklivé hrby. Opravdu, velké osobní štěstí ten člověk nemohl poznat. Ale snad by o tom nemusel tak vyzývavě mluvit. Tomáš rychle obrací rozhovor jiným směrem. Je mu trapně.

„Kam se chystáš, Gigante?“ ptá se dlouhána, který se právě dostal do svých botisek.

„Nebudu přece věčně hnít v uzavřené místnosti. Vichřice polevila. Projdu se…“

„Nemohl bych jít s tebou, Gigante?“ říká Arroes. „Vezmeš mě na záda, abych nezapadl do sněhu.“

„Pojď, profesore. Pohrajeme si s chumelenicí. V této nečinnosti potěší každá zábava. Dokonce i četba o meziplanetárních letech.“

Tomáš se tváří, že neslyší. Ale nečte už. Na obrazovce se mechanicky obracejí stránky knihy. Myslí na Rosannu. Ach, kéž by tu byla! Země bouří a ledu by se pak stala rájem.

Výprava na Antarktidu je úzce spjata s pracemi, které probíhají na umělé družici Země, vzdálené odtud 2000 kilometrů. Však se také družici říká Slunce Antarktidy. Již celá desetiletí sní lidé o roztavení ledového krunýře, dosahujícího tloušťky několika set metrů, který spoutal kontinent anebo shluk kontinentů (to ještě nebylo vyzkoumáno), skrývajících velká bohatství. Expedice v polovině dvacátého století, zejména výpravy uspořádané v geofyzikálním roce 1957, definitivně přesvědčily lidstvo, že šestý kontinent chová hluboko ve svých útrobách nesmírná ložiska uranu, nepřeberné množství železné rudy (železa je stále větší nedostatek) a mnoha jiných kovů, především manganu a molybdenu.

V minulých dvaceti pěti letech vznikla řada návrhů, jak roztavit Antarktidu. Všechny ztroskotaly na problému, co počít s vodou. Po rozpuštění antarktického ledového krunýře by voda zaplavila všechny břehy světa, většinu přístavních měst by pohltila potopa. Konečně se zrodil konkrétní Arroesův plán, zdůvodněný důkladnými propočty. Roztavený led je třeba dostat mimo Zemi. Profesor měl v úmyslu použít antigravitačního zařízení. Sto ocelových věží mělo obklopit ledovcovou rezervaci. Věže měly disponovat elektřinou tak obrovské kapacity, že by byly schopny vyšinout Měsíc z jeho dráhy. Tyto síly, náležitým způsobem přeměněné, měly neutralizovat zemskou přitažlivost. Pokusná zařízení toho druhu (daleko na severu) již umožňují rychlé a bezpečné raketové spojení s umělou družicí Země. Byl tam vytvořen první antigravitační tunel, izolovaný díky elektromagnetickým polím od zemské přitažlivosti; táhne se ve výši přes 1000 kilometrů. Tunelem létají rakety, přivážející stavební hmoty pro první velkou družici — Slunce Antarktidy.

Arroes navrhl, aby vodní spousty z Antarktidy byly odváděny do mimozemského prostoru právě takovým antigravitačním tunelem.

Ale led musel být samozřejmě napřed roztaven. Zde začínal úkol Slunce Antarktidy. Umělá družice měla vždy po jistou dobu zavěšovat nad šestým kontinentem atomová slunce — heliony, neveliké koule. Tyto heliony, vytvořené z izotopů nedávno objevených prvků o pořadových číslech 104 a 105, mají teplotu blížící se absolutní nule a akumulují energii kosmického záření. Čím hlouběji klesají do nižších vrstev atmosféry, tím prudčeji se uvolňuje energie, obsažená v koulích, a taví led. Celá akce byla propočtena na 25 let. Arroesův plán byl již schválen orgány UN.

Obrovská výprava vyplula na atomových lodích k ledové pevnině. Zde si však s učenci krutě zažertovalo rozmarné počasí jižního pólu. Antarktické léto začínalo toho roku krásně. Na bezoblačné obloze neustále zářilo slunce. Kousky pobřeží, zbavené ledu, porostly mechem a trávou. Ale v době, kdy byla na Rossově zemi zahájena stavba prvních velkých základen, strhly se vichřice a sněhové bouře. Teplota klesla na minus 40 stupňů. Slunce se schovalo za tlustou vrstvu mraků. Lodi odpluly s nepořízenou. Nebylo to poprvé, co byli lidé přemoženi hrozivým polárním podnebím.

Našla se však skupina smělců. Na vlastní pěst se pustila do dalších průzkumů a příprav k prvnímu pokusu. Z umělého měsíce má být vypuštěn první maličký helion, aby roztavil ledovce v malém, horami uzavřeném údolí.

Základna, v níž se usadilo prozatím jen pět lidí, skládá se z řady hliníkových kulatých domků. Opravdové škatulky na tenkých nožkách, spojené dlouhými chodbami. Na okolních skaliskách víří radarové antény. Ihned po prvním pokusu má přijet na Antarktidu několik osob z umělého měsíce, aby s členy expedice prodiskutovaly první výsledky a určily další program činnosti. Předpokládá se, že přijede Garda nebo Dulian a Rosanna Weilerová. Tomáš Savarin, geolog a vědecký dopisovatel věhlasných světových časopisů, sní o příjezdu Rosanny. Zamiloval se do ní v době, kdy mu při stavbě vodního díla v severních mořích zachránila život. Je přesvědčen, že sdílí jeho city. Píší si dopisy (něco ojedinělého v této době). Savarin se nedávno dověděl o podivné nemoci neznámého původu, řádící na Slunci Antarktidy. Zprávy o ní byly ovšem sdělovány ohleduplně, aby nevyvolávaly paniku. Přesto se Tomáš děsí myšlenky, že tato nemoc ohrožuje i Rosannu. Sedí nad nehybným černým textem a vyvolává si ve vzpomínkách podobu její tváře. Tváře velmi bledé, vroubené tmavými vlasy. Co je zvláštního na této tváři, že je tak přitažlivá?

Otevírají se dveře. Gigant sahá hlavou téměř ke stropu.

„Vyjasnilo se, vyjasnilo se,“ zpívá basem.

V místnosti je už i Arroes. Je pohyblivý jako rtuť. Chystá si přístroje.

„Tomáši, pojedeš prozkoumat krajinu!“ říká rozkazujícím tónem, bez stínu důvěrnosti. „Dobrou zábavu! My poletíme opačným směrem. Na základně zůstane Baraněcký a Reed. Už o tom ví.“

Na letišti, kam dojeli na červeném pásu transportéru, který spojuje všechny domky základny, stojí šest helikoptér. Výše, na pódiu, v centru stavby, čtyři koleoptéry, stříbrní ptáci se zobáky namířenými k obloze a s křídly, jež obklopují celý trup. U zdi — tmavé nestvůrné tryskové saně a vozidla s housenkovými pásy.

Tomáš Savarin přistupuje k helikoptéře nesoucí jeho jméno. Několik kroků po žebříku — a již sedí v kabině. Dveře automaticky zapadají. Zazáří obrazovka radaru základny a palubního radaru. Žlutá deska automatického pilota začíná zelenavě svítit.

Světla letiště pohasínají jako v divadle před zvednutím opony. Arroes zřejmě zapojil všechna automatická zařízení letiště. Bez-šelestně se rozestupuje plastiková střecha haly.

Tomáš říká:

„Hotovo!“

Automatický pilot zapojuje motor. Vrtule se otáčejí stále rychleji. Během zlomku vteřiny stala se hala pro Tomáše, který se dívá dolů, otevřenou tlamou nevelikého hada, svinutého do podkovy. Tak vypadá základna z výše několika desítek metrů.

Tomáš srovnává údaje na mapě s nákresem terénu, který mu neustále načrtávají radarové paprsky. Zcela se kryjí.

„Znamenitá mapa,“ říká si. „Haló, slyšíš mě, profesore?“

„Výborně. Ihned seřídím přístroj na obraz.“

Tomáš tiskne červený knoflík pod třetí maličkou obrazovkou. V okamžiku se na ní objeví neforemná Arroesova tvář, ověnčená šedivými vlasy, sklánějící se nad mapou.

„Ano, u mne je všechno v pořádku, chlapče, leť dál. Nevypojuj televizor, dokud sám nezhasne, až se dostaneme mimo dosah základny. Spojme se teď s Gigantem, ano?“

„Dobře,“ říká Tomáš, zahleděný na řadu obrazovek, rozložených vějířovitě před pilotem. Gigant se nezapojuje.

„Počkejte,“ volá svým basem, „hovořím se základnou. Mám obrazovku obsazenou.“

Přímo před Tomášovým zrakem vyrůstá pásmo hor. Jejich vrcholky se tak lesknou, že se nelze na ně dívat. Mapa poučuje, že za tímto prvním hřebenem se tyčí hory do výše 3000 metrů.

Grahamovo pohoří. Dále se rozkládá obrovská kotlina, podobající se měsíčnímu kráteru. Je neprodyšně uzavřena a skvěle se hodí k provedení prvního pokusu s helionem. Právě tuto kotlinu, „Sinklův kráter“, má Tomáš přesně změřit a pořídit její snímky. Za několik hodin se má setkat se svými druhy v základně.

Arroesova tvář na obrazovce bledne. Automatický pilot žene stroj vzhůru. Helikoptéra jako nějaká zdviž nabývá na rychlosti. „Na shledanou!“ volá Tomáš.

Helikoptéra visí nad rozeklanými skalisky, nořícími se do zvlněného moře sněhu. Je třeba letět co nejníže. Automaticky brané snímky musí být co nejpřesnější. Tomáš kontroluje pozitivy: dokonalé. Ale viditelnost nad vrcholy hor slábne. Vítr rozhoupal stroj, z mraků se sype sníh. Let nebude žádnou kratochvílí.

Savarin kontroluje ukazatele vzdálenosti od základny — 302 kilometrů. Musí teď letět kolem nebetyčných vrcholů, aby se dostal nad kráter. Avšak — co to? Radar ukazuje zcela jinou krajinu. Místo vrcholů hor se objevilo plno skalnatých náhorních planin se sráznými úbočími.

„Slyšíš mě dobře, profesore? Mapa je k ničemu. Zachovával jsem vyznačený kurs, a přece jsem ve zcela jiné krajině.“

„Co říkáš? U mne a u Giganta je všechno podle plánu. Kdy jsi postřehl rozdíl?“

„Před chvílí.“

„Dobrá. Popiš krajinu.“

„Hned, hned. Vypojuji automat. Řídím podle radaru. Odbočuji o čtvrt stupně na západ. Stoupám výš. Je špatná viditelnost. Přímo pod sebou mám ostré skály. Zcela jiné než ty, které jsou na mapě. Odbočuji více do leva… Hrom do toho…“

„Proč kleješ? Co se stalo? Uved přibližně svou polohu. Letíme na pomoc. Tomáši, odpovídej! Tomáši… Poslouchej, Gigante, on mlčí. Něco se mu stalo… Tomáši! Tomáši!“

„Slyším,“ volá Gigant. „Kurs podle mapy. Letíme za ním. Snad ho najdeme. Asi zavadil o skálu.“

Tomáš jasně slyší své přátele, kteří jsou v té chvíli od něho vzdáleni asi 800 kilometrů. Ale jeho rádio mlčí. Předal kormidlo automatickému pilotovi. Vstal. Není snadné udržet se na nohou v tančící helikoptéře. Vichřice roste každou vteřinou.

Tomáš přistupuje k zadní stěně a otevírá rádiovou skříňku. Na první pohled se zdá, že je všechno v pořádku. ,Proč mě, k čertu, neslyší?’ Ještě jednou prohlíží zařízení. V pořádku. Cítí, že se mu začínají třást ruce. Neustále slyší volající kamarády. Jejich slova jsou plná neklidu. Oznamují mu svou polohu. Dívá se na radar. Helikoptéra, zmítaná vichřicí, přeskakuje černou hlubokou roklinu. Pokouší se vyletět z mraků. Opět jako výtah šplhá vzhůru. Ale zde orkán roste. Stroj už nelze déle ovládat. Vichřice jej tiskne ke skalám jako ruka neviditelného obra. Tomáš proklíná počasí, horlivost, s jakou se rozhodl letět, a také to, že si nevzal místo helikoptéry koleoptéru. V koleoptéře by se mohl vysmát i takové vichřici. Posedne ho strach. Bojí se, že zahyne jako tolik odvážlivců před ním v srdci této mrtvolné pevniny. Byl zvyklý neustále hovořit s kamarády a nyní se bojí samoty, třebaže se jejich hlasy stále ozývají. Už nevěří ani radaru, ani mapě. Buď jedno, nebo druhé je k ničemu. Rozhoduje se, že přistane a důkladně prohlédne rádiovou stanici. Při takovém houpání to není možné. Přistane, uklidní se, opraví rádio. Možná, že se bouře přežene.

Rychle klesá se strojem do propasti kotliny.

„Tomáši, ozvi se! Hledáme tě. Přistaň na jakémkoli místě a rozsviť velké reflektory. Tomáši! Najdeme tě…“ volá jednou Gigant basem a hned zase profesor sopránem.

I oni si stěžují na špatné počasí. Přichází orkán. Jsou přesvědčeni, že je Tomáš neslyší. Ale pro každý případ nechtějí říkat hlasitě pravdu: nejsou si jisti, zda za těchto podmínek budou moci pokračovat v hledání.

Ale Tomáš ví: měli by se ihned vrátit na základnu. Přesednout do koleoptéry. Při této myšlence mu vystupuje na čelo pot. Zůstane zcela sám. Helikoptéra se už zmítá mezi skalisky, klesá stále níže. V kotlině je vichřice jistě slabší. Automatický pilot vede stroj těsně kolem modrých rozervaných skal. Ještě chvíli… Na radarové obrazovce je velká planina… Dobré místo k přistání. Tomáš rozsvěcuje všechny reflektory. Neprorazí jimi pohyblivou, ze všech stran útočící zeď sněhu. Poroučí proto automatickému pilotovi, aby posadil stroj na vršek náhorní planinky, kterou mu ukazuje radar.

Prudký otřes a rány, jako by mu někdo střílel kolem uší. Helikoptéra, nabodnutá na ostré skalisko, praská. Tomáš chvějícíma se rukama tiskne odpalovací zařízení. Prudký otřes a pád. Hlasy volajících kamarádů zmlkly. Tomáš se kutálí po zledovatělém sněhu jako míč a strhává s sebou lavinu.

,Radar selhal, radar selhal!’ kolotá mu v mozku. ,To je konec!’

4

,Kde je taxík 35-26-17?’ dumá Starý Detektiv Jan Chryzostom Glaz a rozhlíží se po nevelikém náměstí. Trčí tu několik helikoptér staršího typu; podobají se spíše broukům než vážkám. Na trupech se lesknou čísla. Davy proudí po pohyblivém chodníku. Zřídkakdy se někdo zastaví v kolonádě obrovských výkladních skříní. Modelky se líně procházejí ve výlohách uprostřed lesu šatů. Mnoho lidí již v té době pracuje. Podzim. Módní jsou teplejší toalety — průsvitné nad koleny a od prsou až ke krku. Novinka: látky, které večer různobarevné svítí.

Ale ve slunečních paprscích šaty blednou. Dnes už lidé tolik neblázní jako po dnech Velkého přelomu. Tehdy továrny nestačily vyrábět. Každá žena chtěla mít bezpočet šatů. Před obchody stály fronty. Potom šatová horečka polevila, také po bytech v nejnovějších domech není už taková sháňka jako kdysi.

Starý Detektiv usedá na lavičku, protahuje se v slunci, stíhá pohledem zraky žen. Nevšímají si ho. Lásku si už nelze koupit. Přibíhá jakýsi chlapeček a chytá ho ručkou za knoflík saka.

„Rozepni!“

Za ním se tlačí jiné děti. Pozorně sledují pohyby ruky, která rozepíná knoflíky.

„Koukni, Jaďko, to je prima,“ volá chlapeček na holčičku s copánky, „vložíš do dírky takové kolečko a oblek je zapnutý. Dobrý nápad.“

Glaz hladí holčičku. Cítí zahanbení, rychle se protlačuje malým zástupem. U prvního taxíku stojí starý řidič. Ukazuje Glazovi na žebřík.

„Kam?“ ptá se, pohlížeje na starého pána usměvavým pohledem.

„Rád bych si pohovořil s řidičem taxíku 35-26-17.“

„Opravdu?“ Taxikář si upravuje kštici a s uspokojením konstatuje: ,Je starší než já.‘ Říká: „Měl by se vrátit co nevidět. Letěl do Bělan. Létáte jen s ním, pane? Inu, někteří…“

„Ne, mám s ním nějaké pořízení.“

Řidič významně zamrká. Glaz žádá o prominutí a odchází. Málem zakopne o ležícího trampa. Teď je takových lidí plno v každém městě. Vyhřívají se na chodnících jako na pláži. Pracují od případu k případu, jen aby zahnali hlad. Nevyplatí se jim „mařit čas“ prací. Svět je bohatý a krásný.

,Svět je přece jen podivný,’ uvažuje Starý Detektiv a sleduje ruch na náměstí. Ještě nedávno se zdálo, že lidé dosáhli vrcholu svých tužeb. Všechny státy vstoupily s velkou slávou do všesvětové organizace, nazvané honosně Unie národů. Do ústředních orgánů byli zvoleni nejmoudřejší lidé různých národů — geniální právníci, sociologové, psychologové. Jim připadl úkol řídit lidstvo — citlivě a… umělecky, jako by stáli za dirigentským pultem velkého orchestru, skládajícího se ze samých virtuosů. Každý stát, každý národ má v rámci Unie národů téměř absolutní autonomii. Někteří lidé zpočátku dokonce usilovali, aby měl autonomii každý jedinec. A hle, ukázalo se, že taková svoboda vede k zahálce a anarchii. Blahobyt, vycházející z fantastické techniky, vychovává také lenochy a navíc nechává člověka na pospas volnému času. Kde je východisko z této situace? Bez rozvoje techniky by muselo neustále se rozmnožující lidstvo zahynout. Ale člověk, obdařený příliš velkou svobodou, stává se neobyčejně osamělý. Chce překonat tuto osamělost — a šílí. Příliš snadno miluje, příliš snadno nenávidí…

Právě v té chvíli zašumí ve vzduchu taxík číslo 35-26-17. Přistává. Starý Detektiv k němu běží. Ale taxíkář, s nímž před chvílí hovořil, se s příchozím již dorozumívá. Je to mladý chlapec s širokým obličejem, s ježkem na hlavě. Drží ruku na kormidlu.

„Kam?“ táže se, dívaje se zpod maličko přimhouřených víček.

„Na náměstí Devíti pomerančů.“

„Prosím.“

Už jsou nad městem. Nad ulicemi indukční vlaky. Ulice jsou neprodyšně ucpané auty.

„Upřímně řečeno,“ říká pomalu Starý Detektiv, „rád bych si s vámi o čemsi pohovořil.“

„Kamarád mě varoval, že jste ze Stráže…“

„Kdepak, co vás napadá. Ale … poslyšte, včera v půl šesté jste vezl takovou podivnou trojici. Dva muže a ženu, zabalenou do pláště.“

„Jeden byl vysoký a mladý, ale docela šedivý. Druhý obtloustlý, s velkou bradavicí pod okem a s blyštícíma očima…“

,Tyto podrobnosti si musím zapsat za uši,’ umiňuje si Starý Detektiv. ,Bradavice pod okem a blyštící oči, to znamená kontaktní čočky!’

„Ona byla bosá,“ dodává taxíkář, „zpod pláště jí čouhaly nahé nohy. Dokonce mě to udivilo.“ A odmlčí se. Proč by strkal nos do cizích záležitostí?

„Hleďte. Ta žena, dříve než na pláži omdlela, ztratila brož. Chci jí ten klenot vrátit. Tady je.“

„Hm… Ten malý se s tím šedivcem hádal, proč tu brož nehledali.“

Starý Detektiv cítí, že by už měl vystoupit. Již několik minut stojí na malém náměstí, obklopeném pomerančovými háji.

„Nevíte náhodou, kam jeli?“ ptá se tiše Glaz.

Taxíkář mění tón. Oschle říká:

„Takové informace se dávají pouze orgánům UN anebo Stráži. Dal jste si inzerát?“

„Ano, ale…“ Glaz říká pravdu. Dal inzerát do telenovin hned zrána. Možná, že se někdo přihlásí. Budou-li se ti lidé ovšem chtít přihlásit… Náhle dostane podivný nápad.

„Řekněte mi to, všechno mi řekněte. Jsem manžel té ženy.“

„Chápu…“ přerušuje ho taxíkář a důvěrně poklepává Starého Detektiva po rameně. „Vy lidé s velkým mozkem jste malí slaboši, he, he, chápu. Hned vás tam zavezu. Nevrátila se v noci domů, co?“

Glaz přikývne. Tváří se smutně. Nezapomněl ještě pravidla staré hry s lidmi. Helikoptéra zakroužila, vyhýbajíc se řadě jiných dopravních prostředků.

Přistáli na konci malé uličky. Za uličkou je obrovské náměstí. Mnohaposchoďové domy. Pohyblivý chodník se zástupy lidí. Nádherné výkladní skříně.

„Zde jsem je vysadil.“

„Kam šli?“

„Nevšiml jsem si. Dostal jsem hned zákazníka. Ale mám kamaráda. Je kontrolorem dopravy. Dohlíží na automaty v támhleté budce. Všiml jsem si, že sedí zrovna za sklem a dívá se na ulici. Když ji odnášeli, zarazil dopravu. Mával na mě rukou. Hleďte, pane, v té době je vždycky ve svém hnízdečku. Zeptáme se ho, ne?“

Sotva se protlačili ke schůdkům. Dav se právě seskupil kolem hloučku provazolezců. Měli co dělat, aby se dostali do budky nad zemí. Bylo v ní televizní zařízení, na němž lze sledovat pouliční ruch a kontrolovat zařízení, řídící dopravu na přilehlých náměstích, ulicích a také ve vzduchu. Kontrolor — mladíček s knírkem.

„Buď zdráv, Juzku,“ mávne rukou taxíkář.

„Vítám tě. Ne, nepřekážíš.“ Kontrolor se dívá tázavě na Glaze. „Sem je zakázáno vstupovat.“

„Nech toho, Juzku,“ říká taxíkář. „Poslouchej, nevzpomínáš si náhodou, co se stalo s tou trojicí, kterou jsem večer přivezl? No, ten šedivec a ten druhý, s bradavicí pod okem. Nesli nemocnou, zabalenou do pláště.“

Starému Detektivovi se zdá, že kontrolor sebou škubl a lehce zbledl, ale již se usmívá.

„Přinesli ji sem ke mně a šli hledat auto. Potom nasedli a odjeli.“

„Kam?“ ptá se Glaz.

„Nemám čas zjišťovat takové věci.“ Kontrolor má inteligentní živý pohled, což je v rozporu s jeho holičským půvabem.

„Tak tedy zdar. A co vy, jedete nebo zůstanete?“ ptá se taxíkář Starého Detektiva, který nervózně rozepíná a zapíná sako. „Nepodařilo se. Co naplat, musíte počkat.“

„Ale… hleďte!“ zvolá za chvíli. „Támhle je ten mladý šedivec.“

Z budky je zřetelně vidět, jak šedivý muž s mladistvým obličejem hledá taxík. Nejdříve přistoupil k tomu, z něhož před chvílí vystoupil Glaz. Potom nastoupil do druhého a již letí.

„Za ním!“ volá Starý Detektiv. Vidí koutkem oka, jak na něho kontrolor ukazuje taxíkářovi a klepe se do čela.

„Nedohoníme je,“ potřásá hlavou taxíkář.

Starý Detektiv vybíhá na ulici. Řidič zůstal v budce.

,Mám hroznou smůlu,’ uvažuje Glaz. ,Proč si beru na krk cizí věci?’ přistihuje se při sloganovém úsloví. Zachytí úsměv jakéhosi starého pána s bradkou. Aha, bývalý spolupracovník. Ještě se stále drží v místě. Vůbec nezestárnul.

„Pane Dreviňský,“ oslovuje ho Glaz a srdečně tiskne ruku svého bývalého podřízeného. „Není zde náhodou vaše trvalé stanoviště?“

A vypravuje svou včerejší příhodu.

„Ovšem, viděl jsem je. Nesli do kontrolorovy budky nějakou ženu, kontrolor šel potom pro taxíka.“

„Kontrolor vyšel ven?“ podivil se Glaz.

„Nebyl jsem ve službě. Stál jsem zde jen tak a díval se na ty bláznivé trampy. Mají od včerejška na programu provazolezce. Hezká děvčata…“

„Co je to za člověka, ten kontrolor?“

„Mezi námi, je to náš člověk, ze Stráže. Nějaký Josef Koplo. Správný chlap, jen trochu nemluva. Šéf si ho váží. Nedávno objevil doupě, něco kapitálního. Narkotika a tak dále. Říkali, že zabíjejí životní nudu. Musel jste o tom číst.“

„Již dlouho nesleduji kroniku takových událostí,“ vzdychne trpce Glaz. „Když se člověk jednou dostane z oběhu…“

„Inu, měl jste na starosti docela jiné případy, pane doktore, a s těmi je dnes konec. Promiňte, musím se rozloučit. Čeká mě manželka. Chápete…“

„Na shledanou.“

Glaz překáží na ulici. Vrážejí do něho chodci.

,Proč ti lidé neletěli přímo domů, proč přestupovali? Proč kontrolor neřekl, že sám volal autotaxi? Byl v tom úmysl nebo náhoda? Tomu kontrolorovi se musím podívat na zuby. Pro každý případ. A teď zpět domů. Od dvanácti se mají hlásit majitelé brože. Dobře, že už mám něco na práci,’ uvažuje.

Starý Detektiv se cítí jako znovuzrozený.

,Stáří neexistuje. Prostě si je vymyslila mládež.‘

5

,A přece žiji,‘ myslí si Tomáš.

Po katastrofě helikoptéry, když byl vymrštěn se sedadla, dopadl k úpatí skály. Po vichřici zde není skoro památky. Zato je tma. Mraky visí nad propastí. Sníh se tlačí do očí, uší. Tomáš chápe, že jej právě terno sníh, jímž je celý obalený, zachránil.

Ještě necítí zimu, ale již se bojí, že zmrzne. Připomíná si Scottovy zážitky. Ten, než zahynul, zachránil své druhy před mrazem tím, že jim poručil, aby běhali. Savarin se proto namáhavě zbavuje tvrdých a lepkavých hrudek. Prsty mu při tom kostnatí. Ani ohýbat je už nemůže. Ještě dobře, že má v kombinéze tolik hlubokých kapes. Ale teď musí chodit! Za každou cenu se musí pohybovat!

Sotva se však zbavil ledového příkrovu, ucítil pronikavý chlad. Začínají mu mrznout konečky prstů u nohou. Mají kamarádi nějaké vyhlídky, že ho najdou? Kdyby byl šťastně přistál, čekal by nyní na ně v teplé kabině. Ale takto? Brodí se ve sněhu. Výtečný způsob, jak zdolat strach. Vytáhnout nohu ze závěje a vložit ji do následující sypké hromady trvá celé minuty. Několik kroků, vykonaných s opatrností napjatou do krajnosti, trvá alespoň půl hodiny.

Náhlé světlo shora nutí Tomáše, aby zdvihl hlavu. Pruh oblohy je už čistý, popelavě modrý. Níže jsou všude kolem namodralé stěny skal, spoutané ledem. Vrcholy skalních štítů vypadají jako špalír rozsvícených luceren. Duhové reflexy bodají do očí. Na jedné takové lucerně trčí matná lebka roztříštěné helikoptéry.

,A možná že stroj není úplně zničený?‘

Každá minuta brodění na dně údolí přibližuje člověka k smrti. Tomáš Savarin vzpomíná na útulnou místnost v pobřežní základně. Hle, sedí před obrazovkou elektronového tlumočníka a naklání se nad černými písmeny Glazovy „Psychologie meziplanetárních letů“. Písmena se mění v Gigantova slova, dunící mu v uších: „Profesore, on takhle sní o své Rosanně!“ Arroes se směje, že Rosanna je daleko. Hlouposti. Vždyť ona právě vstupuje. Sklání svou neobyčejně bledou tvář nad Tomášovým obličejem. Mluví slovy Glazovy knihy: „Osamění a nepohodlí zdolávají člověka neobyčejně rychle. Cítí se jako v písečné, kamenité nebo sněhové poušti. Podléhá snadno horečce. Blouzní…“

Tomáš se třese zimou.

„Blouzním?“ říká si a upírá zrak na helikoptéru, nabodnutou na skále. Dobře, že není velký mráz. Vlhkost v nose ještě nemrzne při každém vdechnutí. A náhle se ho zmocňuje šílená touha dostat se okamžitě k helikoptéře. Všechny potíže se mu zdají malicherné.

Několik rychlých kroků podél křivolaké, sněhem pokryté stěny. Stroj má takřka nad hlavou. Možná že fungují ohřívače? Možná že motor není zcela pokažený? Možná že se dají rozsvítit reflektory?

Tomáš si vzpomene, že na helmě skafandru, která se mu posunula hodně do týla, je malý reflektor, napájený slunečními paprsky. Tiskne spoušť. Reflektorek svítí. Na dně prolákliny, v níž uvízl, je tma jako v studni. Ve světle se mu jde snadněji. Může si volit tvrdší pláty sněhu. Nohy se tolik neboří. Po chvíli dosáhne okraje skaliska. Na tomto místě vypadá proláklina jako uzavřena. Ale je to šálení. Ve skutečnosti prudce zahýbá vlevo. Její stěny jsou jako vysoké stupně schodů, zasypané sněhem. Šplhání pro malé dítě. Tomáš je skvělý horolezec. Dokonce se zúčastnil řady výprav na Mount Everest. Třikrát byl na jeho vrcholu, který kdysi poprvé zdolali Hillary a Tensing. Ale na těchto výpravách jej vždycky někdo doprovázel. Zde je — sám. Přesto se energicky hotoví zdolat stěnu. Jen aby byl blíže helikoptéry. Již má za sebou dva stupně. Zdolává třetí, pevně se přisává rukama ke zledovatělému sněhu. Pod čerstvým popraškem ztvrdl v ledový příkrov. Tomáš sklouzne, padá k patě skály. Helikoptéra svítí ve slunci stále intenzivněji.

Ještě jeden pokus. Ruce mu chladem zkameněly. Nohy znehybněly. Tomáš si vzpomíná na pohádku o rytířích, dobývajících ledovou horu. Vzdává se. Usedá pod skálou a bezmocně pláče. Úplně se zhroutil. A možná že za ohybem prolákliny bude výstup snadnější?

Vstává. Pomalu se brodí ke křižovatce. Dívá se do velkého modrého tunelu, nahoře uzavřeného oslepujícím pruhem oblohy. Hned za zákrutem osvětluje pruh také dno prolákliny. Stopy?

,Blouzním,’ napadá Tomášovi. Silně se štípne do zkostnatělých tváří. Ucítí bolest teprve za chvíli.

Sklání se proto a osvětluje jednu takovou stopu. Medvěd? Opice? Je v této chvíli zcela při vědomí, a přece nevěří svým očím. Zřetelně vidí stopy bosých zvířecích nohou. Důlek vytlačený palcem, menší souvislá prohlubeň, kterou vytiskly ostatní prsty, a podkovovitá hluboká díra, již zanechala pata. Stopy byly jistě nejméně dvakrát větší než lidské. Tvarem se zcela lišily od medvědích tlap.

Posvítil si reflektorem dále. Stopy byly hustší, jako by tudy prošlo stádo zvířat. A to před chvílí. Bouře ustala už nejméně před hodinou. Jen občas padá sníh. A sníh zalepuje oči. Dostává se i na záda.

,Jaká škoda, že nemám filmovou kameru,’ lituje Tomáš. Stopy zcela pohlcují jeho zájem. Zapomíná na to, co ho potkalo. Už se mu neobjevuje Rosannina tvář. Nový příliv energie. Tomáš se prudce obrací. Opouští podivné stopy, jako by od nich prchal. Myslí jen na to, že o nich musí ihned podat zprávu expedici. Vrací se za zákrut a horečně šplhá po skalních výstupcích. Jde to neočekávaně snadno. Po chvíli se dotýká zchromlou rukou slizkého povrchu helikoptéry. Proláklina odtud vypadá jako černá, velmi pokroucená stuha. Tomáš pohlíží s dojetím na svou zakletou princeznu ze skleněné hory. Plastikový povlak helikoptéry je skoro neporušený. Jen poněkud zprohýbaný. Skvělá technická vymoženost. Naproti tomu podvozek — na dva kusy, jako rozťatý sekerou. Řídící zařízení v troskách: tmavý mozek, vyhřezlý z roztříštěné lebky. Změť drátů a krystalků. Reflektory, sedadla a dokonce radarové obrazovky se zdají neporušené. Tomáš se pokouší zapojit ohřívače. Přikládá ruku pod sedadlo na otvory ve stěně. Nefungují.

Šplhá tedy na střechu stroje. Zdvíhá poklop motoru. Motor je takřka neporušený. Osvětluje reflektory vrtule. Tři křídla rozbitá. Připomínají pahýly starého větrného mlýna. I kdyby se mu podařilo uvést motor do chodu (zchromlýma rukama nedokáže pracovat), i kdyby donutil helikoptéru odstartovat, stal by se ve vzduchu hříčkou každého závanu vzduchu.

Vlna prudkého větru a sněhu ho málem smetla se střechy. Sotva dokázal vklouznout do kabiny. Jediná záchrana: čekat pod průhlednou pancéřovou kopulí na přílet kamarádů.

Tomáš Savarin proklíná celou současnou techniku. Studené luminoforové reflektory neposkytují špetky tepla. Kromě kombinézy nemá doslovně nic, do čeho by se mohl zabalit. Pamatovalo se na dokonalé vybavení, na ohřívače, na elektrické strojky na holení, automatické kartáčky na zuby. Zapomnělo se na možnost havárie. Tomáš se choulí na měkkém sedadle, třese se zimnicí. Netrápí ho vítr, ale zima, která neúprosně proniká rozbitým podvozkem. A uvědomuje si teprve teď, když složil nohy pod sebe, aby je zahřál vlastním tělem, že se jeho myšlenky ubírají jakýmisi podivnými cestami. Může přemýšlet jen o jednotlivých věcech. Jako by se jeho život skládal ze zcela oddělených událostí. A každá událost jej vtahuje do sebe jako do tunelu. Jen jeho stěny přicházejí v úvahu. Potom tunel končí a člověk cítí, že není schopen pohnout zdřevěnělou rukou či nohou. Opět návrat do teplého tunelu. Přichází sem rovněž Gigant s Arroesem. Gigant bere Tomáše na ruce a klade ho na horké lůžko. Jenže prostěradlo na tomto horkém lůžku je zledovatělé a pokroucené do pohyblivých kruhů. Z kruhů je náhle Rosannina tvář. Stále roste. Kromě ní nic neexistuje. Rosanna se táže: „Viděls stopy, Tomku?“

A náhle všechno mizí. Tomáš se rozhlíží. Vidí, že stěny kabiny jsou zality sluncem, ale toto slunce je ledové — neohřeje ho, ani neroztaví stopy. Budou si je tedy moci všichni prohlédnout. Čí stopy? — přemýšlí Tomáš a rozhoduje se, že si je důkladně vyfotografuje.

,Aha,’ okamžitě si uvědomuje, ,z tohoto křesla už nevstanu. Ale když se schoulím, snad nějak usnu.’

Nemůže usnout. Je zcela při vědomí, rozhlíží se. Směšné, v kabině přece nemohou být stopy. Cožpak himálajské pověsti o strašném sněžném člověku Yeti se opravdu zakládají na pravdě? Což skutečně byla pravda, co popisoval před několika desítkami let Polák Rawicz? V čtyřicátých letech prý viděl samici a samce Yeti — párek chlupatých lidoopů.

Kolikrát Tomáš Savarin během svých výprav na Himálaj snil o tom, že uvidí stopy Yeti. Nenašel je. Až zde. Ať už stopy, na které se před chvílí díval, patří komukoli — jedno je jisté: Tomáši Savarinovi se podařil velký objev. Svět je na prahu nové fantastické senzace. Antarktida je osídlena velkými savci. Co se mohlo zdát pohádkou, co žádný badatel ledové pustiny nepřipouštěl, co nikdy nenašel — to nyní leží u paty skal, něco přes patnáct metrů od Tomáše. Stačí sestoupit dolů a podívat se.

,Uvidím ještě někdy tyto stopy?’ myslí si Tomáš a opět se noří do snů. Kolem jásající davy. Tomáš stojí uprostřed a mává rukou. V ruce drží zlomenou páku kormidla. ,Hrom do toho,‘ napadne mu, ,to já mávám tou pákou?‘ A páka z kormidla začíná hořet. Pálí do rukou, štípe do očí. Mění se v lampu s otevřeným plamenem. V plamenech je vidět Arroesův obličej. Ne, to není Arroes, ale Rosanna. Jak se podobá Arroesovi! „Jak to, že jsem si toho dosud nepovšiml!“ volá.

Tomáš Savarin leží na křesle schoulen do klubíčka. Ohromná sluneční koule ozařuje jeho obličej ostrými studenými paprsky. Dýchá stále pomaleji. Pod nosem, pod očima a ústy mu visí dlouhé ledové rampouchy. A po nich stékají krůpěje vody. Savarin se ze sna usmívá. Tak se blíží smrt v ledové poušti. Světla reflektorů vypadají ve sluneční záři jako ubohé svíčky.

6

„Ne, teď už nikam nepojedu. Rozumíš? Nikam!“ Kapitán umělého měsíce Jiří Garda si neustále opakuje tato slova profesora Duliana. Samozřejmě, Dulian se bojí, že mu Garda uchvátí Rosannu přímo před nosem. Jako by tato žena mohla přecházet z ruky do ruky. Jak mu svítily oči, když to říkal!’ vzpomíná Garda. ,Znělo z nich vychytralé: Snad si nemyslíš, starý hňupe, že se zbavíš soka jen tak!’

Inu, Garda je o deset let starší než Dulian, a Rosanna? Rosanna by mohla být dcerou kteréhokoli z nich. Když přiletěla na Slunce Antarktidy, kapitána velice zaměstnávala ošetřovatelka Marie, žena stejně krásná jako zkušená. Rosanna se chovala jako děvčátko, třebaže jí bylo dobře přes dvacet. Bledá Rosannina tvář s ostrůvky pih neučinila na Gardu žádný dojem.

,Všední husička,’ řekl si tehdy. A nyní se třese pobouřením při pouhém pomyšlení na své tehdejší pohrdání. ,Jak jsem byl hloupý! A možná, že jsem právě teď skutečně starý hlupák?’ uvažuje truchlivě.

Rosanna, jako kvalifikovaná pracovnice v oboru kybernetiky, začala ihned spolupracovat s Dulianem. Všechno začalo nesmyslným štvaním proti Dulianovi. Garda již tehdy neměl profesora příliš v lásce. Zdálo se mu, že Dulianova důstojnost a znalosti ho okrádají o část moci a slávy. Jakmile zpozoroval, že se profesor začíná o „všední husičku“ zajímat, rozhodl se, že mu dívku odloudí. Mladé ženě naší doby imponují spíše vědomosti a odvaha než sláva a krása. Garda se už mohl zmoci jen na odvahu. Dívka se na něj zřídkakdy podívala. Nejčastěji byla sama. Dulian se pokoušel být jejím poradcem v četbě. Kapitán během společného jídla několikrát zaslechl, jak spolu hovoří o poezii a hudbě. Sám neměl o těchto věcech ani potuchy.

Dulian, dosud vždy mlčenlivý, oslňoval u stolu přímo závratnou erudicí. Odkud ten člověk, tolik oddaný svému oboru, čerpá tolik vědomostí o životě, o literatuře a umění?

Konečně se i Garda dočkal příhodné chvíle. Stalo se to v době, kdy se na Slunci Antarktidy vyskytla ta podivná nemoc. Palubní lékař Jan Malý, který zkoumal příčiny této nemoci, často v té věci odlétal na Zemi. Práce na objevení bacilů se nedařila. Umřeli dva členové posádky. Do dosud prázdné nemocnice byli přineseni další dva pacienti s příznaky ochrnutí. Na život, zavěšený ve vzdálenosti dvou tisíc kilometrů nad Zemí, padl stín. Všechny posedla hypochondrie. Uchránil se jí snad jen Garda — neměl čas přemýšlet o čemkoli, kromě jedné jediné věci: jak odloudit Rosannu Dulianovi.

Jednoho dne zachvátily plameny raketu, která přivezla doktora Malého z jedné jeho cesty na Zemi. Požár vypukl ve chvíli, kdy celá raketa byla již vtažena do trupu umělé družice. Malý tehdy jediný její cestující — byl uvězněn. A odsouzen k smrti. Lehce vznětlivé látky uvnitř rakety hrozily v každém okamžiku výbuchem. Slunci Antarktidy hrozila záhuba. Tehdy Garda na očích celé posádky, která bouřlivě žádala, aby hořící raketa byla odstraněna mimo dosah družice, skočil do hořícího stroje. Rosanna strašlivě vykřikla. Ostatní znehybněli očekáváním. Co se nyní se všemi stane? Přijde Garda včas? Nedojde k výbuchu okamžitě? Dulian stál před tím vedle Gardy. Teď řekl tiše Rosanně (prvnímu svědku požáru) a stiskl jí ruku: „Je třeba raketu ihned odpálit, je to blázen.“ Tak se vyslovil o Gardovi. Lidé se rozprchli. Jen aby byli co nejdál od katastrofy. Přes rozkazující tón profesorova hlasu se nikdo neodvážil raketu odpálit. Dulian uchopil Rosannu. Ale v té chvíli se z plamenů vypotácel Garda. Byl zčernalý od dýmu, s ožehnutým obočím, bez řas a s připálenými vlasy. Podepíral rukama doktora Malého.

Rosanna stanula na polovině cesty, vytrhla se Dulianovi z rukou a široce rozevřenýma očima pozorovala celou událost. Dulian mezitím odstranil raketu. Vybuchla o několik vteřin později, když už byla daleko mimo dosah umělého měsíce.

Rosanna se tehdy kapitána ujala. Nedali ho do malé nemocnice, protože se obávali, aby se nenakazil podivnou chorobou, které začali říkat „nemoc z Marsu“. Ošetřovatelka Marie se nemohla Gardovi věnovat, musela zůstat v nemocnici u umírajících. Rosanna ošetřovala kapitána bez oddechu tak dlouho, dokud se neuzdravil. O svém životě vyprávěla málokdy. Naproti tomu rozhořčeně odsuzovala Dulianovo chování. Podrobně popisovala celou scénu ve chvíli, kdy se Garda vrhl do plamenů. Potom už Rosanna neustále vyhledávala kapitánovu společnost. Došlo to tak daleko, že se vzdalovala z kybernetické ústředny z jakékoli malicherné příčiny.

Zpočátku si Garda namlouval, že on — starý mládenec a nepřítel žen — prostě považuje Rosannu Weilerovou za adoptovanou dceru. Potom začal chápat, že je tomu jinak. Ale když se začal Rosanně dvořit, utekla k Dulianovi. Garda šílel. Odvolával ji z laboratoře pod jakoukoli záminkou. Mohl přece jako kapitán rozkazovat.

Posádka začala bručet. Kapitán Garda zanedbával své povinnosti. Stal se ve styku s lidmi nemožný. Ruce se mu třásly. Vydával rozkazy, které si odporovaly.

Čím více po ní toužil, tím více mu unikala. Pochopil, že prohrává svou první a poslední lásku. Spojovalo ji už tehdy něco bližšího s Dulianem? Všichni věděli, že Rosanna a profesor v těch vzácných chvílích, kdy nepracovali nebo zrovna nespali, vysedávali v jeho nebo v její kabině. Když o tom lidé mluvili, významně mrkali. Ale hovořili o nich sympaticky. Naproti tomu Garda zcela ztratil popularitu.

Garda hledal příležitost, aby Duliana morálně zničil. Nejprve mu vytýkal nedbalost. Potom neschopnost. Snažil se ho poslat zpět na Zemi. A konečně začal opatrně roztrušovat ošklivé pomluvy.

Další dva nemocní zemřeli na marťanskou nemoc. Raketu, přivážející zařízení pro antiprotonové nosy, málem postihla katastrofa pro jakési nepřesnosti v elektronovém mozku. A konečně jednou Garda, který propadl narkomanii, začal užívat morfium a pil vodku, zjistil, že mu někdo vyměnil lahvičku s léky. Málem se tehdy otrávil. Nebyl si ovšem jist, zda si sám svýma třesoucíma se rukama lahvičky nevyměnil. Jenže… sám sebe už teď zřídkakdy kritizoval. Byl skálopevně přesvědčen, že komusi záleží na tom, aby se oddálil velký pokus — spuštění prvního umělého slunce, helionu, nad Antarktidou. Menší i větší důkazy se zdály potvrzovat jeho podezření. Komu však mohlo záležet na demoralizaci posádky, na její záhubě…?

Na Zemi, kam docházela z družice hlášení, vznikaly pověsti souvisící s přeletem až dosud neidentifikovaných „létajících talířů“. Říkalo se, že původci všech nevysvětlitelných zjevů jsou… bytosti z jakési jiné planety, jež prý mají v úmyslu napadnout Zemi. Garda se těm nesmyslům vysmíval. Věděl, že Rosanna má po prvním pokusu opustit Slunce Antarktidy a odjet na šestý kontinent. Má prý tam snoubence. Profesor Dulian byl naproti tomu odsouzen setrvat na umělém měsíci.

A tak Garda nepozorovatelně usměrňoval podezření na Duliana. Komu mohlo více záležet na tom, aby se Rosannin odjezd opozdil? Kromě toho Garda věděl, že se Dulian vyzná v lécích. Začínal se strachovat, že bude otráven. Dělal to téměř ostentativně. Lidé se svého kapitána stále více stranili.

Garda věděl, že podezření, která vrhá, jsou strašlivá a že jim chybí konkrétnější zdůvodnění, nicméně na nich lpěl s tak vášnivou neústupností, že jim po čase uvěřil, jako by pro ně našel důkaz. Uvědomil si totiž, že je ochoten riskovat svůj život a také životy ostatních, jen aby získal Rosannu. Touha zbavit se Duliana v něm postupně zatlačila všechny jiné tužby.

Garda se především chtěl již dávno dovědět, co Rosanna a profesor dělají, když jsou spolu v jeho nebo v její kabině. Opožďoval rozhodnutí. Bál se sám sebe: co udělá, přesvědčí-li se, že došlo k nejhoršímu? Zásady, jež mu od dětství vtloukali do hlavy a opakovali při každé příležitosti: „Nesnaž se u žádného člověka odhalit tajemství jeho intimního života“ — už dávno pro něho neexistovaly.

Ale jakási mohutná síla, zarážející mu dech v prsou, hnala jej ke konečnému zúčtování. Celé noci uvažoval, jak Duliana odstranit.

„Nikam neodjedu,“ opakuje si Garda neustále profesorova slova. Jde kolem haly pozorovatelů. Stále se tu potlouká. Rosanna Weilerová se usmívá, když zpozoruje hranatou kapitánovu postavu, dovedně klouzající v magnetických botách.

Garda jí posílá zoufalé pohledy. Ale objevuje se Dulian. Garda odbočuje k výtahu. Nevstoupí však do klece hned. Stojí za sloupem, který se u stropu rozvětvuje ve velké kovové prsty, a pozoruje profesora. Dulian přistupuje k dívce. Vážně spolu hovoří. Garda skáče do výtahu. Přistává až pod kopulí observatoře. Země, vzdálená odtud 2000 kilometrů, vypadá jako obrovská putující lampa.

Neprohodí k astronomům jediné slovo. Rychle klouzá do své řídící kabiny, jíž se zde říká také kapitánský můstek. (Nová meziplanetární terminologie ještě nebyla vytvořena.) Kapitánský můstek je nevelká kabina, vroubená něčím na způsob balkónu; je vybavena desítkami radarových a televizních obrazovek.

Garda usedá před obrazovkami a přes hodinu pozoruje, jak v ústřední části Slunce Antarktidy přistávají rakety, přivážející poslední součástky zařízení. Vtáhli dovnitř několik velkých raketových disků. Lidé odnášejí palmy a kaktusy. Z jiné rakety vytahují bloky hlavního elektronového mozku s magnetickou pamětí. Garda vydává dispozice a přitom pozoruje elektrickou mapu — program pro dnešní den. Na mapě se rozsvěcují a zhasínají světélka. A možná, že je Garda vůbec nevidí? Prostě se divá, jak Rosanna a Dulian montují části „mozku“ v místnostech, přiléhajících k rotundě kybernetické ústředny. Nejdříve se provádí přímá montáž: uložení a zapojení přístrojů. Potom se všechno seřizuje. Profesor usedá ke klaviatuře. Rosanna s několika kolegy zaujímají místa před malými obrazovkami rotundy.

Práce se protahuje dlouho do noci. Přerušuje ji jen jídlo, podávané (kdy je komu libo) v nízké klenuté místnosti v otáčející se části umělého měsíce. Normální úkony na Slunci Antarktidy, kde všechna tělesa jsou zbavena tíže, by nebyly možné, kdyby zde nebyly zřízeny místnosti, v nichž tělesa váží tolik jako na Zemi. Umělou přitažlivost vyvolává otáčivý pohyb jednoho prstence umělé družice. V tomto prstenci jsou indukční kuchyně, spací kabiny, čítárny. Zanedlouho má být uveden do otáčivého pohybu celý disk družice. Jen její ústřední část s energetickými stanicemi, elektronové mozky a observatoře, mají zůstat stále nehybné.

Nastal čas, kterému se zde říká večer. Okna se automaticky zatemnila. Rozsvítily se luminoforové lampy, rozptylující žlutavé umělé světlo. Za chvíli nadejde doba spánku.

Garda neopouští kapitánský můstek. Pozoruje Rosannu a Duliana. Sleduje každý jejich pohyb, každé gesto, každé slovo. Chce, aby prozradili své city. Ale oni hovoří jen o odborných otázkách. A to ještě málo. Garda obdivuje jejich shodnou mlčelivou pracovitost.

Všichni se již rozcházejí do svých soukromých kabin. Doba spánku. Rosanna a Dulian mizí z obrazovky. Garda ještě sedí několik minut, zahleděný na stříbrný obdélník. Potom zdvihne ruku. Prsty se mu třesou. Ukazováček se blíží ke zlatému knoflíku. Stiskne. Garda slídí očima po Dulianově pokoji. Je prázdný. To znamená… Chvilka váhání — a ukazováček přeskakuje na sousední knoflík. Rosannin pokoj. Dívka sedí zády k obrazovce. Obrací hlavu. Dulian se k ní naklání. Potom je slyšet tichý šepot: „Jestli mě…“

V tom okamžiku se otevírají dveře kapitánského můstku. Garda má oči podlité krví. Bleskurychle vypojuje obraz. Doktor Malý kývá na uvítanou šedivou hlavou. Pozoruje kapitánův zrůzněný obličej.

,Viděl, že jsem je špehoval?’ leká se Garda. Ještě zakrývá prázdnou obrazovku tělem, jako by Malý mohl uvidět Rosannu, líbající se s Dulianem.

„Kapitáne,“ říká doktor Malý, „vrátil jsem se nedávno ze Země. Objevili jsme bacil. Taková nemoc na Zemi nebyla a není… Před chvílí opět zemřel jeden člověk.“

7

Jan Chryzostom Glaz se probouzí s nemilým pocitem, že blízko postele stojí nějaký cizí člověk. Maloučko pootevírá oči. Tato opatrnost mu už mnohokrát zachránila život při stopování nebezpečných zločinců, tzv. „nepřátel lidstva“. Kdy to bylo? Poslední případ toho druhu se týkal Riskyho a jeho bandy. (Po Velkém přelomu se různé skupiny lidí několikrát pokoušely zvrátit jednotu světa. Potom takové pokusy zcela přestaly. Naproti tomu se množily kriminální zločiny.) Starý Detektiv se už na ten případ dobře nepamatuje. Zdá se, že Risky chtěl uchvátit moc pomocí jakýchsi paprsků smrti a roztodivných mechanismů. Byl chycen a spolu se svými kumpány dostal řádný trest. Co se s ním potom stalo? Je už na svobodě? Čert ho vzal. Jenže jeho lidé dovedli právě tak neočekávaně proniknout k posteli své příští oběti. Přepadali ji ve spánku. Směšné. Za dnešních poměrů snad takové nebezpečí nehrozí.

A přece se Glaz už nikdy nedokáže zbavit starého návyku. Pomalu otevírá oči. Dnešní svět nepotřebuje staré detektivy. Nový svět potřebuje vědce a tvůrce. Glaz patřil v minulých deseti letech k nejvýznačnějším psychologům a svět mu vděčí za znamenité dílo o reagování člověka v podmínkách meziplanetární cesty. Tato práce předstihla pozdější zkušenosti.

Ale teď už je Glaz ve výslužbě. Teprve případ s dívkou, pronásledovanou dvěma muži na viselské pláži, probudil v něm starou energii. Včera, když vystoupil z budky kontrolora dopravy, se mu zdálo, že ho někdo sleduje. Jakýsi člověk v tmavé šále šel za ním krok za krokem. Ale to mohla být náhoda.

Ano, v rohu pokoje určitě někdo stojí. Glaz nepozorovaně bloudí pohledem kolem sebe. Ještě stále trvá dlouhá listopadová noc. Jen ze stropu se line slabé fialové světlo.

„Konečně ses probudil,“ ozve se z kouta hluboký hlas s cizím přízvukem.

,Francouz?’ napadne Starému Detektivovi, ale vzápětí zvolá: „Ach, to jsi ty! Co tady děláš, kamaráde? Přece…“

„No, no, ty máš ale tvrdý spánek. Jsi už docela vzhůru?“

„Ano.“ Starý Detektiv si nervózně protírá oči. „Mluv. Je přece samozřejmé, že jsi ke mně nejel v noci z Paříže jen tak pro zábavu. Jak ses dostal do bytu?“

„Ho, ho! Naše Stráž se dokonale vyzná ve světelných klíčích, které otevírají dveře bytů tak známých osobností, jako jsi ty. Víš, něco se stalo. Nemohli jsme tě o tom zpravit telefonicky ani videofonem. Báli jsme se, aby se to nerozneslo, aby nenastala panika …“

„No…“

„Oblékni se. Zítra už může být pozdě.“

Hlavou Starého Detektiva se kmitne myšlenka: Buďto jde o puč, anebo…

„Umělý měsíc se odmlčel,“ vyrazí ze sebe Lemanus. „Na Slunci Antarktidy už dlouho není něco v pořádku. Ano. A teď se tam nadobro odmlčeli. Oblékni se. Cestou ti povím podrobnosti. Poletíš se mnou. Pomůžeš nám, ne?“

„Tři.“ Starý Detektiv se dívá na hodinky. „Odjezd zatím nemám nikomu hlásit, že ano?“

„Samozřejmě. Orgánům UN záleží na zachování tajemství. Víš přece, jak je veřejnost zneklidněna od doby, kdy se objevily ty ,létající talíře’. Došlo už k demonstracím proti pokusu s heliony. Lidé se bojí zásahu jakýchsi pomyslných bytostí z vesmíru, i když… Ostatně pohovoříme si. Poprvé za pětadvacet let musíme něco před našimi spoluobčany zatajovat. Jsi hotov?“

Glaz zmizel v koupelně. Na zpola probuzenou hlavu dopadá teplá a studená sprcha. Potom přibíhá v pyžamu do pokoje. Vytahuje z malého výklenku indukční strojek. Káva vře v několika vteřinách. Nalévá svému příteli. Bohužel housky jsou včerejší. Čerstvé posílají z nejbližší pekárny pneumatickou poštou až ráno. Starý Detektiv se kaboní. Zvykl si na pohodlí. Tento náhlý odjezd mu nevoní. Má zlost, že musí přerušit hledání majitelky starožitné brože. Přihlásilo se o ni mnoho lidí, ale nikdo z nich se nepodobal těm, které viděl na pláži. Nikdo neměl na brož právo.

Vybíhají na růžové, omítkou osvětlené schodiště. Sjedou dolů zdviží.

Nad městem visí hvězdnatá obloha jako lehká modrá mlha. Na ulici je více světla než v bytě. Starý Detektiv bydlí ve čtvrti, která je na rozdíl od Starého Města osvětlována omítkou domů. Čtvrť vznikla sotva před šesti lety. Honosná průčelí domů pokrývají nádherné malby. Zdá se ti, jako bys vstoupil do gigantické obrazárny.

„Je dobře,“ bručí Starý Detektiv, „že od vší té krásy, která se časem stává únavnou, můžeme se doma oddělit jediným pohybem — zacloněním oken světlovzdorným materiálem. Nevím, co je lepší: oslepující vynález těchto ulic, jasných jako ve dne, nebo filtrující plastik oken. Těmto oknům vděčíme za to, že se můžeme dívat na hvězdy.“

„Vyskytly se návrhy,“ poznamenává představitel UN, „aby rovněž Staré Město dostalo svítící omítku a mozaiky… Izotopy ve službách starobylých památek!“

„Památky byly zbořeny v devatenáctém století. V polovině dvacátého století byly rekonstruovány památky, které zde dříve neexistovaly.“

Vstupují do auta. Na předním sedadle — funkcionář Stráže. Zdraví Glaze. Znají se ze starých dob. Představitel UN mrká na Glaze, aby o ničem nemluvil.

„Vzal jsem auto jen kvůli tobě, protože vím, že nemáš rád helikoptéry.“

„Děkuji ti, kamaráde. Ostatně také autem skoro nikdy nejezdím.“

Starý Detektiv po očku pozoruje představitele UN. Znají se skoro od dětství. Společně prožívali bouřlivé dny v minulých pětadvaceti letech. Glaz nejednou rozplétal komplikované uzly přečinů, které se po Velkém přelomu a po vytvoření Unie národů množily jako houby po dešti. Potom je život rozloučil. Starý Detektiv změnil povolání, stal se vědeckým pracovníkem, a Štěpán Lemanus byl neočekávaně zvolen do ústředních orgánů UN, kde neustále setrvával, protože byl potom ještě dvakrát zvolen. V pařížské škole, kterou společně navštěvovali, býval tlusťoučký a nesmělý Lemanus obětí celé třídy.

,Je ještě stále tím nešikou, do kterého jsme se s rozkoší strefovali houbou?’ napadne Starému Detektivovi. Ví, že se Lemanus těší u všech národů světa obrovské důvěře. Vyznamenal se jako dokonalý organizátor společenského života. Byl spolutvůrcem nového kodexu práv a povinností všech členů UN. Jako znamenitý právník předsedal vědeckým sjezdům a byl rovněž jedním z iniciátorů první výpravy na podmanění meziplanetárních prostorů.

Za Krakovem vjeli do čtvrti kolosů. Tvoří ji dvacetipatrové bloky o tvarech medúz, spočívající na dlouhých zaoblených tykadlech, anebo gigantické mušle, z kterých, jak se zdá, každou chvíli vyleze nestvůrný hlemýžď. Tahle moderní architektura! Barevné malby na zdech tvoří oslňující mozaiku. Stávají se srozumitelnými teprve při pohledu z uhánějícího auta anebo shora — z helikoptéry.

„Příliš mnoho dojmů,“ říká Lemanus, prohlížeje si strašidelné malby.

„Nezapomínej, že Krakov je město umělců,“ ušklíbá se Glaz.

„Jak jsi uštěpačný…“ Lemanus se ironicky dívá na svého přítele. „Nesmíš brát všechno tak vážně. Dokonce ani ne to, co nyní říkám. Snad si uvědomuješ, v jaké době žijeme. Ještě neskončily všechny hmotné nesnáze: někteří lidé bydlí pohodlně a krásně, jiní se tísní v klíckách ve čtrnáctém či patnáctém poschodí. Máme ještě stále domovníky, řidiče taxíků a kontrolory strojů, i když tato povolání nemají žádnou budoucnost. Vnucuje se zásadní otázka: co se stane s méně inteligentními lidmi, s těmi, kteří nejsou schopni žádné tvorby? Práce ve smyslu výroby statků a služeb bude brzy zbytečná. Všechno budou vykonávat stroje, poháněné energií atomu, slunce, vody, zemních plynů. Na svět však budou stále přicházet nestejní lidé. Někteří budou chytřejší, jiní hloupější. Někteří budou tvořiví, jiní se budou hodit jen k jednoduchým úkonům. Tvůrci si dovedou poradit s volným časem. Druhé kategorii lidí připadne úloha konzumentů umění, umění lepšího nebo horšího, nebo také konzumentů technických zlepšení. Kdybych se na všechno díval příliš vážně, musel bych zešílet. Hleď, umění se může stát jakýmsi novým náboženstvím, udržujícím odběratele v šachu. Tvůrci by se pak stali mágy… a…“

„A koloběh by se uzavřel a začal by se točit znova, aby zopakoval všechny rozvojové etapy lidstva,“ vykřikuje Starý Detektiv s prudkými gesty. „Podle tebe tedy neexistuje žádný pokrok? ó, mýlíš se… Myslíš, že neznám tuhle moderní pařížskou rádoby teorii ,etážismu’, kterou ostatně nevymyslil žádný Francouz, ale profesor Knums ze Stockholmu? Vy tvrdíte, že pokrok je fikce, vytvořená neustálými technickými přeměnami. Říkáte: lidský život, život lidských generací, je putování z patra na patro po schodech nekonečně vysoké budovy. V této budově je však v každém poschodí rozvržení a zařízení místností identické. Jinými slovy — člověk je stále týž, škála jeho myšlenek a citů je stále táž, bez ohledu na období, v němž žije. Jen vnější reakce jsou poněkud odlišné. Kdysi žárliví muži zabíjeli manželky, které je zradily. Později se spokojovali pouhým rozvodem. Nyní takový muž nejčastěji zabije sám sebe, zřídkakdy nevěrnou manželku, anebo — píše nesrozumitelné básně či maluje bizarní postavy a klikyháky. Co se změnilo? City zůstaly stejné. Změnily se značně metody při řešení problémů. Zločinci stále méně používají pistole. Mají k disposici elektrický proud, radioaktivní nebo chemické jedy. Přitom ve všem, co hlásáte, je určité zdání pravdy. Je to však táž pravda, kterou vyjadřují někteří současní umělci… Je to pravda lidí, kteří z příliš náhlé svobody zešíleli…“

„Máš pravdu,“ přerušuje ho Lemanus, „současné umění je v koncích. Jakmile se člověk obklopil předměty krásných, pohodlných a účelných tvarů, jakmile se jaksi sám stal středem dokonalého obrazu, stalo se malířství jako dekorace interiéru takřka úplně zbytečné. Totéž platí o knihách — lidé je nečtou, protože sami dovedou být hrdiny románu. Umělci, hájíce své pozice, sáhli k šokujícím prostředkům. Trápí své bezděčné konzumenty meduzovitými paláci, nezvyklými sochami a díly, jejichž smysl si musí člověk domyslit, a to ještě s velkými potížemi.“

„Ne, ne. Nech mě domluvit, Štěpáne. Domnívám se, že celá věc vypadá jinak. Vytvořili jsme svět plný blahobytu, třebaže ještě není zcela zbaven určitého nepohodlí a těžkostí. Velký přelom přišel příliš náhle, jako všechny převraty v dějinách lidstva. Kolik hodin denně se nyní pracuje? Dvě, tři, nejvýše čtyři. Brzy nebude třeba pracovat ani minutu. A tedy — svoboda. Vězeň propuštěný na svobodu tropí zcela nepochopitelné věci. Jestlipak víš, že lidé, které mořili hladem, jakmile se dostanou na svobodu, přejídají se tak, že z toho mají smrt… Až k tomuto bodu jsme za jedno. Souhlasím s tebou v popisu faktů. Zde se naše cesty rozcházejí. Ty a lidé tobě podobní se bojíte pohlédnout do budoucna. Díváte se skrz prsty na mravní rozklad a zločinnost, k nimž neomezená svoboda musí vést. Abyste to ospravedlnili, namlouváte si, že lidstvo šílí jen proto, že obsadilo nové, neznámé poschodí. Ale brzy se celý cyklus psychologického a historického procesu bude opakovat. Budoucnost bude probíhat tak, že to nelze předem přesně určit, ale v podstatě to bude normální průběh.

Říkáte: Nové jevy jsou nepostřehnutelné. Proč se tedy trápit? A zde, podle mého názoru, je v našem uvažování chyba. Snadnost, s jakou získáváme hmotné statky, může nebezpečně ohrozit existenci lidstva. Zdalipak víš (a ty to jistě víš), že v posledních letech velmi poklesl přirozený přírůstek? Lidé nechtějí mít děti. Rovněž pro hrdinství a obětavost není místa. Všechno je tak uspořádáno, že k takovým věcem není příležitost. Jenže — základní vlastností lidského života je činnost. Činnost, která vědomě směřuje k dosažení nějakého cíle. Lidem se zdá, že dosáhli konečného cíle, a ten přece neexistuje. Nevyvíjejí proto organizovanou činnost. Začali bláznit. Každý si teď musí hledat svůj vlastní životní cíl, který svým způsobem uskuteční. To je zdroj konfliktů, vedoucích ke zločinům. Naši lidé se nenudí — oni hledají ospravedlnění své existence. A poněvadž mají spoustu volného času a cítí velkou moc nad svým vlastním životem, hledají cíl za každou cenu. V tom tkví zdroj zločinů a… moderního umění. Tak to je. Nepřijde-li nějaký šok, který otřese základy tohoto světa, jestliže se lidstvo v činnosti opět nesjednotí… pak … pak se obávám…“

„Čeho se obáváš?“ směje se Lemanus, „Všemu zabrání moderní technika, kterou nechápeš, kterou nenávidíš…“

„Všemu!“ přerušuje ho prudce Glaz. „Všemu, říkáš? Nejsem odpůrcem techniky. Vysvětli mi však, proč se dvířka auta musí otevírat automaticky, proč nám jídlo musí přijíždět až k ústům, hrome! Rozumíš? Naše technika si začíná libovat v přílišných podrobnostech. Bere smysl mnoha základním lidským úkonům. Říkáte, že jsem konzervatista. Smějete se, že si zapínám oblek na knoflíky. A já se pouze myšlenkami vracím k době, kdy jsem věděl, proč žiji. Tehdy mělo všechno svůj jediný a zcela snadno vysvětlitelný smysl. Pracoval jsem jako blázen, protože jsem věděl, že si bez práce na chleba nevydělám, že bez mé práce by nemohli žít lidé, které mám rád. Chtěl jsem být užitečný a potřebný společnosti. Chápeš? Chtěl jsem být známý. Dnes tato poslední pohnutka ještě působí. Ale brzy pohasne. Nebude záležet na tom, je-li někdo metařem ulic nebo universitním profesorem. Každý bude o samotě budovat jen vlastní štěstí.“

„Člověk vždycky usiloval jen o to …“

„To je pravda. Ale dnes, kdy se mu zdá, že má všechny důvody k tomu, aby se cítil šťasten… to může vést ke katastrofě. Jen se podívej, že lidé se dívají na vědecká bádání většinou s nechutí. Říkají, že na světě je dost surovin k obživě lidí. Skoro nikdo se nechce zúčastnit výbojů v meziplanetárním prostoru. Nikoho nedovede přesvědčit argument, že je to nutné pro naše pravnuky. Jestliže bude přirozený přírůstek nadále prudce klesat, bude lidí válem ubývat. Až nastane katastrofa …“

Náhle Starý Detektiv s hrůzou zjišťuje, že auto, v němž jedou, musí se v příští vteřině srazit s vozem, ženoucím se proti nim. Leskne se velké okno, za ním bleskurychle rostou hlavy sedících lidí.

Glaz se skrčí, skloní hlavu za opěradlo.

A náhle obě auta stanou na místě jako vrytá do země.

„Vyjadřuješ se s pohrdáním o moderní technice, že přehání,“ směje se nervózně Lemanus, „a vidíš, bez fotoelektrických buněk bychom teď byli změtí železa a masa. Jinak je vidět, že zřídkakdy používáš motorových vozidel, když sis dosud nezvykl na takové příhody na silnici.“

Glaz zvedá hlavu.

„A to má být argument?“ říká pomalu a klidně.

8

Opět jedou. Autostráda stoupá nad město jako střela namířená k oválnému poli, jež srší blesky. Je to raketové letiště. Na šikmých konstrukcích leží stříbrná cigára. Přijíždějí k nim neustále elektrická auta plná cestujících a mizejí v houštinách pažení. Malé vagónky vytahují cestující přímo do kabin.

Třebaže je noc, je na letišti velmi rušno. Blíží se doba startu raket do Madridu, Moskvy, New Yorku a Rio de Janeiro. Není náhodou, že hodina odletu je pro všechny rakety stejná. Jde o to, aby na letišti, jakmile všichni cestující zaujmou svá místa, nikdo nebyl. Spousty žhoucího plynu, jež za chvíli vyrazí z raketových výfuků, tuto možnost vylučují.

Ve chvíli, kdy rakety startují, uchylují se lidé do hermeticky uzavřených dvoran nádraží, kam neproniká řev motorů ani zápach paliv. Současně jsou v činnosti obrovská elektromagnetická zařízení, která vyloví ze vzduchu letiště všechny nečistoty. Zvláštní zvukové přehrady, namontované na věžích kolem startovního pole, nepropustí do blízkého města sebemenší zvuk.

Auto okamžitě pustili dál. Značky UN svítily na karoserii.

„Naše raketa stojí stranou,“ říká Lemanus.

Auto přijíždí k ocelové konstrukci, na níž šikmo leží blyštivé cigáro. Starý detektiv je odhaduje na třicet metrů délky. Výtah je dopraví dovnitř. Octnou se v překvapivě malé kabině. Dvě sedadla. Radiopřijímač. Televizní obrazovka. Skříňka s léky. Chybí pilot. Raketa je řízena ze země rádiovými vlnami.

„Poletíš v tom poprvé? Málo místa, že ano? Většinu trupu zabírají nádrže paliva. Ano, ano.“

„Abys věděl: poprvé a… doufám naposled. Vyhýbám se tomu vždy jako moru,“ odpovídá Glaz. „Mám stokrát radši staré atomové železnice s jejich zcela postačující rychlostí čtyři sta kilometrů za hodinu. Jen se směj, ano…“

Ale Lemanus se usmívá nepřirozeně. Nervózně se vrtí.

„Proč mi nevypravuješ o událostech na Slunci Antarktidy?“

„Hned. Hned.“

Na desce bliká žluté světlo. Doprovází je slabounké zvonění.

„Oblékni si skafandr, rychle,“ pobízí Lemanus. Má výčitky svědomí, že vnutil příteli nepříjemnou cestu. Nepříjemnosti začnou za chvíli. Ochranný oděv, jemuž říkají skafandr, je ve skříňce pod sedadlem. Připomíná trošku středověkou drátěnou košili s přilbou.

„A teď … posilující pilulky.“

„Ach…“

„Zelené světlo. Odlet za deset vteřin. Pořádně si utáhni popruhy. Zapni si dobře elektromagnetické zajišťovací patentky,“ poroučí Lemanus.

„No…“

V kabině blýská červeň. Zvonění se mění ve svištění. V příštím okamžiku zvuk ustane, světlo je normální. Na tachometru u stropu kabiny mění šipka rychloměru čísla. Jak čísla, tak šipka se zdají lehce zamlženy.

Starý Detektiv se začíná dusit. Nejdřív jen trochu. Náhle mu srdce skáče až do hrdla. Žaludek se tlačí na srdce. Dusno se vzmáhá. Glaz si chce otřít čelo (zapomíná na přilbu). Nemůže zdvihnout ruku — je příliš těžká. Hlava se boří stále hlouběji do měkkého opěradla. Asi je úplně prorazí. Bolest… Ta bolest je všude a je stále strašnější. Posledním vypětím vůle otáčí Glaz oči a dívá se na přítele, který leží vedle něho v poloze „besedujícího Římana“. I on se sploštil, skrčil, jako by ho neviditelná ruka tlačila stále hlouběji do opěradla. Ale Lemanus má na rtech úsměv. Jan Chryzostom Glaz chce vykřiknout. Hlas mu vypovídá poslušnost. Tak asi vypadá smrt. Hlava je stále více nabobtnalá. Za chvíli odpadne od trupu… který už neexistuje. To jsou poslední myšlenky. Potom už je jenom bolest. Dech pohasíná.

A náhle člověk postřehne šipku na tachometru u stropu. Znehybněla hodně hluboko pod bodem, k němuž se před chvílí šplhala, zatímco její tvar se rozplýval. Víčka bolí a jsou těžká. Ale tíha v hlavě a v hrudi už zmizela.

„Tak nějak se cítil Prométheus, když Herkules zabil supa, který mu rval játra,“ říká přidušeným hlasem Lemanus. „S tím se nedá nic dělat, dokud se vědcům nepodaří zcela ovládnout antigravitaci. Uvidíš, že start z Beringova města bude mnohem příjemnější.“

Starý Detektiv si opět chce mechanicky otřít čelo. Tentokrát se mu zdá, že nemá ruku.

Lemanus se chechtá tím svým dráždivým nervózním smíchem.

„Zde se už naše váha rovná nule,“ říká, „anebo skoro nule. Nediv se, že máš dojem, jako bys neměl tělo. Teď ti budu vyprávět, co se vlastně stalo. Víš, jak vzniklo slunce Antarktidy, víš, že krouží ve vzdálenosti dvou tisíc kilometrů od Země, v rovině jižního pólu, protínající pravoúhle ekliptiku. Lidé na družici žijí doposud v těžkých podmínkách. Umělá přitažlivost se totiž vytváří pouze v nevelikém prostředním prstenci. V laboratoři a strojovnách, to znamená během práce, jsou lidé zbaveni gravitace. A to samozřejmě, jak jsi sám kdysi napsal, nevytváří dobré ovzduší. Ostatně na tom nesejde… Za týden se měl konat pokus — nad Antarktidu měl být spuštěn první helion. Na Antarktidě pracuje expedice pod vedením Arroese.“

„To je ten malý hrbáč s výbušnou energií, jak o něm píší v tisku? Jak jim to tam jde?“

„Špatně. Bouře, smrště. Dostali jsme zprávu, že jeden z členů expedice zmizel. Savarin… Hledají ho…“

„A kdo velí na měsíci? Zdá se mi…“

„Ano, znáš ho — Jirka Garda.“

„Ach, náš sympatický neotesanec. Vždyť jsem s ním chodil jistou dobu do gymnasia,“ říká Starý Detektiv.

„Kromě Gardy jsme počítali s Dulianem. Ale on se s Gardou nesnáší.“

„Zcela odlišné povahy, pokud si vzpomínám. Inu, dobře jste si zrovna nevybrali…“

„Stalo se. Naše volba bývá často lehkomyslná, počítáme s velkými individualitami. Zapomínáme, že pro kolektiv jsou vhodnější skromní lidé. Tak tedy Garda a Dulian se do sebe docela vážně pustili. Nikdo mi to oficiálně nehlásil. Nicméně…“

„Jak to tedy víš? Máte tam výzvědnou službu nebo co?“

„Ech, zase se v tobě hlásí stará vášeň… Hned větříš bůhvíco …“

„Ne, jen se ptám. Nu?“

„Řekl mi to Jan Malý. Lékař na družici. V poslední době dosti často přijížděl kvůli té strašlivé nemoci, která řádí na umělé družici. Tato nemoc má velmi podivný průběh. Ochromuje nervy. Člověk pozvolna odumírá. Třetí den po onemocnění nemůže již pohybovat očními bulvami. Potom umírá. Ochromení svalů dýchacího ústrojí.“

„Jak dlouho se tam ta nemoc vyskytuje?“

„Asi tak měsíc.“

„O to mi nejde. Souvisí objevení nemoci s nějakou mimořádnou událostí? Možná že tehdy někdo přijel na umělý měsíc, nebo něco takového …?“

„Opět ty tvoje staré návyky. Hledáš pachatele? Měl bys vědět, že neexistuje a nemůže existovat.“

„Proč?“

„Nech mě dopovědět. Naši vědci hned u prvního případu zahájili výzkumné práce. V laboratoři akademie věd v Praze se podařilo profesoru Gosslarovi po několika tisících pokusech odloučit virus. Zvláštní — tento virus je obzvláště nebezpečný za velmi nízké teploty. Zabíjí myši a králíky v několika vteřinách. Naproti tomu za normální teploty se projevuje podobně jako na umělém měsíci. Zabíjí za několik dní. Gosslar tvrdí, podobně jako jiní vědci, že je to nemoc, která musela vzniknout za teploty značně nižší než na naší planetě. Teorie vědců, milý příteli. Konalo se v té věci už několik konferencí nejvýznamnějších specialistů. Teorie vědců jdou značně dále. Zkrátka: buďto jsme svědky rostoucí útočnosti jakýchsi malých organismů, které se dosud za podmínek na naší zemi neprojevovaly a které jsou obzvláště nebezpečné v podmínkách umělého měsíce … anebo …“

„Chceš říci, že nemoc pochází z jiné planety?“

„No právě. Existují vědci, kteří nadto ještě tvrdí, že tyto virusy se objevily v době přeletu tak zvaných létajících talířů (a o těchto přeletech nelze vůbec pochybovat) a že je to pokus neznámých nezemských bytostí o vměšování do našich záležitostí. Tyto bytosti si nepřejí, abychom vkročili do meziplanetárního prostoru…“

„Nesmysl.“

„Mám ti citovat autority?“

„Hlouposti. Vždycky, když se člověk setká s něčím neznámým, vyvolává to hrůzu a tisíce teorií, a tak tomu bude vždycky. Já se však řídím zásadou: hledejme člověka!“

„Právě proto jsme tě sem pozvali. Nejdříve musíme vyloučit všechny možnosti zločinu ze Země, abychom…“

„Abychom uvěřili v nezemský zločin. Ano?“

Lemanus se chvíli dívá oknem. Glaz rovněž. Pod nimi svítí oblaka. Kromě toho nic. Jen radarová mapa říká, že se raketa blíží k Beringovu městu v Arktidě.

„Rychle to ukončím, protože brzy přistaneme,“ říká Štěpán Lemanus. „Nuže, mezi Sluncem Antarktidy a orgány UN existovalo dosud nepřetržité rádiové spojení. A trvalo do včerejška, do půlnoci. Náhle rádio zmlklo. A mlčí dosud, jinak by nás zpravili o navázání spojení během letu. Obáváme se, že na palubě možná došlo k nějakému boji. O rozpory mezi Gardou a Dulianem se velmi zajímala posádka. Garda se stal v poslední době nepopulární …“ Lemanus líčí soupeření o Rosannu Weilerovou. „Anebo je ta nemoc všechny… Možná že umělý měsíc je již jen velkou rakví. V nejlepším případě velkou nemocnicí… Kéž …“

Blýská se varovný signál. Opět zrychlení. Tentokrát je již Starý Detektiv snáší lépe.

„Teď se podívej,“ stěží ze sebe vypraví Lemanus.

Starý Detektiv mžourá očima v oslepujícím jasu. Tělo Země, pokryté kožešinou oblaků, se zachvělo, opsalo kruh a zmizelo v mléce.

„Obrátili jsme se, abychom mohli brzdit, a dostali jsme se do mraků,“ vysvětluje Lemanus. „Co tomu všemu říkáš?“.

„Víš, Štěpáne,“ odpovídá Starý Detektiv mhouře oči, „není vlastně o čem mluvit. Uvidíme na místě… Jen bych chtěl vědět, kdo je na Slunci Antarktidy lékařem?“

„Už jsem ti to řekl, Jan Malý. Jméno ti nic nepoví. Je to Čech. Mladý člověk.“

„Ano, a on sám, z vlastního popudu, ti vyprávěl o neshodách mezi Gardou a Dulianem?“

„Dokonce mě žádal, abych tam jel a někoho z té trojice poslal na Zemi. Křičel na mě: ,Někdo musí odtamtud odejít, ona, Garda nebo Dulian!’ Křičel a varoval. A vidíš… Měl pravdu…“

Přistáli. V podlaze rakety se odsunula deska. Pod ní stála úzká, ve srovnání se světlem linoucím se z oken tmavá klec výtahu. Po chvíli se octli u paty stříbřité hranaté konstrukce. Na vrcholu spočívá raketa, která je sem dopravila. Když se dostali z jejího stínu, Starý Detektiv div nevykřikl.

V obloze se ztrácejí vrcholky padesáti kovových věží antigravitačního střediska. Dále se táhne most-město, spojující nad Beringovou úžinou Asii s Amerikou. V dálce, po pravé a levé straně, modravé pásy moře. Zdá se, že jsou položeny výše než ostatní pevnina.

Starý Detektiv pocítil chlad. Ale právě jim přinesli kožichy z neonylonu.

9

Tomáš Savarin vyskakuje z lůžka. Odhrnuje záclonu. Širokými vypouklými okny proudí do pokoje šikmé paprsky slunce. Cítí se velmi svěží. V první chvíli si neuvědomuje, kde vlastně je. V základně? Na svém vytouženém lůžku?

Pohledem na hodinky se přesvědčuje, který je rok, měsíc, den a hodina. Před dvanácti hodinami mrzl na sedadle roztříštěné helikoptéry. Vzpomíná si na všechno, co se stalo v neznámé horské strži během bouře, tak jako si připomínáme ošklivý sen.

Vybíhá na chodbu. Z protilehlé koupelny je slyšet šplouchání. První myšlenka: nalije si na hlavu proud studené vody. A hned druhá: v koupelně je velké zrcadlo — musí se na sebe podívat. Vstoupil. Umývá se s velkým spěchem a po celou dobu si prohlíží své hezké tělo, odrážející se v zrcadle. Cítí bouřlivou radost. Jak krásné je žít!

Když vychází ven, střetává se s Arroesem.

„Očekával jsem, že nevydržíš v posteli dlouho,“ směje se profesor a ukazuje své krásné rovné zuby. Rozevláté stříbrné vlasy. Klidné oči. Jen ty hrby jsou nesnesitelné. Což je možno hrbatému člověku pohlédnout klidně do očí? Arroes dodává:

„Jak se cítíš?“

„Skvěle…“

„Tak tedy marš ven na trochu čerstvého vzduchu. A od zítřka… do práce.“

„A jak… jak se to stalo?“ Tomáš neví, jak se má na onu událost zeptat. Červená se jako školák, který se nepřipravil a byl u tabule odhalen. Vždycky se tak cítí v Arroesově přítomnosti.

„Hlouposti. Pohovoříme si o tom později. Jen ti musím prozatím přísně zakázat samostatné výlety.“

„Nemáš důvěru, profesore … nemáš důvěru v mé vědomosti?“

„Máš málo zkušeností. To je vše. Inu, našli jsme tě po překonání mnoha překážek. Ale kurs byl stanoven dobře. Letěl jsi správným směrem.“

„Jak to, vždyť přece radar… radar ukazoval zcela jinou krajinu.“

„Radar? Paprsky tvého radaru pravděpodobně uchýlila magnetická bouře. A to je celé tajemství… Nechápeš? Letěl jsi nad místy, která jsou na mapě přesně označena. Náležitě. Naproti tomu zklamal radar. Ukazoval ti jinou krajinu, tu, která je vzdálená o několik set metrů na západ. Bylo to, jako bys ohledával holí známou cestu a jako by se hůl náhle prohnula. Její konec nemířil dolů kolmo, ale šikmo. Ještě nechápeš? Pověz mi, hochu, absolvoval jsi před výpravou všechny kursy?“

„Ano.“

„Složil jsi všechny zkoušky?“

„Ano. Jenže, mám-li se přiznat, přihlíželi k tomu, že jsem spisovatel a vědec a posuzovali mě dost shovívavě.“

„Prozatím ještě zůstaneš s námi. Nicméně…“

„Cože, chtěl bys mě poslat zpět, profesore?“

„Mám-li mluvit upřímně, tvoje neopatrnost a nedostatek zkušeností tě činí pro celou výpravu nebezpečným… Zapamatuj si, že nikam nesmíš jet sám.“

„Profesore…“

„Opakuji, ještě si o tom pohovoříme. Prozatím odpočívej. Do zítřka. Zítra poslední přípravy ke zřízení signalizace kolem kráteru, a můžeme spustit helion.“

„Profesore…“

„Já vím, co mi chceš říci. Neustále jsi o tom mluvil v horečce. O těch svých stopách v úžlabině a o Yeti. Ihned rozplaším tvé iluze. Žádné stopy jsme nenašli. Prolezli jsme tu úžlabinu křížem krážem, a prozkoumali jsme každou píď půdy. Či spíše každý kousek sněhu. Nic tam nebylo.“

Tomáš sklání hlavu.

„V poušti,“ pokračuje Arroes, „pronásleduje poutníka fata morgana. I ty jsi podlehl tomuto úkazu. Byl jsi přece pořádně promrzlý, když jsme tě našli, vypadal jsi jako ledový rampouch. Gigant uplatnil elektroforovou léčbu. Skvěle se osvědčila. Ale měl jsi už namále … Nezapomeň na to …“

Profesor Arroes je neúprosný. Už se nesměje. Mluví zlým hlasem.

„Pověz mi, Tomáši, setkal jsi se někdy s Yetim? Vím, že jsi dobrý alpinista.“

Tomáš neodpovídá. Přešlapuje z nohy na nohu.

„A co stopy, chceš se zeptat, stopy? Hm… Zabýval jsem se těmi věcmi několik let. Zkoumal jsem snímky domnělých stop. Vyslechl jsem desítky zpráv ,očitých svědků’. Jednou jsem dokonce sám narazil na takové stopy. Ano, ano, viděl jsem je jako ty. Opravdu se nepodobají stopám žádného zvířete na světě. Mohu to potvrdit se vší určitostí. A já nemluvím do větru. Hleď: to nejsou stopy nějaké živé bytosti. Jsou to tvary, které modeluje vítr a hrudky sněhu. Kdysi jsem udělal stovky snímků různých forem eroze větru a ledu ve sněhu. Srovnával jsem tyto ukázky s fotografiemi stop domnělých sněžných lidí. A byl jsem zklamán, stejně jako jsi nyní ty. Ano, nemá smysl naříkat nad neúspěchem. Nejsi velkým vynálezcem. Nejsi žádným objevitelem. A to je vše. Vědec někdy pracuje celá léta, aby se nakonec přesvědčil, že bloudil… Naše chyby jsou vodítkem jiným. Dovolují vyhnout se propastem…“

„A ti jiní se zřítí do jiných propastí. Je to tak, profesore?“

Arroes neodpovídá. Stojí proti sobě a měří se očima. Jeden šedivý, hrbatý, jako by to způsobily životní neúspěchy, ale hrdý na své hrby. Druhý tmavý, štíhlý. Příliš hezký, aby mohl být moudrý.

Stojí a měří se očima.

Profesor se nakonec rozesmál. Trochu neupřímně.

„Jaképak diskuse v koupelně! Pojďme do klubu.“

Přitáhl si župan ke krku a spolu s Tomášem naskočil na pohyblivý běhoun.

Za chvíli jsou v druhém domku. Jeho ústřední část tvoří klub. Uprostřed na ohromném stole — plastická mapa Antarktidy. Červenými lampičkami jsou na ní vyznačena místa, probádaná různými předchozími expedicemi. Pásmo bohatě členěného pobřeží se přímo hemží světly a nápisy, ale nitro ledového kontinentu většinou svítí bělobou. Na jižním a také na magnetickém pólu se tyčí stříbrné věžičky, růžové praporky vyznačují trasy výprav.

Nad mapou se naklánějí Gigant, geograf Reed s dlouhými vousy a stařeček Baraněcký. Tomáš se k nim připojil. Nepovšimli si ho hned, anebo předstírali, že ho nevidí.

Náhle se ozve Gigant, aniž zvedne svoji hranatou hlavu.

„Hleď, Tomáši, tudy vede tvoje trasa. Nejprve jsi letěl tudy, na severozápad. Potom jsi odbočil. Pravděpodobně zde. Hleď, vidíš? To je první horské pásmo. To jsi překročil. Zde je druhá bariéra. Vpravo náš kráter. A ty jsi vlezl sem. Vzdušná čára měří přibližně patnáct kilometrů. Blízko, že ano? Ale stačilo to. A zde jsi rozbil stroj…“

„Je už opravdu k ničemu?“ ptá se Tomáš.

„Zůstane tam na věčné časy jako pomník tvé příhody v magnetické bouři,“ odpovídá místo Giganta Arroes. Všichni se smějí.

„Nechali jste ho tam?“

„Samozřejmě. Aluminia máme dostatek. Předpokládám, že tvůj pomník nechají sněžní lidé na pokoji. Aluminium se jim k ničemu nehodí. Možná že by měli zálusk spíše na tebe. V Himaláji se říká, že jsou to lidojedi.“

„Nech ho, Gigante,“ bručí Arroes. „A ty, Tomáši, poslechni. Kdybys zase někdy dostal chuť na samostatný výlet, nedůvěřuj tolik naší technice. Spoléhej raděj na své smysly a…“

„A nevzdaluj se nikdy bez některého z nás,“ dodává Gigant.

A hned potom jako by všichni na Tomáše zapomněli. Rozestavují na mapě červené a žluté lampičky. Montují snímky již prozkoumaných částí pevniny. Tomáš si zapisuje do paměti každou podrobnost.

Arroes mu mlčky podává snímek strže, aby si jej prohlédl. Sníh je rozbrázděn větrem v mohutné vlny. Samozřejmě po stopách nikde ani potuchy. A přece Tomáš, když si vzpomíná na událost před několika hodinami, zřetelně vidí zde pod tímto výběžkem, na němž teď trčí pozůstatky stříbrného stroje, šňůru hustých stop s výrazně se rýsujícími prsty, s podkovou paty. Jako v mlze vidí před sebou nestvůrné velké postavy, které ho sledovaly. Což opravdu…? Ano, to už mohly být obrazy horečné představivosti. Ano, Tomáš věří víc Arroesovi než sobě. Z klubu zní džezová hudba. Přenos z New Yorku.

Je to hudba vskutku omamná. Od doby, kdy se zrodila v Novém Orleánu, uplynulo mnoho desítek let, ale ještě stále vzrušuje miliónové zástupy, zejména mládež. Vznikají neustále nové formy džezu. K hypermoderním patří elektronický džez. Početně malé orchestry, skládající se ze skvělých improvizátorů, kteří hrají na tradiční nástroje, jsou doprovázeny různými elektronovými mechanismy. Zvuky vyluzované stroji nejen doplňují hru lidského kolektivu. Často se staví na roveň improvizacím jednotlivých virtuosů. Tento „E-džez“ je jakousi hudební diskusí člověka s myslícím strojem. Jakápak diskuse — je to spíše boj, vášnivý boj o prvenství v působení na posluchače. A stále není jasné, kdo má v tomto zápolení naději na konečné vítězství. Jednou vedou lidé, kteří dovedou uplatnit svůj styl, své náměty, a jindy je tomu obráceně — triumfují hřímavé, svištivé, ječivé, s ničím nesrovnatelné zvuky strojů.

Gigant je vášnivým milovníkem všech džezových forem.

„Džez mi připomíná život dnešního člověka,“ říkává. „Na jedné straně neustálý jednotvárný rytmus každodenních událostí; na druhé — rytmem nespoutaná melodie. Nesmírně improvizovaná. Takový je člověk. Hle, pravda o životě.“

Arroes se vždycky s chutí zasměje této naivní filosofii, přitom však podléhá kouzlu tohoto obrovitého člověka. Při obědě musí být vždycky džez…

Jednou, když se po mlčelivém obědě pouštěli do moučníku, zmlkla hudba v polovině taktu. Vyskočili. Zřejmě nějaká důležitá zpráva… Elektronový mozek základny je báječné zařízení. Vždycky ví bezpečně, které zprávy je třeba zachovat v paměti a večer vydat ve formě tištěného bulletinu, a které je třeba oznámit ihned.

Kdysi byly mezi posádkou spory o tyto schopnosti elektronového mozku. Gigant tvrdil, že důležitou zprávou jsou všechny zážitky a sdělení blízkých osob, které zanechali na vzdálených kontinentech. Arroes o tom nechtěl ani slyšet. Dovolil oznamovat okamžitě a veřejně jen opravdu závažné události. Ostatní zprávy dostávali adresáti ve formě dopisu.

„City je třeba tajit hluboko v nitru,“ ukončil tehdy Arroes spor.

Po jeho odchodu vyprávěl Gigant svým druhům, že Arroes dostává dopisy z Evropy od nějaké velmi blízké osoby. Profesor se chlubil, že tam má ženu, milenku, manželku, čert ví koho. „Ale,“ řekl Gigant, „jednou jsem tomu přišel na kloub. Ukázalo se, že ty dopisy si Arroes diktuje sám. Slyšel jsem to,“ zapřísahal se.

Tomáš si vzpomíná na všechny tyto události ve chvíli, kdy touží po novém dopise od Rosanny. Ale místo toho se ozývá odměřený hlas:

„Pozor, pozor. Ústřední stanice UN. U aparátu profesor matematiky Jan Sela. Vědec ve službě. Spěchám vám oznámit, že šestičlenná expedice vědců (uvádí jména a tituly) odjela na umělý měsíc, aby přímo na místě zkoumala postup nemoci. O této nemoci, jak jsme již dříve oznámili, máme prozatím jen kusé zprávy. Komise se na místě přesvědčí, jaký je stav postižených členů posádky. (Zde opět uvádí jména nemocných.) Komise zůstane na umělém měsíci až do prvního pokusu s helionem. Prosím o přesné informace, jak pokročily vaše přípravy. Čekáme na přesné informace do dvaceti hodin…“

Po oznámení této zprávy Arroes vyskočil od stolu. Vydal rozkazy k odjezdu malé výpravy. Pojede on, Gigant a vousatý Reed. Stařeček Baraněcký a Tomáš mají zůstat v základně. Brzy se Tomáš dívá na dvě stříbrné koleoptéry, stoupající k bílému obzoru. Zapojuje rádio a mikrofony. Ale nemá nejmenší chuť k rozhovorům. Elektronový mozek základny vysílá pravidelné signály.

Tomáš si lehá na postel. A náhle ho přepadá vzpomínka na jeho strž. Ještě jednou prožívá všechny tragické chvíle. Klíčí v něm rozhodnutí. Vyskočí z lůžka, běží chodbou a zde skáče na červený jazyk běhounu. Na letišti si zvolí Arroesovu helikoptéru. Raději by si vzal koleoptéru, ale není dost důkladně obeznámen s konstrukcí těchto strojů. Po chvíli skleněná střecha ustupuje směle vzlétnuvšímu stroji.

10

„Pomník kola od koleček,“ směje se nuceně Starý Detektiv. Za chvíli se uzavře spolu s jinými v útrobách této gigantické krabice a odlétne mimo dosah Země.

Jan Chryzostom Glaz nevěří, že „bytosti z vesmíru“ se vměšují do záležitostí lidí. Kolik podobných pohádek se už vyrojilo! Vědci asi podlehli hysterii jak ve věci katastrofy na umělém měsíci, tak ve věci marťanské nemoci. Neznámo vždycky přináší události, které naprosto nelze předvídat. Proč hned taková podezření? Anebo ty nesmysly o Gardově nechuti k Dulianovi kvůli nějaké huse. Trojská válka o krásnou Helenu. To zavání operetou.

Značně příjemnější by bylo pokračovat v hledání dívky z pláže a jejích pronásledovatelů — toho mladého starce a toho s bradavicí — než opouštět Zemi a hledat něco na způsob duchů. Neboť jak jinak nazvat mytické bytosti z jiné planety?

„Kolo od koleček?“ odpovídá Lemanus. „V této poznámce je něco výstižného.“

Raketa stojí uprostřed velkého náměstí, vytvořeného antigravitačními věžemi. A třebaže ji obklopují tyto kolosy, jejichž vrcholky nelze dohlédnout pouhým okem, vypadá jako pomník.

„Teď mi asi povíš,“ přerušuje ho Glaz, „kolik poschodí má tato raketa, jistě mi vysvětlíš, že popud k této ďábelské myšlence dal Einstein svou teorií pole, že ve věžích se vytvářejí tak mohutná pole, že účinně paralyzují zemskou přitažlivost. Vím, že protilátka… A spíše mě děsí, než udivuje rozpor mezi výsledky lidských myšlenek, lidské práce a člověkem samým; mezi rychlostí, jakou jsou vybaveni tito ,létající ďáblové’ a krůčky, kterými musíme po věčné časy chodit… Ano, bojím se doby, kdy stroje sáhnou po vládě nad lidmi. Jsou mnohem rychlejší. A my? Snad nikdy nepřekročíme přirozenou rychlost myšlení…“

„Pppromiňte, nenemohu ssouhlasit…“

Kdo to mluví? Starý Detektiv se ohlédne. Lemanus ho představuje podsaditému holohlavému muži v brýlích (lék proti pleši ještě stále nebyl nalezen). Tak tedy vypadá profesor Gosslar, proslulý biolog z Prahy.

„Profesor byl kdysi představeným doktora Malého, toho lékaře, o kterém jsem ti říkal, že nás informoval o situaci na umělém měsíci…“ vysvětluje Lemanus, dívaje se na profesora s netajeným nadšením.

,Pochybuji, že mi ta hora masa řekne něco nového,’ pomyslil si Glaz. ,Takoví lidé říkají zpravidla jen to, co je jim pohodlné.’ A prohlíží si vědce beze stopy nadšení.

„Vmísil jsem se do vašeho rozhovoru, přátelé,“ pokračuje Gosslar zavrtávaje svá očka do Glazova zraku, „protože již odedávna se lidé pokoušejí uspíšit reakci nervového systému. Vyvyskytly se rrrůzné návrhy. Kofein, tein a jiné látky. Tttto … to byly nejstarší metody.“ Gosslar jednou zkracuje a jindy zase protahuje slabiky, opakuje souhlásky. Pravděpodobně kdysi koktal. „Zzznal jste asi Riskyho?“ ptá se Gosslar Starého Detektiva a nečekaje na přitakání pokračuje: „Víte, jak jsme ho potom uvěznili, protože se pokoušel svrhnout vládu. Vaše poslední detektivní příhoda. Ano. Právě on zkonstruoval jistý přístroj. Dokonce jsem to prohlížel. Nejdříve se užila jakási směs (Risky mi přirozeně nechtěl prozradit její složení), na hlavu se přikládala řada elektrod. Reakce byla přímo neuvěřitelná. Sssám jsem to vvviděl… Rozhodnutí vždycky neomylná. Ten, na kterého útočil jedinec — musel užít směs a na lebce měl elektrody — se nikdy nemohl ubránit… Útočník si počínal neomylně. Prokousl své oběti krk, dřív než mohla pomyslit na obranu… Ano …“

Profesor Gosslar si teprve teď povšiml zděšení svých posluchačů.

„Hhhhovořím o zvířatech, pánové. S lidmi pokusy toho druhu nebyly dosud konány. Když zavřeli Riskyho, nikdo jeho pokusy neopakoval, pokud je mi známo…“

Mlčení. Starý Detektiv potřásá neklidně hlavou.

„Tak či onak,“ říká, „vedete svět k věcem, jejichž důsledky je nemožné předvídat. Již dnes si spousta lidí stěžuje na rozdíly v intelektu. Kam to povede?“

„Ppprávě. Tttotiž…“ přerušuje ho prudce Gosslar, „vynález akcelerátoru myšlení by se stal teprve jedním ze způsobů nápravy přirozenosti. Vedl by k vyrovnávání úrovně myšlení.“

„Anebo k tragédii. Takové metody se mohou dostat do nepovolaných rukou. A co potom? Vezměme si třebas elektronové mozky. Musíme přece uvažovat důsledně. Dnešní elektronové mozky jsou ještě poměrně primitivní, ale můžeme se právem domnívat, že jednou bude elektronový mozek disponovat stejnými vlastnostmi jako lidský mozek… navíc bude mít strašlivou kapacitu paměti a rychlost reagování. To bude pro člověka konkurence!“

„Počkejte… ppočkejte, necháváte se unášet… vždyť přece umělý člověk — tak bychom mohli nazvat mechanismus, vybavený ideálním elektronovým mozkem — nebude mít životní instinkt. Nebude také nic cítit…“

„Slyšel jsi, co se stalo šachovému mistru Botkinovi v utkání s umělým šachistou?“ vměšuje se do rozhovoru Lemanus a dívá sena Gosslara zbožňujícím pohledem. „Z padesáti sehraných partií vyhrál umělý šachista čtyřicet devět. Jedna skončila remízou. A to jen proto, že se v něm něco pokazilo. Hovořil jsem s velmistrem Botkinem. Řekl mi: ,Nejvíce člověka dopaluje rychlost, s jakou ten elektronový dobytek (tak se o něm Botkin vyjádřil) reaguje na každý soupeřův tah. To deprimuje. Já přemýšlím nad každým tahem hodinu, kdežto ta bestie, sotva táhneš nějakou figurou, okamžitě odpovídá. A náhle jeden dva šachy a vyhrává. Botkin po čtyřicáté deváté prohrané partii plakal jako dítě. Ale automat po své překvapující remíze fungoval bezvadně. Chápeš, co chce říci profesor, co tím míním já: Botkinovy slzy jsou jakýmsi symbolem naší slabosti, ale zároveň také nesmírné síly.“

„Prosím tě,“ rozehřívá se Starý Detektiv, „můžeme přece dát těmto umělým mozkům i city. Všechny naše instinkty a city vycházejí z dědičnosti. Všechno, co sami máme, čím jsme… budeme moci automatům předat.“

„To není pravda!“ vykřikuje Gosslar.

„Proč ne? Můžeme přece právem předpokládat…“

„Můžeme snad předpokládat, že někdy poznáme úplně sebe samy? Budou lidé někdy v budoucnosti zcela probádanými bytostmi? Och, nebudou, že ne? Člověk, jako všechno, co žije, mění se více méně nepostižitelně. Neustále se snažíme obohatit naše vědomosti o sobě, ale vždycky zůstáváme pozadu. Můžeme tedy směle říci, že kybernetika bude vládnout světem, a my vždycky kybernetikou…“

„Tak vidíš…“ říká bručivě Lemanus Glazovi. Uspokojuje ho dojem, jaký na Starého Detektiva učinily Gosslarovy dedukce. Snaží se tou diskusí zaplašit vlastní neklid o osud lidí, odříznutých na umělé družici. Družici a výběr lidí pro její posádku považuje za své dílo. Pociťuje nesmírnou tíhu odpovědnosti.

Začíná padat sníh. Krajina mizí za chvějící se neprůhlednou stěnou. Usedli na zastřešené terase nádražní kavárny. Kolem stolků se přesouvají servírovací skříňky s vyloženými pochoutkami. Tu a tam někdo vztáhne ruku pro cukroví nebo koblihu. Čekají na ostatní vědce, kteří se zanedlouho začnou sjíždět z různých částí světa.

„Již delší dobu mě zneklidňuje jistá okolnost,“ říká Starý Detektiv Lemanusovi. „Nechápu, proč tolik hodin otálíte, proč tam nepošlete raketu? Místo letounu s lidmi mohli jste tam přece poslat hned po přerušení spojení nějakou raketu, řízenou automaticky ze Země, abyste se přesvědčili, co se vlastně na umělém měsíci stalo!“

Je vidět, že změněné téma rozhovoru Lemanusovi nevoní.

„Existují hranice našich technických možností,“ vysvětluje. „Prozatím máme k dispozici pouze pět raket, přizpůsobených pro let v antigravitačním tunelu. Ta, kterou nám zaclonil sníh, je poslední. Všechny ostatní uvízly na Slunci Antarktidy.“

„Hm, a co myslíte vy, profesore?“ obrací se Glaz ke Gosslarovi. „Mohla ta nemoc opravdu postihnout všechny členy posádky, anebo věříte zprávám svého bývalého asistenta doktora Malého, že nenávist, hádky…?“

„Nemám v té věci vyhraněný názor. A pokud jde o Malého? Hm…“

„Právě, pokud jde o toho Malého. Jaký je to člověk?“

„Nikdy nedávám posudky o lidech. Mohu uvést pouze fakta. Úsudek si můžete vytvořit sám, podle libosti. Ostatně Lemanus mu důvěřuje …“

„Prosím…“

„Malý kdysi se mnou pracoval na vytvoření radikálního prostředku proti bacilu tuberkulózy. Byl jsem na dobré cestě. Ale on jednoho dne dosáhl většího pokroku než já a měl již cíl — jak se říká — na dosah ruky. Posedla mě šílená žárlivost. Mnoho nocí jsem nespal. Neustále jsem vysedával v laboratoři. Snil jsem o předstižení člověka, kterého jsem všechno naučil. Ale on jednoho dne nepřišel do práce. Zanechal krátký dopis, že odjíždí spolu se svou ženou, aby v ústraní daleko od lidí dokončil svůj objev. A nemám prý ho hledat, protože ho tak jako tak nenajdu. Sebral s sebou všechno, co potřeboval k pokusům. Nechal mě na holičkách … Bez poznámek, bez záznamů o pokusech, bez příslušného materiálu. Inu, byl jsem tehdy mnohem mladší… ukradl mi cíl mého života a utekl. Co tam dělal, jak pracoval? Nevím, hledali jsme ho pomocí policie celého světa. Ale marně. Nemohl jsem mu prominout. Rozhodl jsem se, že opět nashromáždím materiál. Zase měsíce úmorné práce, znova od základů. Hm. Co tam dělal…? Dověděl jsem se to později, nevím, co je na tom pravdy. Dokončil objev. Po pokusech se zvířaty bylo nutno vyzkoušet sérum na člověku. Prý velmi miloval svou ženu. Ale… aniž ji o tom uvědomil, nakazil ji smrtelnou dávkou nemoci, aby na ní vyzkoušel očkovací látku, o jejíž účinnosti byl skálopevně přesvědčen… Proč ji nevyzkoušel na sobě? V tom je háček. Bál se o sebe? Bál se, že v případě své smrti bude veškerá jeho práce zmařena? Nevím. Nejsem psycholog jako vy, doktore. Nuže, jedné noci vyzkoušel objev na své ženě. A pokus se zdařil. Když jí to řekl, rozvedla se s ním. Prý ji nesmírně miloval. A trpěl. Tak mi o tom vyprávěli… Jednou, když jsem seděl ve své laboratoři, otvírají se dveře, dívám se — Malý. Bledý, s nepřítomným pohledem, ale s vítězným úsměvem na rtech. Vrátil se. Přijal jsem ho s týmž úsměvem. Bez výčitek. To byla moje pomsta. Vrátil se s hotovým objevem, a týž objev — můj objev — jsem několik dní předtím zveřejnil. To je všechno. Téměř všechno. Později jsem s ním ztratil spojení. Slyšel jsem, že je nešťastný, že trpí ztrátou ženy i ztrátou prvenství objevu, že chtěl spáchat sebevraždu. Sotva ho zachránili. Potom se proslavil prvními lety do výše přes tisíc kilometrů. Riskoval život… I později jej několikrát dával všanc, vystříkával si do žil různé jedy. Inu, stal se skvělým objevitelem jiných léků … A ttto je všechno.“

V té chvíli přehlušily šum nádražní kavárny vysoké tóny signálu. Byly stále hlasitější.

„Znamení k odjezdu. Pojďme,“ říká Lemanus a rychle vstává. Starý Detektiv si povšiml, že se jeho přítel zachvívá. „Pojďme rychle, stejně se všechno přespříliš táhne.“

Před budovou stanice stojí autokar. Ve výpravě je celkem šest osob. Usedají na pohodlná sedadla. Střepávají se sebe sníh.

„To je chumelenice,“ bručí Starý Detektiv.

Autokar vyjíždí, stupňuje rychlost. Za chvíli proniknou okny paprsky slunce. Starý Detektiv otevírá dokořán oči. Oáza zeleně a krásného počasí. Ze smaragdově zelené louky vyrůstají kolem dokola antigravitační věže. Pohlédneš vzhůru, a věže se ohýbají, jako by se skláněly nad obrovským zeleným náměstím. Uprostřed, je to již zcela blizoučko — vzdušná konstrukce raketové odpalovací rampy. Neuvěřitelné — prosluněné údolí na Arktidě, téměř v sousedství severního pólu! Starý Detektiv již četl nejeden článek o tomto zázraku — cítil ve své vlasti, jaké dobrodiní poskytuje ohřívání arktických moří teplými proudy. V Krakově i ve Varšavě uzrávají citróny a pomeranče. Nikdy si však nepomyslil, že to všechno vypadá právě takto.

„Odkud to krásné počasí?“

„Je to jediné místo na zeměkouli,“ odpovídá Lemanus, „kde dovedeme udržet nepřetržité krásné počasí. Zásluhu na tom mají antigravitační věže. Okruh prostoru, který vytyčují, je vystaven poněkud jiným vlivům než ostatní části naší planety. No a proto…“

„Tomu se říká srozumitelný výklad,“ vysmívá se Gosslar. „Je vidět, Štěpáne, že jsi právník.“

„Elektronové mozky nás odnaučily přesně formulovat myšlenky,“ odráží útok Lemanus. „Ve srovnání s jejich přesností jsme beztak dětmi…“

Vystoupili z autokarů. Údolí neprodyšně uzavírají mraky a zeď polárního podnebí. Ale zde neustále svítí slunce. A lidé tu pociťují rostoucí lehkost svých těl. Antigravitační zařízení věží zahajuje svou cyklickou činnost. Je nutno rychle zaujmout svá místa.

Raketa, kterou Glaz přirovnal ke kolu od koleček, připomíná nyní spíše proslulé ruské kolo z vídeňského Prátru, jenže je mnohem mohutnější. Výtahy vezou cestovatele do nevelké místnosti bez oken. Místo oken jsou na stěnách dlouhé televizní obrazovky. Je to raketová čekárna. Všichni rychle zaujímají svá místa v plastikových lenoškách, přizpůsobujících se tvarům jejich těl. Zapínají celou síť popruhů. Ve chvíli, kdy raketa začne chrlit z výfuků rozžhavené plyny, „kolo od koleček“ počne vířit kolem své osy a vytvářet uvnitř rakety gravitaci, podobnou zemské přitažlivosti.

„Šťastnou cestu!“ ozývá se z tlampačů. Potom zazní melodie hymny na rozloučenou v řízném synkopovém rytmu. Obrazovky zasvítily modří. Objevilo se na nich údolí zalité slunečními paprsky, uzavřené antigravitačními věžemi a arktickým podnebím. Zeleň a věže utíkají očím, jako by je někdo rozmazával. Váha těla klesá k nule. Nepříjemný pocit, že ztrácíme vládu nad vlastníma rukama a nohama. Náhle obrazovky zavířily, jako by se raketa obrátila vzhůru nohama. Jsou plny mléka. Mléko se vzdouvá, pulsuje, jako by chtělo vniknout do jejich malé místnosti. Lidé již zapomínají, že ztratili přitažlivost. Těla dostávají svou normální zemskou váhu.

„Můžeme ven,“ říká Lemanus.

„Letíme ve stratosféře,“ oznamuje tlampač.

Dveře s nápisem „Východ“ zelenavě svítí. Uprostřed chodby, přímo za dveřmi, rozjíždějí se na dvě různé strany pojízdné běhouny: červený a žlutý. Vypadá to tak, jako by v bytě náhle obživly dva koberce. Po obou stranách chodby jsou umístěny dlouhé úzké kabiny.

Společnost v čekárně se již rozešla. Někteří šli do bufetu, aby okusili zákusky a poslechli si hudbu, jiní šli dospat přerušenou noc. Lemanus a Glaz se uvelebili v lenoškách čítárny. Vedle nich sedí Gosslar. Budou diskutovat…? Glaz má zrudlý obličej. Nemyslí na práci, která ho očekává, vzpomíná na případ, který musel opustit. Svírá v kapse ostrou brož. Komu patří? Co znamenala událost na pláži? Umiňuje si, že hned po návratu se opět pustí do pátrání. Avšak — vrátí se? Cítí, jako by mu ledová ruka stiskla srdce. Otevírá ústa, aby se svěřil Lemanusovi se svými pochybami, ale vtom se ozve znělka a po ní rychle odříkaná zpráva:

„Pozor, zde umělý měsíc. Pozor, zde Slunce Antarktidy. Slyšíte nás? Sledujeme vás. Jsme rádi, že k nám jedete. Přerušení spojení se Zemí bylo zaviněno poruchou elektronového mozku, který byl při montáži poškozen. Pozor, bude s vámi nyní hovořit kapitán Jiří Garda…“

Všichni členové expedice vyskočili ze svých míst. A Starý Detektiv ještě více lituje, že se dal přemluvit k odjezdu. Ukazuje se, že všechna podezření vědců byla nesmyslem. „Nebudu tam mít vůbec co dělat. Jsem přece jen stařec…“

11

Cesta skončila. Jak nepostřehnutelně minula! Raketu přisál hlavní článek Slunce Antarktidy. Všechny dveře se automaticky otevírají. Tlampač zve členy expedice do výtahů. U vchodu stojí Jiří Garda. Zrudlý obličej rozbrázděný vráskami. Z úst čpí alkohol. První člen posádky, kterého Garda představuje Starému Detektivovi, je vysoký štíhlý muž s úplně šedivými vlasy, neposlušně trčícími nad mladým obličejem s orlím nosem.

„Doktor Jan Malý z Prahy, náš palubní lékař,“ říká Garda.

Kdyby zkušenosti nebyly naučily Starého Detektiva ovládat se i v nejožehavějších chvílích, jistě by tu teď stál jako hlupák s vykulenýma očima a s otevřenými ústy. Doktor Jan Malý — člověk, který informoval Lemanuse o událostech na umělém měsíci, tragický objevitel z Gosslarova vyprávění — to je přece jistě, docela jistě jeden z mužů, kteří pronásledovali prchající dívku! Hledal jej marně na Zemi a ztratil naději — aby našel předmět svého horečného pátrání zde, v tomto pozemském nebi. Starý Detektiv by snad opravdu ztratil vládu nad svými činy, kdyby nebylo radosti, velké radosti, která přeplňuje jeho nitro. Ještě před několika minutami se považoval za zbytečného starce. A nyní je přesvědčen, že sem nepřijel nadarmo.

„Cože?“ oslovuje Glaz doktora. „Já vás přece znám. Vždyť jsem vás viděl před několika dny v Krakově!“

Malý zřejmě tone v rozpacích. Jsem neopatrný, proč ho plaším?’ plísní se Glaz. ,Ostatně ten člověk snad vždycky vypadá rozpačitě. Je možné, že jsem se zmýlil?’

Malý zdvíhá šedivé obočí.

„Nic … nechápu.“

„Cože?“ opakuje Glaz. „Nebyl jste to vy? Nemáte snad náhodou v Krakově bratra? Bratrance?“

„Celý můj rod — tvořím já. Nemám jediného příbuzného,“ usmívá se Malý.

„Znáte vůbec Krakov?“

„Ovšem, byl jsem tam před několika lety na sjezdu internistů. Krásné město.“

„Že ano? Zejména okolí Vavelu. Ty pláže! Ty přístavy!“

„Opravdu,“ přitakává Malý. Vypadá rozpačitě, i když se směje. „Máte rád své rodné město, stejně jako já Prahu.“

Rozhovor přerušuje Gosslarův příchod. Malý ještě více zneklidní. Vyměňují si s Gosslarem chladnou poklonu. Jak se ti dva tady shodnou?’ uvažuje Glaz a rozhoduje se, že při první příležitosti bude pokračovat v pátrání. Má ta příhoda s dívkou nějakou spojitost s událostmi na umělém měsíci? Nehraje tenhle Malý dvojí úlohu?

Neobratně vcházejí do velké šachty. Nikde sebemenší umělecká výzdoba. Stříbro, šeď a modř — takovým dojmem působí hala, odkud vyjíždějí výtahy do všech prostorů Slunce Antarktidy. Starému Detektivovi se tato jednoduchost líbí — v ničem se nepodobá té, jíž přivykl na Zemi. Lemanus však tvrdí, že prý je to právě tato strohost, která členy posádky nejvíce tíží.

V modré rotundě kybernetické ústředny vítá hosty Rosanna Weilerová. Bledá kostnatá dívka. ,Příliš stará na svá léta,’ zjišťuje Glaz. Jediná věc, která se na ní může líbit, jsou její báječné kaštanové vlasy. Příliš temperamentní asi není. Podivné, že žena toho druhu dovede vyvolat tak nebezpečné vášně a spory. Směšné…

Rosanna všechny srdečně vítá. Chová se zcela nenuceně, takže člověk má dojem, že ji zná celá léta.

Hosté si připadají velmi neobratní. Jejich těla jsou zde zbavena přitažlivosti, mohou se jakž takž pohybovat pouze klouzáním v magnetických botách. Ale málokdo z nich byl v mládí dobrým lyžařem. Starý Detektiv se rozložil jak dlouhý tak široký na tvrdé podlaze, přímo před dokořán otevřenou klecí výtahu. Rosanna mu pomáhá na nohy. Jak je silná, ďáblice. Vděčnost se v nitru Starého Detektiva mísí se zlostí. Co naplat, je nešika. Proklaté stáří. Když se postaví na nohy, zpozoruje hned vedle sebe usmívajícího se rozpačitého doktora Malého. Ale náhle lékařův pohled zpřísní, rysy v obličeji se stahují. Už se nedívá na Starého Detektiva. Stojí se zrakem vrytým do podlahy.

„Děkuji,“ říká nevrle Rosanně Starý Detektiv a sleduje pohled Malého.

Podívejme se! Při pádu mu asi vypadla z kapsy brož … do ní se zabodává Malého zrak — bleskurychle se shýbá.

„Odkud to máte?“ zní skřípavě doktorův hlas. Velmi nepříjemně. Ale ihned změkne. „Víte, viděl jsem totiž stejný klenot u jedné své dobré známé…“

,Povídali, že mu hráli,‘ pomyslí si Starý Detektiv. ,Asi si myslíš, že jsem tě potkal na ulici a brož že jsem našel náhodou. Ale já jsem viděl, jak jsi na pláži pronásledoval tu ubohou fantastickou cirkusačku…’

Rovněž Rosanna projevuje o klenot zájem. Prohlíží si ho. Potom přejíždí prsty po kamenech jako po kuličkách růžence. Oči jí blýskají, třpyt briliantů se v nich odráží a jiskří.

,Ho, ho, přece jen každým coulem žena. A má více temperamentu, než jsem předpokládal,‘ napadne Starému Detektivovi. Rosanna s povzdechem vrací klenot.

„Škoda,“ říká, „že to teď nemá žádnou cenu. Chtěla bych tu brož mít. Jenže jak za ni zaplatit?“

„Krásná žena může zaplatit třebas úsměvem,“ poznamenává Malý a oči mu nehezky blýskají. On asi tu dívku nesnáší. Proč?

Lemanus bere Starého Detektiva pod paží. Jedou pohyblivým schodištěm do Dulianovy modré pracovny. Dva kybernetikové, kteří s nimi přijeli, sedí vedle profesora, zkoumají činnost zařízení a vyptávají se, co způsobilo přerušení spojení se Zemí. Dulian krčí rameny. Neví tedy? Vědci ze Země ho zasypávají otázkami, vyptávají se na každou podrobnost. Je to vskutku podivný rozhovor. Na jedné straně tři lidské hlavy — na druhé velká obrazovka s tisícerými záblesky. Teď se vedle zlatých blesků objevují i barevné. Srší jiskry, rozsvěcují se červené, zelené a fialové koule. Z aparátu vycházejí vysoké tóny, připomínající čínské melodie s dlouhými intervaly a podivným rytmem. Je vidět, že elektronový mozek již pracuje na plné obrátky. Všechna nejdůležitější zařízení umělé družice jsou již hotova. Nad Antarktidou lze zavěsit helion.

Starému Detektivovi je proti mysli celá tato hra, v níž partnerem člověka je pouhý stroj, přitom stroj rafinovaný a rychlý. Vytrácí se z modré pracovny, tím spíše, že Lemanus, Gosslar, Rosanna a doktor Malý, který doprovází ostatní členy expedice, již rovněž odešli. Pravděpodobně odjeli před chvílí jedním z četných výtahů. Ale kterým? K čertu. Nechali ho zde s těmi omezenci. Zkouší se zeptat Duliana. Ale ten si ho vůbec nevšímá. Je zcela pohlcen diskusí se strojem a kybernetiky. Velká rotunda, na kterou se Starý Detektiv dívá s vrcholu schodiště, je prázdná. Náhle tam přijíždí Rosanna Weilerová. Za ní Garda. Je upjatá, ale přitom půvabná. On je hranatý, robustní. Prudce a rozčileně gestikuluje.

Bohužel mu Glaz nevidí dobře do obličeje a také neslyší hlasy. Neví, co má dělat. Sestoupit dolů by znamenalo přerušit jejich rozhovor. Je příliš jemný a současně příliš podezřívavý, aby to udělal. Ale zůstat nahoře sám — ne, to přece jen nemá smysl. Sám? Teprve teď zachycuje Glaz kradmé Dulianovy pohledy: Dulian nenápadně sleduje Starého Detektiva a Rosannu s Gardou.

Glaz se rozhodne, že sestoupí. Vklouzne na pohyblivé schody, křečovitě se přidržuje zábradlí. Touží po tom, aby byl v místnosti, kde by si mohl každý pohyb rukou snadno vypočítat a snadno vykonat. Projde polovinu dvorany drobnými krůčky. Každou chvíli mu hrozí pád. Garda si ho povšiml. Rychlým ostrým obloukem se odráží od Rosanny — vyhlíží velmi pobouřeně.

„Doprovodím tě k výtahu,“ vyrazí ze sebe. Kam se poděla jeho někdejší dobromyslná bezstarostnost a srdečnost? „Půjdu s tebou, neboj se. Není ti dobře?“

„Zezelenal jsem, co?“ bručí Glaz.

„Jako žába. Opravdová pozemská žába,“ ušklíbá se Garda. Je z něj cítit vodka. Strká Starého Detektiva do výtahu. „Musíš si odpočinout.“

„Myslil jsem, že si prohlédnu celý váš umělý měsíc, ale nějak mi není… tento …“

„Hm…“

„Proč jsi peskoval tu tmavovlasou dívku? Zdá se, že je to Dulianova spolupracovnice? Nepracuje, jak náleží? Ech, Jirko, vždy jsi byl pedant…“

„Pedant?… Ano, to bývalo…“

„Říkáš: bývalo?“

„Tak, a jsme na místě. Zde je gravitace takřka normální. Zítra nebo pozítří bude v provozu celý měsíční disk, a potom spustíme nad Antarktidou helion. A moje úloha bude u konce. Ráz, dva — a bude po všem.“

„Po všem?“

„Nepředstírej, že nic nevíš,“ říká Garda a blýská překrvenýma očima. „Přikázali mi, abych se vrátil na Zemi. Prohrál jsem… Ale … ale ještě …“

Kapitán Garda náhlé zmlkne, tiskne pěsti k očím. Jako by chtěl plakat.

„Změnil ses, Jiří…“

„Ty ses také změnil, třebaže jsi tady sotva dvě hodiny.“

Stojí v dlouhé chodbě, připomínající skleník. Každá místnost je zde ostatně tak světlá, jako by se nad ní klenula pozemská obloha. Světlo nepadá přímo ze širokých obrazovek, nahrazujících okna. Nikoli. Slunce Antarktidy je neustále osvětlováno slunečními paprsky. Zvláštní soustava zrcadel a polovodičů předává světlo a paprsky všem místnos4em. Dávky jsou odměřovány tak, aby teplota nikdy nepřekračovala 22 a neklesla pod 18 stupňů. Chodby protínají dva dlouhé jazyky pohyblivých běhounů. Prozatím jsou nehybné. Dají se do pohybu až během slavnostního oficiálního „otevření“ družice.

Jak rychle zde nastává večer! Tma naplnila chodby. Na obrazovkách se místo dosavadní jemné modře, připomínající pozemskou oblohu, objevují hvězdy.

Garda vede Jana Chryzostoma Glaze do neveliké kabiny. Je v ní příjemně. Nepociťuje se zde ani mdloba ani strašlivá závrať, které způsobuje nedostatek zemské tíže.

Starý Detektiv s úlevou vydechuje.

V kabině září luminoforové lampy. Ustlaná postel slibuje pohodlí. Vedle postele oblíbené zařízení — televizní předčítač.

„Děkuji ti,“ říká Glaz.

Garda se široce usmívá, jako kdysi na gymnasiu. Poklepává Starého Detektiva po rameně.

„Tahle noc je pouhá iluze,“ hovoří lehce chraptivým hlasem. „Protože, hled …“ Stiskne na zdi vedle dveří černý knoflík. V pokoji je opět modravo jako za slunečního dne. Glaz je nepříjemně překvapen.

„Zde je opravdu věčný den,“ vysvětluje Garda. „Aby však nedošlo k poruchám v činnosti organismu, pamatovalo se i na noc. Když někdo nemůže usnout, udělá si den. Ostatně jak den, tak noc jsou zde pouhou iluzí. Na život je třeba se dívat s přimhouřenýma očima … a vůbec … i když …“

Teprve teď si Glaz povšimne, že Garda drží dveře kabiny pootevřené a že občas pohlédne škvírou ven.

„Změnil ses. Kdysi jsi nepil… ani…“

„Myslíš, že jsem opilý?“

„Ne, nemyslím tohle.“

„Ech, musel bych ti hodně vyprávět. Někdy ti to možná řeknu. Ostatně pro kýho čerta …?“

Garda nedokončil. Naslouchá.

„Už musím jít,“ vyrazí ze sebe náhle, „mám ještě tolik práce …“

A těžkým krokem vychází na chodbu. Zapomněl zapojit noc. Starý Detektiv otevírá dokořán dveře. Na chodbě, osvětlené lampami (zde panuje noc), vidí dvě mizející postavy. Podle vlasů poznává Rosannu. Vedle ní — Dulian. Garda odběhl opačným směrem. Ještě je slyšet klouzání jeho magnetických bot.

Na obrazovce se objevuje shluk mraků. A pod nimi vyplouvá neskutečně modravá Země. Umělý měsíc právě letí nad Antarktidou.

12

Ve chvíli, kdy expedice vědců přistává na Slunci Antarktidy, je Tomáš Savarin daleko od základny.

Automatický pilot vede stroj přesně podél vytvořené trasy. Je to táž cesta, která vedla Tomáše ke katastrofě. Ve výši tisíc metrů vládne naprosté ticho. Helikoptéra je zaplavena slunečními paprsky. Ale níž žene vítr od pólu spousty těžkých mraků. Plují nad ledovými pláněmi jako stáda kadeřavých beranů s mohutnými hřbety a stále častěji zaclánějí pláně rozryté průrvami. Kam oko dohlédne — vpravo, vlevo — rozprostírají se tyto pláně. Jen přímo před Tomášovým zrakem se leskne hřeben prvního horského pásma. Čím více se k němu blíží, ubírá automatický pilot výšku. Naproti tomu vítr zasahuje stále výš a stroj co chvíli tone v mracích. V kabině se smráká. Teploměr, umístěný na vnější straně kabiny, ukazuje minus 32 stupňů Celsia.

Tomáš sleduje radar. Měl by teď už být u paty pohoří. Kabina se právě dostává z mléčné běli — slunce bodá do očí. Vrcholky hor jsou zcela blizoučko. Slévají se s mléčnou oblohou. Vpravo, dole, jiskřící se řeka ledovce. Řeka se klikatí uprostřed skal a mizí směrem k oceánu.

Je ta řeka rovněž na obrazovce? Ano. Rýsuje se naprosto přesně. Na mapě rovněž. Gigant a Arroes jsou velmi důkladní badatelé.

Helikoptéra nyní klesá jako výtah, zacloněna skalami před větrem.

Počasí se opět zlepšuje. Savarin se chápe pevnou rukou kormidla a vypojuje automatického pilota. Nezapomněl na Arroesovu výstrahu. Zde je opravdu lépe dávat přednost vlastním smyslům před přístroji. Pozorně si volí k přeletu nejnižší průsmyk a snaží se podle možností vyhnout strašlivým náporům vichřice, která s překvapivým rozmarem mění výšku a směr. Z vrcholků se řítí spousty sněhu.

Tomáš letí mezi dvěma vrcholy. V mžiku snižuje let nad širokou, dobře chráněnou planinou. Cesta se stále naprosto ztotožňuje s údaji na mapě i s radarovým obrazem. Přibližně na tomto místě, jak si vypočítává, musela ho tehdy překvapit magnetická bouře. A proto pozor …

Cesta vede údolím, širokou trhlinou obrovského ledovce. Ani na chvíli nesmí pustit z očí mapu. Dobře. A teď je třeba vyskočit trochu výš … Savarin nedůvěřuje své přesnosti. Zapojuje opět automatického pilota. Ale umiňuje si, že ho bude důkladně kontrolovat.

Teprve teď mapa ukazuje ve srovnání s radarovým obrazem malou úchylku cesty. Údolí se na tomto místě rozšiřuje v obrovské ploché ledové pole a je těžko zjistit, zda krajina na obrazovce zcela odpovídá skutečnosti.

Stín stroje na sněhu se rychle zmenšuje. Stříbrná vážka opět rozráží mraky. Asi po deseti minutách slepého letu (Tomáš nevěří radaru) vynořuje se helikoptéra^ nad lesem ostrých rozeklaných skalisek. Tomáš klesá se strojem přímo nad jejich vrcholky. Ale je těžko poznat kotlinu, kterou za prvního katastrofálního letu ukazoval radar. Takových kotlin je tu mnoho. Krajina pod helikoptérou se podobá ementálskému sýru. Sníh žloutne v paprscích. Náhorní planina je poseta černými dírami kotlin, jako by ji někdo zbombardoval.

,Do které kotliny jsem chtěl tenkrát přistát?‘ marně uvažuje Savarin.

Ale hle — stroj odbočuje více na západ. Opět řada horských štítů, vysokých až 2000 metrů. Zpod ledovce vyčuhují černé holé skály. Ano, snad je to tady. Helikoptéra se nabodla na jednom ze skalních výběžků. Je to jistě tady!

Pohled na radar. Krajina na obrazovce se jen nepatrně liší od skutečnosti. Ale rozdíl je zřejmý!

Pod výběžkem se černá hadovitý pás průrvy. Tomáš usilovně pátrá po místě katastrofy. Na výběžku by měly trčet zbytky roztříštěného stroje.

Není je nikde vidět. Třpyt oslepuje. Helikoptérou zmítá stále prudší smršť. Má klesnout se strojem úplně dolů jako tehdy? Riskovat roztříštění? Touha spatřit „sněžné lidi“ roste. Savarin potlačuje strach. Helikoptéra rychle ztrácí výšku. Houpačka mezi skalními vrcholy a výstupky je strašlivě nebezpečná. Postačí dotknout se rukou páky, vydat rozkaz „rychle nahoru“, prchnout odtud. Na čele mu vystupuje pot. ,Ne…’

Stroj klidně usedá na širokém skalním výstupku. Vítr zde vane značně slaběji. Tomáš Savarin okamžitě poznává toto místo. O několik metrů dál ční výběžek, na němž rozbil svůj stroj. Pod výběžkem zahýbá průrva ostře vlevo. Vše souhlasí. Ale…

Nepomáhá silný dalekohled. Zbytky helikoptéry jsou pryč. Buďto si automatický pilot spletl cestu anebo sníh zasypal pozůstatky stroje. Opravdu, kolem špičatého výběžku se kupí závěje nedávno navátého sněhu a tvoří jakýsi prstenec. Tomáš vyskakuje z helikoptéry. Zabouchne za sebou dvířka a okamžitě zapadá po kolena do sněhu. Stěží ujde několik kroků.

Ohlíží se na lesklou kopuli kabiny. Za sklem se rýsuje měkké pohodlné sedadlo. Stanul.

Opět jde dál.

Terén stoupá stále výš. Sněhu je stále méně. Naštěstí si Tomáš vzal náležité boty a čekan. Opírá se o hůl, opatrně klade nohy na zledovatělých plátech a šplhá vzhůru. Po několika minutách — vrchol skály. Po pozůstatcích helikoptéry ani stopy. Hrabe na několika místech čekanem. Sníh je čerstvý a sypký. Pod ním tvrdá vrstva. Po helikoptéře ani stopy. Tomáše se zmocňuje strach. Zdá se mu stejně jako tehdy, když se sem zřítil, že ho někdo sleduje. Stihomam? Začíná litovat, že se vydal na tuto výpravu sám. Znovu si uvědomuje nicotnost člověka, ztraceného v bílém nesmírnu.

A dole v průrvě je sníh zbarven do modra. Jen klid! Teď je třeba vytáhnout z batohu hřeby a upevnit je na botách. Jen klid! Teď lano. Zchromlými prsty uvazuje lano. Nějak se to podařilo.

Bleskurychlý pohyb — a přistává na dně průrvy. Jak je to prosté! Nahoře ho oslepovalo rozptýlené světlo. Zde dole oslepuje tma. Tomáš rozsvěcuje reflektor. Vidí dokonale: všude kolem je dno průrvy rozbrázděno velkými stopami.

Stejné stopy jako tehdy. Hluboký důlek po palci. Ty menší vytlačily ostatní prsty, a velkou podkovu zanechala pata. Stejné…! Vytáhl aparát a dělá snímky. Náhle se ho zmocňuje strach z neznámých bytostí, které jako by číhaly za skalním výstupkem.

Pozorně se rozhlédl. Udělal několik kroků po stopách. Mizely za příštím zákrutem průrvy. Stanul…

Ohlíží se a hledá sotva odtud viditelný trup helikoptéry. Ještě chvilka a ztratil by ji z očí. Prudce se obrací zpět. Ještě několik snímků cestou. Arroes se přece jen mýlí. V průrvě jsou stopy. Ale kdo je tu zanechal?

Opět přitáhly mraky. Zakrývají úzký pruh oblohy. Padá hustě sníh. Stopy jsou již skoro úplně zaváty čerstvým popraškem. Sviští vítr — ale do průrvy se nedostává téměř žádný závan. Tomáš se chápe třesoucíma se rukama konce lana. Zabodává hřeby do skalního masivu pokrytého ledem a šplhá po laně; za několik minut konečně zase stojí na vrcholku.

Zmocňují se ho pochyby. Není si zcela jist, že je na správném místě. Někde nablízku by přece musely být zbytky stroje. Co se s nimi stalo? Je možné, že Arroes a Gigant žertovali? Jak to říkali? „Pomník tvé příhody, Yeti nepotřebují hliník …“ Yeti…?

Tomáš teprve teď, když se na chvíli zastavil, pociťuje chlad. Dívá se na hodinky. Malý prostřední číselník se zlatou ručičkou ukazuje minus 40 stupňů.

,Naše obleky jsou příliš lehké,’ napadá Tomášovi, který sotva může pohybovat čelistmi. ,Tady člověka najednou přepadne mráz!’

Ztěžka pohybuje ochromenýma rukama a nohama, klouzá dolů z výběžku. Břink…! Vlasy se mu ježí na hlavě. Po těle probíhá mráz. Co je to? Lesklý předmět…

Savarin se rychle skloní. Vstupují do něj nové síly. Jeho vyhřátá helikoptéra je přece docela blízko. Strach je směšný. To je zcela jistě ciferník automatického pilota. Teď už si je docela jist: na tomto místě ztroskotal. Kde je však zbytek stroje? „Yeti nepotřebují hliník…“ Hrom do toho! Kde jsou zbytky stroje?

Cítí, že mráz ho stále pronikavěji pálí. Nad skalami začínají kroužit černé mraky. Ale prozatím přestál padat sníh. Tomáš se vzdává dalšího pátrání. Pokouší se běžet k vyhřáté helikoptéře. Ještě dvacet kroků. Počítá. Ještě asi tak patnáct… Náhle stane jako přimrazen …

Chce zaklít, ale hlas mu uvázne v hrdle.

Kolem helikoptéry jsou stejné stopy, jaké viděl před chvílí v úvozu. Tomáš odhazuje čekan a jedním skokem se dostává na žebřík, cloumá dveřmi. Nechtějí se otevřít. Proč?

Konečně ztěžka povolují. To sníh napadal na schůdek. Ztvrdnul. Překážel v otevření. Tomáš skočí dovnitř a zaboří se do měkoučkého sedadla. Teplo mu vrací jasné myšlenky. Zableskne se oko automatického pilota. Rozsvěcuje se radarová obrazovka. Stroj vzlétá a okamžitě se dostává do drápů smrště. Automatický pilot chvíli zápasí s větrem. Tomáši opět vystupuje na čele pot. Ale bojí se uchopit kormidlo. Konečně pilot vystupuje se strojem vysoko nad skály. Sto metrů, dvě stě. Stop. Helikoptéra visí skoro nehybně. Odtud jsou vidět již jen rozeklané skály, pokřivené ledovcové pláty a modrá hadovitá proláklina.

„Hrom do toho!“ kleje hlasitě Tomáš. V takových chvílích je docela příjemné slyšet alespoň vlastní hlas. „Nefotografoval jsem.“

Nemá chuť ještě jednou přistát. Naproti tomu by si velmi rád pohovořil s někým blízkým. Vlastní hlas nestačí. Člověk sám sebe rychle unavuje. Centrála neustále tiká. Tomáš volá kamarády. Vyvolává jejich jména i příjmení. Ještě se nevrátili na základnu. Hledá dále …

Teprve po dvou minutách napětí — signál.

„Zde Arroes,“ zní vesele profesorův hlas, „už se ti po nás stýská? Jen si tam seď, seď a odpočívej, hned přijedeme. Zítra…“

„Nejsem v základně.“

„A kde jsi, u ďábla? Poslouchej, Gigante, on není v základně.“ „Jsem v proláklině Yeti. Anebo spíše nad tou proláklinou.“

„Hrome! Chlapče, proč tam pořád lezeš? Nevěřil jsi mi, hledal jsi stopy? No a? Snad jsi je nenašel?“

„Ano, našel. Nejen v proláklině. Profesore, oni obklopili můj stroj, když jsem jej na chvíli opustil… Ano, jako by někdo chodil kolem helikoptéry,“ koktá Tomáš.

„No a chodil někdo?“

„Ne,“ volá zlostně Tomáš. „Nikdo tam nebyl. Ale viděl jsem stopy, a zbytky starého stroje zmizely.“

Odpověděl mu smích.

„Děláš si ze mne legraci, profesore? To vy jste odstranili ty trosky?“

„Ani nás nenapadlo! Dovedu si představit, kolik strachu jsi zažil. Asi se ti zdálo, že jsi zabloudil.“

„Našel jsem ciferník automatického pilota…“

„A my jsme našli tvou helikoptéru…“

„To znamená, že ji někdo odnesl, profesore,“ křičí Tomáš. „Neraduj se předčasně. Ten někdo byla smršť, miláčku!“ Tomáš mlčí.

„No, proč je tam tak ticho?“ volá Arroes. „Tomáši! Krouží nad proláklinou. Hned tam letíme. Můj bože, Gigante, konečně snad uvidím ty sněžné lidi…“

13

Garda chvějícími se prsty zapojuje televizor. Na obrazovce se objevuje Dulianův pokoj, zalitý slunečními paprsky. Rosanna sedí v lenošce a opírá se nohama o židli. Je vidět výrazně její obličej, ostře kontrastující s tmavými vlasy. Soustředěná, bez úsměvu. Dulian k ní stojí zády. Hrabe se v mikrofilmové knihovničce. Nelze zahlédnout, co tam hledá. Názvy knih blýskají na tabulce elektronového katalogu s neobyčejnou rychlostí. Jen Dulian dovede tak rychle číst. Po chvíli se obrací. Usmívá se.

„Našel jsem to,“ říká. „Podívej se.“

Rosanna líně obrací hlavu k tabulce. Vypadá trochu roztržitě. „Aha, opravdu. Kdysi jsem to četla.“

„Jen si pomysli, takový nekňuba a napíše knihu toho druhu. Co myslíš, přivedl sem toho detektiva Garda? Chápej, ten člověk…“

„Nesmysl.“ Rosanna zdvíhá ruce k vlasům. „Poslouchej, raději mi pověz, co víš podrobnějšího o zítřejší slavnosti. Mám spoustu starostí, bude-li všechno klapat.“

„Myslíš stále jen na to!“ Dulian vypadá zklamaně. „Neber si to tak do hlavy. Všechno je připraveno do posledního puntíku.“ „Bojím se zítřka…“ vzdychá Rosanna.

Dulian klade ruku na Rosanniny prsty, spletené na hlavě. „Po práci se člověk vždycky cítí trochu nesvůj. Proč si neuděláš noc? Chceš?“

„Ne, ne …“

„Přišla jsi ke mně jen proto, abys hovořila o zítřejší slavnosti? Poslouchej, Rosanno, co je ti? O čem jsi dnes tak bouřlivě mluvila s Gardou? Co ti říkal?“

,Aha,‘ myslí si Garda a bedlivě pozoruje obraz dvojice. ,On mě špehuje.‘ Roste v něm vztek. Co odpoví? Co odpoví?

„Plísnil mě, že jsem před příjezdem delegace na všechno nedohlédla …“

„Směšný člověk. A co ještě?“

„Nic.“

Garda se usmívá na televizní obraz Rosanny. Škoda, že ona to nemůže vidět.

„Rosanno, neříkáš mi všechno

„Nepřišla jsem, abych poslouchala tvé výčitky.“

Dulian táhne Rosannu za ruce k sobě. Dívka se nebrání. Dulian naklání obličej k její tváři. Náhle odstrčí dívku od sebe, jako by si vzpomněl na něco neobyčejně důležitého a říká: „Počkej!“ ,Kam běžel?’ uvažuje Garda a dívá se na Rosannu. Vtom se otevírají dveře. Kapitán Garda slyší jejich šelest za sebou. Než mohl vypojit přístroj, stojí Dulian před ním.

„Již dávno jsem tě podezříval, že zneužíváš svého postavení…“ „Podezříval jsi mě? A možná že tě informovali tvoji společníci, podobně jako informovali náležitě expedici UN o našich sporech …“ blábolí Garda.

„Jakým právem slídíš v mém, v našem soukromém životě…? Je to hanba!“

„Mám na to právo. To díky tvému intrikánství mi poručili, abych odtud odešel… To …“

„Poručili ti, abys odešel?“

„Nevíš o tom? Ha, ha,“ směje se Garda blýskaje očima. Není to snad pravda, že jsi mě chtěl tehdy spálit v raketě? Co? Je to snad lež, že jsi mi zvýšil dávku narkotika, nezávisela na tobě katastrofa rakety? Nebyl jsi to snad ty, kdo přerušil spojení se Zemí? Ne…“

„Podezříváš mě?“ Dulian křičí písklavým hlasem. Garda ho poprvé vidí tak rozzlobeného. Profesorovy oči se zúžily. Rty zbělely. „Obviňuješ mě … ty pitomče …“

Garda přiskakuje k Dulianovi a sevře mu pod krkem kombinézu. Profesor se prudkým trhnutím zbavuje stisku. Odskakuje dva kroky dozadu. Zrudlý Garda vykročí proti němu, mává pěstmi jako dvěma balvany. Padají rány. Těžké, nemaskované. Ukáže se však, že Dulian je neobyčejně obratný. A silný. Zasahuje náhle kapitána pod bradu. Gardova hlava odskakuje dozadu, jako by nedržela na silném žilnatém krku, ale na provázku.

„Co to děláš, ty blázne!“ syčí Dulian. „Chceš, aby nás zde někdo překvapil?“ Garda potřásá lebkou. Přikrčuje se. Za chvíli vyrazí. Dulian sleduje v sokově obličeji každý pohyb svalů. Něco zašustí. Ohlíží se. Na prahu stojí Rosanna.

Oba muži se okamžitě vzpřimují. Upravují si oblek. Je to Dulian, který je s to první promluvit.

„Tak tedy ujednáno?“

„Dobře, dobře,“ přitakává kapitán, „ještě si o tom pohovoříme. Přála sis něco, Rosanno? V té době bys už měla spát a ne se potloukat po kabinách. Zítra nás všechny čeká perný den.“

„Právě proto nemohu usnout. Musím si s někým pohovořit. Mám pošramocené nervy … Zítra …“

„Myslím, že bude všechno v pořádku,“ říká Garda, který se už zcela ovládl. „Že ano?“ obrací se k Dulianovi s lehkou výhrůžkou v hlase.

„Tentokrát se domnívám, že máš pravdu. Nu, jdu spát. Mám tě doprovodit, Rosanno?“

Garda blýská očima.

„Ne, ne,“ odpovídá Rosanna, „půjdu sama.“

„Jak chceš …“

Kapitán Garda vychází na můstek. Nějaká postava mizí za zákrutem. Kdo to asi byl? Dulian chvíli stojí v malé chodbě. Čeká na Rosannu. Minuty se prodlužují. Z kabiny sem zalétají zvuky tlumeného rozhovoru. Nelze zachytit jediné slůvko. Dulian stiskne zuby. Rychlým krokem odchází k výtahu. Za chvíli již sedí ve své modré pracovně, pohroužen do rozhovoru se svým snad nejlepším, možná jediným přítelem — elektronovým mozkem.

14

Jemný zvuk, jako když kov naráží na kov, budí Starého Detektiva. Kolikrát už zažil takovou chvíli. Rychle otevírá oči. Zdá se mu, že je ve svém bytě. Vlevo na poličce by měl být vypínač světla. Ovšem, není třeba natahovat ruku příliš brzy. Proč teď nezáří strop bytu jako vždycky? Teprve pod vlivem této myšlenky si Glaz uvědomuje, že je v kajutě umělého měsíce. Od nejstarších dob své praxe si uchoval zvyk zapamatovat si před spánkem všechna zařízení v místnosti, s kterou přišel poprvé do styku. Tentokrát zanedbal tuto opatrnost. Za zvláštních podmínek se člověk chová zcela jinak než normálně. A to je ta smůla.

Za hliníkovou židlí, na níž visí jeho sako jako strašák na vrabce, rýsují se na pozadí světlých dveří záda schouleného člověka. Obrys je sotva viditelný v přísvitu hvězd, který proudí z obrazovky. Není to přelud. Rukáv saka se přece nekymácí větrem.

Vypínač dne by měl být někde u dveří. A světlo…?

Nikdo nemůže vědět, jaké úmysly má přikrčený člověk. Prudký pohyb a křik by byl šílenstvím. Starému Detektivovi napadne, že by to mohl být Malý. Jistě dokonale pochopil nejapné narážky na pláž a na Krakov. Brož … Ten člověk viděl, jak ji Glaz vložil do kapsy saka. Pouze klenot — jediný hmatatelný důkaz o příhodě u Visly — může být důvodem noční návštěvy v detektivově kabině.

Glaz slabě zakašle a obrací se na bok. Rozhoupaný rukáv saka znehybní. Náhle se přikrčená postava napřimuje. Zaclání světlé dveře.

„Kdo je tu?“ zvolá Starý Detektiv. „Kdo je tu?“ křičí, a současně mu napadá, že ho v tomto okamžiku nikdo nemůže slyšet. Říkali mu, že kabiny jsou od chodby dokonale izolovány. Vyskakuje z lůžka. Přibíhá k židli. Zakopne o boty. Na okamžik znehybní. Tmavá postava neslyšně mizí za dveřmi. Byly asi pootevřené. Není slyšet cvaknutí kliky.

Starý Detektiv vyběhne na chodbu. Řídce rozmístěné ztlumené lampy rozsévají modravý svit. Vpravo stojí… ovšem, je to kapitán Garda. Jiří Garda zírá zpola přítomným pohledem na Glaze.

„Křičel jsi?“ ptá se velmi hlasitě. Je z něho cítit alkohol. „Zdálo se ti něco ošklivého, hm?“

„Cos dělal v mém pokoji, Jirko?“ Starý Detektiv, ještě trochu omámený spánkem, mluví rovněž velmi hlasitě.

„Tichoooo, zbláznil ses?“ blábolí opile Garda. „V jakém pokuji? V mém pokoji? V čím pokoji? Chlapče, už i tebe se chytá fantas?“

Starý Detektiv se mezitím probral. Byl-li to Garda, který se před chvílí krčil za židlí, jistě se k tomu nepřizná. A je přece zřejmé, že není tak opilý, jak předstírá.

Glaz bere kapitána pod paží a táhne jej do svého pokoje.

„Měl jsem dojem,“ mírně vysvětluje, „že se se někdo schovává za touto židlí se sakem.“

„Jsi v nezvyklém prostředí, asi se ti to jen zdálo. Proč bych se tam měl schovávat? Nejsem opilý.“ Garda již mluví skoro normálním hlasem.

„Zřejmě se mi to zdálo.“

Starý Detektiv zve pohybem Gardu, aby si sedí na postel. Kapitán opravdu není příliš opilý. Zručně otočil vypínačem světla u dveří, ani se na něj nepodíval. Jas zaplavil místnost. Starý Detektiv prohledává kapsy saka. Brož tady byla, docela určitě. Důkladně obrací všechny kapsy. Ohmatává kalhoty.

„Jirko, mluvme otevřeně. K čemu je ti ta brož?“

„K čertu! Jaká br<>ž? Opět ze mne děláš hlupáka?“

„Měl jsem brož. Našel jsem ten klenot nedávno v souvislosti s jistou dosti záhadnou příhodou. Hled, je pryč. Vrať mi ji.“

„A víš to určitě, žes ji neztratil už dřív?“

„Jirko, opravdu jsi nebyl před chvílí v této kabině?“

Garda rozzlobeně hledí na Starého Detektiva.

„Co je mi po tvé broži, po tvých věcech, po všech věcech tohoto světa,“ říká truchlivě. „Víš, já na to všechno… Zítra už tady nebudu.“

Glazovi se zdá, že má před sebou spíše blázna než opilce. Je zřejmé, že zpráva o tom, že se musí vzdát svého postavení, Gardu zničila. Tím více je třeba mít ho stále na očích.

„Nevěříš mi, že ano?“

Starý Detektiv neví, čemu má vlastně věřit: že kapitán zítra odjíždí, anebo že zde před chvílí nebyl.

„Pojď se mnou,“ kapitán ho táhne za rukáv košile. „Pojď, přesvědčím tě.“

Garda porušuje zásady hostitele a první překračuje práh. Pozorně se rozhlíží. Teprve potom odkrývá Starému Detektivovi pohled na chodbu. Za tím vším se něco skrývá. Má snad Garda společníka?

Přecházejí kolem dveří — podobají se jedny druhým jako vejce vejci. Chodba znatelně klesá. Po chvíli kapitán zaklepe.

Na prahu otevřených dveří — malý snědý muž s černošskými rty.

„Ještě jsi samozřejmě nespal, co?“ táže se Garda. „Tak ti tedy představím doktora Jana Glaze z Polska. Asi znáš jeho knihu…“

„Prosím, prosím, samozřejmě,“ muž se vlastně ani nedívá na Starého Detektiva. „Jsem Robert Groll. Mé povolání? Inu, jak bych je definoval? Hleďte, jsem něco na způsob chemika. Vytvářím nové hmoty… Mám zde docela slušnou laboratoř…“

Vstupují do kabiny, která se do všech podrobností podobá té, kterou obývá Glaz.

„Napijeme se?“ ptá se Groll. „Zítra nás čeká perný den. Před chvílí jsem to zrovna říkal kapitánovi.“

„Tak vidíš,“ bručí Garda na adresu Glaze.

Groll roztahuje stolek. Vytahuje ze skříňky dvě láhve s růžovými etiketami. Potom broušené kalíšky.

„Dnešní noc asi sotva někdo klidně prospí. Nejdřív jsem hovořil s Malým, pak jsi přišel ty, kapitáne, a teď vidím, že ani kolega ze Země nemůže spát…“

„Představ si, stěžuje si na zloděje

„Že co, prosím?“

„Ech, nesmysl, asi se mi něco zdálo.“ Glaz se výhrůžně dívá na kapitána Gardu.

„Já jsem vlastně…“ začíná Garda, „my jsme vlastně přišli, abys… Ostatně nač tolik řečí. Slyšel jsi rozhovor Duliana a Gosslara s tím… no… Lemanusem. Opakuj nám jej. Slyšíš — opakuj!“

Groll jako by zrozpačitěl. Aby získal čas, obírá se kořalkou. Obrací do sebe již druhý kalíšek. Šklebí se. Pokašlává.

„Vysyp ze sebe celou pravdu…“

„Inu… ono je to …“

Glaz pozoruje, že se kapitánův obličej rychle mění. Rudne. Kalíšek se třese v jeho prstech, kořalka šplíchá na podlahu.

„Jsi přítelem Malého anebo nejsi?“

Již po druhé v tomto rozhovoru slyší Starý Detektiv to jméno. Garda se hrozivě zvedá, jako by chtěl hodit na Grolla skleničku. Ten, mžouraje očima, volá detektiva za svědka: „Jak to má člověk vydržet s takovým bláznem, jako je Garda.“

Starý Detektiv má dojem, že Groll hraje komedii. Ty pohyby víček, ty úšklebky. Vypadá to, jak by všechno bylo přesně vypočítáno. Chemikovy prsty se ani trochu nechvějí, když zdvihají třetí kalíšek s vodkou.

„Pane doktore,“ říká Groll jakoby s nechutí, „přijel jste sem samozřejmě nikoli proto, abyste zkoumal chování lidí v meziplanetárním prostoru, ale abyste hledal… hm, jak bych to řekl… abyste hledal viníky… No, no, jen, prosím, nezapírejte. Všichni víme, jaké bylo vaše dřívější povolání. A víme, že Lemanus by vás sem nebyl tak náhle přivezl, hm…“

„Nevidím, že by zde byly nějaké možnosti pro detektivní činnost,“ odpovídá suše Glaz. „Neexistují přece stopy něčího provinění, zločiny…“

„A přece,“ přerušuje ho hašteřivě Garda, „chtěl jsem ti všechno vyložit, ale nebyl bys mi věřil. Bál jsem se, že zde už o mně vytvořili mínění… Poslouchej …“

„Neřekl bych jediné slovo, kdyby nešlo o mého přítele Jana Malého a… o kapitána Gardu,“ prohlásil chladně Groll. „Co více: ani přátelství by mně nedonutilo promluvit, kdybych nedávno náhodou nevyslechl rozhovor… Myslím, že znáte případ doktora Malého, ano?“

„Hm.“

„Předpokládal jsem to…“

Starému Detektivovi je nepříjemný způsob, jakým je veden rozhovor, je mu nepříjemný i tento člověk. Přesto poslouchá. Jde přece o Malého.

„Zkrátka řečeno,“ mluví Groll, „stal jsem se svědkem rozhovoru představitele UN, tohohle Lemanuse, s Dulianem a Gosslarem. Nuže … proti Dulianovi jsem zatím nic zvláštního neměl. Ale teď… Dulian zřetelně řekl, že podezřívá Malého z úmyslného (nebo také náhodného) zavlečení marťanské nemoci na palubu umělého měsíce. A Gosslar mu přitakává. Jaké měli argumenty? Prý Malý ještě v době své spolupráce s Gosslarem konal pokusy s bakteriemi, pěstovanými za nízké teploty… Prý před prvním případem onemocnění byl můj přítel delší dobu v kabině člověka, který hned příštího dne onemocněl a potom zemřel. Dulian tvrdí, že viděl, jak se Malý plížil ze své laboratoře k tomu člověku. Je-li to pravda, proč o tom mluví profesor Dulian teprve dnes? Dnes, kdy této nemoci podlehlo již několik osob? Tuto otázku položil okamžitě Lemanus. Dulian odpověděl, že se bál. Proč? Čeho se měl bát? Inu, bál se, protože, jak tvrdí, našel jednoho dne ve své kabině čaj s tím strašlivým jedem, který působí jako kurara. Chápete…? Ano. A na otázku, proč i tuto skutečnost ihned nehlásil, odpověděl, že jed zavřel do skříňky na klíč, ale příštího dne preparát odtamtud zmizel. Směšné, že ano? Lemanus se potom zeptal, zda se už potom Dulian nebál, a on — že se bál a že vždy kontroloval obsah potravin, které jedl odděleně. Ale případ se už neopakoval. Směšné, že ano? A je to ještě směšnější, protože Gosslar ihned dodal: ,Malý otálel a nedával nám výzkumný materiál. Několikrát přijel s prázdnem…’ Vidíte, doktore, říkáte, že zde nemáte nic na práci. Já si však myslím, že opak je pravdou. Poslechněte si ještě kapitána Gardu, doktore Glazi.“

Groll se odmlčel. A Garda začal hned halasně a chaoticky vysvětlovat svá podezření proti Dulianovi. Groll ho za chvíli přerušil.

„Tázal jsem se vás, znáte-li Gosslarův a Malého případ. Přisvědčil jste. Neznáte jej. Kamarádím s Janem už hezkou řádku let a vím nejlíp, jak to tenkrát bylo. Gosslar záviděl Malému jeho vědecké úspěchy a ztěžoval mu dokončení objevu. Proto Malý utekl. A když se vrátil s hotovým objevem, bylo pozdě. A byl to také Gosslar, který potom, když se Malý rozešel se svou ženou, roztrušoval pověsti, že jeho manželství ztroskotalo pro pokus, který prý Malý provedl na vlastní ženě. Tak to vypadalo … Proč vám to říkám? Proč opakuji věci, které mohou znít v mých ústech přinejmenším podezřele, protože se s Malým přátelím? Protože jsou zde lidé, kterým záleží na tom, aby odstranili nepohodlné svědky. Aby odstranili Malého, Gardu, aby odstranili mne. Proč to dělají? Nevím. To je vaše věc, věc Unie národů. Snažte se odhalit pravdu. Třebaže… nerozvážné počínání kapitána Gardy (promiň, kapitáne!) mu odcizilo celou posádku. Bude svědčit proti kapitánovi. Ano. A ještě něco… Můj přítel Malý už něco vytrpěl. A teď, když jsem mu všechno opakoval, když jsem mu řekl o svých podezřeních, o tom, že ho chtějí odtud vyšívat, je ve strašlivém stavu

„Proč jste mu to opakoval?“ ptá se Starý Detektiv.

„Chce odjet. Okamžitě chce odtud odjet. Vždycky chtěl odtud pryč. Udělal jsem hloupost, že jsem mu řekl celou pravdu. Chce odjet, a bez něj si Gosslar nebude vědět rady s očkovací látkou proti marťanské nemoci. A vůbec… Nechci, aby se mu stala křivda…“

Starý Detektiv vstal.

„Ihned si pohovořím s Lemanusem. Jenže nikdo nemá žádné důkazy. Vypadá to všechno velmi mlhavě…“ říká Glaz.

„Dobře, promluvte s ním. Bojím se… „

„Čeho?“

„Ech, nic. Bojím se o Malého.“

Groll vypíjí další kalíšek vodky. Glazovi se již točí hlava. Neměl pít. Jak chápat všechno to, co se zde děje. Bojují proti sobě dva tábory? Dobrá. Proč mu však ukradli brož? Možná že Garda je spolčen s Malým a Grollem, ale k čertu, co s tím má společného ta brož?

Glaz nyní pociťuje rostoucí závrať. Na tomto umělém měsíci je rozhodně příliš horko. Nemuseli by tolik ohřívat místnosti. Groll jej spolu s Gardou doprovází na chodbu. U sousedních dveří stojí Dulian. Za pootevřenými dveřmi je vidět rozcuchanou hlavu Rosanny Weilerové. Rosanna přibouchne dveře. Dulian couvá a odchází. Glaz pozoruje, že se Gardův obličej stahuje. Starý Detektiv zrychluje krok. Teď zase on táhne Gardu do svého pokoje. Groll se již vrátil do své kabiny.

„Jdu k Lemanusovi,“ říká Glaz, „třebaže jsem trochu opilý.“

Garda vystrkuje hlavu z pootevřených dveří pokoje. Starý Detektiv se mu dívá přes rameno. Dulian se opět vrátil k Rosannině kabině. Garda vyběhne. Starý Detektiv se málem převrátil. Garda stojí proti Dulianovi. Vztekle se na sebe dívají. Potom se kapitán obrací na patě a utíká chodbou.

Starý Detektiv bere sako, dosud visící přes židli. Ještě jednou prohlíží kapsy. Odcházeje přehodí si je přes ramena. Jde k Lemanusovi, třebaže nemá ponětí, kde je kabina představitele UN. Dulian zřejmě marně klepal na Rosanninu kabinu. Nechtěla ho pustit dovnitř. Odchází. Mizí za zákrutem chodby.

Ve chvíli, kdy Starý Detektiv zavírá dveře své kabiny, rozlehne se melodie znělky. Potom z tlampačů zazní ochraptělý hlas kapitána umělého měsíce.

„Pozor, pozor, uspíšil jsem zahájení slavnosti. Prosím, aby se všichni okamžitě dostavili do zasedací síně. Pozor, pozor, budu nyní hovořit s Antarktidou. Dostal jsem zprávu, že tam je již všechno připraveno k zahájení pokusu.“

Starý Detektiv vystřízliví. Proč Garda uspišuje slavnost? Jen proto, že Dulian klepal na Rosannu Weilerovou? Chce zamezit jejich setkání? Nepříjemný pocit osamění stiskl Glazovo srdce. Kolem něho již spěchají lidé.

Konečně Lemanus.

Kyne rukou Starému Detektivovi. Oči má naběhlé nevyspáním. Jak by to bylo dobře, kdyby si tak mohl ještě aspoň na hodinu lehnout. Glaz bere svého přítele pod paží. Signál, svolávající posádku, zní již tak hlasitě, že přehlušuje slova. Což se Garda zbláznil?

Signál umlká. Daleký hlas volá: „Zde Antarktida. Hlavní základna řízená Arroesem. Pozor, zde Antarktida. Zapojujeme se.“

15

„Zde Antarktida, zde Antarktida. Zapojujeme se,“ volá do mikrofonu rozčilený profesor Reed, jeden z hlavních geografů výpravy, vedené Arroesem. „Pozor! Podávám parametry stanic, obklopujících Sinklův kráter. Slyšíte mě dobře?“

Následuje dlouhá řada čísel. Již dříve obklopil Arroes se svými n druhy obrovskou kotlinu sítí rádiových stanic, které mají vysílat signály, aby se helion, vypuštěný ze Slunce Antarktidy, octl na patřičném místě.

„Přál bych si,“ končí Reed po sdělení všech číselných údajů, „aby profesor Arroes byl přítomen zapojování stanice zde v základně. Hned se spojím s Arroesem. Je nyní u Sinklova kráteru. Jen abyste pokus nezahájili příliš brzy. Nezačínejte dřív, dokud vám nedáme znamení. Bylo by to nebezpečné!“

„Dobře, dobře,“ bručí kapitán Garda a odchází do své pracovny.

Zatím Tomáš Savarin krouží nad průrvou Yeti a ještě stále čeká na přílet Giganta a Arroese. Skvělé počasí. Horské štíty září, modré stíny zaclánějí průrvy a prolákliny. Daleko na obzoru se pásmo polárních hor sotva rýsuje na pozadí vybledlé oblohy. Krásné počasí připomíná Tomášovi událost, která se přihodila před pěti lety. Byl tehdy dopisovatelem několika vědeckých a populárně vědeckých časopisů pro oblast severního pólu. Vyjel z Varšavy se skupinou mladých českých, maďarských a rumunských novinářů a vědců. Letěli stratosférickou raketou, jednou z prvních, která byla zařazena do stálého provozu, a přesně si zaznamenávali své dojmy a zážitky. Tehdejší rakety se jen málo lišily od dnešních. Cestující v nich prožívali stejně jako dnes strašlivá muka zvýšené tíže těla a mdloby, plynoucí z nedostatku zemské přitažlivosti. Rozdíl proti dnešku byl jen v tom, že tehdy bylo utrpení ještě větší: účinné ochranné obleky byly vyřešeny až o dva roky později.

V Arktidě tehdy ovšem ještě neexistovalo antigravitační středisko, z něhož nyní startují rakety na umělý měsíc, a vyškolovací základna byla v srdci Sahary a v Himálaji.

Během himálajského kursu ztratil Tomáš svého nejlepšího přítele, Ondřeje Korse. Kors se na jedné himálajské túře zřítil do hloubky několika desítek metrů a Tomáš, který ho zajišťoval, díval se na jeho smrt, aniž mu mohl nějak pomoci. Kors patřil k nejlepším alpinistům světa. Byl to on, který Tomáše napájel vírou ve „strašlivé sněžné lidi“, předával mu své poznatky. Byl přesvědčen, že takové bytosti opravdu žijí v himálajských ledových jeskyních a skalních průrvách. Domníval se, že jde o lidské plemeno, ustrnulé ve svém vývoji, plemeno, jež jako živá zkamenělina přetrvalo z generace na generaci asi sto tisíc let, jako by se za tu dobu na Zemi nic nezměnilo. Kors ukazoval Tomášovi velmi přesné snímky stop Yeti. Vypadaly navlas stejně jako ty, které Tomáš před chvílí vyfotografoval v průrvě. O tom snad nelze pochybovat.

Dokud zde bylo toto přátelství, zdálo se Tomášovi všechno nezvratnou pravdou. Po Ondřejově smrti ukazoval vědcům jeho snímky, četl jeho záznamy; někteří mlčky pokyvovali hlavou, neměli odvahu potvrdit slovy teorii alpinisty, jiní špulili rty, široce otevírali oči a rychle měnili téma rozhovoru. Konečně se našli i takoví, jako byl Arroes: vysmívali se Tomášovi. Vliv přítele přestal působit. V životě se stává, že jakmile se člověk vymaní z područí jedné autority, podlehne všemocnému působení nového „duchovního vůdce“. Arroes vytlačil Korse z Tomášových myšlenek. A nyní zase fakta vytlačují Arroese. Tomáš má dojem, že se poprvé v životě staví na vlastní nohy. Samostatnost nejčastěji omamuje. Savarin krouží nad průrvou a myslí na své vítězství nad profesorem, na svou slávu po celém světě, jejíž část připadne samozřejmě i Rosanně, až budou žít společně.

Vzpomíná na Beringovu úžinu, uzavíranou sériemi atomových výbuchů. Načervenalé houby vykvetly uprostřed ledových vod. Výbuchy měnily mořské dno v horské pásmo. Aparáty, řídící tento proces, byly umístěny stovky kilometrů od místa výbuchů.

Expedice vědců a novinářů okamžitě odjely do oněch stále ještě hrozivých oblastí. Na mořích šílela bouře. Tu a tam vystřelovaly z vod gejzíry, zahalené spoustami mraků. Viditelnost byla nepatrná. Jen radary spolehlivě ukazovaly skutečný nový tvar úžiny. Místo širokého vodního pásu, rozdělujícího dvě pevniny, vyrostly hrbaté hřebeny horských velikánů, mezi nimiž se přelévaly vodní spousty. Ledovce tu a tam pokryl ohromnými tmavými pláty radioaktivní prach. Cestujícím letadla dával o sobě znát vířením Geigerových počítačů.

Z černých mraků padal místo sněhu hustý déšť. Křižovaly se blesky. Tak to pokračovalo několik dní. Pak se počasí konečně uklidnilo. Opět se rozzářily ledovcové hory a bílé, neposkvrněné bílé pláně bodaly do očí, jak se od nich odráželo světlo šikmo dopadajících slunečních paprsků.

Skalní štíty, vytvořené výbuchy v úžině, pokryl sníh. Ale již se ze všech kontinentů hnaly k tomuto nejdále na sever vysunutému místu stuhy lesklých kolejnic. Zaútočily na úžinu ze všech stran — až se dostaly k samému pobřeží. A po kolejnicích se řítily ohromné atomové lokomotivy, táhnoucí stovky vagónů, jež byly až po vrch naloženy stavebním materiálem. Brzy kam oko dohlédlo, tyčily se na bílých pláních vysoké budovy s širokými plochými střechami. Střechy se rozestupovaly a z vnitřku budov vylétaly stříbrné helikoptéry a koleoptéry, dopravující inženýry na místo, kde měla vzniknout největší přehrada — most světa. Horské průsmyky Beringovy úžiny byly zaplněny betonem. Atomové elektrárny ozářily tuto divokou temnou krajinu tisíci světly. Začaly pracovat pumpy, které přelévaly teplejší vodu do plání plných ledu a sněhu. Tak začalo velké dílo — přeměna polární krajiny a polárního podnebí. Most-přehrada, klenoucí se smělým obloukem nad úžinou, vyrůstal v miliónové město.

V té době se Tomáš Savarin dobře obeznámil s podmínkami polární práce. Často viděl desítky, ano, stovky automatů a strojů, jež vyřadila z provozu polární zima. Vídával lidi, které za několikadenních sněhových bouří zabil mráz.

Když mělo být uvedeno do chodu jedno z nejdůležitějších atomových zařízení, došlo k tragické události. Tomáš, kterého vědci nemohli ani vystát pro jeho nemožnou všetečnost, málem zavinil výbuch, který mohl zmařit veškerou dosavadní práci a pohřbít většinu lidí. Několik osob přiskočilo na pomoc. Nakonec byl dosti vážně zraněn jen Savarin. Zachránila ho Rosanna Weilerová.

Tak se seznámili…

Po operaci se dívka doslova nehnula od jeho nemocničního lůžka. Přilnuli k sobě během dlouhých týdnů do té míry, že každé odloučení se stávalo pro oba nevýslovným utrpením. Ale život je zlomyslně rozlučoval.

Naposled se viděli před jejím odjezdem na umělý měsíc. Byla zachmuřená, roztržitá a jakoby zestárla. Nepoznával ji. Cítila totéž, co on? Řekla: „Proč se vlastně trápíme? Na světě je tolik krásných míst, kam bychom se mohli my dva uchýlit. Mohli bychom se stát třebas trampy…“

Ale potom vstoupila bez jediného něžného slůvka do raketového výtahu. Od té doby dostával od ní dopisy — lakonické a smutné. Odepisoval právě tak, suše, lakonicky, smutně. Proč…?

„Proč mlčíš, Tomáši?“ volá profesor Arroes. Stříbrné stroje Tomášových druhů vyskakují náhle nad horskými hřebeny a třpytí se v slunci. Byli ve značné výši a rychle klesali k zemi. Tomáš věděl, že Arroes a Gigant si libují ve velké rychlosti a riskantních letech. Dovedli hodně vydržet. Co při tom cítí? „Člověk se musí trochu potírat, aby potom mohl lépe vychutnat krásu normálního života,“ říkával Gigant. Arroes zpravidla mlčel. Třebaže byl po takových letech vždy strašlivě bledý, nikdy nepromluvil. Žula… Tomáše dráždil silný charakter těchto lidí. Záviděl jim. Zejména Arroesovi. Odkud se v tomto pitvorném těle bere tak mohutný duch?

„No, proč mlčíš?“ opakuje Arroes. „Hlavu vzhůru! Brzy se tak jako tak vrátíš domů.“

„Jak to?“ diví se Tomáš.

„Ano, zcela tak. Musíme tě poslat zpět do teplých krajin, protože jsi nepolepšitelný.“

„Dobrá,“ odpovídá Tomáš, „uvidíme.“

„Přistáváme. Veď nás,“ bručí profesor, znechucený Tomášovou klidnou tvrdohlavostí. Co člověk může od toho chlapce očekávat? Je náladový, roztěkaný…

Tomáš opatrně posadil stroj na zem v těsné blízkosti stop po dřívějším přistání. Otevřel dvířka a jediným skokem se octl na zemi. Stopy byly již trochu zasypány sněhem, ale ještě zcela dobře viditelné. Obklopovaly místo dřívějšího přistání uzavřeným kruhem.

Teprve teď přistává Arroes. Obrátil helikoptéru špicí nahoru. Kabina vykonala spolu s jeho tělem prudký skok, podlaha je v jedné rovině se zemí.

Teď klesá kolmo na skalní výstupek a brzdí výbuchy postranních tryskových motorů. Těsně nad zemí zcela zabrzdil. Pumpy nasály vzduch do trupu stroje a tlačí jej dolů. Stroj se opírá o tento mohutný sloup vzduchu, stlačeného pod trupem. Ve sněhu se vytvořila hluboká jáma. Podobně přistává Gigant.

Rychle běží k Tomášovi. Je silný mráz. Hodinky vybavené termistory ukazují přes 40 stupňů pod nulou.

„Při takovém počasí dlouho venku nevydržíme,“ škaredí se Arroes. „Ten hoch je šílený. Jinak si ovšem dovede skvěle poradit se sněhem.“

Profesor se stěží prodírá závějemi. Bez Giganta by se utopil v tomto bílém hustém moři.

„Inu, skutečně… stopy tady jsou. Udělal jsi snímky?“

„Tyhle jsem nefotografoval.“

„Proč?“ Arroes se lhostejně dívá na Tomáše. Savarin má sevřená ústa a bláznivou radost v očích. Očekával, že Arroes bude reagovat jinak.

„Ech, copak tvůj objev. Víš, že kilometr na východ od Sinklova kráteru jsme viděli činnou sopku? Dýmala jako Etna. A přímo u ní tmavé jezero. Když jsme brali vodu na zkoušku, Geigerovy počítače bubnovaly na poplach. Rozumíš, Tomáši? Je tam radioaktivní voda. A vedle, na břehu, hromada kamení. Viděl jsi někdy takové skály? Co jsou proti tomu tvé stopy…“

Arroes natahuje dlaň. Třpytí se na ní opravdu podivné skalní úlomky. Tyto střepy vypadají vlastně spíše jako nějaké kusy nádob z… démantů.

„Cože? Profesore, nespojujete mé stopy s tou radioaktivní vodou, s těmito… s těmito úlomky…“

„Ech. Yeti snad přece jen neznají radioaktivitu a jistě si nelepí hrnce z démantů. Na druhé straně lze ovšem těžko předpokládat, že bytosti, které znají tajemství rozbití atomu, chodí bosé. Ale teď ti věřím. Ano. Pokud jde o tvé stopy, máme pravděpodobně co dělat s jakýmisi lidoopy… A co se týče toho jezera … Domnívám se, že někde nablízku je neobyčejně bohaté ložisko uranu. Kdo ví, zda tady někde nenarazíme na legendární atomový kotel. Na přirozenou atomovou bombu. Mnozí učenci se již řadu let domnívají, že na některých místech naší planety může docházet k řetězovým reakcím a že tyto reakce razí cestu sopečné lávě…“

Gigant se dívá do tváře mluvícího Arroese, hned zase na zsinalý Savarinův obličej. Náhle vybuchne:

„Profesore, a co když — co když všechno to, co jsme zde objevili, má nějakou souvislost s těmi létajícími talíři, o kterých se na Zemi tolik mluví? To je nepřípustné! Je nepřípustné, aby člověk byl tak zaujatý jako ty, profesore…“

Arroes přerušuje jeho slova ostrým sopránem.

„Dost! Vyvozování konečných závěrů nech na mně, Gigante. Vracíme se do základny. Víš dobře, že za chvíli začne na umělém měsíci slavnost. Chci slyšet celý její průběh. No… jedeme!“ Gigant svěsil hlavu. Po očku sleduje zklamaného znaveného Tomáše. Nikdo se neodvažuje vytknout Arroesovi jeho neustálou protivnou mánii rozkazovat. Trpasličí profesorova postava s dvěma hrby odlišuje tohoto člověka od normálních lidských bytostí. Je tak ošklivý, že se časem stává nelidský. Možná že v tom částečně spočívá tajemství jeho autority anebo také strachu, který nesporně vyvolává. Gigant, jako obvykle v takových případech, se přistihne, že smýšlí špatně o svém příteli a představeném. Bez Arroese si celou tuhle výpravu nedovede představit. Ani žádnou jinou. Ještě hlouběji sklonil hlavu na prsa a poslušně se jako první vyšplhal do kabiny koleoptéry.

Tomáš v sobě potlačoval vzpouru.

16

Arroes, Gigant a Savarin spolu s ostatními členy posádky, bradatým profesorem Reedem a shrbeným stařečkem Baraněckým, profesorem geofyziky z Varšavy, obklopili rádio tak těsným kruhem, že cítí svůj dech a tlukot srdcí. A přece každý z nich mohl vyslechnout přenos oficiálního otevření umělé družice z vlastního aparátu ve své kabině.

Jsou raději spolu.

Nejenom oni. V městech, městečkách a vesnicích celého světa se shromáždily kolem přijímačů celé rodiny, přátelé, známí. Lidé si uvědomují, že každý úspěch vědy má vliv na osudy všech. A což teprve nyní, kdy lidstvo má učinit první velký skok do nezměrných dálek vesmíru!

Je v tom všem také naivní žádostivost vzrušení. Víření bubnů, halasnost projevů, bouře potlesku — tyto zjevy po staletí doprovázely každou slavnost. Což se mohou této nevinné tradice, která tolik povznáší, zbavit obyvatelé Země na sklonku 20. století?

Rozhlasový přenos řídí mladý vědec, člen komise, která přijela včera na Slunce Antarktidy. Popisoval samozřejmě zařízení umělé družice, třebaže je každý znai z vědeckých knih a z televizních přenosů dávno předtím, než se na obloze objevila nová, pouhým okem neviditelná hvězda.

Reportér již provedl posluchače především měsíční zahradou — zásobárnou. Pod neustálými slunečními paprsky a kombinovaným zářením, vysílaným ze zvláštních atomových zdrojů, víří zde ve skleněných akváriích milióny zelených rostlin. Nešťastný reportér samozřejmě nezapomněl znovu opakovat otřepané věty o rostlinných sítích. „Oka této sítě,“ hlásal, „toť zrnka chlorofylu. Rostliny díky fotosyntéze uskladňují sluneční energii ve svých tělech.“

Dodal rovněž, že zelené rostlinky nejen dodávají obyvatelům umělého měsíce „chléb vezdejší“, ale jsou také továrnou vzduchu.

„A voda,“ povykuje reportér, „víte, vážení posluchači, jak zde podivně krouží? Jistě by se mnozí z vás ani nedotkli čisté a svěží vody, tryskající ze zdejších vodovodů, kdyby věděli, že je získávána nejen z odpařování rostlin, nýbrž také vyměšováním obyvatel Slunce Antarktidy. Tím způsobem zde probíhá cyklus přeměny anorganické látky v látku organickou. Prostředníky této přeměny, kteří zde hrají hlavní úlohu, jsou lidé a rostliny. Podobně je tomu na Zemi. Ale všechno, co na Zemi bývá skryto v dlouhém a téměř nepostižitelném řetězu přeměn, probíhá na naší družici zkráceně, téměř před našimi zraky. A nyní pozor…

Přicházíme spolu s hosty, členy pozemské expedice, do zasedací síně. Nevstupujeme… Tak bychom to nemohli označit. Spíše vklouzáváme. Za několik minut, až se měsíční disk konečně pohne, nebudeme se tu už cítit jako v labyrintu, zbaveni do značné míry orientačního smyslu, což vždycky doprovází nedostatek zemské tíže. Nebudeme už cítit nesnesitelnou nepřítomnost našeho těla a ještě nesnesitelnější nevolnost. Vířící měsíční disk vytvoří gravitaci podobnou té, kterou máme na Zemi. Magnetické brusle se stanou zbytečnou rekvizitou … Nádhera moderní techniky …“ Mladý vědec žvatlá ještě o desítkách různých malicherných věcí. Překypuje nadšením nad moderní technikou. Konečně se na chvíli uklidňuje, jako by hledal novou inspiraci a říká:

„Přestože byl začátek slavnosti neočekávaně uspíšen, stále se ještě nezačíná. Jak mě informují, není přítomno ještě několik hlavních osobností. A zde máme program: zahajovací projev přednese představitel Unie národů doktor Lemanus. Potom pronese zdravici pro celý svět kapitán Slunce Antarktidy Jiří Garda. Pak konečně profesor Dulian, známý kybernetik, stiskne klávesy zvláštního zařízení, namontovaného v této dvoraně (neřekl jsem vám ještě, že vlastní řídící zařízení je v jiných místnostech umělého měsíce), a potom se pohne měsíční disk. Nato — po opětném stisknutí kláves — bude nad Antarktidou spuštěno první umělé slunce, zvané helion. Ten roztaví ledovce v oblasti jižního polárního kruhu, v okolí Sinklova kráteru. Slyšíte, vážení posluchači, rytmické údery jakoby věžních hodin? To rozhlasové stanice na Antarktidě informují zdejší vědce o poloze Sinklova kráteru…

Bohužel slavnost ještě stále nezačíná … Ano. Opět mě informují, že kapitán Garda, který nás svolal na tuto slavnost dříve, než bylo původně stanoveno, není ještě stále na místě… A chybí rovněž profesor Dulian. Pravděpodobně profesor Dulian, jeho spolupracovnice Rosanna Weilerová a kapitán Garda ještě naposled kontrolují všechna zařízení. Shromáždění je tím trochu znervózněno. Slyšíte, vážení posluchači, rostoucí šum? Ano? Jistě to poněkud znervózňuje i posluchače u přijímačů, ale je zřejmé, že tento odklad je nutný. Prozatím ještě jednou…“

„Aby ho čert vzal,“ ulevuje si Savarin a tlumí zvuk přijímače, „tolik nesmyslů v tak krátké době bych opravdu nedovedl na-žvanit…“

Arroes blýská očima zpod bílého obočí.

„Myslím, že se tento přenos ničím neliší od jiných podobných pořadů na Zemi. Jsi trochu rozčilený, protože… protože…“ Arroes nedokončí. Zpozoruje v obličeji Tomáše výraz, který u něho ještě nikdy neviděl.

„Nezlob se, žertuji.“

Gigant poklepává Savarina po zádech. Tomáš nesnáší tyto americké důvěrnosti.

„Náš trpaslíček,“ šeptá Gigant Tomášovi do ucha, „opět před půlhodinou předstíral (hned po příletu), že dostal z Evropy dopis. A včera jsem ho slyšel, jak si ten dopis podával.“

Tomáš se přestává mračit.

Rozhlasový reportér ještě stále neoznamuje začátek slavnosti. Pro změnu nyní vypravuje, že profesor Gosslar doufá, že brzy zvládne marťanskou nemoc.

„Proslýchá se,“ říká hlasatel lehce tlumeným hlasem, jako by hovořil pouze s jedním člověkem, „že doktor Malý, lékař umělé družice, neměl na tomto poli štěstí. Mezi těmi, kteří čekají na zahájení slavnosti, není rovněž doktor Malý.“

Lidé celého světa, naslouchající přenosu, začínají být netrpěliví. Rodinná a přátelská shromáždění u přijímačů se začínají rozcházet.

Arroes vystupuje z kruhu svých kolegů a drobnými krůčky prochází jídelnou tam a zpět. Za okny šílí sněhová bouře. Obrovské sněhové víry útočí na okna. Zakrývají výhled na bílé hory. Automaticky rozsvícená světla nedovedou proniknout těžkou hutnou masou. Arroes mlčí. Vykračuje si stále rychleji. Posádka, která si zvykla dívat se na svého velitele jako na člověka, který se dovede za všech okolností ovládat, chápe, že tento člověk se bojí něčeho, o čem nikdo z nich nemá ani potuchy.

Rádiové stanice u Sinklova kráteru bez ustání opakují rytmické signály. Tyto signály jistě slyší lidé na umělém měsíci i na celém světě. Bojí se snad Arroes neúspěchu? Vždyť přece pokus s helionem se může za měsíc opakovat. Nic by nebylo ztraceno, kdyby se to nepodařilo hned.

,A možná, že se Gigant mýlí?’ uvažuje Tomáš. ,Není vyloučeno, že Arroes tímto ostentativním pročítáním svých soukromých dopisů zakrývá odběr nějakých zvláštních zpráv?’

Savarin, Gigant, bradatý Reed a stařeček Baraněcký vyskakují z lenošek, které, zbaveny tíže, okamžitě se vyrovnávají.

Arroes zesiluje zvuk přístroje. Ale není snadné poslouchat neustálé žvatlání reportéra; opět opakuje údaje o zařízeních na umělém měsíci. Potom důkladně popisuje všechny členy posádky Slunce Antarktidy. Každou chvíli zmlkne… a zase opakuje to, co řekl před chvílí. Je vidět, že už je také pořádně nervózní. Říká:

„Bohužel. Prosíme ještě o chvilku strpení. Stále ještě nepřišel kapitán Garda, profesor Dulian a Rosanna Weilerová. Prý je nyní hledá doktor Malý. Mluvil jsem před chvílí s přítelem doktora Malého, s panem Grollem. Pan Groll rovněž odešel…

Ostré zasvištění vniká do uší.

Arroes zůstane stát jako přimrazen.

Ticho, jež zavládlo v jídelně antarktické základny, neruší sebemenší zvuk. Všichni v tomto okamžiku pochopili, že se odmlčela nejen stanice, vysílající pořad Slunce Antarktidy, ale také ta, která přenášela signály od Sinklova kráteru. Pocítili, že jsou náhle odříznuti od světa. Pohlédli na svého vedoucího.

Arroes stojí mlčky uprostřed místnosti a prstem ukazuje na měřič elektromagnetických bouří. Ručička měřiče šílí. Hned šplhá nahoru, hned zase klesá.

Gigant vybíhá na chodbu.

Arroes ho dohoní několika skoky, které by od něho nikdo neočekával.

„Teď nepojedeš k Sinklovu kráteru. Ne!“ volá. „Jen se podívej, co se tam děje.“

Okno je bílé. Zcela zaváté sněhem. Hučení vichřice není slyšet uprostřed hlomozících ampliónů. Burácejí, jako by do nich bušily blesky.

„Co se vlastně stalo?“ ječí Tomáš. „Co se stalo?“

„Prosím, abyste každý odešel do svého pokoje. Tam čekejte na rozkazy. Já zde zůstanu,“ říká Arroes.

17

Poslední klidná slova na umělém měsíci vyslovil profesor Gosslar. Když už všichni příliš dlouho a marně čekali na příchod Gardy, Duliana a Rosanny, když se Groll, kterého poslali, aby je našel, rovněž nevracel, řekl Gosslar s úšklebkem na své kulaté tváři:

„Mmmám dojem (koktal ještě více než obvykle), mmmám dojem, žžže se děje něco neblahého. Pojďme za Grollem…“

Nedokončil. Nad dvoranou se přehnal protáhlý hvizd poplašného signálu. Zarojily se lidské hlavy. Všichni vyskočili ze svých míst. V té chvíli zhasly obrazovky a světla. Jakási žena začala hystericky plakat. Potom se lidé bezhlavě vrhli k východu.

Prudké otřesy rozhoupaly podlahu. Ti, kteří se dostali ke dveřím, se div neudusili, šlapali po sobě, tu a tam se někdo protlačil do tmavé chodby.

Když zhasla světla a půda pod nohama se rozkolébala, Lemanus chytil křečovitě Starého Detektiva za ruku a přitiskl se k němu jako malé dítě. Probudil se v něm nekňuba ze školních let. Glaz cítil pouze obrovskou únavu a mdlobu. Napadla mu jen jedna myšlenka: Jak může tak malá skupina lidí tak strašlivě výt?’

Náhle zazářilo několik lampiček. Na stěnách chodby a dvorany se roztančily pitvorné stíny. Ve slabém světle bylo vidět několik profesorů z pozemské expedice. Leželi jeden na druhém pod dlouhou bílou obrazovkou. Jedině Gosslar byl na nohou. Křečovitě se držel opěradla lenošky, mrtvolně bledý, s rozšířenýma očima, ale s ironickým úšklebkem na tváři.

Do dvorany vběhl Groll. Kde se tu vzal? Jak našel cestu ve tmě labyrintem chodeb? Odstrkoval kolegy šílené strachem. Při-klouzal na magnetických botách k lenošce, u níž stál Lemanus se Starým Detektivem. Ztěžka oddechoval.

„Co se stalo?“ vydechl Lemanus a stále nevědomky drtil Glazovu paži.

„Výtahy se zastavily. Obrazovky jsou mrtvé… Tam… kde byli… Tam …“

Glaz se vzpřímil, kymáceje se komicky jako kaučukový panáček, zatížený olovem.

„Kde?“ zeptal se.

„Muselo se to stát v kybernetické ústředně,“ odpověděl již trochu klidněji Groll. „Nedojel jsem tam… Výtah se zastavil… Vyrazil jsem tabuli… Vrátil jsem se …“

„Dobrá.“ Starý Detektiv jako by každou vteřinou mládl. Vymanil paži z Lemanusova sevření. Zamířil ke dveřím. Vklouzl na chodbu. Lidé tu stáli ve skupinkách a tiskli se k sobě. Kdosi se pokoušel křísit raněné a ty, kteří omdleli, ale nikdo mu v tom nepomáhal. Všichni jako by byli ještě omámeni.

Několika vědcům bylo zle. Gosslar přidržoval hlavu nějakému stařečkovi, který se zmítal v záchvatu dávení. Slavný kybernetik, Angličan, do nedávna ještě dobrosrdečný, seděl na podlaze a neustále opakoval několik zmatených výrazů.

Lemanus měl v očích slzy. Bezděčně následoval Starého Detektiva. Ten několika rozkazy vlil život do části posádky a přikázal lidem, aby se snažili proniknout k modré dvoraně kybernetické ústředny.

„Máte nějaké nářadí?“ zeptal se.

„Ne.“

„Ovšem,“ dodal Groll, který už byl opět ve své kůži, „bez nářadí se tam nedostaneme. Ale nástrojárna je vedle kybernetické haly.“

Stáli u obrovského, nyní zčernalého sloupu stanice výtahů. Obvykle zde jezdilo pět klecí, svítících barevnými světly. Ukázalo se, že dvířka nelze otevřít. Starý Detektiv a Groll si roztrhali rukávy a do krve rozdrásali ruce. Konečně se jim podařilo vyvrátit botami skleněnou překážku.

Náhle kdosi vzadu zapištěl vysokým hysterickým hlasem:

„Jsme odříznuti. Ještě hodina nebo dvě, a budeme bez vzduchu, protože pumpy v zahradě nefungují.“

Všichni se shromáždili u výtahové šachty. Situace byla opravdu beznadějná. Spojení se Zemí se nedalo navázat. Nefungoval žádný přijímač, žádný vysílač. Antiprotonové nosy ztratily nedávno získaný „čich“. A přece už nastal čas meteorických dešťů a kterýkoli větší kus hmoty mohl roztříštit celou družici. Žádné zařízení umělého měsíce nefungovalo, a to svědčilo o tom, že katastrofa musela postihnout kybernetickou ústřednu. Co bylo příčinou nehody? Nikdo neměl čas o tom mluvit, ale každý si zajisté pomyslil to, o čem uvažoval Starý Detektiv: pravděpodobně došlo k střetnutí Gardy s Dulianem. Rosanna, a pravděpodobně i Malý, byli jistě při tom. Je třeba rozhodně proniknout do rotundy. Rozhodně.

Starý Detektiv, když uvážil veškerou beznadějnost situace, přestal vydávat rozkazy.

Vtom jakási mohutná síla vyvrátila skleněné dveře, které předtím Glaz s Grollem rozbili. Ti, kteří stáli nablízku, sotva měli čas odskočit. Z černé propasti se vynořil doktor Jan Malý. Na čapce mu zářila lampička. V ruce nesl mohutnou železnou tyč a atomový hořák.

Uvítal ho pokřik údivu a radosti.

„Přivaž se, Grolle,“ vyzval Malý přidušeným hlasem svého přítele, „no!“

Choval se tak, jako by nikoho kromě Grolla neviděl. Ten se bez jediného slova k němu připoutal lanem. Všechny baterky se soustředily na Malého. Lano, které podával Grollovi, měl ovázané kolem pasu.

„Držte,“ poručil Groll nejblíže stojícím a začal lano odvinovat.

Za chvíli byl již konec lana v rukou mužů, tísnících se u okraje šachty.

„Kdybychom se dlouho nevraceli, táhněte,“ vykřikl Malý. Odrazil se od podlahy a skočil do propasti. Za ním Groll.

Vtom se od skupiny stojících odpoutal Starý Detektiv. V posledním okamžiku chytil Grolla za rukáv:

„Počkejte! Jdu s vámi.“

Odpověděla mu ozvěna.

Všichni stáli nehybně a nakláněli se k propasti šachty. Jak dlouho to trvalo? Možná dvacet minut, možná hodinu. Nikdo nepohlédl na hodinky. Zapomněli na vymoženosti civilizace. Stáli s pohledy upřenými na rozbité dveře. Svírali v rukou lano. Náhle lano ztěžklo. Zachvělo se jim v rukou jako živé. Lidé napjali svaly. Ve světle všech baterek, jež byly k dispozici, ukázal se opět Malý. Lehce se vyhoupl přes okraj, překládaje co chvíli ruce na laně. Zcela jako cirkusový akrobat, šplhající nahoru. Jenže v jiné pozici. Akrobati provádějí svá kouzla ve vzduchu, Malý se plazil po stěně šachty a bez viditelné námahy táhl za sebou jakési dlouhé břemeno.

Byla to Rosanna Weilerová. V obličeji ani jinde na hlavě nebylo vidět žádné zranění. Dívčin obličej se zdál ve světle lampiček úplně žlutý.

Žádné léky nebyly. Z kohoutků odkáplo jen několik kapek vody. Vodovody neměly tlak. Gosslar začal zavádět umělé dýchání.

Mezitím se za Malým a Rosannou objevil Groll. Táhl dvě těla — Gardu a Duliana.

„Je mrtev,“ řekl Groll, ukazuje na kapitána umělého měsíce. „Mrtev.“

Naproti tomu Dulian pravidelně oddechoval. Dokonce otevřel oči. Ale rychle je zase přimhouřil, oslepen světlem baterek.

Malý chvíli odpočíval a hlasitě oddechoval. Potom se opět vrhl k šachtě.

„Glaz je trochu pohmožděn,“ vysvětloval okolostojícím. „Vracím se k němu. A potom se věnujeme nemocným.“

Ale když udělal několik kroků, omdlel. Ukázalo se, že má na hlavě silně krvácející ránu. Pro Starého Detektiva šel proto Groll a jeden mladý vědec.

18

Ve stejné době, kdy Groll odcházel zachránit Glaze, oznámily rozhlasové stanice celého světa, že na umělé družici, Slunci Antarktidy, se pravděpodobně přihodilo nějaké neštěstí. Hlavní orgány UN vydaly zprávu, v níž se opatrně říkalo:

„V tomto týdnu bylo již podruhé přerušeno rádiové spojení s umělou družicí. Podle zpráv vědců, kteří odletěli na slavnostní otevření Slunce Antarktidy a podle přenosu, který jistě slyšel celý svět, probíhaly přípravy až do poslední chvíle úspěšně. Bohužel přenos byl náhle z neznámých příčin přerušen a spojení se prozatím ještě nepodařilo obnovit. O tom, že pravděpodobně došlo ke katastrofě, mohlo by svědčit náhlé přerušení přenosu poplašným signálem. Orgány UN jsou ve velmi těžkém postavení, protože zatím nemají k dispozici žádnou antigravitační raketu, kterou by bylo možno vyslat záchrannou expedici. Všechny rakety UN byly totiž již dříve poslány na Slunce Antarktidy a tam uvízly. Poslední, rezervní raketou odletěla na družici výprava učenců a zástupců UN.

Orgány UN se budou všemožně snažit poskytnout světu co nejrychleji zprávy o osudu lidí, uzavřených v trupu umělého měsíce. Bylo svoláno mimořádné zasedání UN. Účastní se ho nejen představitelé všech národů, ale také nejvýznačnější vědci a technici. Zasedání začíná za hodinu. Vlády jednotlivých států se žádají, aby neprodleně poslaly do Beringova města své zástupce rychlými stratosférickými raketami.“

Třebaže se zpráva nezmiňovala o ovzduší, jaké v poslední době vládlo na umělém měsíci, ani o nemoci, která tam již zkosila téměř polovinu posádky, přece vyvolala vážné zneklidnění. Před budovami místních úřadů se začaly kupit zástupy obyvatel. Stovky helikoptér visely nad prostranstvími a náměstími. Tisíce aut parkovalo v ulicích. Život byl ochromen. Na řečnické tribuny vstupovali studenti, starci i lidé zralého věku. Byly pronášeny plamenné řeči o tom, že soustava vlád vyžaduje radikální změnu.

V poledne se v mnoha městech objevily demonstrační průvody. Ženy nesly transparenty s nápisy: „Pryč s meziplanetárními cestami!“ „Nechceme nezemské statky!“ „Tváří k Zemi, pryč s planetami a hvězdami!“ Kdo byl původcem těchto demonstrací — těžko zjistit. Skutečností zůstává, že poprvé po mnoha letech byly povolány před mušlovité paláce Ústavu astronautiky a před sídliště orgánů UN zvláštní bezpečnostní oddíly.

Strážci pořádku se pomocí stříkaček a slzotvorného plynu pokoušeli rozehnat zástupy. Padaly kameny. Několik strážníků bylo těžce zraněno. Dav zničil fresky, zpodobňující ovládnutí meziplanetárních a mezihvězdných prostorů lidstvem. Byl vznesen požadavek, aby se antarktická expedice okamžitě vrátila.

Náhle se začala šířit zpráva — neznámo z jakého pramene — že na umělém měsíci řádí marťanská nemoc. Opět padaly kameny. Opět bylo zničeno několik drahocenných uměleckých děl. Avšak budovy byly již prázdné, nikdo nevyšel, aby demonstranty uklidnil.

V deset hodin večer se náhle ochladilo. Po obloze proletělo ve velké výšce několik létajících talířů, sršících ohnivými jazyky na všechny strany. Propukla panika. Lidé prchali do svých domovů, šlapali po sobě, rvali se. Mraky helikoptér rychle prořídly. V té době byla oznámena výzva Unie národů:

„Dobrovolníci, lidé s náležitou kvalifikací, kteří jsou ochotni podstoupit riskantní cestu na umělý měsíc obyčejnou stratosférickou raketou (opakujeme: obyčejnou stratosférickou raketou), nechť ihned oznámí své rozhodnutí místním orgánům UN.“

Zatím v Beringově městě, v nejvyšší budově, která jako jehla svítila nad tímto mostem, spojujícím dva kontinenty, nepřetržitě zasedali zástupci vědy a vlády Unie národů.

Na umělý měsíc bylo možno poslat sotva několik větších stratosférických raket, zcela nepřizpůsobených meziplanetárním letům.

I na tomto zasedání byla vřava a zmatek, zcela se podobající tomu, který nedávno zachvátil ulice. Tajemníci, presidenti, náměstci presidentů, předsedové, vědci, politikové, inženýři a lékaři za doprovodu šťavnatých kleteb si vzájemně vytýkali všechny chyby, jež souvisely nebo nesouvisely s událostí. Potom spory poněkud ochably, protože jeden druhému začali navrhovat účast v expedici. Nakonec byl vyhlášen nábor dobrovolníků.

S velkými obtížemi byly sestaveny posádky tří raket. Jen jedna měla na palubě několik význačnějších odborníků. Posádky ostatních se skládaly z lidí, hledajících vzrušující dobrodružství.

První raketa odstartovala teprve k ránu. Ale brzy se vrátila na letiště. Lovci dobrodružství (byli nasazeni do bitvy samozřejmě první) nevydrželi obrovské zrychlení, které, jak se ukázalo, bylo při startu nezbytné. Na Zemi se vrátily stíny lidí, kteří se ještě před chvílí holedbali svou odvahou. Další dvě rakety rychle zmizely zrakům diváků. Jen radarové obrazovky a rádiové zprávy svědčily o tom, že odvážlivci přes strašlivé utrpení, jemuž byli vystaveni, pronikají k cíli. Hned na začátku cesty zemřel jeden z významnějších vědců: jeho srdce nevydrželo. Orgány UN se již již rozhodovaly odvolat rakety z cesty, když náhle do paláce letiště, do zasedací síně, zahalené oblaky cigaretového dýmu (přes skvělé ventilační zařízení), vtrhla zmrzačená postava.

„Arroes! Arroes!“ Zpráva oběhla celým sálem. Ozval se křik. Několik mladších členů shromáždění se vrhlo na inspirátora velkého díla. A on zpočátku nevěděl, chtějí-li ho oslavovat nebo zavrhnout. Teprve když dostal několik pořádných šťouchanců, vyskočil na řečnickou tribunu (mžoural očima, bílý jako plátno) a zvolal:

„Za chvíli odstartuji na umělý měsíc. Kdo se přidá, páni profesoři?“

Odpovědělo mu těžké mlčení. Vítězoslavně prolétl blýskajícím zrakem sál plný kouře. Přestal mžourat.

„Monolit,“ šeptalo se všude. A on začal vyvolávat jmény své nejlepší přátele, staré vyzkoušené druhy mnoha výprav. Nakonec to přece jen k něčemu vedlo. Po čtvrthodině odstartovala nová raketa. Arroese vecpali dovnitř téměř v poslední chvíli.

Jak se dostal profesor do Beringova města, na druhý konec světa, třebaže nad oceány šílely bouře, zůstane jeho osobním tajemstvím. Říkalo se potom, že hned po přerušeném vysílání dostal záchvat, že řval na Giganta „všechno mi zmaří“, a že sotva sněhová bouře trochu polevila, on, jehož nejsilnější stránkou byla vždy rozvaha a klid, on, který nedovolil Gigantovi odletět za bouře k Sinklovu kráteru, bušil do obra pěstmi, když mu tvrdil, že cesta k severnímu pólu by byla nyní šílenstvím. Gigant jako obvykle kapituloval a jen díky jeho neobyčejné duchapřítomnosti se dostali šťastně k nejbližší stratosférické stanici, odkud Arroes odletěl přímo k severnímu pólu. Giganta jmenoval svým zástupcem v základně a poručil mu, aby se vrátil.

19

Rakety, unášející členy záchranné expedice, kteří byli zpola v bezvědomí, dorazily konečně do vzdálenosti několika set metrů od těla umělé družice. Slunce Antarktidy bylo zaplaveno slunečními paprsky a jeho kovový trup se leskl na pozadí černé oblohy, poseté hvězdami. Arroes a dva vynikající odborníci, kteří se kdysi podíleli na montáži umělého měsíce, dostali se ve svých skafandrech na povrch rakety. Výstřely tryskových pistolí se odrazili. Pluli prázdnem. Za sebou táhli dlouhé pružné hadice, přivádějící vzduch.

Sotva stanuli na kovovém povrchu družice (v rovnováze je udržovaly magnetické boty), vytáhli hořáky, vysílající zvláštní záření. Neviditelné částice začaly bombardovat kov, který se rozevíral jako párané břicho velryby. Brzy se otvorem mohl protáhnout člověk. První to učinil Arroes, potom ostatní dva vědci. Octli se v prázdné místnosti, jež měla v budoucnu sloužit jako obytný pokoj. Otevřeli dveře na chodbu, svítíce si na cestu silnými reflektory. Byla prázdná. Zpočátku postupovali vpřed pomalu a odráželi se od stěn botama a rukama, vězícíma v rukavicích. Občas, aby udrželi správný směr, pomáhali si tryskovými pistolemi. Tak chodili od sálu k sálu, od kabiny ke kabině. Hledali členy posádky. Stále rychleji.

Konečně zahlédli otevřenými dveřmi světlo. V zasedací síni seděli v lenoškách bledí lidé a lapali po vzduchu.

Při vstupu členů záchranné expedice pohnuly se sotva dvě tři osoby. Ale hlavy jim vzápětí poklesly na opěradla. Arroes poručil, aby přitáhli blíže přívod vzduchu. Z hadice prudce vyrážel vítr. Dvorana se rychle naplňovala vzduchem a teplem. Mohli již sejmout přilby skafandrů.

Oběti katastrofy, jež byly zpola v bezvědomí, zabalili až po krk do pokrývek. Ještě hodina — a všichni by se byli udusili, byli by zmrzli.

„Musíme je okamžitě dopravit do raket,“ poroučí Arroes. Stojí uprostřed sálu s helmou skafandru, spuštěnou na záda. Šedivé vlasy světélkují v záři reflektorů.

Přenesení posádky není zrovna lehkým úkolem. Rakety nemůže přece družice přisát k svému trupu. Její řídící zařízení jsou zničena.

Arroes přikazuje dvěma kolegům, aby si nasadili přilby. Stiskne knoflík videofonu, který má na prsou. Na malé obrazovce — přímo před nosem, zjevuje se hlava radisty. Inženýr Bromwich se ptá:

„No, jak to vypadá?“

„Jsou téměř v agonii,“ odpovídá Arroes. „Chceme je přenést. Potřebují lékařské ošetření, budou nutné operace, injekce a čert ví, co ještě. Pošli vagónek.“

„Dobrá. Pozor — míříme. Je někdo u otvoru?“

„Hned tam někoho pošlu.“

Arroes se přepojuje na jednoho ze svých druhů.

„Poslouchej, Jene, jdi k otvoru, upevníš lana. Ale důkladně.“

Je to starý Arroesův přítel, který ho již doprovázel na mnoha objevných výpravách. Spoluautor řady smělých projektů. Příliš se mu nechtělo letět na pomoc. Nedovedl však odmítnout prosbu příteli, kterého zbožňoval. Lpí na svém rodinném krbu, má ženu a dvě děti. Arroesova výzva narušila tuto idylu. A nyní lituje, že sem přijel. Obrací se, odráží se nohou od stěny, lehce se nadnese, střílí z pistole — a dělá to tak důkladně a přesně, že jediným obrovským skokem proletí celou chodbou a již stojí u otvoru. Raketa visí ve stínu umělé družice. Tento stín je dokonale černý, třebaže sousední kovové pláty Slunce Antarktidy svítí a bolestivě bodají do očí.

„Jsem zde,“ hlásí do mikrofonu.

„Prima. Odstup od otvoru.“

„No. Dělej!“

Jan odstupuje za ohyb kovového plátu. Neustále pozoruje obrazovku, lesknoucí se obličej radisty. Ten kývá hlavou.

„Hotovo. Přesvědčí se, je-li tam.“

Jan osvětluje reflektorem stěnu chodby proti otvoru. Leží tam nyní tenký předmět tvaru střely. Za ním se táhne hladké lano.

„Je zde.“

„Tak to upevni.“

„Hned. Seřídím hořák.“

Oba by mohli udělat všechno mlčky. Ale raději mluví. Zejména na Jana doléhá opuštěnost a osamění. Tak působí na nervy ta černá, nezměrně černá obloha s bílými hvězdami.

Seřizuje ústí hořáku na bod, označený trojkou. Záření roztaví kov. Pak zapojuje železnou ruku manipulátoru, visícího dosud nečinně u jeho pasu. Ruka se chápe střely a hořáku. Za chvíli vězí střela ve stěně chodby, jako by tam byla odjakživa. Její hmota ideálně splynula s kovem stěny. Jen piliny plastiku svědčí o provedené operaci.

„Zkouška!“ volá Jan.

Osvětluje lano, které se táhne až k raketě. Lano se stále více napíná. Chvěje se. Konečně se záchvěvy stávají nepostřehnutelné.

„Zatížili jsme je,“ říká radista dívaje se pozorně na měřiče. „Funguje bezvadně.“

Přijíždí malý vozík. Jeho vchod se otevírá a ukazuje osvětlenou předsíň. Z předsíně vyskakuje lékař. Zaoblení vnějšího pláště trupu družice nedovoluje, aby vozík přirazil těsně k družici. Je třeba učinit velký krok nad prázdnem, protkaným hvězdami.

„Kde jsou naši pacienti?“ ptá se lékař.

„Hned je sem přitáhneme.“

Opravdu, za chvíli se vynoří čelo průvodu. Arroes a jeho kolega, blýskajíce výstřely, klouzají nebo skoro letí chodbou a vlekou za sebou celý vlak neonylonových nosítek, k nimž jsou připoutáni lidé.

Lékař přejímá každého ve světlé předsíni. Za pacienty zapadají dvířka. Předsíň se zaplňuje vzduchem. Z předsíně pak putuje pacient do vlastní místnosti. A tak se to opakuje u každého dalšího pacienta. Po naložení pěti osob odplouvá vozík k raketě, aby za chvíli opět přistál u otvoru umělého měsíce. První se tím způsobem dostává do rakety Starý Detektiv — Jan Chryzostom Glaz. Je v bezvědomí. Za ním Rosanna se široce rozevřenýma očima. Malý, který vjíždí za ní, vidí u lůžka květiny a volá: „To už jsme na Zemi?“

Rosanna odpovídá: „Ne, ne,“ a s odporem se odvrací od kytice.

Lemanus, sotva vjel do malé nemocnice v raketě, ptá se na zdravotní stav Starého Detektiva. Groll, Malého přítel, hrabe se ze sítě nosítek vlastními silami a vysmívá se lékaři, když mu nabízí posilující injekci. Pobouřeně žádá, aby mu dovolili vrátit se na Slunce Antarktidy. Chce se zúčastnit záchranných prací. Nikdo mu to samozřejmě nedovoluje.

Právě končí přeprava posledních živých členů posádky. Jsou to dva muži, postižení marťanskou nemocí. Oddělili je od ostatních a umístili ve zvláštní kabině. Lékař tvrdí, že už je nelze zachránit.

„První raketa, odlet na Zemi!“ velí Arroes.

„Pozor!“ křičí radista rakety.

Ze stroje náhle vyrazí proud rozžhavených plynů. Arroes včas uskočil od otvorů. Vrazil přitom do svého přítele Jana, který se opozdil se svým skokem o zlomek vteřiny. Jan pronikavě vykřikl.

„Blízko, příliš blízko manévruješ,“ křičí do mikrofonu Arroes. Ale už je pozdě. Proud plynů přilepil člověka ke stěně. Jan, před chvílí ramenatý obrovitý muž, se změnil v malého scvrklého černouška.

Arroes se na okamžik zastaví u pozůstatků svého přítele. Hlasitě si povzdechne, zapomínaje, že ho všichni u rozhlasu slyší:

„Proč jen jsem ho sem přivezl?“

Za chvíli přejímá velení u skupiny vědců, kteří mezitím vystoupili z druhé rakety. Míří k bývalému srdci umělého měsíce — ke kybernetické ústředně.

V rotundě a v přilehlých místnostech není již po vzduchu ani potuchy. Jedna stěna připomíná panoráma rozeklaného horského hřebene. Sousední místnosti, skrývající síť elektronových mozků, a také Dulianova modrá pracovna, jsou již jen spleteninou drátů, úlomků skla, krystalů a kovu. Důkladná prohlídka však Arroese přesvědčila, že v poměrně krátké době bude možno uvést do provozu bez zvláštních potíží osvětlovací i tepelná zařízení a také pumpy.

Nahoře končí rotunda obrovskou dírou, v níž se ztrácí světlo reflektoru. Naproti tomu silně v ní září hvězdy. Arroesovi, který nesnáší tmu, se podařilo vysunout hlavu nad povrch. Okamžitě couvl, zasažen oslepujícími slunečními paprsky.

Stiskne knoflík videofonu. Nejbližší raketa má spojení s raketou, která by se již měla v tomto okamžiku blížit k Zemi.

„Vyslechni si, profesore, co říkají,“ šeptá radista. Jeho obličej na obrazovce je šedivý jako popel. Spojuje Arroese s vysílačem rakety.

„Nevím, doletíme-li živí, strašlivě trpíme … zejména oběti katastrofy na umělém měsíci… nevím, vydrží-li to …

Radista přerušuje spojení na výslovné Arroesovo přání.

„Musíme prozkoumat příčinu katastrofy!“ Tato věta padá poprvé. Nikdo Arroesovi neodpovídá. K otvoru rotundy se právě blíží třetí raketa. Blýskají série výbuchů. A opět lanová dráha spojuje raketu s trupem mrtvé družice. Nad otvorem se hemží lidé. Horečně pracují na opravě rotundy. Běhají v magnetických botách po stěnách jako obrovití pavouci, a hořáky, vysílajícími neviditelné záření, svařují ohromné pláty kovu. Skupina elektrikářů se pokouší spravit osvětlení a vzduchové pumpy. Zahrada umělého měsíce je neporušená, stejně jako velké zrcadlo — umělé slunce, vířící na vrcholu ústřední části družice.

Součástky, rozházené po stěnách a ve vzduchu, prohlíží několik osob a odkládá je stranou. Mnoho tohoto materiálu se ještě může k lecčemu hodit.

Náhle jeden z těch, kteří byli pověřeni vykonáním prohlídky, chytí kus lesknoucího se předmětu, vyhlížející jako úlomek velikého hrnce. Odráží se v něm světlo, jako by byl zhotoven z démantů.

„Co je to?“ ptá se nálezce a ukazuje střep Arroesovi.

„Zajímavé,“ bručí profesor.

„Co je zajímavé?“

„Co myslíte, inženýre,“ odpovídá Arroes otázkou na otázku. „Je to kov?“

„Ne…“ Inženýr důkladně předmět ohmatává. „Opravdu nevím, z čeho je to vlastně zhotoveno…“

„Ne, není to kov,“ dodává po chvíli. „Tuhle látku vůbec neznám.“

„Skutečně?“ ptá se Arroes.

„Nezapomínejte, profesore,“ říká inženýr, „že zde na umělém měsíci měli jednoho z nejvýznačnějších tvůrců nových hmot. Snad je to jeho dílo…“

„Čí?“

„Nu, doktora Grolla.“

„Grolla, říkáte? A já vám říkám… ostatně uvidíme …“

Arroes nedopoví nakousnutou myšlenku a rychle se vzdaluje směrem k bývalé modré pracovně Duliana. Podivný předmět vložil do kapsy kombinézy.

Vtom se rotunda rozsvěcuje modří. Dvoranou běží mladý elektrikář.

„Hurrá!“ volá. „Podařilo se nám to spravit!“

„No,“ oddechl si Arroes, „všechno není ještě ztraceno.“

Lidé, kteří sledovali profesorovo chování od chvíle odjezdu ze Země a kteří nyní slyšeli jeho slova, pochopili, že toho člověka ve skutečnosti nezajímá nic než to, jak za každou cenu zachránit velké dílo, k němuž dal sám popud a které především on sám uskutečňoval.

V rádiu na helmách skafandrů zašramotilo.

„Hlášení z rakety,“ říká radista. „Právě jsme dostali zprávu, že naši přátelé dosáhli Země. Většina jich žije. Jsou velmi nemocní, ale žijí… Příští hlášení za deset minut…“

Arroes sklání hlavu, jako by na ni náhle dopadlo obrovské břemeno. Kolik utrpení, kolik neštěstí bude lidstvo muset vydržet, než bude jeho plán uskutečněn. A potom? Potom budou lidé trpět při uskutečňování plánů jiných Arroesů…

„Cože, starý pláče?“ ptá se elektrikář inženýra.

„On a plakat? Ba ne, to se mu v očích odráží záře toho podivného předmětu, který zde našel. Čert ví, co to vlastně je… v životě jsem něco podobného neviděl…

20

Malá zasedací síň v paláci Unie národů v Beringově městě má tvar válce, pokrytého mušlovitou skleněnou střechou. Za průhlednými stěnami se odvíjí obraz vzdálené krajiny, zalité rudou září západu.

Panoráma mostu-města, podobající se stovkám krystalů různých tvarů, tu a tam již osvětlená ohýnky vířících lamp, pozvolna mizí zrakům Starého Detektiva. Glazova hlava vězí v obvazech. Zákeřná rána, kterou utržil v šachtě výtahu na cestě se záchrannou výpravou, ukázala se vážnější, než se zpočátku myslilo.

,Hrome, proč je všude tolik techniky? Proč se věž, ve které sedíme, ustavičně otáčí?’ uvažuje Starý Detektiv, pohlížeje na obrysy antigravitačních věží, rýsující se v dálce. ,Slunce beztak za několik minut zapadne. Bude tma. V Itálii je to docela na místě, protože tam takové zařízení umožňuje obdivovat z oken penziónu jiná malebná zákoutí. Ale zde?’

Jan Chryzostom Glaz má důvod k nespokojenosti. Dosavadní průběh vyšetřování byl velmi neúspěšný. Stále ještě není známo, kdo vlastně zavinil katastrofu. Někteří vědci tvrdí, že vinu nelze přičítat lidem. Chyba v automatických zařízeních mohla přivodit srážku nějakého meteoritu se Sluncem Antarktidy. No dobrá, ale podezření, stopy? A nenávist mezi Gardou a Dulianem? A skutečnost, že celá podezřelá skupinka lidí byla v kritické chvíli na místě neštěstí?

Glaz se nechce vzdát. Hledá pachatele — člověka. Rosanně, která před chvílí vypovídala, nedá se nic vytknout. Rosanna tvrdí, že velmi miluje Tomáše Savarina z antarktické výpravy. Miluje? Proč tedy flirtovala s Dulianem, proč od něj utíkala ke Gardovi, aby se potom zase vrátila k profesorovi? Trávila s Dulianem celé večery. Často i noci. Potvrzují to členové posádky. A současně psala strohé dopisy svému milému, který trčí kdesi v nezměrných pláních jižního pólu! Ach, kdo pochopí rozmary ženy? Na nich absolutně nelze stavět. Nejdůležitější je, bude-li se Rosannina výpověd shodovat s tím, co řekne Malý. Glaz ví, že ti dva se po katastrofě nemohli spolu dorozumět. Byli hned odděleni. A když se vzpamatovali z nervového otřesu, byli střeženi.

Vstupuje Malý. Ulpívají na něm zraky všech přítomných. Bílé jsou nejen jeho vlasy, ale rovněž jeho obličej. Vypadá ustrašeně, rozpačitě.

„Posaďte se, doktore,“ vyzývá ho Lemanus. „Věříme, že nám pomůžete vybřednout z těžké situace.“

Lemanus řídí vyšetřování. Vedle něho se pohodlně uvelebili v lenoškách další tři členové vyšetřovací komise. Malý poslušně zaujímá určené místo za malým stolkem a začíná nervózně bubnovat prsty do jeho desky.

„Chtěli bychom se dovědět, pane doktore,“ začíná jeden z členů komise, „jak jste našel cestu do předsíně kybernetické ústředny těsně před kritickou chvílí?“

„Zajel jsem tam výtahem.“

V sále smích.

„Prosím, abyste si z nás netropil šašky. Proč jste tam jel?“ „Několik hodin předtím jsem byl svědkem Gardový rvačky s Dulianem. Tušil jsem, že se stane něco strašného…“

„Proč jste se toho obával? Vaše podezření vycházelo jen z této jediné skutečnosti?“

„Cože?! Odvažuji se tvrdit, že se celá posádka již dávno obávala, že dojde k nějakému drastickému střetnutí. Soupeření Gardy a Duliana…“

„Okamžik. Jaký druh soupeření máte na mysli?“

„Doufám, pánové, že znáte všechna fakta…“

„Odpovídejte, prosím, na otázku.“

„Prosím… Mám na mysli především to soupeření, jehož příčinou byla Rosanna Weilerová. Kromě toho… Oni se nenáviděli, protože jim šlo o moc, o moc…“

„Počkejte. Pozoroval jste v souvislosti s vaším posledním tvrzením nějaká podstatná fakta?“

„Fakta? Ne, spíše ne. Třebaže… ne, přece jen ne.“

„Čím můžete v tom případě odůvodnit vaše tvrzení?“ „Opravdu, je těžké něco nyní uvést. Ale co to má společného s celým případem?“

„A přece jste v hlášeních, která jste neoficiálně podával představiteli UN doktoru Lemanusovi, hovořil především o zápase o moc. O Rosanně Weilerové jste se sotva zmínil. Proč?“ „Nevzpomínám si. Je nesnadné na to odpovědět.“

„Dobrá. Kromě rvačky, kterou jste náhodou viděl anebo vystopoval, nedošlo mezi Gardou a Dulianem k žádným prudkým střetnutím?“

„K prudkým střetnutím? To záleží na tom, jak rozumíte pojmu ,prudký’. Jednoho dne, těsně před přerušením spojení se Zemí, před tím prvním přerušením, vstoupil jsem do Gardova pokoje. Kapitán byl neobyčejně pobouřen. Špehoval Duliana a Rosannu…“

„Viděl jste tehdy výrazně to, co bylo na obrazovce?“ „Výrazně jsem to neviděl. Garda okamžitě obraz smazal. Ale i krátký pohled mi řekl, o koho jde. Poznal jsem ty dva.“

„Co dělali?“

„Zdá se, že se líbali…“

V sále tlumený smích.

„Říkal jste o tom někomu, popisoval jste někomu tu scénu?“ „Ne … Spíše ne …“

„A profesoru Dulianovi?“

„Rozhodně ne.“

„A jak jste se octl v chodbě při rvačce?“

„Náhodou.“

„Náhodou? „

„Vracel jsem se od astronomů. Kamarádil jsem přece s profesorem Francoisem. Slyšel jsem za dveřmi křik. Dveře byly pootevřené.“ „Nepokoušel jste se vstoupit dovnitř? Roztrhnout rváče?“ „Chodbou šla Rosanna. Rychle jsem zmizel.“

„Nechtěl jste se s ní setkat? Proč?“

„Aby všude povídala, že špehuji?“

Smích v sále.

„Odpovídá pravdě, že jste jednoho dne vrazil do Rosannina pokoje a …“

„Ano, ano,“ odpovídá rychle Malý. „Domníval jsem se, že se mi ji podaří tím způsobem zkompromitovat.“

V sále hlasitý smích.

„Prosím o ticho. Doktore Malý, tím způsobem byste se přece také sám zkompromitoval.“

„O to mi také šlo. Velmi jsem si přál nejen likvidovat konflikt mezi Dulianem a Gardou kompromitaci Rosanny, ale chtěl jsem se také vrátit na Zemi.“

„Proč?“

„Nerad se k tomu přiznávám. Ale prosím, prostě jsem se bál příjezdu profesora Gosslara, který byl již dávno ohlášen. Gosslar měl provádět bádání záhadné nemoci. Nechtěl jsem se s ním setkat. Pánové jsou snad informováni o mých starých sporech s profesorem Gosslarem.“

„Jak skončil ten pokus o kompromitaci?“

„Chtěl jsem, aby nás přistihl Garda. Anebo Dulian. Předpokládal jsem, že… hm, jak bych to řekl… že Rosannu si každý může snadno získat…“

„Co bylo dál?“

„Inu, vstoupil Dulian. Pustil jsem křičící Rosannu. Promiňte — slečnu Weilerovou. A odešel jsem dříve, než Dulian mohl pochopit, oč šlo. Zdá se ostatně, že proti mně kvůli tom nic neměl. Až teprve… těsně před katastrofou jsem slyšel, jak mě Dulian a Gosslar očerňují. To byla jeho pomsta. Třebaže jsem později, po té zkoušce, slečně Weilerové všechno vysvětlil a ona řekla, že mi nic nezazlívá

„Prosím o klid!“ napomíná vyšetřující soudce smějící se členy komise. Malý zrudl a schoulil hlavu mezi rameny. „A nyní nám prosím povězte, jak jste strávil tak zvanou noc před katastrofou?“ „Po rvačce Duliana s Gardou jsem odešel do své kabiny.“ „Může to někdo potvrdit?“

„Cože? Snad si nemyslíte, že jsem katastrofu mohl způsobit já, že já …“

Malý prudce vyskočí se židle. V obličeji má temné ruměnce. Ruce se mu třesou.

„Prosím, uklidněte se. Chápejte přece, že musíme celý případ důkladně prozkoumat. No, prosím, posaďte se.“

„Může někdo potvrdit, že jste se vrátil do kabiny?“ opakuje vyšetřující soudce.

„Ne, nikoho jsem neviděl,“ odpovídá Malý již zcela uklidněn. „Šel jste se tedy prospat?“

„Nemohl jsem usnout. Jen jsem dřímal. Potom jsem šel k svému příteli Grollovi.“

„Co dělal? Také nespal?“

„Pracoval.“

„Na čem?“

„Dělal pokusy s jednou ze svých nových hmot. Zdá se, že šlo o syntézu bílkoviny. Tak mi to vysvětloval. Měl vedle svého pokoje laboratoř.“

„Mluvíme-li již o práci vašeho přítele, mohl byste nám říci, viděl-li jste u něho v laboratoři nebo někde jinde tuto hmotu?“ Soudce ukazuje Malému střepinu, kterou našel Arroes. Démantové blesky šlehají po celém sále.

„Tohle? Ne, nikdy jsem to neviděl. Co je to?“

„Co by to mohlo být podle vašeho názoru?“

Malý obrací v rukou dvě zářivé střepiny. Přimhuřuje oči. Je opět mrtvolně bledý.

„Nemám ponětí. Nevím.“

„Děkuji.“ Soudce ukrývá střepiny v zásuvce stolu. „Opakoval vám právě tehdy váš přítel rozhovor, v němž vás Dulian a Gosslar obviňovali před profesorem Lemanusem?“

„Ano, Groll mi říkal, že chtěl právě ke mně jít. Ale já si myslím, že vlastně takový záměr neměl. Stěží jsem z něho vymačkal pravdu. Potom jsem odešel. Využil jsem okamžiku, kdy Groll prováděl pokus a nemohl běžet za mnou…“

„Kam jste šel?“

„Do své nemocnice.“

„Proč vás neviděl nikdo z perzonálu?“

„Ošetřovatelce, která měla mít službu, jsem dal den předtím volno. Zdálo se mi, že je přepracovaná.“

Šum v sále.

„No dobrá. Znamená to, že jste signál kapitána Gardy uslyšel v nemocnici?“

„Ano. Byl jsem pobouřen. Ještě více mě pobouřil ten signál. Řekl jsem si, že se muselo něco stát, jestliže Garda uspíšil začátek slavnosti. Nejraději bych byl okamžitě vyhledal Gardu, ale nemohl jsem. Musel jsem dát jednomu pacientovi celou řadu injekcí.“

„No a?“

„Potom začal přenos. To mě trochu uklidnilo. Teprve během přenosu jsem pochopil, že v sále není ani Garda, ani Dulian, ani Rosanna Weilerová. Dokončil jsem svou práci a běžel hledat Gardu. Tušil jsem, že se stalo něco zlého. Nešel jsem do zasedací síně, protože jsem slyšel hlasatele, který říkal, že tam rovněž nejsou. Tvrdil, že pravděpodobně něco opravují na zařízeních. Rozhodl jsem se, že zajedu výtahem do kybernetické ústředny. Ve chvíli, kdy se otevřela dvířka klece, spatřil jsem Gardu. Byl přibližně uprostřed rotundy. Běžel směrem ke mně s nataženýma rukama. Teprve v tomto okamžiku jsem zahlédl Duliana. Stál vpravo, sotva několik kroků ode mne, u dveří skladiště s nářadím. Je zřejmé, že Garda běžel nikoli ke mně, ale k němu. Náhle nastala tma. Udeřila mě mohutná vina vzduchu. Uši zalehly hlukem. Podlaha se pode mnou rozhoupala. Upadl jsem. Nepamatuji si, jak dlouho jsem ležel, ale když jsem nabyl vědomí, pocítil jsem chlad. Strašlivý chlad. Rozsvítil jsem lampičku.“ „Kde jste vzal lampičku?“

„Jako lékař ji vždycky nosím s sebou. Potřebuji ji, abych se mohl podívat lidem… řekněme do krku. „

Smích v sále.

„Prosím o ticho. Pokračujte, prosím.“

„Vstal jsem, nohy se pode mnou podlamovaly. Cítil jsem se však při smyslech. Jen jsem byl trochu omámený. Po několika krocích jsem narazil na tělo. Byl to Dulian. Přiložil jsem mu ucho na srdce — tlouklo normálně. Rozhodl jsem se, že vyhledám Gardu. Ale vzápětí, nějaké tři metry od Duliana, jsem narazil na Rosannu. Kde se tu vzala? Předtím jsem ji neviděl. Byla v bezvědomí. Ale také žila. Důkladně jsem ji prohlédl, nemá-li nějaké rány. Garda ležel zcela nablízku. Zřejmě jej smetl prudký závan. Lebku měl roztříštěnou. Pravděpodobně jej zasáhla nějaká střepina. Pochopil jsem, že jeho stav je beznadějný. Osvětlil jsem mimoděk svůj obličej. Poznal mě. Oči měl široce otevřené. Ale nemohl mluvit. Krev mu prýštila z úst. Ukazoval ke skladišti nářadí. Potom ztratil vědomí…

Bylo zřejmé, že musím okamžitě přivést pomoc pro Duliana a Rosannu, ovšem… zůstal-li někdo z posádky naživu. Domníval jsem se, že antiprotonové nosy selhaly a že Slunce Antarktidy bylo zasaženo úlomky meteoritů. Nevěděl jsem tedy, zda zbytek posádky je naživu… Rozhodl jsem se, že se o tom přesvědčím. Že vezmu nářadí a obvazy. Riskoval jsem to.

Zpočátku jsem ztrácel orientaci a bloudil chodbami. S velkou potíží jsem našel cestu zpět do předsíně rotundy. Garda již znehybněl. Dulian otevíral oči. Rosanna byla stále v bezvědomí, ale nehrozila jí smrt. Nedostávalo se nám vzduchu. Přes rostoucí chlad tekl mi po čele a tváři pot. Dveře nástrojárny jsem našel otevřené. Vzal jsem si hořák a železnou tyč. Ale cítil jsem, že slábnu. O svém zranění jsem nevěděl. Odrážel jsem se od stěn tunelu, cestou jsem si tyčí a hořákem prolamoval průchod nehybnými klecemi výtahů, až jsem se konečně dostal k posádce. Ostatní okolnosti už znáte…“

„Okamžik, okamžik,“ přerušuje jej mírně soudce. „Nepovšiml jste si náhodou, zda vedle profesora Duliana ležel tento předmět?“

Soudce bere od Starého Detektiva nádhernou starožitnou brož, tu, kterou Glaz našel na pláži, tu, která mu byla na umělém měsíci v noci ukradena.

Malý se vpíjí očima do brože a mlčí. Soudce opakuje otázku. Malý mlčí. Konečně otevírá ústa, jako by chtěl něco vysvětlit. Ale rychle je zase zavírá.

„Nuže,“ naléhá soudce, „prosím, odpovězte.“

„Ne,“ říká tiše doktor Malý, „ne, nepovšiml jsem si, zda tato brož leží vedle Duliana.

„Mohl jste ji přehlédnout?“

„Sotva. Prohlédl jsem si ve světle lampičky všechny předměty.“

„A přece ležela přímo u Dulianovy kapsy. Mám pravdu, doktore Glazi?“ obrací se soudce k Starému Detektivovi, který sedí opodál a nehnutě zírá na světelné reklamy, ženoucí se nad mostem-městem.

„Ano,“ říká Glaz, „zpozoroval jsem ji, sotva jsme osvětlili ležící. O vteřinu později mi něco těžkého spadlo na hlavu a ztratil jsem vědomí.“

„Nepovšiml jste si, doktore Malý, co způsobilo úraz doktora Glazé? Stál jste přece těsně za ním?“

„Při chůzi jsme často sráželi dolů různé úlomky a předměty, visící v prázdnu. Doktor Glaz asi vrazil do nějakého takového předmětu… Ale neviděl jsem, jak k nehodě došlo. Doktor Glaz náhle upadl. Neodnesli jsme jej ihned, protože jsme se domnívali, že nejdříve musíme zachránit tam ty dva. Co více, zdálo se nám, že kapitán Garda přece jen ještě žije… a…“

„A přece se ukázalo, že doktor Glaz je vážně zraněn…“ „Tehdy jsem to ještě nevěděl…“

„Jste přece lékař…“

Malý mlčí.

„Děkuji,“ říká vyšetřující soudce, „to nám prozatím stačí.“ Strážci odvádějí doktora Malého. Jde pomalu, jako by měl nohy bez vlády. Ve světle lamp se lesknou jeho krásné šedivé vlasy.

21

„Přiveďte profesora Duliana,“ říká Lemanus a tiskne červený knoflík. Otevírají se dveře. Do sálu vstupuje Dulian. Je zamračený. Jde se sklopenou hlavou. Přivřené oči. Těžce usedá do lenošky.

„Cítíte se, pane profesore, po prodělané nemoci dostatečně při silách, abyste nám mohl podat určitá vysvětlení?“

„Zajisté. Kdybyste mě sem nebyli pozvali,“ to „pozvali“ zní jako šlehnutí bičem, „byl bych se sám dožadoval vysvětlení.“

„Nuže, pane profesore, co bylo podle vašeho názoru příčinou katastrofy?“

„Jsem přesvědčen, že to udělal v návalu šílenství Jiří Garda.“

Sálem probíhá vina vzrušení. Na Lemanusovo znamení pokračuje ve vyslýchání Starý Detektiv.

„Máte pro toto tvrzení přesvědčivé důkazy?“ ptá se.

„Garda se v poslední době choval zřejmě nenormálně. Šikanoval mě. Vyhrožoval mi. Podezříval z nesmyslných věcí. O tom víte. Ale… jak bych to řekl… ovzduší, které se vytvořilo na umělém měsíci, nebylo jen jeho dílem. Namáhavá práce, nedostatečné spojení se Zemí, časté havárie, k nimž docházelo bez viditelných příčin, a konečně epidemie nemoci, které se říká marťanská — to všechno v určitém smyslu Gardu ospravedlňuje. Ostatně nejsem si jist, jestli nebyl také napaden zárodky té strašlivé nemoci. Je mi známo, že lidé právě v době inkubace jsou, mírně řečeno, nevypočitatelní ve svých činech. To by tak bylo asi všechno, co jsem chtěl říci… snad jen ještě to, že mě napadl, když jsem mu vytkl, že nás… že mě špehuje. Že mě neustále sleduje… Když jsem těsně před kritickou chvílí vstoupil do rotundy, běžel ke mně s takovým výrazem v obličeji, že na to nikdy nezapomenu. Viděl jsem šílence, postižené šokem. Vypadal tehdy právě tak. A vypadal tak i před svou smrtí.“

„Okamžik, profesore,“ přerušuje ho Starý Detektiv. „Budete tak laskav a povíte nám o všech okolnostech, které doprovázely katastrofu? Po pořádku…“

„Čím mám začít?“

„Co jste dělal od chvíle, kdy jste se vzdálil od dveří pokoje slečny Weilerové? Nemýlím-li se, nepustila vás do své kabiny?“ Dulian se pohrdavě usmívá.

„Šel jsem do své kabiny. Téměř celou noc předtím jsem pracoval v kybernetické ústředně, chtěl jsem si zdřímnout.“

„To znamená, že jste nejel rovnou do ústředny?“ „Samozřejmě že jsem nejel.“

„Signál vás tedy zastihl ve vašem pokoji. Ano?“

„Neslyšel jsem žádný signál.“

„Jak je to možné? Zněl přece neobyčejně hlasitě.“

„Prý ano. Ale v mém pokoji jsem jej nemohl slyšet. Vypojil jsem předtím všechna zařízení. Bál jsem se, že každého z nich může být zneužito ke špehování anebo také k nějakému šikanování.“

„Věděl někdo, že jste zařízení vypojil? Řekl jste o tom někomu?“

„Ne.“

„Kdy jste to udělal?“

„Ihned po rvačce s Gardou. Kromě toho jsem chtěl mít trochu klidu. Věděl jsem přece, na kterou hodinu je stanoveno zahájení slavnosti.“

„Co jste dělal v kabině?“

„Ulehl jsem a ihned usnul. Když jsem se probral ze spánku, přesvědčil jsem se pohledem na hodinky, že slavnost by měla už pět minut probíhat. Velmi jsem se podivil, že pro mne nikdo nepřišel…“

„Byli jsme mylně informováni jedním členem posádky, kterému se zdálo, že vás viděl odcházet k ústředně,“ říká Glaz. „Byl ospalý. Mohl se mýlit.“

„Určitě se mýlil. Zapojil jsem ihned tlampače. Naslouchal jsem přenosu asi dvě nebo tři minuty. Dověděl jsem se, že Garda není v sále a že uspíšil slavnost. To mě zneklidnilo. Odjel jsem proto ihned do své modré pracovny.“

„Proč jste nevstoupil do sálu?“

„Moje první cesta platí vždy kybernetické ústředně. Už to mám v krvi. Když jsem přijel do předsíně kybernetické ústředny, ihned jsem spatřil Gardu. Vrhl se ke mně s nataženýma rukama…“

„Měl něco v ruce?“

„Těžko říci. Zdá se, že ne. Trvalo to zlomek vteřiny. Pak se náhle ozvala rána a udeřila mě vina vzduchu. Nastala tma. Byl jsem odmrštěn ke stěně. Ztratil jsem vědomí. Když jsem se probral vlivem světla, které mi pronikavě svítilo do očí, skláněl se nade mnou doktor Malý… Uvědomil jsem si, že jakási strašlivá síla zničila ústřednu elektronových mozků. Ihned jsem pomyslil na Gardu, že to jistě on… Zmocnila se ho pravděpodobně ničitelská mánie. Chtěl všechny vyhladit, nepřátele, přátele… To se stává. V literatuře se s podobnými úkazy setkáváme. Ano, pánové. Domnívám se, že mám právo říci: katastrofa umělého měsíce je výsledkem zločinného atentátu, který spáchal šílenec. Naproti tomu mám jiné pochyby. Proč jste uspořádali tohle tajné vyšetřování? Proč poškozujete celou věc? Slyšel jsem, že práce na Slunci Antarktidy byly přerušeny, třebaže, jak mi řekli, zařízení lze poměrně snadno spravit… Proč …“

„Pane profesore,“ prohlašuje důstojně Starý Detektiv, „než řekneme lidem pravdu, musíme ji sami znát. A my ji prozatím neznáme. Existuje mnoho nejasných bodů. Například Rosanna Weilerová tvrdí, že Garda držel v rukou jakýsi velký předmět. Doktor Malý zřejmě žádný předmět neviděl, protože se o něm nezmínil. Vy zase tvrdíte, že si na tuto neobyčejně důležitou okolnost nevzpomínáte. Vidíte, takové jsou potíže, na které narážíme. Je ještě řada jiných. Položím vám v této souvislosti jednu otázku. Viděl jste v ústředně Rosannu Weilerovou?“

„Ne, neviděl jsem ji.“

„Netušil jste, když jste se probral z bezvědomí, že leží vedle vás?“

„Neměl jsem o tom nejmenší tušení.“

„Poznáváte tento předmět?“

Starý Detektiv vytahuje z kapsy třpytivou brož. „Vypadla vám asi z kapsy,“ připojuje, dívaje se pátravě profesorovi do obličeje.

„Ne! Ne! Neznám tento předmět. Vůbec nechápu, jak souvisí s celou věcí…“

„Opravdu?“

Dulian je opravdu překvapen. Dívá se na celou vyšetřovací komisi jako na shromáždění bláznů.

„Děkuji,“ říká Glaz.

Dulian zamíří ke dveřím. Již je chce otevřít, když vtom Starý Detektiv za ním volá:

„Ještě jednu otázku, profesore Duliane. Jak jste se dověděl, že vás Garda špehuje?“

Dulian se zastaví. Pomalu se obrací k tazateli. Jeho pohyby jsou váhavé. Získává takto čas?

„Prostě jsem se domyslil, že tomu tak je.“

„A to vám umožnilo přistihnout Gardu při činu?“

„Inu, riskoval jsem…“

„Proč neříkáte pravdu, profesore Duliane? Máme zde výpověd ošetřovatelky Marie Lennové. Tvrdí, že se o tom špehování dověděla od doktora Malého a že vás o tom informovala, samozřejmě pramen neuvedla…“

Dulian zrudl.

„Je to všechno?“ ptá se s vysoko vztyčenou hlavou.

„Teď již všechno,“ odpovídá neobyčejně důstojně Glaz.

„Situace je neobyčejně složitá,“ oslovuje shromáždění, když dveře za Dulianem zapadnou, „velmi nejasná… Především musíme uvážit pozadí celé tragédie, ovzduší života, odtrženého od společnosti na Zemi, řádící epidemii — kdoví, nemá-li Dulian pravdu: u Gardy se opravdu mohly projevovat počátky marťanské nemoci. A pak je zde ještě rivalizace mezi Dulianem a Gardou. Teprve na tomto pozadí můžeme konstruovat podezření. Rosanna Weilerová při výslechu řekla, že hned po signálu, oznamujícím zahájení slavnosti, hledala Duliana po celé družici. Klepala také na dveře Dulianova pokoje. Nikdo jí neodpověděl. Potom klepala na doktora Malého. Byl rovněž pryč. Rozhodla se tedy, že pojede do kybernetické ústředny. Slyšela průběh vysílání a její neklid vzrůstal. Cestou se v chodbě setkala s Gardou. Kapitán byl zcela klidný. Na otázku, proč uspíšil slavnost, odpověděl, že chtěl překazit její setkání o samotě s Dulianem. Poručil jí, aby se okamžitě odebrala do zasedací síně, on že tam hned přijde. Rosanna, stále ještě zneklidněna, obrátila se směrem k zasedací síni. Po chvíli se však rozhodla, že přece jen pojede do kybernetické ústředny. Když vstoupila do rotundy, spatřila tam Gardu s nějakým těžkým předmětem v ruce. Stál uprostřed dvorany zády ke vchodu. Vtom se objevil v předsíni Dulian. Jakmile jej Garda zahlédl, obrátil se a začal běžet. Malého Rosanna vůbec neviděla. Vtom nastal výbuch.

Malý zase vůbec neviděl Rosannu. Dulian právě tak. Samozřejmě je pravděpodobné, že ji nemuseli vidět. Všechno se přece odehrálo ve zlomku vteřiny. Jenže — zde začínají záhady. Proč se především celá tato čtveřice, jako by se dohodla, setkala v kritické chvíli právě v kybernetické ústředně? Proč Dulian tvrdí, že byl ve svém pokoji a že neslyšel Rosannino klepání? A zejména — proč neslyšel signál, svolávající ke slavnosti? Lze přijmout bez výhrad jeho tvrzení, že vypojil všechny přístroje? Proč jak Dulian tak Malý tají své intimní styky s ošetřovatelkou Marií Lennovou, která vyzvonila jednomu, co dělá ten druhý? Proč Dulian Malého obviňoval před zástupcem UN a pokoušel se ho ,vykouřit’ z umělého měsíce? Proč svá podezření vůči němu nyní neopakoval? Naproti tomu obvinil Jiřího Gardu, že vyvolal katastrofu, člověka, který o tom nemůže nic říci, protože je mrtev…

Existuje ještě řada jiných nejasností. Mohli jste si jich povšimnout, pánové, při nedávném výslechu osob i členů posádky Slunce Antarktidy. Dosavadní pátrání neprokázalo jednoznačně, zda byla katastrofa způsobena vnitřními nebo vnějšími činiteli. Jedna i druhá hypotéza je z vědeckého hlediska pravděpodobná. Stále ještě nevíme, jaká výbušnina napáchala tak strašlivou zkázu. Jedno je jisto: odporující si výpovědi trojice podezřelých, to znamená Rosanny Weilerové, Malého a Dulianovy, a také fakta, svědčí o tom, že jde s největší pravděpodobností o zločin! Spáchal-li jej v návalu šílenství Jiří Garda (což se zdá nejpravděpodobnější), profesor Dulian, doktor Malý anebo konečně Rosanna Weilerová — to musí prokázat další pátrání. A proto navrhuji…“

Vtom byla Glazova řeč přerušena. Dveře se rozlétly a do sálu vrazil jako puma Arroes. Za ním dav. Arroes přibíhá k vyšetřovací komisi. Ztěžka dýchá. Mlčí. Konečně vykřikuje písklavým hlasem:

„Poslouchejte, poslouchejte, tu látku, tu hmotu, kterou máte v zásuvce, znám… dobře známi…“

„To je samozřejmé,“ přerušuje ho uctivě Lemanus a myslí si, že Arroes zešílel, „to je samozřejmé. Tyto střepiny, pane profesore, jste přece našel sám za svého pobytu na umělém měsíci. Samozřejmě víme, že mají jakýsi vztah ke katastrofě, že je to hmota, kterou nezná …“

Arroes se zatím uklidnil. S úsměvem hledí na Lemanuse a na Starého Detektiva.

„Zbytečně jste vynakládali tolik námahy, moji milí. Nehledejte viníky Anebo spíše: hledejte je, nikoli však mezi členy posádky umělého měsíce.“

„Cože? Proč ten výsměch? Co to znamená?“ ozývají se v sále hlasy. Všichni stojí nakloněni dopředu, jako by dobře neslyšeli.

„Ano, ano. Právě se vracím z Ústavu nových hmot při Akademii věd UN. Požádal jsem je o prozkoumání kousků právě takových střepin, jaké zde máte. Tady jsou. Přivezl jsem je z Antarktidy. Zpočátku jsem je považoval za úlomky skály. Předal jsem je k prozkoumání a ve shonu událostí jsem na ně zcela zapomněl. Teprve na umělém měsíci, když jsem podobné střepiny našel v rozvalinách rotundy, napadlo mi, že jak na Antarktidě, tak i zde jde o stejnou hmotu. Potvrdilo se to. Střepiny nalezené na jižním pólu a střepiny z umělého měsíce jsou totožné. Totožné! Jsou z hmoty, která na světě neexistuje. Pravděpodobně se v celém vesmíru tato látka nevyskytuje v přirozeném stavu. Je to vykrystalizovaná křemičitá bílkovina. Někdo ji musel vytvořit. Kdo? Profesor Groll, který byl na Slunci Antarktidy, ji nevytvořil (což bylo nezvratně prokázáno), a také žádný jiný člověk na Zemi. Kdo tedy, k čertu?!“

„Domníváte se, profesore…“ začal Glaz.

Arroes zdvíhá sympatický obličej s modrýma očima a říká:

„Tvrdíte, že řídící zařízení umělého měsíce mohla zničit jen něčí zločinná ruka. Zločinná? Neznám motivy, které tuto ruku vedly, nemohu to tudíž posoudit.

Nejprostší by bylo obvinit z této strašlivé katastrofy někoho z posádky umělého měsíce. V tom případě se zdá nejpodezřelejší můj zemřelý přítel Garda. Garda se nemůže hájit. Nemůže vyvrátit podezření. A my víme tak málo a… zároveň tak mnoho, že nám celý ten případ roste přes hlavu. Garda žárlil, to je jasné. A je jasné, že k této žárlivosti měl důvody. Mám dojem, že neuškodím autoritě profesora Duliana, když povím, že i on žárlil. Dvojnásobně. Vztekal se, že Garda zaujímá vedoucí postavení a že je využívá s dobrými nebo špatnými intencemi. Žárlil také na Rosannu Weilerovou. A ještě něco. Promiňte, milí přátelé, že obviním také sebe a vás. Zcela nesprávně a špatně jsme tyto dvě velké osobnosti dali k sobě. Kdyby Garda a Dulian byli na Zemi, nemuseli jeden o druhém vědět, mohli zaujímat na různých dvou koncích světa důležitá postavení. Na umělém měsíci muselo mezi nimi docházet k neustálým třenicím. A v těchto třenicích vidím příčinu mnoha rozporů a faktů, jež vyšetřování neobjasnilo.

Vyjma samé katastrofy. Osměluji se tvrdit, že žádný z nich by neriskoval ani v návalu šílenství zničení díla celého lidstva. Mohli se uchýlit k sebevraždě či dokonce k vraždě. Ale nikoli k vraždě, která by mohla mít za následek smrt mnoha lidí, smrt velké myšlenky. Vždyť přece tito lidé, to znamená ubohý Garda, který zešílel, a chladný, ovládající se Dulian, jak o tom svědčí hlášení, která jsem pozorně prostudoval, až do posledního okamžiku usilovali o úspěch velkého pokusu. Našli jsme poznámky Jiřího Gardy. V těchto poznámkách není jediného slova o soukromých záležitostech. Dulian nám dal k dispozici svůj deník. Mnozí jiní členové posádky rovněž vypovídali. Vím, že na umělém měsíci bylo docela dobře možné, aby člověk prožíval duševní krizi. Naproti tomu nedůvěřuji těm, kteří tvrdí, že na Slunci Antarktidy se přihodilo mnoho věcí, jež by bylo možno nazvat přečiny. Lidé se za určitých okolností stávají přecitlivělí. Takové podmínky existují nyní. Přecitlivělí lidé vyvozují nesprávné závěry, vidí fakta deformované…

Ale i kdyby… kdybychom i nadále trvali na podezření vůči třem nebo čtyřem osobám, které byly v kritické chvíli v kybernetické ústředně, pak vědecká fakta svědčí proti jakýmkoli podezřením. Podezření vycházejí z domněnek, ze stop.

Naproti tomu je nevyvratitelnou skutečností, že virus ,M’, způsobující strašlivou marťanskou nemoc, neexistoval a neexistuje v žádné podobě na naší planetě. To za prvé. A za druhé: Přelety ,létajících talířů‘. K čertu, co je to za nestvůry? Meziplanetární koráby? Za třetí: Objev křemičité bílkoviny, látky, která je na Zemi neznámá. To je velký důvod k domněnce, že sotva jsme pronikli za atmosféru, okamžik jsme se setkali nejen s mikroorganismy, nýbrž i s vysoce organizovanými bytostmi. Neboť jen ty, myslící a nám blíže neznámé bytosti, mohou ovládat létající talíře’, jen ony jsou s to vyrobit syntetickou křemičitou bílkovinu. Za čtvrté: Tuto bílkovinu jsme objevili nejen na umělém měsíci. Našli jsme ji i na Antarktidě. Znamená to, že neznámé myslící bytosti se nám snažily ukázat svou činnost jak tam, tak zde. Proč se ji snaží demonstrovat, co žádají na nás tyto bytosti, jaké jsou to bytosti — to jsou problémy, s kterými si musíme lámat hlavu, a nikoli pořádat jakési soudy nad čarodějnicemi, dnes, na sklonku 20. století — to je opravdu pokořující! Soudy, vycházející z domněnek — zatímco vědecká fakta přímo křičí! Musíme zavrhnout teorie, stavěné na vratkých domněnkách, na slovech a slovíčkách, a nahradit je vědeckou hypotézou. Znáte mě jako skeptika. Rovněž já mohu jen stěží uvěřit tomu, co vám zde vysvětluji. Ale vědecká fakta vyvracela a vyvracejí pověry.

Objevil jsem v Antarktidě nejen látku, která se našla také na umělém měsíci. Našli jsme nedaleko jižního pólu stopy, neobyčejně podobné stopám legendárních sněžných lidí’. Jsem hluboce přesvědčen, že tyto stopy, objev radioaktivního jezera i nález střepin z křemičité bílkoviny a také existence nemoci, na Zemi dosud neznámé, jsou různé aspekty téhož problému, který si dovoluji charakterizovat jako základní v dějinách lidstva. Poprvé v naší historii se setkáváme na své cestě s jinými, myslícími bytostmi …

Drazí přátelé, někomu mimo Zemi záleží na zničení umělého měsíce, někomu, kdo chce otrávit ovzduší strašlivými viry. Jakési neznámé bytosti se prodírají sítí antiprotonových nosů — jakými neobyčejnými prostředky asi tyto bytosti disponují, jakou rychlostí, jakou přímo šílenou přesností, když se jim to podařilo! A vy zde pořádáte vyšetřování a používáte přitom středověkých metod pátrání…

Zanechte těch hloupostí. Já se — bez ohledu na vaše rozhodnutí — vracím do Antarktidy. A tam budu hledat pachatele katastrofy naší družice, stejně jako vy jste povinni hledat tyto viníky a pracovat dále na stavbě umělého měsíce. Myslící bytosti z vesmíru, jakmile se už jednou s námi setkaly, jistě se už nevzdají dalších styků s námi. Styků kladných či záporných. Proto vás snažně prosím, abyste pokračovali v uskutečňování velké myšlenky, která chce vyvést člověka za okruh mateřské planety. Jen tak získáme vědomosti a v případě potřeby i zbraň k odražení útoku. Útoku z prostorů mimo svět! Nezapomeňte!“

Arroes se odmlčel. Lidé v sále na něho hledí jako očarováni. Strhla je velikost jeho myšlenek. Poděsily je perspektivy, které před nimi rozvinul. Teprve po několika minutách propuká diskuse.

Trvá řadu hodin. Arroes se úporně rve v slovních šarvátkách. Z jeho malého pokřiveného těla vyzařuje lví síla. V závěru zasedání je přijato jeho hledisko. Našly se sotva dvě tři osoby, které neuvěřily.

Patří mezi ně i Starý Detektiv. Zdvíhá svou mírnou tvář. Uhlazuje rukou postříbřené vlasy. Pohrává si se svými knoflíky a končí svůj opoziční projev:

„Přátelé, přijměte 1o, jak chcete. Ale já znám lidi. Znám zločince. Co více — znám ovzduší velkých zločinů. Jsem přesvědčen, že přes domněnky a zdánlivě ,vědecké‘ důkazy (jsou stejně jen domněnkami a stopami, stejně jako byly naše soudy), způsobili katastrofu umělého měsíce lidé. Lidé!“

V sále smích. Lidé se baví na účet Starého Detektiva, který nervózně rozepíná všechny knoflíky saka a ukazuje knoflíčky vesty. Starý Detektiv je umlčen.

Arroes teď vypadá jako obluda z jiného světa. Stojí na židli a hněvivě něco na Glaze vykřikuje. Ten se snaží zaslechnout Arroesova slova, ale všechno přehlušuje vřava: smích a zpěv. Zasedání skončilo. Arroes triumfuje.

„Proč každá velká věc musí skončit bojem ctižádosti mezi velkými individualitami, a sama zahyne anebo může zahynout v takovém střetnutí?“ nespokojeně bručí Lemanus.

,Ach, kdybych tak mohl objasnit příhodu na pláži, kdyby se mi podařilo najít majitelku brože a zloděje této brože na umělém měsíci,’ sní Starý Detektiv.

Shrbený a zestárlý opouští jednací síň.

DÍL DRUHÝ

1

Jan Chryzostom Glaz miluje ve svém městě všechno, co je staré. Moderní sotva strpí, přesto však má indukční sporák, který připravuje jídla uvnitř, záclony, jež izolují místnost od světel ulice, používá visutých tramvají, jejichž síť hustě protkává střed města, proniká do okrajových čtvrtí a obstarává dokonce spojení se sousedními městy a městečky. Visuté tramvaje patří ovšem mezi starší městská zařízení. První taková trať byla postavena před pětadvaceti lety a spojovala střed města s Novou Hutí. Starý Detektiv si ještě dobře vzpomíná na halasnou kampaň, kterou proti tomuto dopravnímu prostředku spustil tisk. Tvrdilo se, že visuté tramvaje zohaví město. Ale lidé si brzy zvykli na vozy doutníkového tvaru, uhánějící nehlučně nad ulicemi města zavěšené na jedné kolejnici jako horská dráha. Kolejnici tu a tam přidržují sloupy z průhledné umělé hmoty. Stanice jsou v poschodích domů.

Starý Detektiv má ze svého bytu nejblíže k stanici, která byla zřízena v krabicovité budově, postavené ve stylu z doby před druhou světovou válkou a zcela nepřizpůsobené tomuto účelu. Ve všech polských městech, zejména v Krakově, vyskytují se pronikavé paradoxy moderní doby. Tramvajové tratě protínají staré domy. Helikoptéry startují z maličkých střech starobylých domků, předělaných na stanice. Atomová železnice sviští k městu po mostech, rozkročených nad úzkými silnicemi a vnořuje se do dusného tunelu v Rakovicích. Na Staroměstském náměstí blikají večer žluté plynové lucerny. Jakmile se však dostaneš mimo dosah Plantů, ztrácíš se v širokých alejích, kde trčí křišťálové výškové stavby, oddělené od sebe pásy protibakteriologické zeleně a kde leží oválné masivy státních budov, zdobené keramikou.

Staré Město nemá žádné dopravní spoje. Ani helikoptéry nesmí přistávat na náměstíčkách či v uličkách, plných holubů a turistů. Dokonce ani reklamy se nesmí prohánět po staroměstské obloze. Detektiv si v rozhovorech se starými přáteli často stěžuje na opuštěnost nejstarších čtvrtí. Všechny domy, které neměly po stránce historické či umělecké valnou cenu, byly zbořeny. Renesanční domky se změnily v pracovny umělců nebo v muzea. Téměř nikdo zde nebydlí. Večer jsou ulice strašidelně prázdné. Někdejší centrum města je zejména na podzim a v zimě ponořeno do tmy a zapomnění, a jen blízká záře neonů připomíná dobu na sklonku 20. století.

Pod rozvalinami prastarých zdí bublá v hradebních příkopech voda. Okrouhlá bašta Barbakanu je spojena klenutým mostem s Floriánskou bránou. Na konci Slavkovské ulice plují na hladině jezírek bílé a černé labutě jako před mnoha lety. Lze je vidět od stanice, jak majestátně brázdí žlutou lesknoucí se hladinu posetou listím.

Právě přijíždí tramvaj. Měkce vklouzne do malé staniční dvorany. Široká okna vozu září světly. Uvnitř jsou řady měkkých sedadel.

Vůz visí na kladce, připomínající rukověť deštníku. Na vrcholu této rukověti jsou řídící zařízení a motory.

Starý Detektiv se pohodlně uvelebí. V té době je vůz prázdný. Po třiceti vteřinách se tramvaj rozjíždí, její rychlost neustále roste.

,Za půldruhé hodiny,’ vypočítává si Glaz, ,budu ve Varšavě. Přespím u Rošeckých. A ráno — na milované Varšavské moře! Takové výhody, jaké poskytuje tamější veslařský klub, nenajdeš na celém světě.’

Na příští stanici, na konci aleje, vstoupí do vozu veselá společnost. Dvě dívky v nejmodernějších šatech, měnících barvy pod vlivem světla. Vyvolává to dojem, že šaty jsou živé. Každá změna lesku a barvy vede k novým, překvapujícím efektům. Jen nejvýstřednější ženy se odívají takovou nádherou. Pánové mají na sobě večerní stříbřité obleky, skvěle sladěné s vysokými černými účesy.

Jeden z nich se rozhlédl kolem sebe a řekl:

„Krakov ctí staré tradice. V deset je už všude prázdno.“

Rozesmáli se. A Starý Detektiv doslova zkamení úžasem. Ta dívka s kaštanovými vlasy — to je určitě, zcela určitě prchající žena z viselské pláže. Ta, kterou stíhal doktor Malý. Jaká příležitost! Starý Detektiv projel a prošel křížem krážem mnoho ulic a čtvrtí tohoto města, po celé dny stopoval podezřelého kontrolora dopravy, toho … Kópiu, ale bezvýsledně.

Na příští stanici by měl vystoupit. Atomový expres odjíždí za pět minut.

Všechny nitky, spojující Glaze s katastrofou umělého měsíce, jsou už dávno zpřetrhány. Vědci se mu vysmáli, dokonce i Lemanus, a tak se vzdal další účasti na pátrání, které beztak k ničemu nevedlo. Zvláštní, jak lidé rychle zapomínají. Na umělém měsíci opět zahájili montážní práce. V řadách nové posádky se už nevyskytl jediný případ „marťanské nemoci“. Opravdu byla očkovací látka profesora Gosslara tak účinná? Arroes se vrátil na Antarktidu, doprovázen malou vědeckou expedicí, ale ani tam už ani jednou nebyly nalezeny tajemné stopy, nebyl nalezen jediný úlomek křemičité bílkoviny, „hmoty, jež nepochází z této země“. Létající talíře začali lidé považovat za báchorku, ačkoliv je svého času vidělo tisíce lidí.

Co se stalo s ostatními osobami, jež se podílely na událostech na umělém měsíci — není známo.

Ihned po oné památné konferenci v Beringově městě byl zveřejněn upravený Arroesův projev. Byly v něm zmínky o nové teorii: považovalo se za možné, že brzy dojde k setkání s myslícími bytostmi z jiné planety.

Lidé příliš nevěřili zprávám a telenovinám. Teprve obrovský výbuch, zaznamenaný ve výši několika tisíc metrů nad Zemí, vzrušil poněkud veřejnost. Teorie o brzkém spojení s neznámými myslícími bytostmi byla nyní pravděpodobnější.

Vedlo to na jedné straně k opravdovému šílení — lidé se vrhli do víru radovánek — na druhé straně k menším demonstracím proti uskutečňovatelům myšlenky umělého měsíce. A právě tyto demonstrace se zdály Starému Detektivovi krajně podezřelé. Věřil, že je někdo záměrně provokuje. „Co by tím sledoval,“ ptal se přezíravě Lemanus, když se mu Starý Detektiv svěřil se svým podezřením. Orgány UN, jimž zpočátku tolik záleželo na spolupráci s Glazem, daly mu nyní prostřednictvím Lemanuse na srozuměnou, že jeho další vměšování do věcí, souvisících s umělým měsícem, považují za zbytečné. Stařeček se dočista urazil. A nyní, když se setkal s ženou, kterou docela nedávno viděl, jak ji na viselské pláži pronásledují dva muži, vzpomněl si na celou příhodu; naplnilo ho to trpkostí, ale také podnítilo jeho zvědavost.

Společnost si Glaze nevšímá. Nepozorován vystupuje, Spěchá za nimi do nejmodernější čtvrti města v blízkosti přístavu, do něhož každodenně vplouvá se svou plachetnicí. Stojí zde spousta krásných vil, obklopených stromy a křovinami.

Společnost rychle přechází na druhou stranu ulice. Mizí ve stínu hustého stromoví. Vítr lehce pohybuje větvemi a Starého Detektiva jímá závrať. Jako by se s ním ulice kolébala. Náhle ho oslepí světlo. Zpoza rohu vyrazí obrovská světla automobilu. Sotva stačil uskočit. Stroj se zaleskl a zmizel za druhým zákrutem. Zmizeli však také lidé. Asi vešli do některé vily. Do které…?

2

Tomáš Savarin má špatnou náladu. Arroes s Gigantem, se stařečkem Baraněckým a se stejně šedivým doktorem Bihrem (výprava se rozrostla kromě toho o několik velmi mladých badatelů), odjeli „na výlet“ k jižnímu pólu. Chtěli se na dva dny utábořit přímo na pólu a provést zde různé průzkumy a měření. Profesor očekával, že se mu podaří objevit cesty, kterými pronikají k pobřeží větrné smrště. Jejich zdroj musel být někde v okolí pólu. Předpokládalo se, že mezi skalnatými velikány antarktického horstva leží ohromná náhorní rovina. Na snímcích, vykonaných při nesčetných přeletech nad krajinou kolem pólu, byly zjištěny skupiny holých skal. Na šestém kontinentu patří takové skály k vzácným zjevům a vyskytují se vlastně jen na kousku pobřeží. Bylo proto třeba oblasti nepokryté ledovci identifikovat a přesně zamapovat. To byl hlavní cíl výpravy, na kterou Arroes nevzal Tomáše.

Profesor, jako vždycky při přípravách nějaké „bláznivé práce“, byl velmi rozčilený a neobyčejně ostře vydával rozkazy a přiděloval úkoly.

„Jsi nemožný, profesore,“ řekl Gigant se svým obvyklým, trochu dětským úsměvem. „Není to naše poslední cesta. Děláš rozruch jako před pohřbem.“

„Nežvaň!“ zavrčel Arroes. Šlehl po Gigantovi zlým pohledem. „Nežvaň! Od doby, kdy tady trčíme, neudělali jsme vlastně nic.“

„Cože?“ odporoval nesměle Gigant. „Ale, drahý profesore, copak jsme nezamapovali pořádný kus téhle všivé krajiny?“

„Co z toho máme? Vím, vím. Teď řekneš, že jsme připravili Sinklův kráter k pokusu s helionem. A co se stalo? Pokus se nezdařil. Že jsme objevili radioaktivní jezero? Ano, ale nedokázali jsme objevit zdroj jeho radioaktivity. Co ještě? Pokusili jsme se přiblížit ke kráteru sopky u jezera. A víme jen to, že nad sopkou je spousta kouře. Tu a tam dunění. A co se stává? Vždycky nás srazí ta ďábelská vichřice, kterou teď letíme vystopovat. Aha, ještě Savarin — objevil stopy, které přisuzuje Yeti. A co se stalo? Stopy jakoby kouzlem zmizely a od té doby se neobjevují. No, co tomu říkáš, Tomáši?“

Tomáš se zadostučiněním pozoroval Arroesův zlý úšklebek.

„Nemáme štěstí, profesore. Nestaneme se velkými objeviteli.“

„Dost těch hloupostí! Gigante, letíme!“

„Cože? Opravdu mě zde necháte?“

„Nezlob se, Tomáši. Někdo přece musí zůstat v základně. Reed a Lehr zkoumají pobřeží, já odjíždím. Ostatní mají svou práci.

Někdo musí bdít, rozumíš — bdít u stanice! Víš, já tomu klidu nevěřím. Je to ticho před bouří. Budeš neustále udržovat spojení s námi a s Reedem. Přeruší-li se spojení, zorganizuješ pomoc. Jen bez zbrklosti. Vyčkávej. A teprve potom — pomoc.“

„Chcete se mě zbavit?“

Arroes neodpověděl. Vyšel na chodbu, Gigant za ním. Když jeli transportérem na letiště, řekl Arroes Gigantovi:

„Ano, chci se ho zbavit. Stává se pro nás břemenem. Není v něm kouska opravdového badatele. Kromě toho se trápí. Co je s tou jeho Rosannou z umělého měsíce? Opravdu mu už dlouho nepíše?“

„Po katastrofě dostal pouze jeden dopis. Je-li to pravda, co se povídá o jejích…“

„Nech těch drbů! Raději zkontrolujeme stroje!“

Na letišti se rozžala na jejich uvítanou oslnivá světla. Střecha, třebaže byla průhledná, ztemněla.

Opět sněhová bouře. Arroes přistoupil ke kontrolní desce strojů. Stiskl číslo dvě pod nápisem „Col. Arroes“. (Každý stroj má jméno některého vynikajícího člena posádky.) Zasklená kabina koleoptéry zelenavě zasvítila, podobajíc se v té chvíli malému majáku. Stroj stál nyní na tlumičích, na vysokém lešení, zaplněném kontrolními přístroji. Na desce vedle nápisu „Col. Arroes“ se postupně rozsvěcovala čísla, což svědčilo o správném fungování jednotlivých zařízení. Konečně zazářila zlatá jiskra.

„V pořádku. A tvoje?“

„Připravena.“

„Zavolej profesory. Jednoho si vezmeš ty, druhého já.“

Gigant zazvonil.

„Aha, ještě něco,“ vzpomněl si Arroes. „Haló, Savarine, za žádnou cenu se nevzdaluj ze základny. Za žádnou cenu! Porušíš-li tento rozkaz, pošlu tě zpátky do Evropy! Nezapomeň…“

Za chvíli se rozestupuje střecha a hustá oblaka sněhu vnikají do haly. Koleoptéry vyjí, z jejich výfuků vystřelují ohnivé sloupy plynů, na nichž stroje rychle stoupají vzhůru. Sloupy rostou, prodlužují se. Potom se odtrhují od země a mizí nad střechou. Koleoptéry vypadají jako komety. Jasně osvětlené kabiny jsou jejich hlavicemi. Ohnivé chvosty rozrážejí běsnící mračna sněhu.

Střecha se zavírá.

Tomáš, který pozoruje oknem odlet, je rozzloben. Trýzní ho protivně dotěrná myšlenka. Zde, v této ztracené krajině, na tomto předmostí, které si lidstvo zvolilo jako základnu k útoku na neznámo, dějí se veliké věci. Bude se o nich psát v dějinách. Ale sotva v nich bude jediné slůvko o tom, co cítili a vytrpěli lidé,

lil vržení do této pustiny. Nikdo se nikdy nedoví o osobních zážitcích Tomáše Savarina, nebude se o ně zajímat.

Směšná věc, každý člověk bere v úvahu především vlastní existenci, vlastní zážitky. A všechno to je nedůležité a nezajímavé pro společnost, která se přece skládá z právě takových jedinců.

Tomáš je dost dobře informován o tragédii na umělém měsíci, ale marně se snaží pochopit, proč k ní došlo — stejně jako statisíce jiných lidí na zeměkouli. Z oficiálních zpráv o vyšetřování, ostatně velmi strohých, z rozhlasových a novinářských závěrů a povídaček vyplývá nezměrně bolestná pravda. Podváděla ho. Dopis, který mu Rosanna poslala, jediný v době, která uplynula od oné události, vypráví o podrobnostech katastrofy, o bezvýznamných maličkostech. Ale ani slůvka — o věcech důvěrných. Napsal jí a brutálně jí to vytknul. Neodpověděla. Cítila svou vinu? Cítila alespoň, že se vůči němu provinila?

Nemůže a nedovede se smířit s tím, že Rosanna zmizí z jeho života. Již skutečnost, že ji může kdykoli vyhledat a zahrnout výčitkami, vyprávět o svých citech a utrpení, již ta skutečnost přináší jakési uklidnění. Nechce se toho vzdát. A tak napsal druhý dopis. Odpovědělo mu — mlčení.

Tomáš Savarin lituje, že podlehl ctižádosti. Měl s Rosannou utéci někam „na konec světa“. Ještě teď by mohl odjet. Opustit výpravu. Ale po tom všem podezření, po tom všem, co o Rosanně ví, nemá odvahu se s ní setkat.

Tiskne čelo na okenní sklo. Hradby tmy obklopují budovy základny, jen u vchodů slabě září svítilny. Dál se táhne pásmo polostínů, sníh se tu zdá mlhou. A potom svítilny. Tři vysoké žerdě. Zametají svými paprsky stíny s okolních návrší, z roviny, pokryté prachovým sněhem.

Vichřice ustala. Na obloze září velmi vysoké a velmi nezřetelné hvězdy. Náhle se od jednoho návrší na severní straně, kde před chvílí zmizely plameny koleoptér, odlepují obrovské stíny. Před stíny pohyblivé figurky. Jedna, dvě, tři. Jejich pohyby jsou neobratné, těžkopádné. Mávají rukama. Zvířata nebo lidé?

Tomáš vyskočí z lenošky. Postavy mizí za druhým návrším. Kdo to cestuje polární pustinou pěšky? Yeti…?

Tomášovy ruce se chvějí, když volá profesora Arroese. Obrazovka se rozzáří, ale zůstává prázdná. Arroes a Gigant jsou již zřejmě mimo dosah stanice. Ale z přijímače chraptí profesorův hlas. Mizerný přenos.

„Savarin? Dobře! Uvádím naši polohu.“ Na obrazovce se objevují čísla: „výletníci“ se již vzdálili od základny přes 200 kilometrů. „Počasí ucházející. Slušná viditelnost,“ volá Arroes. „Ale magnetická bouře nám nedovoluje plně využít radaru a kompasu. Letíme tak trochu naslepo. Ale zdá se, že jsme se neodchýlili od směru. Nevolal jsem, protože se nic zajímavého nedělo… Pa, Tomáši…“

„Profesore, profesore…“

„Co se stalo?“ Profesor si zřejmě povšiml změněného Tomášova hlasu. „No?“

„Na severu nějaké postavy! Jsou v dosahu svítilen…“

„Jaké postavy? Blouzníš?“

„Podobají se lidem. Jako by byly v kožiších. Jsou ještě velmi daleko.“

„Svolej posádku. Dávejte pozor, pozor na základnu! Reed vám nebude moci jít na pomoc. Je vzdálen nějakých osm set kilometrů. Před chvílí jsem s ním hovořil. Museli jsme rozhovor přerušit. Hrom aby do toho! Možná, že si Reed popletl směr a ztroskotal někde v okolí základny.“

„Vyloučeno. Naši nenosí kožichy… Vidím je! Jsou stále blíž!“

„Kolik jich je?“

Savarina mimoděk napadá, že profesor nyní žárlí, lituje, že to není on, který objevuje něco nového, ale ten „nemožný pisálek“. Mezitím postavy co chvíli mizí za sněhovými závějemi, objevují se a opět mizí.

„Vidím zřetelně tři.“

„Asi někdo z pevniny,“ míní Arroes.

„Profesore, nevěřil jsi stopám, a přece existovaly,“ odpovídá Savarin a vypojuje se. Horečně pozoruje krajinu. Postavy se už neobjevují. Zdálo se mu to jen? Rozhoduje se, že se spojí s domkem geografů. Musí vstát a přistoupit k vnitřnímu videofonu. Ani na okamžik se mu nechce pustit z očí prostranství, osvětlené reflektory. Jediná vločka sněhu nepřekáží pohledu. Hvězdy jako by sestoupily níže k zemi. Mráz přituhuje.

Signál. Zapojuje se Arroes.

„Proč mlčíš?“ ptá se.

„Protože nic nevidím.“

„Zmohla tě ta Antarktida. Budeš se muset vrátit domů, že ano, Tomáši?“

Tomáš si vzpomene na otce. Také s ním takto mluvil, když byl unaven učením. Otcova tvář s pravidelnými rysy, zdůrazněnými dlouhými vráskami… Jak jiný je Arroes! Ale Tomáš nyní nechce vidět ani profesora, ani otce. Chtěl by tu mít Rosannu. Vzpomíná si, jak trávili celé hodiny, skloněni nad různými knihami. Cizí lidé v čítárně? Nevadí. K vzájemné spokojenosti stačilo, že byli spolu. Jak se mohli od sebe tak odloučit? Jak ho mohla podvádět? Ale což on ji nepodvádí? Prodlévá zde, aby ukojil svou ctižádost, aby získal slávu a věhlas — což to není vůči ní prohřeškem?

„Na shledanou, profesore,“ říká Tomáš. „Opravdu už nic nevidím. Asi se mi něco zdálo.“

Ve chvíli, kdy otáčí vypínačem, objevují se postavy znovu. Tentokrát blízko. Nelze rozeznat jejich obličeje. Mají na sobě kožichy s kapucemi, hluboko naraženými do čela. Opírají se o dlouhé hole. Brodí se sněhem.

Tomáš vyskakuje z lenošky. Běží k vnitřnímu videofonu. Rozsvítí obrazovku. Dlouho se nikdo nehlásí. Konečně se objevuje geograf Alders. Oči za staromódními brýlemi, trochu zmatené, jako mívá člověk, který přerušil čtení.

„Savarin? Co se stalo, chlapče?“

„Blíží se nějací lidé. Vyhlédni oknem.“

„Co říkáš? Pěšky?“

Ozývají se energické kroky a potom vzdálený, ale velmi charakteristický hluboký hlas Kuzněckého:

„Kdo to asi je? Musíme jim jít naproti.“

„Pravděpodobně trosečníci nějaké rakety?“

„Kdepak! Jistě bychom předtím dostali zprávu, že sem někdo letí.“

„To je pravda,“ přiznává Tomáš.

„Tak či onak, možná, že budou potřebovat pomoc. Sotva se vlekou.“

„Dávali by znamení.“

„Jistě. Člověk uprostřed polární noci, který jde pěšky a podpírá se holí — to je přinejmenším podivný zjev. Mluvil jsi s Arroesem?“

„Ano.“

„Spoj se s ním ještě jednou.“

Tomáš se pokouší o spojení. Ale nikdo neodpovídá. Magnetická bouře asi zesílila. Tomáš vybíhá z místnosti. Skáče na pohyblivý běhoun. Za chvíli přistává v místnosti geografů. Alders je již připraven na cestu.

„Jsou od nás nějaké dva kilometry,“ říká. „Pojedeme helikoptérou. Možná že přece jen potřebují pomoc.“

„Tak tedy do toho,“ odpovídá Tomáš. Ruce mu zrovna poskakují, když cestou zapíná kombinézu. Vběhnou do haly a vyšplhají se do nejbližšího stroje, aniž ho zkontrolují. Střecha se rozestupuje a Tomáši se opět naskytne pohled, který mu již za tolik měsíců zevšedněl: podkova stočeného hada se světelnou tlamou. Letí sotva nějakých 20 až 30 metrů nad zemí. Tomáš pilotuje. Brzy postřehnou tři tmavé postavy, za nimiž se táhnou dlouhé stíny. Postavy obracejí hlavy vzhůru. Světlo jim padá do tváří.

Tomáš křičí: „Rosanno!“ Pustil kormidla. Řízení se chápe Alders. Tiskne tlačítko. Stroj prudce dosedá na zemi. Savarin klopýtaje běží k Rosanně. Ona se směje, jde mu vstříc.

„Blázínku!“ volá Tomáš. „Co tě to napadlo v tom strašlivém mrazu?“ Nečeká na odpověď. Líbá ji na tváře ústy zkamenělými mrazem. Rosanna mu polibky vrací. Za ní stojí Dulian. Sklopil oči, stiskl rty. Tomáš jej hned nepoznal. Několikrát se již s kybernetikem setkal, ale řekli si vždy sotva několik všedních slov. Teď si mlčky podávají pravice v rukavicích. Ukazuje se, že třetí postavou je přítel Jana Malého Groll.

„Co se stalo s vaším strojem?“ ptá se Alders. „Ztroskotali jste či co?“

„Kdepak,“ odpovídá Groll. „Neohlásili jsme se, protože vás Rosanna chtěla překvapit. Nádherné počasí. Rozhodli jsme se, že ty čtyři kilometry k základně projdeme pěšky. Proklatý mráz. Už jsem se bál, že budeme muset volat o pomoc. To nás to prohnalo.“

Uvelebili se v helikoptéře. Nejdříve museli zajet pro stroj, který nechali na sněhu. Rosanna a Tomáš, po předchozím bouřlivém uvítání, sedí nyní vedle sebe mlčky. Dulian vysvětluje, že přijeli z příkazu orgánů UN. Jde o důkladné prozkoumání výsledků práce antarktické expedice, o koordinaci těchto výsledků se zkušenostmi, získanými na umělém měsíci a o provedení řady propočtů, s kterými si Arroes neví rady, protože se příliš nevyzná v práci s elektronovými mozky. Rosanna přijela na vlastní žádost, naproti tomu Groll má pomáhat při hledání křemičité bílkoviny. O katastrofě na umělém měsíci se Dulian nezmiňuje ani slůvkem, vyptává se na postup bádání. Podařilo se objevit zdroj radioaktivity v onom jezeru? Opakovaly se ještě stopy domnělých Yeti anebo těch bytostí „z jiné planety“, v něž věří Arroes? Dulian se diví malému pokroku ve výzkumech. Nemá ponětí o podmínkách na Antarktidě. Podceňuje potíže, na které „zdi“ badatelé narážejí.

„Vy si tu hovíte jako za máminou pecí,“ pošklebuje se. „Země! Země! Lepší je pól se svými padesátistupňovými mrazy než nejkomfortněji zařízená meziplanetární raketa nebo umělý měsíc… ano, Rosanno?“

Kývla hlavou. A když přistáli, zašeptala Tomášovi:

„Nemáš radost? Vrátíme se spolu…“

Vyskočili z kabiny. Kovová raketa nových hostů září ve světle reflektorů. Dulian se náhle zastaví.

„Hleďte,“ říká.

Prstem ukazuje na stopy vedle menších otisků svých bot.

„Co je to?“

Tomáš jako by se probudil. Poznává je. To jsou ty stopy, které viděl v průrvě.

„Stopy!“ volá jako v horečce. „Stopy!“

Hlas se mu chvěje. Na chvíli zapomíná na Rosannu, která ho udiveně pozoruje.

„Proč tolik křičíš, Tomku? Co se to s tebou děje?“

3

„Navázat spojení je nemožné.“

Arroes pozoruje nervózní Gigantovy pohyby, který se již bůhví po kolikáté pokouší navázat spojení se základnou. „Neodpovídají a neodpovídají. Místo našeho signálu zní neustále jakési harašení a praskání, jako by nás rušila nějaká jiná stanice. Nechce se mi věřit, že je to magnetická bouře…“

„Opravdu,“ přisvědčuje Arroes. „Nevypadá to na bouři. Všechny přístroje bezvadně fungují. Ale nejde o základnu, Gigante. Více starostí mi působí Reed a Lehr. Proč se tak dlouho potloukají po pobřeží? Jejich titěrná helikoptéra mohla vletět do silné vichřice a někde uvíznout. Již několik hodin nemáme od nich ani slůvka.“

„Profesore,“ Gigant se pokouší mluvit klidně, ale neustále tiskne tlačítko rozhlasového signálu. Jeho prsty se chvějí a na obrazovce, ukazující pouze část Gigantova skloněného těla, vypadá to velmi podezřele… Také Arroes je již nakažen ovzduším nejistoty. „Profesore, neměli bychom se vrátit?“

,Ne!“

„Profesore, možná že někdo v základně potřebuje naši pomoc?“

„Podlehne-li člověk hysterii, páchne to vždycky katastrofou. Nech toho, musíme se konečně jednou vypořádat alespoň s jedním úkolem…“

„A co když oni tam … zahynou…?“

„Reed není dítě. Je to cestovatel nejméně tak zkušený jako já. Také Alders není zelený mladík. Ostatně nejsem ošetřovatelkou, ale vedoucím expedice. Proto chci poslat Savarina zpět. Nemám chuť zpívat někomu ukolébavky nebo mu uvazovat před jídlem slintáček… Nemaluj čerta na zdi, Gigante!“

Gigant zmlkne, ale nevypojuje obrazovku. Stále nervózněji tiskne knoflíky, jako by chtěl před Arroesem demonstrativně projevit své obavy o kamarády. Chce se vrátit. Je přesvědčen, že mlčení Reeda a základny je zlověstné. Zadívá se na Arroese. Profesor sevřel ústa. Oči mu těkají. Tak se tváří vždy, když o něčem hluboce uvažuje, Není lehké ho vytrhnout z tohoto stavu. Stávalo se, že mu v takových chvílích mávali rukama před obličejem, křičeli na něj, škubali za ramena. Nevedlo to k ničemu. Probouzel se ze zamyšlení, teprve když se chtěl probudit. Osobitá taktika. I teď se tak tváří. Vypadá odpudivě s tou svou špičatou hlavičkou, vtaženou mezi kostnatá ramena a kulaté hrby. Gigantovi náhle připadá směšné, že on, že oni všichni, chlapi jako hory, poslouchají bez slůvka protestu tohoto hrbáče. Proč tak poslouchají? Je v tom jen projev úcty k nesmírným vědomostem tohoto člověka? Sotva. Gigant zná lidi, kteří se mu inteligencí vyrovnají, například Lemanus. Ale Lemanus nedovede rozkazovat ani řídit, třebaže je členem orgánů UN.

,A co kdybych teď převzal velení já a donutil Arroese k návratu? Jak by se mi mohl postavit na odpor?’ uvažuje Gigant. A současně se chvěje před profesorovým hněvem. Vyčítá si, že ho mohl třebas jen na okamžik považovat za netvora.

Arroesovy oči už tolik netěkají.

„Gigante, nemáš dojem, že nás někdo sleduje? Ten hřmot v tlampačích, ten hřmot…“

Gigant se bezděky choulí na sedadle. Povšimne si, že stejně se chovají oba vědci, kteří je doprovázejí. Vrtí se na sedadlech, jako by je něco pálilo.

„Samozřejmě,“ bručí Arroes zpola pro sebe a zpola k nim, „nejsme přece tak naivní, abychom věřili v magnetickou bouři, když neexistuje. Někdo nám překáží ve spojení se základnou a s Reedem. Musí to mít pro toho někoho význam. Kdo to je a proč to dělá, k čertu! A možná že je to pokus o navázání spojení s námi?“

Nikdo mu neodpovídá.

Arroes vybuchne smíchem.

„Bojíte se? Neškodí.“

„Opravdu věříte, profesore, že se do našich pozemských záležitostí vměšují neznámé myslící bytosti?“

„Myslíš snad, že lžu, když to neustále opakuji? Ano, stali (sme se někomu nepohodlní. Jenže — komu? Opravdu víme o všech těch věcech strašně málo…“

„Ty bytosti nás oslovují, ale my jsme neteční,“ dodává Arroes za chvíli. „Vždycky si myslíme, že člověk ovládne vesmír, že dříve či později… ech, škoda řečí… a co když nikoli my, ale oni jsou silnější… „

Gigant pociťuje ohromnou únavu. V jejich situaci je něco nestvůrného. Letí vedle sebe, každý ve svém stroji, dívají se na sebe na obrazovkách a spřádají takové myšlenky… Měli by si odpočinout. „Výlet“ již přece trvá pět hodin. Všem se již klíží víčka. Stařeček Baraněcký podřimuje. Nejmilejší filosofie dětství a stáří: spánek. Počasí je stále velmi mrazivé.

Blíží se k sopce. Arroes se domnívá, že právě u této sopky začíná holá, skalami zježená pevnina, rozprostírající se až k pólu. Uprostřed údolí se rozkládá radioaktivní jezero. Jeho čerň ostře kontrastuje s okolními bílými vrcholy hor. Viditelnost je znamenitá. Jen nad sopkou se kupí chuchvalce dýmu.

„Přistávám,“ ozve se náhle Gigant. „Jsme už pořádně unaveni. Ideální místo pro první táboření. Souhlasíš, profesore?“

Arroes neodpovídá. Anebo se tváří, že neslyšel. Gigantova koleoptéra znehybněla. Kabina překotně mění svou polohu. Třeskot v tlampačích nyní ztichl. Vyvolává to Gigantovo podezření, že se v zařízeních něco pokazilo. Okamžitě zkouší spojit se se základnou. Signál zazní jako jindy. Ale vzápětí se ozve šumění a praskání bez ladu a skladu.

Zatím koleoptéry klesají k jezeru. Rudé sloupy žhoucího plynu se prodlužují v lesknoucí se hladině. Automatický pilot zapojuje postranní motory, manévruje přímo nad hladinou. Z trupu se vysunuje desatero tykadel, tlumičů, jež měkce posazují stroj na sníh. Za Gigantovou koleoptérou přistává Arroesova. Za chvíli stojí na břehu jako dva majáky.

Arroes ví, že se nyní jeho druhové stejně jako on rozhlížejí po krajině a myslí si: Je nás vidět ze vzdálenosti mnoha kilometrů. Jsme pozorováni? Co nám hrozí? Tady někde na nás číhá neznámo a za chvíli nás přepadne, anebo zaútočí ve chvíli, kdy se toho nejméně nadějeme …

Dokonce i nejklidnější z nich, Gigant, který obvykle bez velkého uvažování opouští stroj, teď otálí, těká zrakem po krajině a naslouchá, jako by očekával, že tu někoho spatří nebo uslyší.

„Nesmysl!“ ozve se náhle Arroes.

Stiskne kliku. Dvířka odskakují, z kabiny se vysouvá žebřík. Mráz už není tak silný. Gigant a ostatní dva vědci následují profesora teprve za chvíli. Vytvoří semknutou skupinku.

„Strávíme zde noc,“ říká Arroes. „Bojím se vichřice. Jsme přece na trati toho proklatého polárního orkánu. Musíme zajistit stroje.“

Výtahem, spojujícím nákladní prostor koleoptér se zemí, dopravují dolů připoutávací lana. Brzy jejich hustá síť ovinuje oba stříbrné trupy a drží je připoutány jako stožáry rádiových antén. Přestože všechny práce skončily a sedadla v kabinách byla upravena na spaní, Arroes otálí, jako by se mu nechtělo dovnitř. Všem poručil, aby zaujali svá místa, ale sám stále stojí na sněhu. Jeho malou postavu co chvíli vytahují ze stínu světla pohyblivých reflektorů. Stal se také zlatým bodem na radarových obrazovkách. Gigant hledí na prázdnou obrazovku, oživenou jen tímto jediným puntíkem a napadá mu, že by jej bylo možno smazat jediným pohybem. Nebylo by těžké pro někoho, kdo by číhal nablízku, vymazat celou expedici z povrchu země. Gigant se zamyslil.

Teprve za chvíli zjišťuje, že profesor Arroes stojí vedle něho a dotýká se jeho ramene.

„Zde je zapotřebí lidských očí. Třebaže…“ šeptá Gigant.

„Myslíš?“ odpovídá polohlasně Arroes.

Staří vědci, jejich společníci, se svlékají. Ukládají svršky do skřínek s pedantickým smyslem pro pořádek. Toto puntičkářství, vypěstované v podmínkách vysoké civilizace, kde každý zbytečný předmět a každá zbytečná činnost člověku překážejí, zdá se zde přímo směšné.

„Myslíš?“ opakuje profesor a Gigant ho poprvé podezřívá, že také on začíná mít strach. „Dobře. Budeme se střídat na stráži.“

„A oni?“ Gigant ukazuje na stařečky.

„Necháme je spát.“

Teplá noc. Sotva pět stupňů mrazu. Teplota neustále stoupá. Arroes se stále větším údivem pozoruje skálu. Sopka? Sleduje směr dýmu, jehož pruhy se jasně rýsují na pozadí černé oblohy a svým širokým stínem cloní hvězdy. Sopka?

Arroes náhlé pociťuje neodolatelnou touhu vidět na této mrtvé pevnině výbuch sopky. Představuje si plameny a lávu, tryskající z útrob kráteru. Sníh taje pod dechem ohně. Proudy lávy a mraků se ženou k jezeru, a to vystupuje z břehů a zaplavuje celé údolí teplými vlnami.

Vědělo se již dávno, že na pobřeží Antarktidy je ještě v činnosti několik sopek. Nikdo však nikdy neviděl jejich výbuch, A přece využití energie těchto gigantických přírodních pecí by člověku pomohlo ovládnout beznadějně pustou končinu.

Profesor je velmi udiven, že se dosud neobjevil nikdo ze základny. Spěchali na pomoc Reedovi? Ve srovnání s touto myšlenkou vyhlížejí všechny dosavadní úvahy o útoku neznámých bytostí naivně. To odloučení od světa pokřivuje lidi. Tak to muselo být na umělém měsíci, než došlo ke katastrofě, tak tomu je tam i teď, tak tomu je rovněž zde. Osamělost pozvolna nahlodává klid a sílu vůle. Členové expedice souhlasí s dalšími průzkumy jako s nezbytným zlem, budou však ochotni dílo dokončit? Lze je vůbec jakkoli dokončit?

Arroes si vzpomíná, jak se po událostech na umělém měsíci těžko dávala dohromady záchranná expedice, jak těžko se dávali přesvědčit i ti nejlepší přátelé-a kolegové, že je nutno pokračovat ve výzkumech na této divoké pevnině.

Arroesovi klesá hlava na prsa. Profesor dřímá.

Když se probere, spatří Giganta. Stojí u vysílací stanice a pokouší se o spojení se základnou.

„Už je pět.“

„Spal jsem tři hodiny?“

„Ano, ale bděl jsem, nic se nestalo,“ odpovídá Gigant.

„Jsi zklamán?“

„Ech, profesore… Nejhorší na tom je, že se žádným způsobem nelze spojit s našimi.“

„Musíme se vrátit.“

„Musíme, musíme,“ říká Gigant, a chtěl by připojit: „Došlo na moje slova“.

„Všiml sis, že je opět velký mráz?“

„Domníval ses, profesore, že sopka…?“

„Hm, než odjedeme, vezmu si na zkoušku úlomky skály. Vzpomínáš si? Tady někde jsem našel křemičitou bílkovinu…“

Mlčení. Teprve po chvíli říká Gigant tlumeným hlasem:

„Arroesi, proč spolu tak málo mluvíme, proč se naše myšlenky rozcházejí, i když jsou často totožné?“

Arroes neodpovídá. Spojuje se s jedním ze „stařečků“, jak obvykle říká vědcům, kteří je doprovázejí.

„Pojedeš se mnou?“

„Zajisté, zajisté.“ Stařeček Baraněcký je v dobré náladě, protože jsou všichni na nohou. Na Antarktidě člověka deprimuje v tomto ročním období nejen osamělost, ale také tma. Toho dne mraky zakryly oblohu a není znát, že už je ráno, které v polární krajině i za ideálního počasí sotva osvětluje obzor.

Spustili na sníh velké okované saně. Dvojice vědců zaujala místa. Zaburácely motory.

„Nemám rád takovou krkolomnou jízdu.“ Arroesův druh co chvíli mhouří oči, když saně v plné rychlosti sjíždějí se svahu. Tentokrát je spád tak prudký, že Arroes rozvinuje brzdová křídla. Od této chvíle saně klouzají docela pomalu, protože velká plocha křídel naráží na odpor vzduchu. Značně to ztěžuje manévrování vozidlem. Ale Arroes dovede skvěle řídit. Po chvíli zastaví na úpatí černých rozeklaných skal.

Vyskakuje první. Za ním Baraněcký. Brodí se k oněm skalám hlubokým ztvrdlým sněhem. Sněhová pokrývka je stále plytší, až konečně přechází v zledovatělý škraloup. Teď už je těžký každý pohyb, každý krok hrozí pádem. Arroes lituje, že s sebou nevzal mladého obratného Giganta. Bál se však nechat oba stařečky o samotě i na tu půlhodinu.

„Vrať se do saní,“ radí Arroes. „Je tu příliš kluzko pro tvoje nohy.“

Nemusí ho přemlouvat. Staroušek se vrací. Dorozumívají se nyní pomocí rádia.

Arroes vstoupí do nejbližší jeskyně a osvětlí její stěny. Masivní žula je všude pokryta ledem. Pod nohama zledovatělá skála. Namíří proti stěně hlaveň ultrazvukové vrtačky. V mžiku má vyvrtaný otvor. Vkládá do něj třaskavinu. Schová se za skalní výstupek. Počítá.

Výbuch. Ozvěna výbuch několikrát opakuje. Arroes sbírá do brašny úlomky. Ne, není zde křemičitá bílkovina. Opatrně couvá, podpíraje se čekanem. Před odchodem ještě jednou osvětlí chodbu. Udiveně se zastaví. Strop skály je bez ledu, zcela vyhlazený. Tak pracuje voda (ale ta nemůže téci po stropě) — anebo… lidská ruka. Arroes se vrací a pomalu postupuje do hloubi šachty. Chodba, jejíž stěny jsou zpočátku nerovné, stává se postupně hladkým průchodem. Na stropě jsou zřetelné řezby anebo spíše kresby, které jako by někdo vyryl do skály rydlem. Mají lidskou podobu? Ano, jsou to pravděpodobně lidé. Jen jejich hlavy, dvakrát větší než u normálních lidí, jsou hranaté, a oči mají jako trubičky. A co je tohle, k čertu?! Vypadá to jako nápisy. S trochou představivosti lze přečíst dvě písmena — velké E a velké M. Kresby se opakují s překvapující pravidelností vždy po několika krocích. Profesor dělá snímky. Chtěl by sem zavolat kolegu a všechno mu ukázat. Jaký objev!

„Poslouchej!“ volá do mikrofonu krátkovlnného vysílače. „Neuhodneš, co jsem objevil! Něco neuvěřitelného! Jsou tu… Jsou…

Než mohl dopovědět, uslyšel stařečkův výkřik:

„Arroesi, pozor, Arroesi…“

„Co se děje?“

„Lavina! Arroesi, řítí se …“

Hlas umlká. Hřmot a náraz vzduchu.

Arroes pochopil. Je odříznut.

Starý Detektiv pozoruje široká okna tří domků, obklopených hustou zelení. Přízemí není vidět. Jestliže ti lidé bydlí dole, neexistuje způsob, jak najít někoho z nich. A výš? Čtyři okna první vily jsou tmavá, stejně tak dvě ve druhé vile a jedno v třetí. Pozor — rozsvítila se světla v prvním poschodí prostředního domu. Tam tedy musí jít a pokusit se o štěstí. Starý Detektiv ztrácí trpělivost. Najde-li v bytě, u kterého zazvoní, ženu s kaštanovými krátkými vlasy, ženu z pláže, přímo se jí zeptá, neztratila-li brož. Možná že to bude neopatrné, ale je těžké pátrat naslepo.

Otevírá branku. Záhony v zahradě hýří pestrými barvami. Jako by ze země tryskala světla. Nad vchodem trčí okřídlený netvor s hlavou lva, s lidským tělem a okem na šíji. Glaz stojí tváří v tvář keramickému netvoru a zdá se být uspokojen. I současné umění může být k něčemu užitečné: vilu si lze nyní snadno zapamatovat.

V prvním poschodí stiskne Glaz zvonek. Vzápětí se na obrazovce dveří objeví ženská tvář. Je to ona!

„Kdo je tam?“

„Přináším brož, kterou jste ztratila.“

Žena potřásá hlavou, jako by špatně slyšela.

„Nehozumím.“

Cizinka? Nebo to jen předstírá? Chce získat čas? Glaz otáčí broží před okem kamery domácího televizoru. Každé dveře jsou vybavené několika takovýma očima, které nejsou vždy viditelné pro ty, kteří čekají u dveří. Žena se tváří velmi udiveně.

„Nehozumím, lehnet muš. Moment…“

Žena zmizí. Otevírají se dveře. Rozlehlá předsíň se leskne perleťovým plastikem, diskrétní světlo padá na dveře šatníku, které jsou nyní dokořán otevřené. Glaz svléká trenčkot a pověsí ho na věšák. Rozestupuje se skleněná neprůhledná stěna a odhaluje pohled na tmavěperleťový kabinet. Voní tu šeříky. Nad otomanem — čtenářská obrazovka v pozlaceném rámu. Police jsou přeplněny starobylými čínskými, řeckými a bůhví jakými vázami. Sběratel? Z dolejšího poschodí pokoje vystupuje po schůdkách nahoru malý hranatý mužík s podivně se lesknoucíma očima. (Kontaktní skla — byl to tedy tento muž, který na pláži pronásledoval nahou dívku. Opravdu zvláštní — ukazuje se, že je jejím manželem.)

„Mé jméno je Višlak. Čím mohu posloužit, pane?“

„Chci vám vrátit tuto brož, kterou paní, která mi před chvílí otevřela dveře — vaše choť — ztratila nedávno na pláži

„Nikoli, milý pane, to bude asi nějaké nedorozumění.“

Odpověď následovala vzápětí. Starému Detektivovi se zdá, že následovala až příliš rychle. Proč se ten Višlak nezeptá, na které pláži byla brož nalezena, kdy se našla, a především proč se na to nezeptá ženy? Vždyť on sám nemusí o broži nic vědět?

„Prosím, račte se posadit. A děkuji vám za námahu. Ale musí to být opravdu nějaký omyl,“ opakuje Višlak. „Tak se mi zdá, že jsme se už někde setkali? Počkejte, počkejte, nemohu si zrovna vzpomenout…“

„Mé jméno je Glaz, Jan Chryzostom Glaz …“

,Bylo by zbytečné tajit jméno,’ myslí si Starý Detektiv, ,kdoví, zda už ho Malý nevaroval, docela jistě ho varoval. Byla to hloupost, chodit sem, nic tady nepořídím.‘

„Glaz, ach! Kdo by neznal vaši slavnou knihu, samozřejmě! Jsem velmi potěšen. Prosím, račte se posadit. Alespoň na okamžik. Prosím, jaká čest! Jistě máme hodně společných známých …“

„Nepochybuji o tom. Myslím, že mi o vás nedávno vyprávěl doktor Jan Malý…“

„Malý? Malý?“ Višlak vraští obočí. „Aha, samozřejmě, lékař z umělého měsíce. Skutečně, seznámili jsme se na nějakém sjezdu. A o čem vám vyprávěl? Snad o bádání virusů? Ne? Víte, já se totiž také velmi zajímám o vědecké práce doktora Malého. Nicméně v poslední době nepříliš souhlasím s řadou jeho názorů … hm … opravdu… nebudu vás tím vším nudit. Je to velmi specializované odvětví. Spíše bych měl já naslouchat vašemu vyprávění. Byl jste přece na umělém měsíci. Prožil jste katastrofu. Poslouchali jsme… poslouchal jsem přenos. Až tu náhle… bác. Inu, jinak všechno vypadá, když se to poslouchá, a jinak, když se to vidí na vlastní oči…“

Starý Detektiv opravdu nemá rád, když mu někdo připomíná katastrofu. Ostatně prodlužovat návštěvu nemá smysl. Znamenalo by to hromadit hloupost na hloupost. Višlaková se už pravděpodobně neobjeví.

„Snad jindy. Víte, spěchám. Ještě jednou vás oba prosím o prominutí za návštěvu v tak pokročilé době, ale…“

„Nevadí,“ přerušuje ho Višlak. „A jak jste vůbec připadl na myšlenku, že brož, kterou jste našel, patří mé ženě?“ Nechápu …“

,Na to se měl zeptat hned na začátku rozhovoru,’ pomyslil si Glaz.

„Inu, znám vaši paní od vidění,“ říká nahlas. „Povšiml jsem si jí před několika týdny, když jsem v přístavu vystupoval z loďky. Byla tam ovšem spousta lidí. Skončila právě regata. No a zdálo se mi, že tu brož vytrousila vaše paní. Chtěl jsem dokonce za ní běžet a brož jí dát, ale ztratil jsem ji v davu… Pravděpodobně ta brož vypadla z kapsy někomu jinému. Stává se to… To je snad všechno. Dnes jsem vás zahlédl v tramvaji a rozmýšlel jsem se, mám-li k vám přistoupit. A opět bych ztratil vaši stopu, protože když jsem za vámi vystoupil, projelo mezi námi auto… Ale jaksi jsem vás našel… Lituji, že jsem vás vyrušoval. Není-li brož majetkem vaší paní…“

„Nevadí. Ba právě naopak, doktore, jsem rád, že jsme se seznámili. Zatelefonuji vám, rozhodně se musíme ještě setkat. Rozhodně.“

Višlak se zřejmě umí pohybovat ve společnosti. Rozloučili se jako staří známi.

Hned druhý den se Starý Detektiv, který pracoval řadu let pro Stráž a má mnoho vlivných známostí, obrací na své důvěrné přátele a ptá se jich na jejich mínění o Višlakovi.

Ukazuje se, že Višlak je věhlasný biochemik. Uveřejnil několik vědeckých prací, jež ho učinily slavným nejen doma, ale i v zahraničí. Zabývá se opravdu velmi speciálním bádáním: krystalizuje virusy různých lidských nemocí. Pochází z Lublina, či spíše z vesnice v okolí Lublina. Matka mu zemřela nedlouho po porodu. O chlapce pečovala jakási teta, prostá vesničanka. V době Velkého přelomu zemřela i ona. Višlakovi se podařilo odjet do zahraničí, kde vychodil gymnasium, a potom absolvoval oxfordskou universitu. Jak tvrdí informátoři, těšil se Višlak vždy té nejlepší pověsti jako člověk i jako vědec. Vrátil se do vlasti po několikaletém pobytu v Československu, kde si již získal určité jméno. Tam se oženil se studentkou z Německa, která byla o deset let mladší než on a trochu mluvila česky. O původu dívky bylo nesnadno něco se dovědět. Skutečností je, že se seznámili nedlouho před svatbou. Velmi prý ho milovala.

Ihned po svatbě přijeli Višlakovi do Polska a usadili se v Krakově. Višlak pracuje na Jagellonské universitě. Je docentem biochemické fakulty. Má vyhlídky, že se brzy stane profesorem. S příbuznými — svými nebo ženinými — se nestýká. Je vůbec těžko říci, zda on nebo jeho žena nějaké příbuzné dosud mají. Višlar je považován za vzorného manžela. Višlakovou však sousedi podezřívají, že svého manžela podvádí. Viděli ji častokrát ve společnosti různých mužů. Několikrát došlo mezi manželi k bouřlivým výstupům. Od té doby Višlak zřídkakdy bere ženu do společnosti. Višlaková většinu svého času tráví doma. Zřídka vychází na procházku. Nikdy nechodí do kaváren. Její muž naproti tomu nechybí v divadle na žádné premiéře nějaké nové hry, navštěvuje večery poesie a nejvíce se zajímá o výstavy výtvarného umění. Je prý sběratelem staré i moderní keramiky. To je všechno.

4

Starý Detektiv přijal tyto informace s jistým zklamáním. Honička na pláži se nyní jevila jako typická scéna manželského trojúhelníku. Manžel přistihuje ženu s milencem (dejme tomu, že to byl Malý). Žena utíká. Rozhoduje se, že spáchá sebevraždu. Milenec spolu s manželem se ji snaží zachránit. Výborně. Jenže — proč Malý tají své návštěvy ve Višlakově vile, jestliže už o nich Višlak ví?

„Počkat, počkat,“ bručí Glaz, „možná že se Malý i teď tajně schází s Višlakovou a nehodí se mu, aby o tom někdo věděl. Dobrá! Ale jakou to má souvislost s krádeží brože na umělém měsíci? Z rozhovoru s šoférem taxíku, kterým Malý s Višlakem odváželi ženu domů, když ztratila vědomí, vyplývá jasně, že oba o broži věděli. Proč se tedy nyní Višlak k broži nepřiznává? Proč jeho žena předstírá, že klenot nepoznává?“

,Opravdu, prožluklá událost. Bylo by zapotřebí celé hodiny pozorovat Višlakovu vilu, stopovat jeho i ji. Sám si s tím neporadím,’ zlobí se Glaz. ,A co kdybych navázal spojení s Malým? Kdybych vyzvěděl, kde je, co dělá?’

Jan Chryzostom Glaz se spojuje s kartotékou videofonních předplatitelů města Prahy. Na obrazovce se objevuje žádané číslo. Starý Detektiv stiskne knoflík.

„Byt doktora Malého?“ ptá se česky, když na obrazovce zableskne signál spojení.

„Ano,“ odpovídá jakýsi mužský hlas. Pravděpodobně automat. Kdyby se hlásil některý nájemník bytu, ukázal by se na obrazovce jeho obličej.

„Chtěl bych mluvit s doktorem.“

„Doktor není doma,“ zní odpověď.

„A kde je? Snažně vás prosím o odpověď,“ táže se Starý Detektiv. Pečlivě volí zdvořilé formulace. Ví, že rozhovor je zaznamenáván magnetickým páskem a že si jej Malý po návratu jistě vyslechne. Zdvořilé formulace ve videofonovém spojení se nyní dodržují na celém světě.

„Doktor Malý prosí, abyste vzal na vědomí, že odjel na delší dobu na Antarktidu.“

„Děkuji, končím rozhovor.“

Odjel tedy na Antarktidu? Proč? Neškodilo by pohovořit si o tom s Lemanusem. Jistě bude něco vědět. Již již sahá Glaz na vypínač přístroje, když vtom si náhle vzpomene, jak pohrdavě s ním Lemanus naposled hovořil, vzpomíná na strohý vzkaz, který jemu, Starému Detektivovi, poslaly orgány UN: „Raději se už nezabývej událostmi na umělém měsíci.“

Glaz couvá s prsty. Dívá se na hodinky. V jedenáct odjíždí do Varšavy atomový vlak. Na Varšavském moři začíná regata… Božínku, zítra ráno může uvidět všechny mistry!

Starý Detektiv touží již jen po tom, aby byl co nejdříve u Varšavského moře. Objednává si helikoptéru.

Po chvíli pilot slyší, jak se starý pán uvelebuje v lenošce a přitom si brumlá: „Podívejme se, na Antarktidu si vyjel! Opravdu zvláštní.“

Stroj stoupá nad město. A teprve v té chvíli si Glaz vzpomene, že má dnes narozeniny. Strávil tento slavnostní den mimo domov. Daleko od přátel.

Nerad používá videofonu na ulici nebo v taxíku. ,Svět žije příliš rychle,’ myslí si. Na to, aby se dověděl, co se stalo v jeho bytě za jeho nepřítomnosti, je vždycky dost času. Ale tentokrát se Glaz vzdává. Cítí se přece tak osamělý. Touží se ihned dovědět, kdo ještě na něho nezapomněl, kdo mu poslal blahopřání. Skříňka radiovideofonu je na dosah ruky.

Za chvíli již Starý Detektiv hovoří se svým bytem. Heslo, které zná pouze on a automat, uvádí do chodu pásek magnetofonu, který zaznamenal všechny telegramy, dopisy a telefony. Bezvýrazný hlas automatu čte všechno po pořádku. Strohý přenos je tu a tam přerušován originálními nahrávkami hlasů jeho přátel a známých. Na obrazovce defilují postavy a obličeje lidí, kteří přišli během dne navštívit kamaráda.

„Drž se, staroušku!“ „Žij 200 let!“ „Kdy se oženíš, starý samotáři? Ženská by se ti hodila do domácnosti!“ „Nech ty loďky na pokoji, nebo se jednoho krásného dne utopíš!“

Tak začíná série žertovných blahopřání, většinou anonymních. Ale Starý Detektiv pokaždé uhádne, kdo je jejich autorem. Hádání mu znamenitě zkrátilo nepříjemný let. Nejvíce Glaze zaujal telegram, v němž se pravilo: „Jsi příliš starý, za žádnou cenu neodjížděj na jih. Dlouhé cesty jsou velmi nebezpečné. Dobře ti radí — věrný přítel.“

Kdo to asi je, u sta hromů, ten věrný přítel? Hezké žerty, hezká blahopřání. Glaz si vzpomíná, jak mu nedávno v přístavu jakýsi zdvořilý pán, mohlo mu být něco přes čtyřicet, řekl: „Ve vašem věku se pouštíte na výlet?“ Ve vašem věku! Glaze mohla ranit mrtvice, když slyšel tato slova. Prudce vypojuje gratulace a průvod obličejů na obrazovce.

„Nemám v úmyslu potloukat se někde na dalekém jihu,“ bručí.

„Jedu jen na krátký výlet na sever, do Varšavy. A vůbec — strávil jsem dnes pitomý den. Den narozenin! Hloupý zvyk oslavovat takový den …“

5

Když se hřmot rozlehl ozvěnou po horách, profesor Baraněcký, který se marně pokoušel o spojení s Arroesem, ztratil hlavu. Místo aby přivolal pomoc, vyskočil ze saní a běžel k bílé hradbě, která se navršila před skálou jako v běhu zadržená vina. Po několika krocích uklouzl a upadl na ledovcový jazyk, který se vyplazil ze sousední průrvy. Ucítil prudkou bolest. Zdálo se mu, že na jeho pravou nohu dolehla jakási obrovská tíha, sevřela ji jako past na divou zvěř a křečovitě drží.

Začal křičet a plakat jako dítě. Zvedl hlavu a ohlédl se za sebe. Jednou nohou kopal do ledu, druhá ležela bez vlády, jako by mu ani nepatřila. Zlomil si ji.

Otáčející se reflektor na vrcholu saní co chvíli polil světlem jeho šedivou, do kombinézy zachumlanou postavu.

Pokoušel se plazit. Zlomená noha byla stále těžší, bolest rostla. Profesor Baraněcký sténal a volal o pomoc. Polykal slzy. Nadzdvihoval se na rukou a táhl umdlévající tělo, jen aby byl blíže saní. Mráz byl naštěstí velmi mírný. Zimu nebylo vůbec cítit. Naopak, pot mu ve velkých krůpějích stékal po obličeji.

Ztrácel vědomí, probíral se, úporně se plazil až k saním.

Konečně po několika minutách nebo hodinách — nedovedl to určit — zdvihl hlavu. Opřel bradu o schůdek. ,Dvířka jsou otevřená,’ zjistil. Když ze saní vyskočil, zapomněl je zavřít. Stačí pokleknout, uchopit rukama zábradlí a vyšplhat se nahoru do kabiny. Sotva však ohnul koleno levé nohy, stávala se bolest nesnesitelnou. Ale neztrácel vědomí. Držel koleno ohnuté. Pravou rukou sevřel zábradlí. Ješitě vteřinu, a podaří se mu uchopit držadlo rovněž levou rukou. Ale brada mu sklouzne se schůdků. Padá obličejem na led. Ohýbá koleno. Leží natažen, nehybný. Zmocňuje se ho takový strach, že nemůže popadnout dech. Otevírá ústa, ale místo vzduchu cítí v ústech ledovou hustou hmotu. Je to sníh. Nemůže zdvihnout hlavu. S posledním vypětím vůle se převrací na levý bok. Polyká sníh. Osvěžuje ho to. Z této polohy může snadněji dosáhnout pravou rukou na zábradlí. Svaly jsou jako z gumy. Opět musí skrčit koleno. A když pomaloučku začíná zdvíhat zdravou nohu, bolest se vzmáhá.

Konečně se Baraněckému podaří uchopit levou rukou držadlo.

Dvěma rukama může teď snáze zdvihnout trup. Napíná všechny svaly. Mocným švihem se horní část těla dostává do kabiny. Horko je nesnesitelné. Ale Baraněcký ví, že jestliže nyní podlehne mdlobě, nebude už mít sílu opakovat celý postup ještě jednou. Sevře rukama sedadlo. Opět vypětí, které mu kalí zrak. Oči mu zaclání modrá mlha. Levá noha je již v kabině. Zlomená visí v nohavici kombinézy jako pytel přehozený přes schůdky. Dostat se na sedadlo — nemožnost; Baraněcký stále rychleji oddechuje. Srdce mu buší v hrudi, jako by ji chtělo roztrhnout. Lehne si proto na podlahu a odpočívá. Potom — nové vzepětí. Zlomená noha přistává na podlaze. Dvířka se automaticky zavírají. Zachráněn! Baraněckému se v té chvíli zdá, že usíná.

Probouzí ho zvuk. Někdo tluče do kovu trupu. Ne, to se jen otevírají dvířka. Do kabiny se dívají jakési postavy s obrovskými hranatými hlavami. A možná že je to Arroes, vracející se z jeskyně?

Profesor tiskne knoflík rádiového poplachu. Gigant by měl slyšet zoufale vyjící sirénu a okamžitě odpovědět. Nikdo však neodpovídá.

Počítá vteřiny: jedna, dvě, tři, čtyři. Vzpomíná si, že právě tak počítal, než usnul při operaci zánětu slepého střeva. Zamlžené obličeje lékařů se sklánějí nad jeho tělem. Proč ti lékaři mají takové nelidské, hranaté lebky? Baraněcký křičí. Z mdloby ho probouzí hlasitý, pronikavý výkřik. Okamžitě pochopí, že to křičí on sám. Za okny černá pustina, kterou co chvíli zametá světlo reflektoru. Musí ještě jednou zapojit signál.

„Možná že tisknu nesprávný knoflík?“ leká se hlasitě Baraněcký.

„Uklidni se, staroušku. Všechno v pořádku. Jedeme.“

Je to Arroes. Strašně rád by se na něho podíval. Ale nemůže otevřít oči. Zápasí s víčky.

„No, konečně se rozumně díváš.“ Arroes stojí nad Baraněckým a otevírá mu víčka.

„Nech toho … bolí…“ volá stařec. Stále si ještě není jist, zda je to skutečný Arroes nebo zda je všechno jen přelud.

„Prostě sis zlomil nohu.“

Stařec je již při plném vědomí. Pokouší se pohnout zlomenou končetinou. Bolest.

„Uuuuu.“

„Klidně lež.“

„Arroesi, jak ses odtamtud dostal… jak…“

„Prostě: nezasypali mě dost důkladně.“

„Nerozumím. Já ještě nejsem úplně … tento …“

„Ale ano, jsi. Řekl jsem ,nezasypali’.“

„Kdo?“

„Hm, to kdybych věděl. Když jsem se vyškrábal z té proklaté díry, ve které jsem objevil podivné kresby…“

„Jaké kresby? Co to povídáš, chlapče?“

„Ano, na stropě a stěnách byly kresby. Opravdu nevím, co si mám o tom myslet. Takové kresby mohl namalovat primitivní člověk před tisíci lety. Svědčilo by to o tom, že Antarktida byla anebo je obydlena nějakými primitivními bytostmi. Řekněme, že jsou to Yeti…“

„Domníváš se tedy, že je třeba vyloučit bytosti z jiné planety? A přece jsi nedávno…“

„Copak j4 vím? Co mohu vědět? Nechce se mi uvěřit, že se někdo, kdo je rozumný, kdo disponuje meziplanetárními koráby, schovává v jeskyních a chodí po sněhu bos. Ostatně tato slova zní přinejmenším naivně. Na základě čeho popírám tyto možnosti? Pověz, na základě čeho?“

„Arroesi, jsi velmi rozčilený.“

„Nikdy bych se tam už nevrátil. Nikdy!“

Starý profesor vidí, že Arroes utrpěl těžký otřes. Saně se pohybují po příkrých úbočích závratnou rychlostí. Nezpůsobí Arroes v tomto duševním stavu nějakou katastrofu? Baraněcký zná velmi dobře tvůrce plánu, který má zbavit Antarktidu věčného ledu. Nikdy ho však ještě neviděl tak vyděšeného. A také nikdo jiný dosud neviděl Arroese v takovém stavu.

„Jak ses odtamtud dostal?“

„Nepamatuji si. Nechci si pamatovat! Poslouchej, když jsem vylezl z té díry a přišel k saním, viděl jsem všude kolem nich velké stopy nohou. Teď už chápu Savarina…“

„Co chápeš?“ Baraněckého opět zmohla bolest. Ztrácí přítelova slova. Přicházejí k němu jako z druhé místnosti.

„Ech, nic. Jen se stále nemohu spojit s Gigantem. To dunění… Proklaté dunění…“

Arroes se odmlčí. Pozoruje krajinu, kterou protíná reflektor. Náhle zvolá:

„Ztrácím nervy na téhle pevnině!“

Ale Baraněcký neslyší. Ztratil vědomí.

„Haló, haló!“

Dunění slábne. Z hřmotu se vynořuje Gigantův hlas. Určitě Gigantův. Arroes se rychle dostává do své kůže.

„Kde jsi, Gigante?“

„Kroužím už několik minut nad vámi. Neslyšels, profesore, signály?“

„Hloupá otázka. Copak ty jsi slyšel moje?“

„Co se stalo? Proč jste se tak dlouho nevraceli?“

„Baraněcký si zlomil nohu.“

„Och, zatraceně!“

„Co je u vás nového?“

„Hovořil jsem se základnou.“

„Tam je všechno v pořádku?“

„Reed se vrátil a velí základně, protože … protože ten energický Kuzněcký náhle onemocněl. Ztratil vědomí… Aha, ještě něco … přijel profesor Dulian s Rosannou Weilerovou…“

„S Rosannou?“

„No, s tou z umělého měsíce. Savarin se může radostí zbláznit. Je s nimi Groll…“

„Ho, ho!“

„To ještě není všechno. Viděli stopy. Ano, profesore, poprvé od doby, kdy Savarin …“

„To je toho, já jsem je viděl také. A navíc jsem přesvědčen, že kdosi se pokoušel zasypat mě sněhem…“

„Kdo? Co povídáš, profesore?“

„Nevím, kdo. Bytosti, které nás pronásledují. Ostatně později si o tom pohovoříme. Rozumíš? Později. Nechci, aby mě teď někdo poslouchal. A ta pustina, jak se zdá, má oči a uši a ještě mnoho jiných smyslů, o jejichž existenci nemáme ani potuchy…“ „Profesore …“

„Nech toho, Gigante. Opravdu nemám horečku. Vypoj se. Používej automatické signalizace a veď nás ke koleoptéře. Okamžitě se vrátíme do základny.“

Gigant poslechl. Vtom se stařeček Baraněcký probral z mdloby. „Když jsem spal,“ řekl náhle, „víš … když jsem tak ležel, než jsi mi přišel na pomoc… zdálo se mi, že vidím nad sebou jakési hranaté nelidské obličeje…“

„Hranaté obličeje?“ Arroes cítí, že se mu vlasy ježí na hlavě. Postavy na kresbách v jeskyni měly přece také hranaté čtverhranné obličeje…

6

Starý Detektiv sotva stihl vlak. Hala atomového nádraží je vzdálena od staniční budovy asi půl kilometru. Obklopují je zahrady, maskující řadu zařízení proti rozprašování radioaktivních paprsků a prachu. Pohyblivý chodník se zábradlím dopravuje cestující mírnou rychlostí kolem stromů a křovin, kolem pomníků a obrazů k pohyblivému schodišti, vedoucímu k vrcholu nádražní mušle. Lidí je zde tou dobou málo. Naštěstí byly vypjaty tlampače, které celý den vysílaly elektronickou hudbu a dramatické dialogy o tom, co všechno na světě stojí za zhlédnutí, jakých rozkoší lze užívat.

Čekárna na vrcholu nádražní mušle je vlastně jakýmsi výtahem, a současně je v ní umístěn sám vlak, vybavený všemožným pohodlím. Cestující projíždějí na pohyblivém pásu širokou chodbou a hledají si volné apartmá, v němž je visuté lůžko, stolek, šatník, televizor, radiovideofon a čtenářská obrazovka. Tuto místnost lze stisknutím knoflíku změnit v koupelnu nebo v toaletu.

Jan Chryzostom Glaz si vybírá jednu takovou pohodlnou kabinu. Sotva za ním zapadnou dvířka, již oznamuje ostré, ale příjemné svištění, že vlak vyjede za 30 vteřin. Během tohoto krátkého okamžiku sjíždějí komfortní čekárny-kabiny, obsazené cestujícími, jako výtahy do krabic vlastního vlaku. Nad nimi se uzavře ochranná střecha a vlak se rozjíždí bez nejmenšího otřesu. Jen pruhy světel za okny svědčí, že jede rychlostí několika set kilometrů za hodinu.

Osobní doprava používá kolejnic s rozpětím 5 metrů. Nákladní vlaky, podle druhu zboží, které vezou, 10, 15, a dokonce 20 metrů. Některé vlaky jezdí na všech čtyřech kolejnicích, zabírají celé rozpětí tratě. Jiné polovinu tohoto rozpětí. Osobním vlakům vyhovuje nejmenší rozpětí, pětimetrové.

Tratě atomové železnice protínají křížem krážem celou Evropu, Afriku, obě Ameriky a Asii. Jsou velkým konkurentem raket, autobusů a jiných dopravních prostředků. Žádný druh dopravy nedisponuje tak obrovským nákladním prostorem. Ve vagónech lze dopravit desetkrát více zboží a cestujících než v jiných dopravních prostředcích. Přitom má atomový vlak různé výhody: plovárny, tenisové dvorce. Právem se jim říká transkontinentální koráby.

Starý Detektiv se rozhoduje, že se navečeří v kulečníkovém sále. Uprostřed sálu svádějí urputné boje fanatičtí stoupenci tohoto sportu. Stranou je řada stolů, kolem nichž se posunuje podavatel jídla. Jídelní lístek je napsán světelnými písmeny na desce stolu. Vedle označení jídla — knoflík. Stiskneš knoflík u názvu „kapoun“, a chutně upravený pokrm vyjíždí ze zásobníku kuchyně, zastavuje u tvého stolku a sesune se před tebe, samozřejmě na talíři. Objednáš si zmrzlinu — v okamžiku ji máš před sebou. Nenávratně minula doba špatného obsluhování. Ale Glaz by měl radši číšníky. Mohl by alespoň s někým ztratit pár slov. Rád si poklábosí.

V kulečníkovém sále je nabito. Spousta lidí — ale žádný zná mý. Glaz se pozorně rozhlíží. Podobně se chová i jakýsi muž, sedící hned za ním.

„My se přece známe!“ volá Starý Detektiv. „Pan Višlak, že ano?“

Višlak blýská očima za kontaktními skly. Je vidět, že ho to setkání příliš netěší, ale okamžitě se jeho ústa rozšiřují v úsměvu.

„To jsem rád! Neočekával jsem, pane doktore, že téhož večera a týmž vlakem… Inu, hora s horou…“

Višlak vstává.

„Jste sám?“

„Ano. Anebo vlastně…“

„Prosím, posaďte se. Pohovoříme si.“

„Děkuji. Ale … ale … měl jsem se zde vlastně setkat s jedním přítelem. Asi to nestihl. Pokusím se zatelefonovat z kabiny…“ „Ech, nenechávejte mě tu o samotě. Váš přítel jistě brzy přijde. Pohovoříme si trochu. Jedete do Varšavy?“

„Ne. Do Leningradu.“

Višlak odpovídá mechanicky. Vrtí se. Jeho zrak těká po sále. Na koho čeká? Náhle vyskočí a běží ke dveřím, odstrkuje lidi. Starému Detektivovi v poslední chvíli nepříliš srdečně pokynul hlavou na rozloučenou.

„Půjdu s vámi, počkejte na mne,“ volá Glaz.

Višlak zmizel. Starý Detektiv prošel celou chodbou. Nahlédl do všech okolních kabin. Višlak nikde. Proč tak rychle prchl?

,Člověk se nemá plést do soukromých záležitostí svých bližních, nesluší se to,’ říká si Starý Detektiv, ale přesto vstoupí do kabiny vlakvedoucího.

„Nikoli, pane,“ odpovídá úředník, „seznamy cestujících bohužel už nevedeme. To bylo kdysi. Hned po Přelomu, jak to obvykle bývá v bouřlivé době. Pokuste se nahlédnout do kabin. Možná že ho najdete.“

„A nemohl byste to ohlásit rozhlasem?“

„Jen v případě, jde-li o důležitou věc. Je to opravdu tak důležité, pane?“

„Hm…“

„Musíte prominout, pane, hledáme cestující rozhlasem jen ve výjimečných případech. Promiňte.“

Starý Detektiv znechuceně opouští úředníka. Nechce se mu vykonat kilometrovou obchůzku od kabiny ke kabině. Ostatně, co by lidem řekl? Asi by ho častovali impertinentními poznámkami. Většina cestujících by mu vůbec neotevřela.

Signál…

Cestující, kteří chtějí vystoupit ve Varšavě, musí se ihned vrátit do svých kabin. Vlak zastaví jen na tři minuty. Glaz běží do své kabiny, vráží v chodbě do lidí.

Vpadne dovnitř. Nad dveřmi je deska s názvy stanic. Je třeba okamžitě stisknout knoflík vedle nápisu „Varšava“. Na stanici se otevře střecha atomového vlaku a chapadla zvláštního jeřábu sáhnou po červeně osvětlené kabiny. Vytáhnou je z vagónů a postaví v prvním poschodí nádraží.

Lehký otřes. Odskakují dvířka. Starý Detektiv přestoupí na pohyblivé schodiště. Sjede do přízemí a zde naskočí na pohyblivý chodník, vedoucí na rozlehlé náměstí před nádražní budovou. Náměstí je velmi světlé a rušné. Z průjezdů startují taxíky-helikoptéry.

Jedna za druhou vzlétají halasně do vzduchu. Ve Varšavě je ještě stále málo helikoptér. Snadněji lze dostat auto. Glaz nerad létá, a proto už tolik nespěchá. Jde ke stanovišti autodrožek a náhle zpozoruje, že do jedné helikoptéry právě nastupuje Višlak. Stroj není uvnitř osvětlen, ale Glaz by přísahal, že v něm sedí ještě dvě osoby. V záři luminoforové svítilny se lesknou krátké vlasy sedící ženy. Višlaková? Žena, kterou stíhali na pláži?

,Podívejme se. Říkal přece, že jede do Leningradu, proč tedy vystupuje ve Varšavě?’ trápí se chudák Glaz. ,Stopuje mě nebo co? Ä možná, že jen podvádí manželku? K čertu, už po třetí se setkávám s tímto člověkem a vždycky je u toho nějaká záhada.’

„K čertu!… Zase mám smůlu!“ vyklouzne Starému Detektivovi hlasitě, protože nestačil přečíst číslo taxíku, odvážejícího Višlaka. Přijelo několik jiných helikoptér a zaclonilo mu rozhled.

7

„Tohle město roste příliš rychle. A proto nebude nikdy pohodlné jako třebas Krakov,“ říká Starý Detektiv Rošeckému.

Čím více se blíží k Varšavskému moři, tím častěji se setkávají s velkými staveništi. Velká prostranství, omotaná stovkami spletitých konstrukcí, jako by žila. Pohybují se tu různými směry ramena tisíců jeřábů a podávají stavebním strojům obrovské a lehoučké plastikové panely. Právě stoupá vzhůru tenoučká stěna plná dveří, oken a vypouklých perleťových šatníků. Kovové prsty jeřábu ji kladou mezi štíhlé pružné sloupy jako lístek do oddělení kartotéky.

Před hotovým průčelím již stojí umělci s bachratými vrhacími přístroji. Umisťují na stojanech předem připravené vzory. Křičí, mávají rukama, hádají se o každou barvu a kresbu.

Konečně utichnou. Namíří stříbrné hlavně přístrojů na některou stěnu. Emulze, která je nanesena na všech panelech, začíná vlivem bombardování neviditelnými molekulami růžovět, červenat nebo zářit. Utvářejí se reliéfy lidí, zvířat, rostlin.

Novostavby se táhnou až skoro k pobřeží. Tu a tam je nutno objíždět staveniště, prodlužovat cestu. Starý Detektiv se stísněným srdcem hledí na velké citronové háje a kmeny starých obrovitých kaštanů, rozdrcené stroji a zasypané půdou — opravdové pohřebiště zahrad, které ještě nedávno vroubily celou tuto západní část nábřeží.

„To je ale hospodářství,“ vzdychá Glaz. „Technika u nás bez milosti kosi všechno, co je přirozené. Polsko bylo dlouho technicky zaostalé. Dostali jsme se nyní do popředí jen proto, že nakládáme bezohledně s přírodou a krásou.“

„Nebruč,“ přerušuje ho Rošecký, „v cizině mají stejný problém. Stroje a technická zařízení zaujímají stále větší plochu.“

„Za nic na světě bych nechtěl vidět Zemi za sto nebo dvě stě let.“

„A já, i když jsem jistě o hodně starší než ty, chtěl bych žít co nejdéle a nevzdal bych se jediné výhody, kterou mi dává moderní technika. Ostatně, copak všechno to, co bylo vytvořeno uměle, musí být ošklivé? Naopak. Pohled třebas na tohle moře…“

Varšavské moře, zpočátku úzké a nehybné, rozšiřuje se prudce za 50 metrů vysokou přehradou na Bugu a nabývá na živelnosti. Ječící vlny bičují betonové vlnolamy, ležící u paty široké aleje. Druhý břeh se vzdaluje do nedohledna až k hranici obzoru; je to jediné svědectví, že nejde o skutečné moře, ale o umělé jezero, vytvořené ujařmenou řekou.

V té době se už všude hemží motorové čluny, plachetnice a malé lodě. Občas zavyjí sirény mohutných dopravních lodí, pomalu plujících ke zdymadlům. Atomové železnice vytlačují dokonce i tento nejlacinější dopravní prostředek. Nějací výletníci plují v kajacích přímo pod alejí a zpívají nejmodernější šlágry.

„Příliš mnoho lidí,“ bručí Starý Detektiv.

„Lidé — to ještě nic není,“ poznamenává Rošecký a šklebí obličej, vrásčitý jako vyschlé jablko. Stařec ničím nepřipomíná Vysloužilého sportovce. Vypadá spíše jako nějaký starý intelektuál, jemuž se každý sportovní výkon zdá něčím, co je v rozporu s přírodou. A přece byl Rošecký před několika desítkami let mistrem ve skifu.

„Lidé — to je hloupost,“ opakuje. „Horší už je to s motory. Víš, že úřady už zakázaly, aby na vodě přistávaly helikoptéry? V této sezóně byl také omezen počet motorových lodic. Ale co to všechno pomůže! Život si vynutí svá práva.“

Dojíždějí k přístavu. Budovy tradičních tvarů a dokonce, jak se zdá, z tradičního materiálu — ze dřeva. Ale ne, je to jen imitace, umělá hmota, k nerozeznání napodobující prkna.

„Proč tak pozdě?“ vítá je velmi starý muž s podivně prkennýma rukama, které natahuje na uvítanou. Starému Detektivovi se vždycky stahuje hrdlo při pohledu na tyto umělé ruce.

Robert Drenga je válečný veterán z roku 1939. Ztratil tehdy obě ruce až k ramenům. Zpočátku měl primitivní protézy. Teprve před několika lety si pořídil fantastické elektronové protézy. Citlivé mikroskopické přístroje uvádějí do pohybu svalový systém umělých rukou a prstů a propůjčují jim takovou přesnost a sílu, o jaké se lidem s přirozenými končetinami ani nezdá. Drenga rád ukazoval známým přesnost svých nových rukou. Hnětl z chleba kuličky, viditelné pouze drobnohledem. Pouhými prsty připravoval preparáty pro mikroskop. Vyhrál také několik veslařských závodů. Vedení klubu mu však zakázalo startovat v závodech, protože se domnívalo, že „člověk může veslovat závodně pouze přirozeným, nikoli mechanickým způsobem“.

Dlouho potom nepředváděl zručnost svých umělých rukou. Po několika měsících je však už zase vynášel na odiv. I teď tiskne Glazovi ruku svou tvrdou protézou tak silně, že Starému Detektivovi praská v kloubech a na čele mu vystupuje pot.

„Ach, ach, už dlouho jsem tě neviděl,“ říká Drenga. „Nedovedu si představit, jak dnes budeš startovat?“

„Startovat?“

„Ovšem, pojede se závod seniorů, přesněji řečeno — nejstarších závodníků. Přece se mu nevyhneš! Jdi ke komisi. Vylosuješ si dráhu…“

Glaz přistupuje ke skupince starých pánů. Vítají ho velmi srdečně a okamžitě mu přistrkují velkou zlatou urnu. Jejich jedinou vášní jsou závody. Nechápou, jak se jim někdo může vyhýbat.

„Ho, ho, tomu se říká štěstí,“ volá Drenga, když si přečte číslo na lístku, který si Glaz vytáhl. „Vždycky jsi míval štěstí. Při všech závodech, které jsi vyhrál, to bylo štěstí…“

„Nemluv nesmysly.“ Starý Detektiv cítí, že mu krev začíná rychleji kroužit. Nejraději by dal tomu starému bláznu po hubě. Kolik námahy ho stála všechna jeho vítězství, a ten tady…

Náhle zrak Starého Detektiva zabloudí k vjezdu do přístavu. U brány zastavilo auto se znaky UN. Z vozu vyskakuje…

„Znáš toho člověka, který vystoupil?“ ptá se Glaz Drengy.

„Doktora Malého? Řadu let. Stále jsem s ním ve spojení. Máme jisté společné zájmy. Dorozumíváme se spíše videofonem. Počkej! Zdá se, že přijel ke mně. Poslal jsem mu pozvánku na dnešní závody. Vlastně jsem ani neočekával, že přijede. Je to náramný podivín.“

„Okamžik. Poslouchej, na čem vy vlastně pracujete? Jaké jsou ty vaše společné zájmy?“

„Inu, jak bych ti to vysvětlil? Víš, já se už dávno zajímám o zrychlení reakce živých bytostí na určitá chemická a elektrická dráždidla.“

„Myslíš, že by to šlo nějak prakticky uplatnit? Vy vědci…“

„A ty snad nejsi vědec?… Ech, staroušku… Zhruba a vulgárně by to bylo možno definovat takto: Ten můj budoucí cíl… kdyby se podařilo uspíšit cyklus lidského života, bylo by dospívání kratší, mládí by přicházelo rychleji…“

„A také stárnutí by bylo rychlejší,“ připojuje Glaz.

„Proč? Mohli bychom se pak pokusit stárnutí oddálit. Ale to všechno je mlácení prázdné slámy. Prozatím se mi podařilo urychlit cyklus rozvoje některých nižších druhů živočichů. A právě o to se zajímal Malý.“

„Poslouchej,“ přerušuje ho náhle Glaz, „neznáš náhodou nějakého Višlaka?“

„Jak by ne! Navštěvuje mě, ostatně zřídkakdy. Zřídka od té doby, co má nesnáze s manželkou.“

„Jaké nesnáze?“

„Obyčejné, manželské. Proč tě to tolik zajímá, kamaráde? Snad nepíšeš nějakou novou knihu? Anebo spíše… tento… stopuješ, ne?“

Rozhovor přerušuje Malý, který k nim přistoupil.

„Jak se máš, doktore?“ Drenga oběma rukama tiskne pravici mladého vědce. „Zdá se, že se znáte?“

„Ano,“ přisvědčuje Malý. „Ale promiňte, není čas na dlouhé vítání. Musíme jet. To znamená, já musím jet, a vy, doktore Glazi, budete-li chtít.“

„Já … mám … jet? Kam?“

„Na jižní konec světa. Na Antarktidu. Nepřišel jsem na závody, ale proto, abych se s vámi setkal. Promiňte. Doktore Glazi, mohli bychom odejít trochu stranou?“

„Na Antarktidu? Pro kýho čerta?“ diví se Starý Detektiv a současně mu napadají slova podivného blahopřejného telegramu. Jak to tam stálo…? „Jsi starý. Nejed na dálný jih“, nebo něco v tom smyslu. Netropí si Malý ze Starého Detektiva šašky?

Glaz ztrácí hlavu. Proti svému zvyku zahrnuje Malého spoustou otázek.

„Prozatím nejsem s to vám všechno vyložit,“ odpovídá Malý a potřásá šedivými kadeřemi. „Prosím, zde je dopis od orgánů UN.“

Dopisy podávané z ruky do ruky jsou vzácností. Lidé se obvykle dorozumívají radiotelegramy nebo videofonem. Osobně se dopisy doručují jen v neobyčejně důležitých záležitostech. Dopis zní:

„Velevážený doktore Glazi!

Snažně Tě žádáme, abys bezodkladně odjel s doručitelem tohoto dopisu na Antarktidu. Máme věrohodné zprávy, že tamní výpravě hrozí náhlé nebezpečí. O pozorovaných podivných zjevech a událostech Tě bude informovat jednak doručitel tohoto dopisu, jednak přímo na místě profesor Lollo Arroes. Aby ses nedomníval, že jde o nějaké nejasné věci, sdělujeme Ti, že nedávno zmizela tajemným způsobem Rosanna Weilerová, která na vlastní žádost odjela do tábora antarktické expedice. Rosannu Weilerovou znáš z umělého měsíce. -Bylo by záhodno, aby ses snažil objasnit tuto záhadu. Obáváme se, že Rosanna byla unesena. Druhá záhada, která čeká na objasnění: Geograf Kuzněcký onemocněl za příznaků, připomínajících tzv. marťanskou nemoc.

K naší žádosti se připojuje Tvůj přítel Štěpán Lemanus. Doufáme, že zapomeneš, doktore, na naše dřívější nedorozumění a že se pustíš s veškerou svědomitostí a znalostmi do práce.

President UN Ernest Bota-Bornas“

„Nu, co tomu říkáte doktore?“

„Cože! Mám odjet? Počkejte … okamžik …“

„Musím vám ještě říci tohle. Odjezd je celkem maličkost. Horší to už bude s letem a s přistáním. Na Antarktidě jsou smrště. Na oceáně zuří bouře. Může se stát, že neuspějeme.“

„A kdy, u čerta, chcete vyrazit?“

„Raketa čeká. Musíme co nejdříve.“

„Jak dlouho je pohřešována tahle Rosanna Weilerová?“

„O jejím zmizení dostaly orgány UN zprávu dnes. Zmizela před několika desítkami hodin. Všechno pátrání bylo dosud bezvýsledné …“

„Ještě něco: Kdy onemocněl Kuzněcký a proč tam nejede profesor Gosslar? Přece jeho očkovací látka…“

Malého obličej zšedl.

„Gosslar nechce jet. Proto volba padla na mne, vezu s sebou své sérum.“

„Dobrá. Jedeme!“

„Obdivuji se vám, doktore. Nebojíte se jet se mnou? S člověkem, který je přece jen podezřelý?“ směje se Malý. A směje se tak nervózně a ochraptěle, že Glaz cítí mrazení. Ale — dal už své slovo.

8

„Savarine, vylož nám podrobně, jak k tomu došlo.“ Profesor Arroes hladí Tomáše po hlavě jako malého plačícího chlapce.

Tomáš sedí s hlavou skloněnou na prsa.

„Savarine, pověz. Musíme ji přece zachránit.“

„Zachránit?“ Savarin zdvíhá uslzené oči a zlostně se dívá na Arroese. „To všechno kvůli tobě… Arroesi… kvůli tobě! Nevěřil jsi, že by v této proklaté zemi mohl existovat nějaký život. Zesměšňoval jsi mne. A potom, když jsi uvěřil, když jsi přijal cizí hypotézy za své, neučinil jsi žádná, vůbec žádná bezpečnostní opatření. Zahubil jsi ji. A kdo ví, zda jsi nezahubil také nás všechny.“

„Dost! Není kdy na nesmysly. Povídej, jak se to stalo a co jsi potom udělal.“

„Co jsem udělal? Proletěl jsem helikoptérou celé okolí v okruhu pěti set kilometrů. Hledal jsem, fotografoval. A nic… nic. Proč jsme jen neutekli? Proč jsem ji neposlechl? Na staré Zemi jsou ještě tichá ústraní… Každý nemusí být umělec, objevitel či vynálezce. Jsou ještě šťastní lidé …“

„Savarine, ještě jednou tě žádám: pověz, jak zmizela Rosanna. Nebyl jsem zde přece.“

Tomáš neodpovídá. Opět se choulí v lenošce. Skřípnou dveře, na prahu stojí Dulian. Tomáš vyskočí a vrhá se k němu.

„Co jsi s ní udělal?“ křičí.

Dulian neuhýbá. Odstrčí Tomáše tak prudce, že se zapotácí a snad by byl upadl, kdyby ho profesor nezachytil.

„Kamaráde,“ říká Arroes Dulianovi, „nepoznávám tě…“

„Ten zelenáč neví a nemůže vědět, co pro mne znamenala,“ říká Dulian. Jeho obličej jako by se ještě víc zaostřil a zhubeněl.

„Vím, proč jsi ji zahubil… protože tě odmítla …“

Arroes zakrývá Savarinovi ústa.

„Jdi, jdi,“ poroučí Dulianovi.

Dulian odchází, bouchne za sebou dveřmi.

„No, mluv konečné, hlupáku!“

„Myslíš, že ji zachráníš?“

„Nic si nemyslím. Nejdříve musím přesně vědět, co se stalo za mé nepřítomnosti. Každý mi říká něco jiného.“

„Rosanna byla od chvíle svého příjezdu zasmušilá. Přátelská, ale zasmušilá. Podivná. Řekla mi: ,Vím, budeš mě teď sužovat, budeš se vyptávat na každou maličkost a potom mě odsoudíš. Dobře! Jenže všechno, co jsem prožila, seběhlo se docela jinak. Ne tak, jak si to možná představuješ. Proto se raději na nic neptej.’ Připomenul jsem jí pak Duliana. Ale na nic jsem se neptal. Ani nemrkla. Jen mě zapřísahala, abychom všeho nechali a utekli, ukryli se na nějakých… Havajských ostrovech — tak to řekla.

,Staneme se prostými lidmi, budeme se zaměstnávat například kontrolou strojů nebo něčím podobným — to je ideální život.’ Teprve teď jsem pochopil, proč po tom toužila. Pozdě.“

„Savarine, já si to někdy také myslím. Ale to nemá význam. Raději mi pověz, kdy jste o tom všem hovořili. Když jste se vrátili na základnu?“

„Ano, bylo to po prozkoumání stop, které našel Dulian. Stopy mizely za nejbližším návrším, a jako by se je někdo snažil zahladit…“

„Vím, vím. Sám jsem viděl něco podobného. Co dál?“ „Rozhodl jsem se, že se jí na nic nebudu ptát, že ji jen budu vzdalovat od Duliana. Ale on se neustále vtíral do našich rozhovorů. Přestávali jsme v takovém případě mluvit anebo jsme hovořili o všedních věcech.“

„Chtěl jsi s ní odjet?“

„Zpočátku jsem nechtěl. Ale přesvědčila mě.“

„Měla radost?“

„Copak já vím? Asi ne. Tvrdila, že se musí znova učit radosti. Přijeli jsme do základny trochu unaveni. Anebo spíše Dulian a Rosanna byli unaveni — měli za sebou pořádný kus cesty.“ „Samozřejmě, v tomto ročním období! Jsem zvědav, jak bude snášet cestu Jan Chryzostom Glaz. Povolal jsem ho…“

„To je dobře. On nám jistě pomůže. Myslím, že je to jediný člověk, který z toho všeho, co se děje, vůbec něco pochopí.“ „Mně už nedůvěřuješ?“ ptá se chvějícím se hlasem Arroes.

„To neříkám…“

„Dobrá. Pokračuj. Naštěstí už nejsi hysterický jako stará bába.“ „Po návratu odešla Rosanna do své kabiny…“

„Šel jsi s ní?“

„Ano … vlastně jsem ji navštívil asi za hodinu. Hádali jsme se. Ano,“ vykřikuje Tomáš. „Byl jsem vůči ní nemilosrdný. Ano.

Trápil jsem ji. Za to, co udělala. Vyprávěla mi všechno, co zažila, do nejmenších podrobností. Vynutil jsem si to.“

„Ach tak…“

„Potom jsem odešel a bouchl jsem za sebou dveřmi. Zůstala sedět. Nikdy na to nezapomenu. Seděla strnule a hleděla do okna. Vyběhla potom za mnou. Vtáhla mě do kabiny. Líbala mi… ruce … Žadonila o smilování… a … abychom hned, okamžitě utekli. Nikomu nic neřekneme. Vezmeme si helikoptéru, prchneme!’ Vykřikl jsem: ,S ,tebou nikdy!’ Odstrčil jsem ji. Vyběhl jsem ven. Dulian asi slyšel ten křik. Vyšel z kabiny, aby se podíval, co se děje.“

„Říkal mi, že jsi vypadal přímo strašlivě. Zaklepal na její kabinu.“

„Hovořila s ním?“

„Jen plakala. Co jiného mohla dělat? Řekla, že chce být sama. Že chce spát.“

„On určitě lže! Nevěř mu, Arroesi…“

„Dovol! Je to můj přítel! Znám ho líp než sama sebe.“

„Nenávidím ho.“

„To s tím nemá co dělat. Rychle to dopověz. Jak ses dověděl, že zmizela?“

„Když jsem ji opustil, odešel jsem do svého pokoje. Tam jsem seděl a přemýšlel. O čem…?“

„Na tom nezáleží. Pokračuj.“

„Uběhlo asi tak půl hodiny, možná méně. Potom jsem vstal. Šel jsem k ní. Kabina byla prázdná. Bouchal jsem na Dulianovu kabinu. Pustil mě dovnitř. Nebyla tam. Všichni přiběhli. První běžel na letiště pravděpodobně Dulian. Přikázal, aby mě zadrželi v základně. Po chvíli ‘se vrátil a obořil se na mne: ,Idiote, cos to udělal? Ona utekla.’ Vytrhl jsem se lidem, kteří mě drželi. Skočil jsem na transportér. Vrazil jsem do haly letiště. Než mohli Dulian s lidmi otevřít dveře haly, byl jsem už daleko. Sám jsem řídil. K čertu s automatickým pilotem! Proletěl jsem nad každým koutem krajiny. Ani stopy. Nic a nic. Dorozumíval jsem se s Dulianem, který už byl také ve vzduchu. Zpočátku jsme myslili, že letěla směrem k pevnině. Hnali jsme helikoptéry nejvyšší rychlostí. Obávali jsme se, že její stroj uchvátila vichřice a možná srazila k zemi. Potom jsme se rozdělili. Dulian hledal na pobřeží, já na severu, ostatní na východě a západě. Teprve po čtrnácti hodinách bezvýsledných letů jsem našel stopu. Jedinou a poslední. Tehdy jsem pochopil, že to ty … obludy… ty obludy…“

„Proč tvrdíš s takovou určitostí, že ji někdo unesl?“

„To je jednoduché, profesore.“ Tomáš opět začal oslovovat Arroese ,profesore’. „Nejdříve jsem našel stopy nedávného přistání. Sníh rozbrázděný plameny; charakteristické jámy, způsobené výbuchy plynů, které zanechává každá helikoptéra. Přistál jsem. Stroj nikde. Jen všude kolem stopy těch obrovských bosých nohou. Počítal jsem je, třebaže mi strach stiskl hrdlo. Ano, bál jsem se. Bál jsem se také o sebe. Bylo jich nejméně pět.“

„A co udělali s její helikoptérou? Co s ní udělali?“

„Bylo vidět zřetelné stopy, jako by někdo táhl břemeno. Potom náhle všechno ustalo. Opět to záměrné vyhlazení stop. A pode mnou se už podlamovaly nohy. Vyšplhal jsem se do kabiny a zapjal motor. Asi bych se byl někde zřítil, kdybych se nesetkal s Aldersem. Rozkázal mi, abych přistál. Přisedl ke mně a dovedl stroj do základny. Vrhl jsem se na postel a usnul. Spal jsem? Nevím, mohu-li nazvat spánkem ty strašlivé přízraky, to utrpení. Probudil mě Dulian…“

„A ty ses na něho vrhl a málem jsi ho uškrtil. Savarine, to, co se stalo, je také moje vina. Již dávno jsi měl odtud odjet.“ Arroes je přesvědčen, že Tomášovo podezření je správné. Pachateli všech událostí zde i na umělém měsíci jsou určitě jakési myslící bytosti. Arroes neprolévá krokodýlí slzy nad Rosannou. Důležitější je pro něho co nejrychlejší identifikace oblud, které zanechávají stopy bosých nohou. Musí se zřejmě nějakým způsobem podobat lidem. Proč odvlekly Rosannu Weilerovou? Proč napadly také jeho, když se vypravil do skal? Profesor si vzpomíná na kresby po stěnách jeskyně i na snové vidiny starého kamaráda: postavy s nelidskými hranatými obličeji. A ještě jedna podivná věc: Snímky, fotografované tehdy v jeskyni, se nezdařily. Všechny byly přeexponované. A přece automat přístroje bezvadně fungoval.

„Najdeme-li Rosannu,“ říká pomalu Arroes, „najdeme-li ji, utíkej odtud, kamaráde. Pro lidi jako ty zde není místa.“

„A co ty, Arroesi?“ Tomášovy rysy ztvrdly. Profesor nevydržel jeho upřený pohled, sklopil zrak. „Choval by ses jinak, kdyby ti zahynula nejdražší bytost?“

„Já jsem, chlapče, pro svou rodinu mrtev. Ano, ale to sem nepatří. Vraťme se k tvé věci. Dovol, abych zavolal.“

Vtom se prudce rozlétnou dveře. Dovnitř vrazí Gigant. Obličej mu zezelenal. Tomáš přiskočí, zatřese obrem s překvapující silou. „Mluv,“ křičí, „co jste našli?!“

Gigant se jen stěží vymaní z jeho sevření.

„Profesore,“ říká zajíkavě, „pprofesore, Reed a Lehr právě oznámili, že na pobřeží našli nedaleko obrovských stop bosých nohou stopy lidských bot. Ne, nejsou to Rosanniny stopy. Vtiskla je do sněhu velká mužská bota …“

„Znamená to tedy, že Starý Detektiv měl pravdu?“ bručí pro sebe profesor a ptá se Giganta: „Reed je změřil, prozkoumal?“ „Ano. Zde jsou videofonické snímky.“

Arroes zalistoval v papírech.

„Ano, není pochyby. Nová záhada.“

„Reed zůstal u těch stop,“ pokračuje Gigant. „Přísahá, že se nevrátí dříve, dokud nezjistí, komu patří.“

„Kdo s ním udržuje spojení?“

„U přístroje se neustále střídají Groll s Aldersem. Ale je velmi špatný příjem.“

„Ještě štěstí, že se vůbec můžeme dorozumívat. Přikaž Reedovi, aby se okamžitě vrátil. Zcela zbytečně jsem ho opět poslal ze základny. Ale postavil si hlavu. Bojím se… Bojím se o něho.“ Arroes poprvé vyslovuje taková slova. Povšiml si toho dokonce i Tomáš.

„A jak se cítí Kuzněcký? Neměl jsem čas zajít k němu „Je stále v bezvědomí.“

„Kde je Dulian?“

„Sedí u hlavní aparatury elektronového mozku a něco tam seřizuje. Je to podivný člověk. Těžko se s ním dohovořit.“

„Jen ať se zabývá svými věcmi. Zavolej ihned Reeda. Pojedu sám hledat Rosannu Weilerovou. On mě zde bude zastupovat. Aha. Abych nezapomněl. Udržujete spojení s Malým a Glazem v ,Leviatanu‘? Vezou sérum pro Kuzněckého.“

„Ano.“

„Přepoj je na tento pokoj.“

Gigant se otočí na patě a zmizí. Tomáš sleduje každý profesorův pohyb. Je přikrčený jako ke skoku, očekává rozkaz k výpravě.

„Pozor! Zde Leviatan! Pozor!“ ozývá se z ampliónu.

„U mikrofonu Arroes! Mohu mluvit s doktorem Janem Glazem?“

„Jak se máte, profesore?“ zní trochu chvějící se stařecký hlas. „Cesta je docela příjemná. Cestujeme jako ve vlaku. Bouře se právě uklidnila. Kromě toho máme několik překvapení.“

„My také, my také,“ říká rychle Arroes, jako by se bál, že Starý Detektiv prozradí něco, co by mohly slyšet nepovolané uši. „Budeme mluvit později.“

„Slečna Weilerová se už našla?“

„Co vás napadá. Právě se vydáváme na cestu, abychom pokračovali v pátrání… Obšírněji budeme hovořit později. Chtěl jsem vás jen upozornit, že musíte přistávat opatrně. Člověk nikdy neví… Glazi… Haló, Glazi…“

Arroes tluče prsty do kláves. V přístroji zní jen přerušovaný rachot, potom se ozve výkřik. A potom zanikne i to. Jen občas silné zapraskání. Profesor se spojuje s Dulianem.

„Haló, co je s těmi přijímači? Ztratil jsem rozhovor.“

„Vím, slyšel jsem.“

„Poslouchal jsi?“

„Proč tě to tak udivuje? Již několik hodin jsem spojen se všemi našimi linkami. Rádia na mne povykují ze všech stran. Pomáhá mi to seřizovat hlavní elektronový mozek.“

„No dobrá, ale já jsem mluvil s Leviatanem a něco mě přerušilo…“

„Pokusím se zjistit příčinu. Zdá se, že jsem to způsobil sám. Něco zde není v pořádku…“

„Přepoj mě tedy na obyčejnou přijímací stanici.“

„Dobrá. Tady ji máš.“

„Haló, haló, zde základna. Haló, zde Arroes! Haló, je tam Leviatan? Leviatane, slyšíte nás?“

„Haló, zde Leviatan. SOS! SOS! Potápíme se. SOS… SOS!“ Všichni lidé v základně přikládají uši k přijímačům. Leviatan se potápí, to znamená, že se zřítil do oceánu. Co se tam stalo? Ale signál Leviatanu se už neopakuje, opět je slyšet jen rachot a dunění.

První se vzpamatoval Arroes.

„Voláme na pomoc všechny pevniny. Haló, zde základna antarktické výpravy. Voláme k okamžité pomoci!“

Profesor křičí stále hlasitěji, ale je si skoro jist, že ho nikdo neslyší. Bytosti, které způsobily katastrofu na umělém měsíci, které unesly Rosannu Weilerovou a které už tolikrát přerušily rádiové spojení, jistě si poradí se slabounkými signály základny.

9

Než ztratil Starý Detektiv po silném úderu do hlavy vědomí, viděl ve dveřích běžet doktora Malého. Bylo to hned po prvním otřesu, který změnil vnitřek kabiny v rumoviště. Předměty, instalace, kusy stěn — všechno vířilo ve vzduchu, jako by náhlé obživlo. Nějakým zázrakem zůstala neporušená jedna lampa na stropě. Potom se raketa otřásla druhým, ještě prudším úderem, a před Starým Detektivem začaly náhle vířit kruhy. Zmenšovaly se, přibližovaly,’ až vytvořily kužel. Nakonec ostrý hrot kužele prorazil Glazovi čelo. Když otevřel oči, bylo šero. Světlo nepřicházelo shora, ale odkudsi ze strany.

Glaz trochu otočil hlavu. Oslepuje ho záře. Cítí pronikavou bolest, jako by se mu světlo dralo do očí ostrými šípy.

„Pít!“ sténá. Ale neslyší svůj hlas. Před obličejem mu vyrůstá ohromná tmavá ruka se sklenicí. Studené sklo příjemně chladí. Dva doušky: malé, aby se nezalkl. Jaká úleva! Ruka se sklenicí mizí, ale objevuje se stejně tmavý obličej. Nad ním však září stříbrné vlasy. To je Malý! Starému Detektivovi se chce strašlivě spát, za každou cenu spát, ale neustále ho probouzejí jakési výkřiky, nejapné písně, které falešně zpívá neumělý hlas.

„Ticho! Chci spát.“

Ale zpěv zní dál. Zní dokonce ještě hlasitěji. Konečně Starý Detektiv široce otevírá oči.

„Proč tak řvete, k čertu,“ ptá se doktora Malého, který se stále sklání nad jeho obličejem.

„Abyste neusnul, kamaráde.“

„Aha,“ bručí Glaz zavíraje oči. „Aha, nesmí se spát.“ Zkouší nadzdvihnout se na loktech. „Co se vlastně stalo?“

„To, co na umělém měsíci. Výbuch.“

„Kdo to způsobil?“

„To bych také rád věděl…“

„A raketa?“

„Zřítili jsme se do moře, ale zdá se, že plujeme. Doufejme, že nás budou hledat.“

„Kde jsme?“

„Nemám ponětí. Jsme bez řízení. Nemáme kontrolní zařízení. Nemáme motor. Máme jen proud, který nás ve tmě žene mezi krami.“

„A piloti?“

„Byli blízko motoru. Roztrhalo je to na kusy.“

„A já? Já?“

„Jste lehce raněn, doktore.“

„Nevíte, kam plujeme?“

„Nemám zdání.“

Malý sedí u Starého Detektiva jako ošetřovatelka a stále mu podává jakýsi chlazený nápoj.

„To vy jste tak zpíval?“

„Ano.“

Starý Detektiv si myslí, že Malý nemá o zpěvu ani ponětí. Ale může-li řev pomoci…

„Prosím, jen pokračujte…“

Malý začíná svým falešným hlasem jakousi obhroublou námořnickou písničku.

„Nic jiného mi zrovna nenapadá,“ omlouvá se po první sloce a začíná ji znova.

„Jak dlouho nám vydrží ta lampička?“

„Na rozdíl od nás je skoro věčná.“

„Jak vlastně ke katastrofě došlo?“ Glaz si náhle uvědomuje (není to poprvé v jeho životě), že už jednou byl v podobné situaci. Ale kdy? Kdy?

„Jak k tomu došlo?“ Malý mrká očima. Jeho obličej ztrácí rozpačitost. „Slyšel jsem, že hovoříte s Arroesem. Šel jsem právě k pilotům. Náhle se raketa otřásla a já jsem byl mrštěn na stěnu. Naštěstí jsou stěny hladké a pružné. Zakryl jsem si obličej rukama. No a to už jsem byl u dveří kabiny. Zpozoroval jsem, že krvácíte na hlavě. Vtom druhý prudký otřes. Zapletl jsem se do pokrývek vašeho lůžka a to mě pravděpodobně zachránilo. Potom jsem rozsvítil lampu. Ležel jste už v bezvědomí. Žaludek jsem měl až někde v krku. Padali jsme. Ještě jeden otřes — to raketa narazila na hladinu moře, ale už to nebylo tak prudké. Zpozoroval jsem, že rádio tiká. Vyslal jsem signál. Nevím, jestli nás někdo slyšel. Zdá se, že rádio fungovalo jen jaksi setrvačností, otřesem. Ale snad nás budou hledat. Prozatím můžeme být rádi, že žijeme.“

„Ba právě!“ bručí Starý Detektiv a usmívá se.

„Ještě stále mě podezříváte?“ zeptá se náhle Malý.

„Ech, kdo by o tom mluvil,“ zabrumlá Glaz.

Malý vstane. Protahuje se. Odchází.

,Opravdu,’ uvažuje Starý Detektiv, ,jak bych ho mohl déle podezřívat? Přece by neriskoval katastrofu spolu se mnou. Arroes měl asi přece jen pravdu. Jakési myslící bytosti zaútočily na umělý měsíc z meziplanetárního prostoru a nyní střeží Antarktidu a pokoušejí se vypudit odtamtud výpravu. Ano, to je nejpravděpodobnější. Jenže, u sta hromů, proč tyto nezemské bytosti zanechávají úplně stejné stopy, jaké byly kdysi připisovány legendárním Yeti? Přitom Yeti nikdo nikdy neviděl. Pravděpodobně vůbec neexistují. Co to znamená? Že někdo využívá pověsti? Proč by to dělal? Arroese zasypala v jeskyni lavina, jakési dunění mnohokrát přerušilo spojení mezi členy antarktické výpravy. Onemocněl Kuzněcký. Na výpravu někdo útočil, to je jasné. Proč však tyto bytosti, které bezesporu disponují skvělou technikou, nezničily dosud výpravu, proč jen opakují malé útočné akce na různých místech a s různou silou? Proč neusmrtily Arroese nebo Savarina, Giganta či Duliana, proč unesly právě Rosannu a infikovaly Kuzněckého? Je ovšem možné, že onemocnění Kuzněckého nemá nic společného s marťanskou nemocí, že zmizení Rosanny není únosem. Možná že Rosanna prostě spáchala sebevraždu? A možná … Nejsměšnější na tom je, že se teď pokouším odhalit pravdu. Teď, když sedím na trosce rakety, která pluje neznámo kam.’

Vstupuje Malý. Dívá se na Starého Detektiva. Přistupuje blíže. Zkoumá tep. Ať spí — myslí si — krize minula. Malý je celý od krve. Ošetřuje si rány na rukou.

Starý Detektiv pozoruje přivřenýma očima, jak Malý vytahuje z podpaží svitek papíru, popsaného malým nečitelným písmem. Na začátku letu se Glaz pokoušel přečíst přes rameno píšícího alespoň jeden řádek. Malý tenkrát rychle zakryl papír rukou a podíval se na Starého Detektiva takovým způsobem, jako by ho chtěl praštit do hlavy čímkoliv, co bude mít po ruce.

,Kdopak dnes píše poznámky na papír? Není jednodušší nadiktovat všechno na magnetofonový pásek?’ myslí si Glaz. ,Proč tají své styky s Višlakem? Proč si dělá poznámky a proč je tak ukrývá před cizím zrakem?’

Starý Detektiv sleduje doktora: přistupuje k hromadě haraburdí, které ještě nedávno bylo zařízením rakety a schovává pod nimi rukopis. Pak někam zmizí. Dlouho se nevrací. Starého Detektiva strašně láká vyskočit z postele a prohlédnout si ty papíry. Ale Malý se může každou chvíli vrátit. Kromě toho si Glaz není jist, zda má k tomu dost sil.

Usíná. Probouzí ho několik silných otřesů. Všude se hroutí pyramidy navršených předmětů, přesunují se z místa na místo. Glaz se musí vší silou držet, aby nespadl z postele.

„Doktore! Doktore!“

Malý přibíhá. Má v rukou lampičku, podobnou té, která se klátí u stropu. Opět několik silných otřesů.

„Glazi!“ říká Malý. „Musíme odtud pryč. Proud vrhá raketu na led. Musíme okamžitě ven.“

Pomáhá Starému Detektivovi vlézt do obrovského kožešinového pytle.

„Jediný, který jsem našel… Rychle!“

Starý Detektiv je poslušný. Vězí v pytli až po krk, vypadá jako mumie. Doktor si pytel nakládá na záda. Klesá pod jeho tíhou. Starého Detektiva se teprve teď zmocňuje strach. Vrak se zmítá stále prudčeji. ,Nechce mě ten člověk utopit?’ napadne mu. A začíná se zoufale bránit. Jen kdyby se mu podařilo vytáhnout z pytle ruce! Ale Malý má obrovskou sílu a pytel je jeho spojencem. Glaz ztrácí vědomí. Za chvíli mu ledový vítr otevírá oči.

Leží na hřbetu rakety. Pilotova kabina je roztříštěna jako lebka zvířete. Kolem dokola led. Nesmírné moře ledu. Nahoře, na čisté tmavé obloze, hvězdy.

Malý táhne pytel s Glazem, dává pozor, aby nezavadil o nějaký rozbitý předmět. Potom přiváže k pytli tlusté lano. Spouští pytel na led. Starý Detektiv se pokouší vykřiknout. Ale nemůže vyrazit ani hlásek, krutý mráz mu zaráží dech.

Maloučko nadzdvihne hlavu, trčící z pytle, aby nenarazila na led. Opodál ohromné skály. Lesknou se rudou září. Jsou rozbrázděny puklinami jako lebka netvora, zdobícího průčelí Višlakovy vily.

Malý už také seskočil na led. Rychle táhne pytel do hloubi ledové pustiny. Jen aby byli co nejdál od rakety. Glaz se ohlíží. Raketa náhle vyskakuje zobanem nahoru. Je slyšet praskot. Potom zoban klesá. Opět vyskakuje. Zcela jako tonoucí člověk.

Malý se zastaví. Těžce oddechuje. Otáčí hlavu k raketě. Potom zcela neočekávaně opouští Starého Detektiva. Běží. Padá. Vstává. Dorazí k raketě, která právě opět vystrčila svou stříbrnou tlamu. Uchopí zábradlí u vchodu. Šplhá nahoru. Na hřbetě rakety se míhá jeho světlá kombinéza. Zmizí. Starý Detektiv se pokouší vykřiknout, i když ví, že to nemá smysl. Tlama rakety se opět vynořuje. Z tlamy vyskakuje na led doktor Malý. Běží. Zastaví se až u pytle. Popadne lano a opět táhne Starého Detektiva po třpytící se ledové ploše. Konečně se zastaví.

„Prozatím máme pokoj,“ říká klidně, jako by se před chvílí nevystavoval smrtelnému nebezpečí a jako by necítil mráz, vnikající mu do úst. „Jak se cítíte, doktore?“

Starý Detektiv je příliš vyčerpán, aby mohl cokoliv odpovědět. Malý rozepíná zip a leze do pytle k Starému Detektivovi.

„Strašlivě jsem prochladl.“

Asi za hodinu opouští úkryt. Rychlým krokem zamíří k okraji kry, za níž by se měla bezmocně zmítat raketa. Ale místo trupu najde jen led. Vrací se a říká:

„Dovedete si představit, jak by to s námi dopadlo?“

Starý Detektiv cítí příliv síly. Pokouší se rovněž vylézt z pytle. Bolí ho hlava. Ruce a nohy má jako z olova. Ale přesto se mu to podařilo. Kleká na pytel.

„Nic jiného se vám už nepodařilo zachránit?“

„Žertujete, doktore? To je opravdu dobré!“

„Snad nás budou hledat. Jenže v takové tmě by bylo těžké najít i Mount Everest.“

„Pokusíme se dojít k tamhletěm skalám,“ říká Malý.

„Dobrá.“

„Budu vám pomáhat. Sedněte si na pytel. To budou naše saně. Kdo už nebude s to zimou vydržet, vleze do pytle. Odpočinek, a jede se dál. Bojím se, že nás vítr s téhle plochy smete. Ve skalách jsou jeskyně. Tam to snadněji přečkáme.“

Tak míjejí hodiny. Pochod. Zastávka. Opět pochod. Zastávky jsou však stále častější.

„Nechte mě tady v pytli!“ říká Glaz.

„Nemluvte nesmysly! Hleďte, skály jsou už docela blízko.“

Blízko? Ve tmě se každá hora zdá blízkým cílem. Zejména v tajemném světle polární záře.

„Chtěl bych spát, spát…“ šeptá Starý Detektiv.

Malý opět huláká svou námořnickou písničku. Mrazem chraptí. Ale již se ukázaly první skály s plochými rovnými vrcholy. Opravdu, uprostřed ledu se černá spousta jeskyň.

Zdvíhá se smršť. Její první úder zaráží dech v prsou. Druhý srší ledovými jehličkami, které zraňují obličej. Malý s námahou táhne pytel s Glazem k nejbližší díře. Než se mu podaří prodrat se otvorem, třikrát uklouzne. Glaz ho přidržuje.

V jeskyni je tepleji. Po vichřici ani památky.

„Jak dlouho zde vydržíme?“ ptá se tiše Starý Detektiv.

„Bojíš se?“

„Ne. Jenže nikdo nás tu nenajde.“

„Stejně nemáme čím signalizovat. Jsem přesvědčen, že prozkoumají celé pobřeží, jestli uslyšeli moje volání o pomoc. Kromě toho mají silné reflektory. Viděl jsem je ze vzdálenosti pěti kilometrů.“

„Jak to — viděl jsi je?“

„Jak jsi podezřívavý! Řekl jsem to jen tak. Plete se mi jazyk. Chce se mi spát.“

Ale Starý Detektiv se nedá odbýt. Třebaže je k smrti unaven, nemůže se nepozastavit nad doktorovými slovy. Kdy mohl vidět reflektory expedice? Což zde už někdy byl? Musí se na to doktora okamžitě zeptat. Ale Malý už spí. Nelze se divit, nadřel se jako kůň.

Starý Detektiv se vyplazí z pytle. Malému trčí z kapsy roztrhané kombinézy list papíru, hustě popsaný drobným písmem.

,Pro to se tedy vracel na potápějící se raketu? Zachraňoval rukopis, který tam zapomněl.’ Vteřinu váhá a… vytahuje celý svitek papírů z doktorovy kombinézy. Osvětluje je lampičkou.

Je to směšné, číst v takové situaci. Glaz si klade do úst kalorickou pilulku a zahloubává se do četby.

Nejdříve jsou čísla. Spousta čísel a chemických vzorců. Rychle listuje. Na jedné straně luští pod čísly skoro nečitelné písmo:

„Zděsil jsem se. Prohlásila, že beze mne nemůže žít a podobné nesmysly. Ale jakým hlasem! S jakými gesty! Jiří strašlivě zbledl. Ale nenavrhl přestávku. Začala kvílet. První fáze bolesti. Chtěl jsem okamžitě všeho nechat. Jirka mi nedovolil přistoupit. Záleží mu na ní vůbec? Když jsem mu to vytýkal, brutálně mě odstrčil. A odvolal se na případ s Emou. Myslil jsem, že ho zabiju. On je strašlivě silný. Proč to píšu? Chci se ospravedlnit před sebou samým?“

Následuje opět množství čísel a chemických vzorců. Starý Detektiv ví, že teď nestačí přečíst celý tento podivný deník. Klíží se mu víčka. Prolistuje asi deset stránek a náhle se zarazí. Čte slovo … Antarktida.

„Přistáli jsme šťastně. Groll si stěžuje na bolesti hlavy. V dálce je vidět světla antarktické výpravy. Jen abychom se s nimi nesetkali…“ A opět čísla. Opět vzorce.

Jan Chryzostom Glaz poprvé za tento strašný den zapomíná na svou beznadějnou situaci a na únavu. Zcela ho pohlcuje četba. Občas vrhne pohled ke spícímu a přesvědčuje se, zda se neprobouzí.

10

Ano, to je generální útok. Arroes si to velmi dobře uvědomuje. Onemocnění Kuzněckého, únos Rosanny Weilerové, zoufalý signál z Leviatanu a konečně úplné přerušení rádiového spojení jak s kontinenty, tak s Reedem a Lehrern, potloukajícími se na pobřeží, svědčí jasně o tom, že se nedá mluvit o nějaké shodě okolností. Je to organizovaná akce. A proto je třeba očekávat další údery. Odkud jsou vedeny? V čem budou spočívat?

Leviatan je pravděpodobně zničen. Se Starým Detektivem a doktorem Malým nelze už počítat. Samozřejmě jim nelze pomoci. Zůstali jen Reed a Lehr, zabývající se zkoumáním stop. Musí být zachráněni. V základně je budou potřebovat. Ale odjezd ze základny, s kterou se už nebude možno nijak dorozumět, je neobyčejně riskantní. Arroes nechce tyto otázky řešit sám. Svolává do sálu geografů poradu. Přichází Gigant, Groll, Alders, starý geograf Baraněcký a Dulian. Tomáš Savarin od chvíle, kdy přijali poslední signál z Leviatanu, sedí ještě stále v lenošce jako omráčený.

„Nebylo by správné, kdybychom něco zatajovali,“ začal Arroes chvějícím se hlasem. Přítomným se zdá, že profesorova hlava zapadla ještě hlouběji mezi úzká ramena. Jeho oči jsou zúžené, ruce se nervózně pohybují po pultu přijímačky. „Poslední události jasně potvrzují moji teorii. Útočí na nás z prostoru mimo naši planetu jakési neznámé bytosti. Pravděpodobně se domnívají, že Antarktida je kontinent, který mohou nejsnáze ovládnout, a mají pravdu! V této chvíli je jistě zbytečné zabývat se jakýmikoli vedlejšími problémy. Například co znamenají lidské stopy, které objevil Reed vedle… tamtěch … Pravděpodobně jde o větrem odhalené stopy dřívějších badatelů Antarktidy… Musíme se nyní dohodnout na dalším postupu. Rádiové spojení s kontinenty je přerušeno. Musíme si pomoci sami. A musíme si uvědomit, že toto nebezpečí je nebezpečím pro veškeré lidstvo na Zemi. Kromě toho je naší povinností uvědomit Reeda a zajistit základnu, která může být v každé chvíli přepadena. Proto jsem vás svolal. A prosím o rady.“

„Profesore,“ vstává Gigant. Nedívá se na Arroese, jeho zrak je upřen na shromáždění. „Profesore, ty tu velíš. Jsi vedoucím expedice… Prozatím.“

Nastává ticho. Lidé se krčí v lenoškách. Z obličejů čiší únava a znechucení. Jen Tomáš Savarin zdvíhá hlavu a upírá na profesora výsměšný zlý pohled.

„Tys nás sem přivedl,“ ozve se stařeček Baraněcký, dotýkaje se obvázané zlomené nohy. „ A vůbec, jak se zde můžeme bránit?“

„Můžeme!“ vykřikne Dulian. „Můžeme! Máme se čím bránit. Disponujeme celým arzenálem. Máme děla, střely, mohutné energetické prostředky — v naší situaci jsou to zbraně, kterými nemůžeme pohrdat. Jenže — proti komu je máme použít… Neznáme nepřítele, existuje-li nějaký!“

„Cože? Pochybuješ o tom? Přesto, co se stalo zde, co se stalo na umělém měsíci?“ Arroes piští pobouřením.

„O pachatelích tragédie na umělém měsíci, anebo spíše o pachateli, mám svůj vlastní názor. Nikdy jsem se s ním netajil. A pokud jde o zdejší události… Nejsem zde dost dlouho, abych je mohl shrnout pod nějakého společného jmenovatele. V každém případě je jisto, že je třeba uvědomit o všem orgány UN. Někdo musí ihned riskovat cestu na nejbližší pevninu.“

Arroes potřásá hlavou.

„Bez spojení… bez dostatečně spolehlivé navigace… za takové vichřice …“

„Vichřice neexistuje. A kdyby zuřila ta nejhorší vichřice … Když ses domníval, že je tvé osoby zapotřebí k záchraně umělého měsíce, neohlížel ses na nic. Jel jsi…“ Dulian mluví neobyčejně ostře a snaží se zachytit profesorův pohled.

Arroes se vyhýbá jeho zraku.

„Domníváte se, že bych měl…“ říká.

„Ano, profesore,“ přisvědčuje Gigant.

„Cože!“ hrozí se Arroes. „Opravdu si myslíš, že za této situace … já …?“

„Ano. Ale ne sám. Pojedu s tebou,“ volá Gigant.

„Dobrá.“ Dulian přichází do středu sálu jako velitel. Všichni vstávají z lenošek a obklopují ho sevřeným kruhem. Jak sebevědomě se tváří. Jak rychle se mu podařilo zvládnout situaci. Arroes začíná podezřívat: proč Dulianovi tolik záleží na tom, aby se ho zbavil? Jeho a Giganta, kteří patří k nejhouževnatějším členům výpravy?

„Nepojedu,“ prohlašuje pevně a klidně. „Přeješ-li si, můžeš jet sám.“

„V pořádku, ale budeš umět v případě útoku řídit obranu? Zde je třeba dokonalého znalce elektronových mozků…“

„Kdo chce jet?“ táže se Arroes.

„Pojedu sám,“ prohlašuje Gigant. I on se začíná dívat podezřívavě na kybernetika.

„To je nemožné,“ přesvědčuje Dulian. „Na kontinentu je třeba vystoupit vůči orgánům UN autoritativně. Vy nemáte žádnou autoritu. Nebudou se ohlížet na váš názor.“

Arroes se obrací na shromáždění. Je zřejmě vyveden z míry.

„Řekněte, co mám dělat?“ volá. „Co mám dělat?“

„Čekat na vývoj událostí,“ šeptá stařeček Baraněcký.

„Jet, jet,“ ozývají se zpočátku nesmělé, ale potom stále naléhavější hlasy.

Nevěří již Arroesovi. Ztratil svůj mohutný vliv. Situace se mu vymkla z rukou. Zodpovědnost za osudy výpravy mu váže ruce. Arroesovi napadá, že svým odjezdem se rázem všeho toho zbaví. Kromě toho nelze přece podléhat panice. Nelze podezřívat Duliana. Což existuje na Zemi člověk, který by si přál zkázu expedice? Zmocňuje se ho vztek, že plán, který s takovými potížemi budoval, se může každou chvíli zhatit.

„Nepojedeme, Gigante,“ říká svým obvyklým rozkazujícím tónem, „ale prozatím si tady můžete vládnout sami. Nesouhlasíte se mnou, poroučejte tedy vy. Ano! Já k ničemu nepřiložím ruku.“ Bere obra pod paží a nedívaje se na nikoho, opouští sál. Úmyslně nejmenuje svého zástupce. Ať si s tím lámou hlavy sami. Ať se cítí spoluzodpovědná.“

Dulian vydává rozkazy. Lidé ho poslouchají, ale vykonávají všechno nedbale. Tomáš Savarin má každou chvíli odstartovat a pokračovat v hledání Rosanny. Dulian tuto cestu odkládá, protože se bojí zeslabovat beztak již prořídlou posádku. Nikdo nechce jet pro Reeda a Lehra. Jestliže zahynuli, nemá smysl vydávat se nebezpečí. Jestliže však bojují s těžkými podmínkami polární noci, jsou příliš zkušenými a dobře vybavenými cestovateli, aby se snadno vzdali přírodě.

Dulian vstupuje do ústředny elektronového mozku, opírá ruce o pult a uvažuje, má-li poslat jen Tomáše nebo má-li mu povolit nějakého průvodce. Hledání Rosanny považuje za hledání jehly v kupě sena. Žádné vyhlídky. Na druhé straně se bojí Savarinovy hysterie. Toho člověka je třeba dostat pryč za každou cenu, protože může nakazit ostatní. A Rosanna? Myšlenka na ni naplňuje Duliana slepým vztekem.

Bez klepání vrazí dovnitř Tomáš Savarin.

„Jedu. Nezadržujte mě déle, protože…“

„Jen klid. Chápu vaše zoufalství. Ale vy mi tady všechny demoralizujete … Hned vám povím, co a jak. Prozatím odtud odejděte.“

Tomáš neposlechl.

„No dobrá, tak si tedy jeďte. A nezapomeňte, že vaše vyhlídky jsou minimální. Abych řekl pravdu, Škoda stroje.“

Tomáš se obrací na patě.

„Poruč, aby mě pustili na letiště. Už bych byl dávno jel, kdybyste mě zde nedrželi násilím…“

Běží několik kroků. Náhle se zastaví. Dívá se do okna chodby. Vrátí se, chytí Duliana za ruku a táhne ho ven. Dulian se vzpouzí. Tomáš ho nechce pustit. Blázen? Je třeba volat lidi na pomoc anebo praštit toho blázna pořádně pod zuby, aby se dlouho nevzpamatoval?

Savarin přitáhl zatím profesora k oknu. A náhle ho pustil. Dulian se zachvěl. Ve světle lampy, asi sto metrů od budovy základny, prodírá se závějemi malá štíhlá postava. Dulian poznává Rosannu.

Teď zase on uchopí Tomáše za ruku a oba rovnou vybíhají východem ven. Ovanula je vina mrazivého vzduchu. Ale oni běží jako o závod, přeskakují závěje. Přibíhají k dívce.

Rosanna se sotva drží na nohou.

„Jdi napřed,“ vrčí Dulian, „překážíš.“

Opravdu, Tomáš se chová jako náměsíčný, jeho pomoc je k ničemu. Běží proto první k základně, ústa rozevřená, jako by chtěl křičet, ale mlčí. Dulian drží Rosannu v podpaží a vleče ji za ním.

Rosanna leží naznak se zavřenýma očima, obklopena pohodlím nemocničního pokoje. Je tak promrzlá a vysílená, že není schopna vypravit ze sebe slovo. Teprve po půlhodině, když ji masírovali a dávali injekce, otevírá oči. Sklání se nad ní Dulian. Tomáš nyní plni poslušně jeho rozkazy. Profesor ho právě poslal do Rosanniny kabiny pro šaty.

„Kde je Tomáš?“ zní její první slova.

„Co záleží na Tomášovi,“ mávne rukou Dulian a sklání se k dívce, jako by ji chtěl políbit. „Co se s tebou stalo?“

V jejích očích tkví hrůza. Zamávala rukou, jako by chtěla zapudit od sebe tuto otázku. Porozuměl tomuto pohybu zcela jinak. Okamžitě odstoupil od lůžka. Přibíhá Tomáš s celou náručí všelijakého šatstva.

„Vybereš si…“

„Co se s tebou stalo? Kde je helikoptéra?“ ptá se Dulian. Založí ruce na prsou a s ironickým úšklebkem pozoruje Tomáše, který Rosanně pomáhá vybrat oblečení. Oba se chovají pošetile jako malé děti.

„Nuže, Rosanno,“ opakuje Dulian. „Všichni čekáme“ na vysvětlení. Mohou na tom záviset naše osudy.“

Přestala se hrabat v šatstvu. Tomáš sedí na okraji lůžka. Nadzdvihla se na loktech. Tomáš jí rychle podkládá pod hlavu polštář.

„Nic mi není. Nic mi není,“ odpověděla. Dulian se dívá, jak hladí Tomáše po rukou.

Prudce otevírá dveře. Dělá to úmyslně, aby jí ukázal, že všichni čekají na její vysvětlení. Za dveřmi je skoro celá posádka. Rosanna cítí na sobě pohledy desítek očí. Ztěžka oddechuje.

„Netrapte ji teď,“ volá Savarin a hrozivě se dívá na členy posádky.

„Nech toho, hned všechno povím.“

„Musíte se mít na pozoru,“ ozve se Rosanna za chvíli tragickým hlasem, „střezte základnu!“

Za dveřmi hluk zmatených hlasů.

„Oni vás budou pronásledovat. Věznili mě…“

„Kdo tě věznil?“

Zdvihla vysoko tvář, jako by se chtěla zadívat na oblohu. Její zrak ustrnul na lesklém stropě.

„Ty obludy…“

11

Starý Detektiv cítí, že jeho tělem proniká chlad. Nejdříve tuhnou prsty nohou a rukou. Nestačí už jimi pohybovat. Znehybňuje Potom krk. Nelze už ani obrátit hlavu.

„Už to déle nevydržím,“ říká polohlasně. Podívá se na Malého. Doktor má zavřené oči. Spí? Anebo předstírá spánek? „Malý! Doktore!“

Neodpovídá. Glaz se plazí po čtyřech k pytli. Malý je rozpálený. Teprve když jím Glaz zalomcuje, otevře oči. Nepřirozeně se lesknou. Nelze pochybovat, doktor má zřejmě vysokou horečku. Teď to postihlo zase jeho. Starý Detektiv se nad tím nepozastavuje. Vleze do pytle a přitiskne se k rozpálenému tělu svého druha. Není jiné východisko: četbu deníku musí odložit na později.

Glaz konstatuje s jistým uspokojením, že doktorovo onemocnění mu umožní dokončit v klidu četbu. Jakmile si trochu zahřeje ruce a může opět ovládat své tělo, vysune se z pytle a opět vytáhne listy, popsané drobným, téměř nečitelným písmem. O Antarktidě je tu bohužel málo zmínek. Deník je vůbec skoupý na slova, oplývá zato čísly a vzorci. O jednom nelze pochybovat: Malý s Grollem již kdysi byli na bílém kontinentu. Pravděpodobně zkoumali marťanskou nemoc a zatajili to před orgány UN. S námahou rozluštil Glaz popis pokusů s psy, ba dokonce s tučňáky. Data chyběla. Nebylo však těžké zjistit přibližnou dobu pokusů.

Glaz čte: „Před odjezdem jsem se spojil s lidmi toho darebáka (míní tím pravděpodobně Gosslara — domyslí se Glaz). Stěžovali si, že jim poskytuji ke studiu této choroby příliš nedostatečný materiál. Ať je šlak trefí. Po druhé se už nedám podvést. Proč mu mám připravovat půdu pro slávu?“

Následuje řada čísel a vzorců. Potom: t

„Lemanus naléhal, abych se osobně dohodl s Gosslarem. Přímo jsem řekl: Mám s tím koktalem nevyřízené účty. Ani za nic. Lemanus mě tedy pozval na zasedání biochemické sekce a přivedl tam Gosslara. Okamžitě jsem odešel a bouchl za sebou dveřmi. Nakonec jsem musel dát trochu materiálu. Ale je to legrace. Tento materiál a výzkumy se týkají předchozího stadia. Jsem už značně dále. Vyčítám si teď, že možná vědomě opožďují úspěch, že kvůli tomu může umřít několik lidí… Ale jsem si jist, že kromě mne nikdo nevytvoří sérum dříve. Přesto mám výčitky svědomí a nemohu spát…“

Čísla a vzorce opět zaplňují několik listů. Konečně:

„Hurá! Jsem blízko vítězství.“

Čísla a vzorce na mnoha listech…

„Šťastně jsme přistáli. Groll si stěžuje na nevolnost a na bolení hlavy. Řekl jsem mu, ať si lehne. Zdaleka je vidět světla antarktické expedice. Jen abychom se s nimi nesetkali.“

Čísla a vzorce.

„Dnes jsem začal s prvními pokusy…“ (Následuje nudný strohý popis několika pokusů se psy. Výsledky jsou zaznamenány pomocí čísel a vzorců.) „Proč bych to nemohl zkusit s tučňáky…?“

Opět nudný popis pokusů. Glaz už pociťuje v očích únavu. Čte se stále větší námahou.

„Hurá! Vždyť tohle je skoro definitivní úspěch!“

Vzorce a čísla.

„Přesto všechno si nejsem jist svou očkovací látkou. Lidé nejsou tučňáci. Neustále musím myslet na příhodu s Emou. Nemohu jíst ani spát. Na sobě? Ne, to by pohřbilo všechny naděje. A snad bych mohl vykonat pokus, jaký tu ještě nebyl? Musím se vrátit. Napadlo mi, že Jirka by se mohl pustit do pokusu s přístrojem beze mne. Za každou cenu se musím dostat pryč z toho proklatého Slunce.“

Vzorce a čísla.

„Je-li pravda, že Gosslar opět vyhrál, pak … Nechci na to ani pomyslit. Proč jen člověk musí vláčet s sebou stále těžší břemeno vzpomínek a myšlenek? A vlastně ne. Na nic se nepamatuji, kromě svých pokusů. Někdy mám o sebe strach…“

Starý Detektiv přerušuje četbu. Přepadají ho prosté a překvapující závěry. Je to deník šílence. O tom nelze pochybovat. A šílenec je schopen všeho. Malý má zřejmě utkvělou představu o svém vědeckém bádání. A tato představa se projevuje téměř v každé větě. Rozlezla se po celém deníku jako rakovina v organismu starce. Ano: Malý byl na Antarktidě. Chtěl předstihnout Gosslara, chtěl dříve objevit sérum proti marťanské nemoci. Což nelze rozšíření této nemoci na umělém měsíci považovat za jeden z experimentů šíleného lékaře? Nejdříve je třeba lidi nakazit, aby se potom mohl na nich vyzkoušet účinek očkovací látky. A tak tedy to, co Dulian a Gosslar říkali Lemanusovi, je nejryzejší pravdou: Malý mohl nakazit onoho nešťastného člena posádky, a nejen jeho. Malý mohl vyrábět různé jedy. A konečně Malý mohl způsobit katastrofu na umělém měsíci, jakmile se dověděl, že ho Gosslar opět předběhl.

Jan Chryzostom Glaz poprvé formuluje s takovou určitostí svá podezření. Poprvé tato podezření dostávají konkrétní podobu. A otázka Yeti? I tato záhada se dá vysvětlit pobytem Malého a Grolla na Antarktidě. Samozřejmě ještě chybí řada podrobností. Ale o ty už nebude nouze. No dobrá, ale jak vysvětlit katastrofu „Leviatanu“, jejíž obětí se stal jak Malý, tak Starý Detektiv? Chtěl Malý, znechucen neúspěchy, spáchat prostě sebevraždu? Ano, to bude ono. Sebevražda! Anebo byla katastrofa náhodná. A což onemocnění v základně? To bude ještě tvrdý oříšek k rozlousknutí. Ostatně, říká si Starý Detektiv, to vůbec nemusí být marťanská nemoc.

Skvělá a velmi prostá teorie. Starý Detektiv je na sebe hrdý. Ale ihned přechází tato hrdost v pochyby. Prosté řešení tajemství je vždy buďto geniální anebo nesmyslné. S tím už měl nejednu hořkou zkušenost. Několikrát byl přesvědčen, že zločince už už chytá za ruku — a najednou se ukázalo, že pachatel je někdo zcela jiný a že pozadí celého případu je jiné, než předpokládal. Spoléhání na příliš samozřejmá řešení bývá záludné. Život často přináší zcela jiné závěry než ty, které si vymýšlejí detektivové a spisovatelé.

Jinak jedinými slabými body Glazovy teorie jsou: unesení Rosanny Weilerové (jde-li vůbec o únos), záhada s broží a její krádež na umělém měsíci, vztahy mezi Malým, Višlakem a Višlakovou.

Malý se začíná zmítat. Třese se zimnicí. Glaz je stále ospalejší, přemýšlení mu dělá stále větší potíže. Ale přemáhá únavu. Ve spánku hrozí zmrznutí. Nějak je třeba zabít čas. Jen musí vylézt z pytle, protože s vrtícím se druhem, který je stále v bezvědomí, je těžko vydržet. Pokouší se hledat další objasnění na stránkách deníku. Je tu stále více vzorců a čísel než poznámek.

„Po prvním pokusu trochu stonala. Hloupost. (Čísla a vzorce.) Navštívil jsem dnes Jirku. Cesta byla pod psa. Cítil jsem se mizerně jak tělesně, tak duševně. Jirka mě přijal srdečněji, než jsem očekával. Zato ona se mi vyhýbá. Ani jednou se neukázala. Cožpak mě nenávidí po tom prvním vyznání, když měla šok? Proč se její nenávist neobrátila také proti Jirkovi? Není to snad jeho vliv? Možná, že se chce tím způsobem učinit nezávislým na mně. Běda mu. (Čísla a vzorce.) Zjistil jsem, že když ona jde pokojem, musím ji sledovat očima. Je to přitažlivost, kterou pociťuje sadista ke své oběti? (Čísla a vzorce). Ještě jsem nechtěl připustit druhý pokus. Jirka se mi vysmál a velmi starostlivě, snad až příliš starostlivě se mě vyptával na příčinu. Potom jsem se zeptal zase já, zda už ji nemiluje. Odpověděl: ,Co to má s tím společného?‘ Tedy ji přece jen nemiluje? Náhle mi připomněl Emu. Začali jsme na sebe dorážet jako dva kohouti. Přiběhla ve chvíli, kdy hrozil, že učiní udání. Byl bych ho snad zabil. Sebral jsem poznámky. Předstíral jsem, že odcházím, ale věděl jsem, že stejně zůstanu. Je to silnější než já. Ona ke mně přiběhla, vystoupila na špičky a zapřísahala mě, abych neváhal. Snad se nechce obětovat kvůli mně? Nebo to dělá pro něho? A možná ji prostě k tomu nutí? Proč se jen tolik trápím těmi domněnkami? Beze slova si lehla na stůl. Podivné, že vůbec nepociťuje stud. Když jsem se přiblížil k jejímu krásnému tělu a ucítil pod prsty kůži… Jirka mi vytrhl injekční stříkačku. Sám jí dal injekci. Křičela. Ale tehdy jsem se už nedovedl vzrušovat. Byl jsem šťasten, že se potvrzuje moje teorie. První stadium je stadium bolesti. Druhé stadium: přímo fantastické reagování. K čemu může člověka donutit? Byla značně rychlejší než při předchozím pokusu…

Dohodl jsem se s ní tak, aby nás Jirka nepřistihl. Někdy dělám pokusy bez něj. Ale je to ztížené. Bez přístroje to nejde …

Přerušil jsem všechny pokusy. Cítím, že mi chce něco prozradit. Prosil jsem, nutil. Nechtěla. Naše doba je dobou nadměrných vzrušení…

Podlec. Musel to všechno vědět už dávno. Jednou nás přistihl. Od koho se dověděl signál automatu, otevírajícího dveře? Nesmluvila se s ním? Možná. Slíbil jsem mu, že začneme s pokusy …

Kolik takových pokusů může člověk vydržet? Čtyři, pět, nejvýš šest. Tím spíše, že je neustále stupňujeme. Po třech jsem se rozhodl, že uděláme přestávku. Jirka volal ,ne, ne!’ Povykoval: poradíme si sami, bez tebe!’ Vrhl jsem se na něho. Kdyby u toho nebyla ona, bůhví, co by se stalo. Přístroj jsem částečně rozmontoval. Sebral jsem všechny poznámky. Prosila mě, abych zůstal. Zapřísahala. Odstrčil jsem ji a utekl. Bylo mi jí líto. Odjíždím.“

Deník skončil. To byl poslední zápis. Počet čísel a vzorců se stal nesnesitelný.

Co znamenají ty podivné Malého pokusy? O kterém Jirkovi mluví? Jmenuje se tak Višlak? Anebo snad jde o Gardu?

Myšlenky Starého Detektiva zmateně víří. To už je skoro sen. Glaz ještě jednou otevírá oči. Zahledí se na lampičku, ležící na zemi. Jestli okamžitě nevlezu do pytle, zmrznu,“ uvědomuje si konečně nebezpečí. To ho vzpamatuje. Je to tedy konec? Konec života? Nikdo je nehledá. Nikdo je nemůže najít. Není záchrany. Není? Nemožné. Glaz vyskočí, popadne lampičku a běží k východu. Běží? Sotva pohybuje nohama. Vyskočí na led. Vichřice ustala. Ani sníh nepadá. Hvězdy a tma. Lampička osvětluje maličký kruh bílé planiny. Jak se odtud dostat? Je to past. Mráz ožehuje rty, zaráží dech.

Náhle se o několik kroků vpravo objevuje ve světle lampičky obrovská postava. Za ní druhá, třetí, čtvrtá. Ne, to nejsou lidé, i když mají lidské tvary. Jsou obrovití, tmaví, chlupatí. Hranaté lebky, velké jako pořádný balík, se kovově lesknou. To nejsou lidé! Procházejí kolem schouleného starce. Nohy v kolenou ohýbají ztěžka, jako by to pro ně bylo namáhavé chodit po zemi.

Glaz je k smrti zděšený. Mechanicky zhasíná lampičku. Čeká na útok. Nikdo na něho neútočí. Postavy haraší na ledě a mizí mezi skalami.

,Nereagují na světlo, nereagují na světlo,“ víří ve zmučené hlavě Starého Detektiva.

Obrátí se. Chce se vrátit zpět do jeskyně. A zjišťuje se zoufalstvím, že si zapomněl zajistit návrat. Nemá lano. Nemůže se již vrátit. Nemá dost sil, aby se vyšplhal po ledových výstupcích. Ledaže Malý… Glaz chce hlasitě křičet, ale hlas mu vázne v hrdle. Z nevelké vzdálenosti ho zaplavuje oslnivé světlo. Světlo roste. Starý Detektiv přestává vnímat zrakem. Jen chápe, že bytosti, které disponují světlem, musí mít oči. Musí vidět jako lidé.

12

„Rosanno, mluv konečně.“ Dulian brutálně odstrkuje Tomáše, uchopí dívku za ruku a křečovitě tiskne. Nevytrhla mu ji. Jako by nic necítila. Dívá se do stropu.

„Když jsem odstartovala… musela jsem letět,“ šeptá a opět zmlkne.

„Rosanno,“ ozve se tlumeně Tomáš. „Řekni všechno. Oni to už stejně vědí.“

„Co?“ polekala se.

„Že jsme se pohádali, že to bylo kvůli mně …“

Lehkým pohybem ruky mu naznačila, aby mlčel.

„Letěla jsem a vůbec jsem nemyslela na to, kam. Nevytkla jsem si žádný cíl… Řídil automatický pilot. Víte, že se v těch zařízeních vyznám. Nevšímala jsem si radaru, mapy či pilota. Letěla jsem před sebe. Jak dlouho? Nevím, nevím. Potom jsem pocítila ohromnou osamělost a únavu. Nevěděla jsem, že zde člověk může být strašlivě oddělený od všeho, co žije. Zde se osamělost stává hmatatelnou. Je živou bytostí, s kterou lze mluvit, hádat se, můžeš kvůli ní zešílet. Vy to jistě znáte…“

Zmlkla.

„Už tehdy jsem se chtěla vrátit. Posedla mě nepotlačitelná touha okamžitě se vrátit. Snažila jsem se navázat spojení. Toužila jsem… po rozhovoru s Tomášem. Chtěla jsem, aby návrat závisel na něm. Na tvých několika slovech, Tomku. Nedostala jsem žádnou odpověď. Počasí bylo skvělé, mrzlo, ani stopy po vichřici nebo sněhové bouři. Pokoušela jsem se určit svou polohu. Radar mi oznámil údaje, které neodpovídaly skutečnosti. Byla jsem zděšená. Snažila jsem se uklidnit. Mluvila jsem sama se sebou jako s malým dítětem. Vysvětlovala jsem si, že se něco pokazilo v kontrolních zařízeních, že musím přistát a prohlédnout stroj. Tak jsem o tom sama sebe přesvědčila, až jsem přistála. Strašně se mi nechtělo z kabiny ven. Ale přece jen jsem vystoupila. A tehdy jsem zjistila, že jsem obklíčena. Oni stáli docela blízko. Oni…“

„No, no…“ Duliana dráždí její vizionářský způsob vyprávění a časté pomlky.

Rosanna chvíli sedí nehybně. Na rukou jí naskočila husí kůže. Dulian to dobře ví. Po celou dobu jí jakoby bezděčně tiskne ruku a předstírá, že nepozoruje Savarinovo pobouření a jeho divoký pohled.

„No, mluv dál! Jací oni?“

„Chtěla jsem se vrátit do stroje. Zapnout motor. Pozdě. Chytily mě dvě kostnaté studené ruce. Křičela jsem. Naklonila se nade mnou obrovská hlava. Jakoby z kovu: krychle s dlouhýma měkkýma a pohyblivýma očima. Obličej neměl ústa ani nos. Pod očima hladká lesklá plocha. Křičela jsem a brzy jsem ochraptěla. Na tom mraze…“

Všechny oči s hrůzou pozorují Rosannu. A ona mluví jako v transu: jednotvárně, plynule, pateticky. Jen Dulian nedává najevo soucit. Jak by se zachoval v podobné situaci? Měří pohledem kamarády v neštěstí, stojící v sevřené skupince. Jistě myslí na totéž. Na setkání s někým neznámým a mocným, s někým, kdo nerozumí lidské mluvě ani lidským citům. S někým, kdo se řídí jinými pohnutkami a má jiné cíle.

Rosanna po krátké přestávce pokračuje:

„Stisknutí jejich rukou připomíná sevření kleští. Ale chovali se dost ohleduplně, jako by mi nechtěli ublížit. Důkladně si mě prohlíželi těmi svými zraky-dalekohledy, které dovedou neobyčejně obratně prodlužovat a zkracovat, namířit na každou stranu. Z očí jim září zelené světélko.“

„A … podobají se nám?“

„Vlastně… těžko říci. Ano, z dálky vypadají zcela jako lidé. Ale jsou o dvě hlavy větší než Gigant.“

Zbledla a opřela se o podušky. Zdálo se, že omdlí. Ale ne! Ihned otevřela oči a pokračovala:

„Ano, podobají se nám. Na každé ruce mají deset pohyblivých prstů. Ale jsou studení, jako z kovu. Jejich těla — to jsou mohutné hory kožešin. S takovou kožešinou se u nás nesetkáte. Připomíná bodliny ježka. A ještě … a ještě to, že jejich dotek ochromuje jako úder elektrického proudu. Zbaví vás síly… Člověk má pocit, že je k té kožešině přilepen. A to bolí.“

„Rosanno! Nemluv už…“ volá Tomáš.

Od dveří se ozývá nespokojené bručení.

„Čeho sis ještě povšimla?“ ptá se chladně Dulian. Neustále odstrkuje Tomáše od lůžka. Savarin nemá odvahu vyvolat před Rosannou výtržnost. Je ostatně ještě omámen radostí z jejího návratu.

„Chodí jako my, ale na hlas nereagují. Neslyší anebo nechtějí slyšet. Nereagují také na naše světlo. Naproti tomu jejich oči blýskají světlem, které nelze popsat. Jsou jako signály. Oni se snad těma očima-dalekohledy dorozumívají.“

„Co s tebou udělali?“

„Vzali mě na ruce. Dva z nich táhli stroj za námi. Chtěla jsem se jim vytrhnout. Tehdy mnou projel proud. Byla jsem zcela bez vlády. Svíjela jsem se bolestí. Ale nemohla jsem se odtrhnout od kožešiny toho… toho, který mě nesl. Ne, to se nedá vylíčit…“

„Co bylo dál?“

„Zanesli mě do velké jeskyně. Nemohla jsem ve tmě poznat, kde jsem. Teprve po nějaké době jsem si zvykla na podivné světlo, vrhané jejich zraky. Ano, byla to jeskyně. Oni stáli v řadách u stěn. Podél obou postranních stěn… haly.“

„Jaké haly?“ ptá se Dulian.

„Copak vím, co to bylo,“ rychle odpovídá Rosanna. „Brloh, hala, jeskyně. Zanesli mě tam, postavili a přestali se mnou zabývat. Bylo mi zima. Začala jsem dupat, pohybovat rukama. Pomalu jsem se blížila k východu. Vtom se dva z nich odpoutali od stěny, nevím, zda to byli ti, kteří mě nesli. Oni se podobají jeden druhému jako vejce vejci. Povalili mě na zem. Třásla jsem se strachem, tuhla jsem mrazem. Asi si toho všimli. Nosí přece také kožešiny. Opět se dva odpoutali od stěny. Dotýkali se mě. Převraceli mě na všechny strany, jako bych ležela na pánvi. Důkladně si mě prohlíželi, blýskali těmi svými světly.“

Tomáš tiskne zuby, aby nevykřikl. Dulian drtí Rosanninu ruku v bezděčném sevření. Nikdo už nestojí u dveří. Celá posádka se seskupila kolem lůžka.

„Když si mě konečně prohlédli, jeden z nich se vzdálil a vrátil se s kusem jakési neznámé látky. Něco na způsob vlněného plédu. Pečlivě mě do toho zabalil. Vzal mě na ruce a odnesl z jeskyně. Venku hustě chumelilo. Dali mě do jakési studené a prázdné místnosti. Bylo to něco na způsob kabiny, odkud je vidět na všechny strany. Cítila jsem, že startujeme. Tři z nich stáli nehnutě u stěny kabiny. Přistáli jsme u jakési jeskyně. Opět. Třebaže … Vnitřek této jeskyně vypadal spíše jako veliká strojovna, ale bez jakéhokoliv zařízení. Tak se mi zpočátku zdálo. U stěn stáli oni. Natažení jako struny… ti kovoví lidé. Když mě spatřili, několik se jich odtrhlo od stěny. Opět si mě prohlíželi. Zase mi byla zima. Asi jsem omdlela… protože si pamatuji jen některé chvíle toho… prohlížení. Teprve potom jsem si povšimla, že na konci haly jsou pulty, podobající se našemu elektronovému zařízení. A možná že se mi to jen zdálo. Náhle se rozsvítila zadní stěna. Spatřila jsem na ní naši základnu, jako by fotografovanou ze vzduchu. Ale plastickou, živou.

Kovoví lidé se odpoutávali jeden za druhým od stěny a přistupovali k té mapě strnulými kroky. Každý před ní na chvíli stanul. Pozoroval obraz a vracel se na své místo. Zřejmě tam měl každý určené místo. Po návratu ke stěně začali strašlivě blýskat očima… zdálo se mi, že se stahuje k bouři… Potom byl sál náhle prázdný. Ani jsem si nepovšimla, kdy všichni odešli. Nezůstal ani jeden. Zapomněli na mě? Zabalila jsem se do té jejich látky. Schoulila jsem se na podlaze do klubíčka, nemyslela jsem skoro na nic. Byla jsem naprosto lhostejná. A náhle… nevím, jak to na člověka přijde, jestli každý v takové chvíli… náhle se v člověku probouzí obrovská touha vidět tvář někoho blízkého. Třebas jen na okamžik. Vtom opět dva z nich vstoupili dovnitř. Jak se zachránit? Ne, nebylo naděje na záchranu. Chtěla jsem proto umřít…“

„Rosanno!“ volá Tomáš.

„Ano… chtěla jsem… Oni mě vzali a opět jsme letěli. Spatřila jsem černé jezero…“

„Snad naše jezero…“

„Ano, vzpomněla jsem si tehdy na mapy, které jsem si prohlížela hned po příjezdu a na vaše vyprávění o tomto jezeru. To jezero mi umožnilo zjistit, kde vlastně jsem. Potom mě opět vzali a odváželi. Ale teď už jsem se snažila, abych neletěla naslepo. Obloha byla plná hvězd, zaznamenávala jsem si tedy směr letu. Ano, ta jejich létající plošina se skvěle hodí k průzkumu.“

„Jak vypadá ta vzducholoď?“

„Nikdy jsem neviděla létající talíř. Ale asi to je něco na ten způsob. Kabina je ze všech stran průhledná, proto z ní všechno můžete tak zřetelně pozorovat, tím spíše, že jsme letěli velmi nízko. Kulová kabina je obklopena jakýmsi prstencem. Tento prstenec — nevím, jak je spojen s kabinou, ale obrací se v jakémkoli směru a srší plameny. V prstenci jsou asi motory —- umožňují vyvinout úžasnou rychlost. Překonávali jsme velké vzdálenosti v neobyčejně krátké době. Letěli jsme, jak jsem poznala, směrem k základně. Náhle jsme přistáli. Ty jejich stroje přistávají fantasticky hladce, i když padají k zemi téměř kolmo. Zavedli mě nyní již do třetí jeskyně. Byla docela malá. U stěn nikdo nestál, průvodci okamžitě odešli. A tak jsem se rozhodla, že budu riskovat. Bylo mi nádherně teplo. Látka, do které mě zabalili, byla zdrojem tepla. Jakási pokrývka-ohřívač. Vlivem tepla jsem nabyla sebedůvěry. Vyplazila jsem se z jeskyně. Venku bylo kluzko, mráz skoro dusil. Litovala jsem, že jsem si nevzala s sebou tu jejich pokrývku. Ale neměla jsem odvahu se pro ni vracet. Nikde jsem je nablízku neviděla, noc se mi zdála jasná. Záře na obzoru byla jako barevná opona, plná záhybů. Napadlo mi, že je něco asi postrašilo anebo mobilizovalo

„Kolik jich vlastně bylo?“

„Jak to mohu vědět? Pravděpodobně mnoho. Velmi mnoho. Dva nebo tři mě vždycky doprovázeli. V každé jeskyni jich bylo několik. V té velké hale jich bylo pravděpodobně několik desítek… Bála jsem se postavit na nohy. Nejdříve jsem se po ledě plazila. Třásla jsem se strachem, že mě každým okamžikem objeví a chytí tím svým elektrickým kožichem. Ale nikdo mě nepronásledoval. Vstala jsem, když jsem ucítila^ že mi tuhnou ruce. Šla jsem a neměla jsem ponětí, jdu-li správným směrem. Zdálo se mi, že jsem blízko základny. Nevím, za jak dlouho jsem náhle zahlédla světlo vysokých lamp.“

Všechny zraky se odvracejí od Rosanny. Hledají Arroese. Profesor stojí s Gigantem u dveří. Rozumí těm pohledům. Ale mlčí. Ať to sami navrhnou. Ostatně, nerad to přiznává sám sobě; bojí se. Ano, bojí se toho letu.

„Musíme jet, profesore,“ ozve se neočekávaně Gigant.

Arroes je udiven. Právě tento člověk na něho první útočí? ,Copak už ani pro něho nic neznamenám? Jediná věc, kterou ode mne požadují, je oběť,‘ myslí si trpce.

„Kam jedete?“ Ptá se Rosanna.

„Chtějí jet na nejbližší kontinent a přivézt pomoc…“ šeptá Tomáš.

„Na kontinent… pomoc…“ Rosanniny rty blednou. Ale nikdo si jí už nevšímá. I Tomáš odvrátil hlavu. Děje se totiž něco neslýchaného. Všichni lidé, kteří se zde shromáždili a kteří dosud bez nejmenšího odporu poslouchali svého vedoucího, postupují proti němu a on krok za krokem couvá. Chvěje se po celém těle. Zakrývá ho Gigant.

„Arroesi, rozhodni se,“ volá prosebným hlasem Baraněcký.

„Dobře! Dobře!“ svoluje Arroes. „Když chcete, pojedu. Dobře! Ale, ale… dovolte, abych ještě dvě hodiny vyčkal. Snad dostaneme zprávu od Reeda a Lehra.“

Vyběhne ven.

Rosanna usedavě pláče.

„Nechme ji v klidu,“ prosí Tomáš Savarin, „zůstanu u ní. Vy odtud odejděte …“

„Dobře,“ souhlasí neočekávaně Dulian. Dává znamení. Lidé odcházejí s nechutí. Lépe je slyšet o nebezpečí, představovat si je, než na ně čekat jako na překvapení.

„Kdyby nás chtěli povraždit, mohli to udělat kdykoliv,“ říká Baraněcký, když už vyšli na chodbu.

„Jistě. Zřejmě nemají takový úmysl, anebo…“

„Anebo dost dobře neví, jak se člověk zabíjí,“ dopoví Dulian. „Je třeba, aby dva lidé byli neustále ve věžičce a pozorovali okolí. Neustále! Kdyby měli sebemenší podezření, že se k nám někdo blíží — poplach! Za půl hodiny je vystřídá Groll a Savarin.“

„Rozumíte, pane profesore, něčemu z toho všeho?“ ptá se Alders.

„Moc ne. Dobře, že naši pojedou pro pomoc. Zde je zapotřebí velké expedice a velkých elektronových zařízení, která nám chybí. Arroes má pravdu. Musíme pomýšlet na obranu. Musíme předejít jejich úmyslům. Kdo to může být, k čertu?“

„Hosté z Marsu…?“

„Možná že máte pravdu. Jsou asi zvyklí na mráz. Jsou před ním zabezpečeni. Před velkým mrazem. A marťanská nemoc na umělém měsíci? Ano, jasně to páchne těmi… kovovými lidmi… Ostatně, nechci být prorokem. Copak se v tom člověk může vyznat po tom vyprávění hysterické, ženské …?“

„Vy jí nevěříte, profesore? Znáte ji lépe než my…“

„Znám? Teď nestojí za to o tom mluvit. Uvidíme…“

Chodba se vyprázdnila.

Po dvou hodinách, když od Reeda ještě stále nepřichází žádná zpráva, Dulian poroučí Tomášovi, který již půl druhé hodiny stojí na stráži ve věžičce nad sálem geografů, aby to sdělil Arroesovi. Arroes rozumí. Beze slova vychází ven. Jde pro Giganta. Potom jedou transportérem na letiště.

Profesor volí svou koleoptéru. Zběžně kontroluje stroj.

Nasednou a letí. Radar se jasně odchyluje a jeho úchylka je tím větší, čím více se vzdalují od základny. Rádio a televize nefungují. Stroj letí neobyčejně rychle ve velké výšce. Země utonula v šedivých, místy až černých mracích. Za dvacet minut započne boj proti proudům, které vanou nad oceánem. Arroes zvyšuje rychlost. S Gigantem nemluví. Neodvažuje se mu pohlédnout do očí. Mohutný otřes ho náhle vrhá na přední sklo kabiny. Do plic vniká žár a dým. Profesor stěží obrací hlavu. Krk mu znehybněl, jako by jej svírala rozžhavená obruč. Od trupu koleoptéry srší plameny, kouř.

Gigant leží tváří na kontrolních přístrojích. Nehýbá se. Arroes se pokouší zdvihnout ruku. Vnitřek kabiny vyplňuje stále jasnější světlo. V té chvíli Arroes nahmátne rukou spoušť vymršťovacího aparátu.

Prudce je vržen vzhůru. Ovane ho strašlivý chlad a ztrácí vědomí.

13

,Kdo má světlo, musí mít i oči, lidské oči anebo nějaký podobný zrakový orgán. To znamená, že chce vidět a že vidí… Objevili mě…’ myslí Jan Chryzostom Glaz. ,Anebo je to spiknutí? Možná že Malý je s těmi netvory spolčen? Mohl připravit toto překvapení. A nemoc pravděpodobně předstírá.’

Starý Detektiv prudce couvá a pokouší se dostat z dosahu světla. Nemá odvahu obrátit se k němu zády. Raději zahyne, dívaje se nepříteli do očí. Jaké bláznovství! Světlo postupuje za ním. Kdyby to byl někdo z expedice, jistě by už zavolal. Pronásledovatelé však mlčí. Starému Detektivovi by nikdy nenapadlo, že se dovede tak rychle pohybovat. ,Mám ten život rád. Až příliš rád.’

Současný člověk nedovede dost dobře zdolávat nebezpečí. Zvykl si na pohodlí. Při každé příležitosti je vyplašený jako zajíc a tím obyčejně ještě zhoršuje své postavení. Glaz, zaplavený světlem, šplhá již po třetí na skalní výběžek a po třetí sklouzává po ledě … Nedokáže to.

„Stůj! Neutíkej!“ rozléhá se od strany světel.

Glaz znehybní. Je to pomoc? A nepoznali ho? Světlo poskočilo vzhůru a zhaslo. Předtím oslepovala Starého Detektiva pronikavá záře, nyní nevidí pro tmu. Ale vtom se na zemi objevuje kruh mírného světla. Ke Glazovi se opatrně blíží bradatý muž.

„Profesor Reed!“ volá Starý Detektiv. „Podle té brady bych vás poznal i v pekle.“

Vedle Reeda poskakuje drobnými krůčky Lehr.

„Co tady děláte, doktore?“ Reed mu nepodává ruku, mžourá malými očky, jako by nevěřil svému zraku. Vypadá jako člověk, kterého se zmocnilo nejhorší podezření. Nakukuje Glazovi za záda, jako by očekával, že odtamtud vyskočí něco strašného, nepřátelského. A přece zná Glaze velmi dlouho.

„Naše raketa havarovala. Jsem zde s Malým. Onemocněl.“

„Raketa? Malý? Kde jste se tu vzali? A právě na tomto místě! Kde je raketa?“

„To zjistíme později,“ vmísí se do rozhovoru Lehr. „Teď by nám mohl ukázat toho nemocného.“

Starý Detektiv ukazuje ke vchodu do jeskyně. Lehr se vyšplhá nahoru a vrhne dovnitř proud světla.

„Opravdu, leží uvnitř.“

Vzepře se na rukou. Zmizí.

„Uvnitř je připoutané lano,“ volá Glaz. „Podejte nám je, snáze se tam dostaneme.“

„Není třeba,“ ozývá se jako ze studně. Lehr opatrně spouští k Reedovi pytel s Malým.

„Nemáte něco teplého? Jsem úplně promrzlý,“ prosí Glaz.

„Vlezte do pytle. K Malému. Potáhnu vás,“ odpovídá nabručeně Lehr.

Zřejmě nemají k Starému Detektivovi důvěru, chtějí ho mít na očích a k tomu ještě bezmocného. Glazovi je to k smíchu. Ale možná že by se sám jinak nechoval. Leze rychle do pytle a vypravuje přitom svůj příběh. Když se dostane ke kovovým lidem, Reedovi se rozšíří očka.

„Cože, vy jste je viděl? A zůstal jste naživu?“

„A vy? Vždyť jste také zůstali naživu.“

„Ano, jenže my jsme pouze sledovali stopy. Neměli jsme tušení, že jsou tak blízko. Zajímavé. Říkáte, že nereagovali na světlo?“

„Podíváme se té záhadě na zuby později, v koleoptéře. Na hovory je teď moc velký mráz.“

„Kudy se vrátíme?“ táže se Reed, když se usadili v pohodlných sedadlech. Glaz zcela podlehl rozkladné činnosti tepla. Usíná. Neslyší Lehrovu odpověď, nic nechce slyšet. Teprve další Reedova slova bystří jeho sluch.

„Tenhle Malý prý měl podezření…“

„Koho podezříval?“ přerušuje ho Glaz, probíraje se z dřímoty. „Mne?“

„Měl podezření,“ pokračuje Reed a pohrdavě se usmívá na Starého Detektiva, „že žádná marťanská nemoc neexistuje, že jde pouze o virusy jakési obyčejné nemoci, pěstované po mnohé generace v antarktických podmínkách. Dosažená prudkost nákazy jen pomalu ustupuje v dalších generacích. Tak zněla jeho pracovní hypotéza, s kterou Gosslar nesouhlasil. Dokázal ji Malý? Nemám tušení. Na dotaz představitele UN odpovídal vždy vyhýbavě.“

„Zajímavé, jak připadl na takovou hypotézu?“ diví se Lehr.

„Nevěřil nikdy ve vměšování nějakých myslících bytostí z jiné planety. Naše dnešní příhoda a to, co zažil Glaz, mluví proti názorům Malého.“

Reed se odmlčí. Ale stále se ještě nemůže zbavit rozčilení. Tolik hodin sledoval stopy netvorů! Potom objevil vedle nich také stopy po velkých botách. A konečně neočekávaně našel Glaze a vyslechl jeho příhodu o setkání s netvory. Příliš mnoho dojmů. A kromě toho stále nelze navázat spojení se základnou. Nestalo se i tam něco? Není to poprvé, co se zúčastňuje antarktické výpravy. Není to poprvé, co se cítí ztracený a bezmocný uprostřed mohutných a neprobádaných přírodních sil. Ale — poprvé musel uvěřit v něco, čemu by dosud za žádné poklady světa nepřikládal víry. Opravdu zde působí jakési neznámé bytosti. To je skutečnost! Nepopiratelná skutečnost!

Reed si vzpomíná na přelety létajících talířů, na to, jak pozemšťané reagují na pověsti, že jde o vpád bytostí z jiné planety. Je lidstvo připraveno setkat se s bytostmi z jiné planety? V podstatě se všude rozmohlo pohodlnictví. Dosud vždycky byly v popředí problémy mravní, anebo spíše problémy nemravnosti. ,Našim předkům se zdálo,‘ uvažuje Reed, ,že nový, nádherný svět, bude světem zautomatisovaným nejen v technickém smyslu, nýbrž i ve smyslu mravním. Ale mezitím vyvstaly stovky problémů, o kterých se filosofům a moralistům ani nezdálo. Nový vnější konflikt jistě změní vývoj v této oblasti. Otok cizích bytostí na Zemi vytváří lidstvu nový cíl. Snad jen proto nepřikročily orgány UN k žádným bezpečnostním opatřením. Chtějí otřást lidstvem? Je-li to experiment, pak je to experiment přinejmenším nebezpečný. Ale lidstvo vždy tváří v tvář nebezpečí mobilizovalo. Stačí si připomenout dobu Velkého přelomu. Orgány UN mají možná pravdu.’

„Před čtrnácti lety došlo zde někde v okolí ke gigantické katastrofě,“ říká Reed, jako by pokračoval ve svých neveselých úvahách. „Antarktida již pohřbila lecjakou expedici. A v té katastrofě zahynulo tehdy kolem dvaceti lidí. Výkvět světové vědy. Vpravdě nerad vzpomínám na takové věci během letu. Ostatně tehdy jsem byl na druhém konci světa a nevím o tom o mnoho víc, než co přinesly noviny. Vzpomínáte si na to, doktore Glazi? Vždyť to byla tehdy světová sensace, i když měla krátké trvání. V několika hodinách zničila bouře všechna technická zařízení. Rozmetala všechny domky. Vyvrátila antény. Nezachránil se jediný člověk! V této výpravě zahynul můj přítel Emil Lassota, ano, ano, ten slavný astronom a revolucionář.“

„Cože! Četl jsem jeho knihy. Viděl jsem stovky snímků…“

„Mám také snímek. Hled, doktore, zde je Lassota s jinými členy antarktické výpravy.“ Reed ukazuje starý zažloutlý novinový výstřižek. „Ale co znamenají snímky nebo knihy. Člověka je třeba znát osobně. To byl skvělý chlap. Zrazoval jsem ho tehdy od cesty na Antarktidu. Byl jsem proti, protože se mi zdálo, že se spojil se skupinou lidí, jejichž vědomostem jsem příliš nedůvěřoval. Ale co to bylo platné, on jim důvěřoval a byl silně ovlivňován Grossem, tím glaciologem. Říkal jsem: ,To není žádný znalec polárních krajin.’ ,Nic než nadutec.’ Zúčastnil jsem se potom záchranné expedice. Smršť rozmetala tábor v okruhu několika desítek kilometrů. Mnohé členy výpravy jsme ani nenašli v obrovských hromadách sněhu a ledu. A nyní mi napadlo… napadlo mi tedy, zda tu již tehdy nebyly ty … obludy, s kterými jsi se, doktore, osobně setkal. Je-li pravda, co říkáš, ano! Promiň mi tu upřímnost. Ještě jsem se nezbavil podezření.“

Starý Detektiv poslouchal Reeda s rostoucím zájmem. Uhodil Reed hřebík na hlavičku? Ale myšlenky Starého Detektiva se matou. Má už toho letu až po krk. Víčka jsou jako z olova. Jak je dobře, že ho obklopuje teplý a svěží vzduch.

Probouzí ho výkřik.

Poznává, že už neletí. Dveře kabiny jsou otevřené. Dívá se oknem. Ve světle kroužícího reflektoru je vidět údolí, poseté lesknoucími se úlomky kovu. Tak vypadá krajina, když vyletí do vzduchu benzinová nádrž nebo když havaruje raketa. Glaz okamžitě vystřízliví. Vyskočí. Udeří ho vina mrazu, který tak těžce snáší. Reed s Lehrem se potulují kolem trosek, jako by něco hledali. Nelze pochybovat: charakteristické úlomky ciferníku automatického pilota svědčí, že se zde zřítila koleoptéra. Čí? Někdo ze základny?

„Pravděpodobně vyskočili,“ je slyšet Reeda. „Musíme je hledat.“

Starý Detektiv si pozorně prohlíží úlomky. Náhle se sehne a zdvihne nevelikou kovovou skořápku, na níž jsou vyraženy znaky UN. Vloží ji do kapsy. Od této chvíle má v této kapse dva předměty: úlomek hodinové bomby (je si tím jist, zná odedávna výbušná zařízení toho druhu, ví, že jsou pouze v přísně střežených a zapečetěných skladištích Unie národů); druhým předmětem je brož. Brož, jejíž tajemství ještě stále není vysvětleno. Glaz dostane nápad. Vyhraňuje počátek plánu…

Jeho úvahy přerušuje Lehrovo volání:

„Pojďte sem! Rychle sem!“

Reed a Glaz mu nedovolují, aby to opakoval ještě jednou.

V ochranném kabátci přístroje, zajišťujícího skok z koleoptéry, leží Gigant. Má zčernalý obličej. Zuhelnatělé paže. Je mrtev. Několik desítek kroků odtud leží pod plachtou padáku Arroes.

Žije. Neproměnil se dosud v led.

Trojice mužů ho okamžitě přenáší do koleoptéry. Pokládají ho vedle doktora Malého, trýzněného horečkou. Po několika injekcích otevírá Lollo Arroes oči a zdvíhá se na loktech.

„Co se vám stalo? Co se stalo, profesore?“

„Měli jsme zřejmě v motoru výbušninu. Náhle explodovala. Stroj zachvátily plameny.“

„Kam jste letěli? Hledali jste nás?“ táže se Reed. K čertu, před chvíli vypravoval o strašlivé smrti Lassoty, a tu máš, další katastrofa.

„Ne,“ říká hluše profesor. „Ne! Všichni sdílejí názor, že jsme ve strašlivém nebezpečí. Donutili mě, abych letěl na nejbližší kontinent. Pro pomoc.“

Nemohl dále mluvit. Nic v něm snad už nezůstalo z bývalého Arroese, plného energie a ráznosti.

,Hle, současný člověk,’ uvažuje Reed. ,Génius. Geniální plány. A stačí jediné střetnutí se smrtí, aby se z génia stal hadrář. Umíral Lassota také tak? A já — umíral bych jinak?’

Starý Detektiv tiskne v kapse dva předměty, které jej spojují s tajemstvím na umělém měsíci a s tajemstvím Antarktidy, a již si ostří zuby na další výzkumy a objevy. Hodinová bomba je přece nástroj, vyrobený lidmi. A byl to člověk, který jej dal do motoru Arroesova stroje. To znamená, že se jeho teorie potvrzuje. Jak na umělém měsíci, tak na Antarktidě působí jakýsi zločinec. Kdo je to? Malý přece nebyl v základně?

Ale Malý může mít spojence. Groll, přítel Malého, je již řadu dní na bílé pevnině. Hypotéza číslo dvě: zločinci pracují společně.

14

Starý Detektiv ihned po příjezdu do základny žádal, aby mu ukázali skladiště zbraní. Toto skladiště, kterému zde říkají „arzenál“, je v budově sousedící s letištěm. Dveře jsou otevřené.

„Vždycky byly otevřené?“ ptá se Glaz Duliana.

„Pravděpodobně ano. Kdo mohl předpokládat… že …“ Dulian nechce dopovědět „nepřítel je mezi námi“. Nemá Glaze rád. Policie mu byla vždy nepříjemná. A od vyšetřování v Beringově městě, vyšetřování katastrofy na umělém měsíci, je v tom ohledu zvlášť citlivý.

V arzenálu byl kdysi pravděpodobně vzorný pořádek. Ale nyní jsou v řadách stříbrných raket plných výbušnin velké černé mezery. Kulomety se mísí se střelivem, které je v rozměrných hranatých plastikových bednách. Jediný, třeba nepřesný vrh granátem — a celá základna letí do vzduchu,‘ myslí si Glaz. ,Zajímavé, že zločinec nepomýšlel na něco takového. Pravděpodobně se o sebe bál. Ale zločinec na umělém měsíci riskoval život. A to je podivné.’

Starému Detektivovi, který pohlíží na změť zbraní a střeliva, vysvětluje rychle Dulian:

„Nařídil jsem mobilizaci. Část zbraní jsem poslal na věžičky, část dostali členové posádky, aby v případě útoku mohli hájit vchody.“

„Kdy jste poprvé použili těchto zbraní?“

Dulian nerozumí otázce. Potřásá hlavou, že neví, oč jde. Ten ďábel se nerad dorozumívá lidským způsobem. Což všichni kybernetici jsou takoví nemluvové? ,Asi ho něco trápí,’ napadá Glazovi. ,Chodí po arzenálu jako bez duše. Každou otázku mu člověk musí dvakrát opakovat. Do pěkných rukou svěřili obranu základny!’

„Kdy jste odnesli první zbraň z tohoto skladiště?“

„Ach tak… Ihned po Arroesově odjezdu.“

Říká-li pravdu, pak zločinec, který odtud odnesl hodinovou bombu, vstoupil do skladiště první. Ale podle otisků prstů ho nelze odhalit. Na zbraních jsou otisky prstů desítek rukou: posádka si rozebrala zbraně bez ladu a skladu, byla bez sebe strachem před útokem neznámých bytostí.

„Kolik kusů toho bylo?“

Glaz stanul u hromady hodinových bomb, smíchaných se střelivem menšího kalibru.

„Ptáte se na tyhle hodinové bomby?“

„Samozřejmě, co jiného?“

„Nepočítal jsem je. A seznamy žádné nemáme. Nemysleli jsme, že je třeba pořizovat inventární soupis.“

„Nejste tedy schopen zjistit, zda něco chybí, že ano?“

„Samozřejmě, že ne. Kromě toho zde nejsem od začátku. Víte…“

„A kdo by mi mohl poskytnout přesnější informace? Každý totiž říká totéž, co vy.“

„Zeptejte se Arroese.“

Správně. Starý Detektiv rychle odchází do Arroesovy kabiny. Profesorovi se nic nestalo. Trochu prochladl, ale již v koleoptéře byl úplně v pořádku.

„Jak se cítíte?“ ptá se Glaz.

„Ech, na tom nezáleží. Raději mi povězte, doktore, jak si Dulian poradí? Před chvílí si stěžoval, že není schopen spravit elektronový mozek. Nefunguje. Bude to strašné v případě… útoku. Mluvil jste s Dulianem? No, jak mu to jde?“

„S čím?“

„S lidmi…“ Zmlkne. Dívá se na stěnu, jako by na ní něco spatřil. „Ach, jaká škoda, jaká škoda, že Gigant… nežije… To byl jedinečný člověk. Co naplat… tím spíše, že vám jistě jde o něco důležitého, že ano?“

„Chtěl jsem se zeptat, kolik jste měli hodinových bomb.“ „Zbraně jsem objednával já. A já jsem měl o ně pečovat. Upřímně řečeno: nestaral jsem se o ně, nebylo to třeba. Kolik těch bomb bylo? Myslím asi dvacet, ale nejsem si tím zcela jist. Ani vlastně nevím, proč mi je dali.“

„Teď je jich tam osmnáct.“

„Cože!“

„Počítal jsem přesně.“

„To znamená …“

„Nevím, co to znamená,“ říká nakvašeně Glaz.

„Nevíte? To je přece jasné! Znamená to, že ještě jedna taková bomba na někoho čeká…“ Arroes to říká zřejmě proto, aby naznačil, že je připraven na nejhorší.

„Musíme vydat nařízení, že nikdo nesmí bez zvláštního povolení vstupovat na plochu letiště. Arzenál jsem samozřejmě zajistil. U vchodu na letiště bude umístěna automatická kamera. Kdokoli se tam pokusí vstoupit, bude fotografován. Ale to nestačí. Mám ještě jednu žádost, profesore. Přál bych si, aby byl ve dveřích letecké haly instalován poplašný zvonek. Poplach by byl vypojen jen tehdy, kdybyste vy, vedoucí základny, poslal někoho na průzkum.“

„Správně! Správně! Ihned poručím, aby toto zařízení bylo spojeno s mou kabinou. Budu bdít. Bdít!“

„Doktore, řekněte mi upřímně,“ připojuje profesor, „vy si prostě myslíte, že někdo z nás pomáhá … těm kovovým obludám?“

„Divím se, že celá tahle výprava nebyla dosud vyhlazena.“ „Opravdu. Samozřejmě. Koho podezříváte?“

„Dovolíte, profesore, abych si nechal svůj názor pro sebe? Tím spíše, že konkrétně nemohu nikoho obvinit… Měl bych ještě jednu žádost…“

„Prosím. Oč jde?“

„Přál bych si, abyste svolal celou posádku do té, jak vy tomu říkáte, haly geografů. Chtěl bych těm lidem říci pravdu.“

„O čem?“

„Pane profesore. Čas kvapí…“

„Chápu. Ale já posádce nebudu nic poroučet. Mohu se nejvýš dohodnout s Dulianem. Nechci vydávat žádná nařízení!“

„Jak je libo.“

„Duliane!“ Arroes se spojuje s kybernetikovou kabinou. „Mohl bys svolat schůzi celé posádky? Ihned. Je to nutné. Nutné. Dobrá … Dobrá… Postačí, bude-li ve věžičce alespoň jeden člověk. Dobrá…“

Profesor se obrací ke Glazovi:

„Vyřízeno.“

„Půjdete se mnou?“

„Ne!“

„Má to nějaký smysl, profesore? Úplně je proti sobě popudíte. Slyšel jsem, co předcházelo vašemu odjezdu. Ti lidé byli prostě rozčileni…

„A já si myslím, že ti lidé byli záměrně rozeštváni. Měli jsme být posláni pryč a povražděni!“ křičí Arroes.

„Nesmysl. Žádný zločinec …“ začíná Glaz, ale náhle si uvědomuje, že on sám měl podobné podezření, když po katastrofě na umělém měsíci vypuklo v Evropě vření.

„Jak chcete,“ říká profesorovi. Odchází.

V sále geografů se shromáždila celá posádka. Stojí a nervózně kouří cigarety. Není zde Dulian. A kdo ještě?

Dulian vstupuje pružným krokem. Obličeje lidí se trochu rozjasnily. Z toho člověka čiší síla. Stala se velká chyba, že Dulian nebyl okamžitě ustanoven velitelem umělého měsíce a potom vedoucím této výpravy.

„Chtěl bych vám oznámit,“ prohlašuje trochu pateticky Starý Detektiv, že mezi vámi je zločinec. Ze zdejšího arzenálu byly ukradeny dvě hodinové bomby. Jedné bylo použito ke zničení koleoptéry, v níž letěli Arroes a Gigant. Nikdo z vás bohužel nedovedl říci se vší určitostí, kdo po vyprávění Rosanny a jejím setkání s kovovými lidmi vstoupil na letiště. A ten, kdo tam byl poslední před Arroesovým odletem, nastražil bombu. Jak vidíte, jsem přesně informován o všem, co se zde stalo. A důtklivě vás žádám, abyste jeden druhého střežili. Jeden druhému se musí dívat na ruce, jinak každému hrozí smrt. O bezpečnostních opatřeních vás bude informovat profesor Dulian. Má někdo nějakou otázku?“

Glaz přelétá pohledem obličeje. Lidé klopí hlavy. Vyhýbají se jeho zraku. Někteří rudnou nebo blednou. Glaz rozumí, je to typická reakce. Každý se třese, aby nebyl obviněn on. Nelze ovšem zločince odhalit tím způsobem. Ale je možné udržovat jej ve stavu neustálého nervového napětí. Od této chvíle se mu bude zdát, že každý jeho krok sledují desítky očí a bude se dopouštět chyb.

Dulian mluví rozkazujícím způsobem.

„K tomu, co řekl doktor Glaz, bych chtěl připojit, že nikdo dnes nesmí vstoupit na plochu letiště nebo do arzenálu, ani se o to pokoušet. Platí to také o ústředně elektronového mozku. To je vše.“

Lidé mlčí. Ti, kteří stojí blíže dveří, tváří se, jako by chtěli odejít.

„Ještě něco,“ ujímá se slova Glaz, „zůstaňte všichni v sále. Musíme důkladně zrevidovat všechny místnosti základny. Máme podezření, že druhá bomba je u některého z vás.“

Výkřiky, udivený Dulianův pohled.

„Ano. Budeme bombu hledat. Prohlídku provedu já společně s profesorem Dulianem.“

Lidé mají polekané obličeje. ,Co když je ta bomba určena právě mně?’ děsí se každý z nich.

„To je pobuřující!“ volá Tomáš Savarin. „Cožpak můžete obviňovat všechny?“

Rosanna mu tiskne ruce.

„Nech toho, Tomku,“ šeptá. „Vidíš, vidíš, nemůžeme tu zůstat ani minutu déle.“

Glaz a Dulian odcházejí. V otevřených dveřích se mihnou jejich postavy na transportéru. Začíná prohlídka letiště. Prohlížejí každý kout. Každý stroj. Potom jednu kabinu po druhé. Nerozpakují se ani nahlédnout do soukromých schránek všech členů posádky. Prohledají i kabinu doktora Malého, který od chvíle, kdy ho přinesli na základnu, stále leží v horečce. Nahlédnou i mezi prádlo, do bot. Bombu velkou jako jablko lze ukrýt v ponožce a strčit mezi prádlo.

Lidé shromáždění v sále čekají. Nikdo se neodvažuje překročit zákaz a odejít. Kradmo se pozorují. Každý si myslí: ,Ty jsi možná zločinec.’ Vzájemná nedůvěra rychle roste. Zdá se, že vyplňuje sál hustým lepkavým mazivem. Každou chvíli někdo vytahuje kapesník a otírá si čelo orosené potem.

„Pekelné vedro,“ bručí Alders.

„Ohavné!“ vzdychá stařeček Baraněcký.

„Měli jsme proti tomu protestovat,“ míní Groll.

„Zacházejí s námi jako s dobytkem. Ti pánové si dovolují příliš mnoho. „

„A proč se vlastně tyhle zákazy týkají jen nás,“ zlobí se Savarin, „proč neplatí i pro Arroese?“

„Je nemocen,“ brumlá stařeček Baraněcký.

„To není pravda!“ volá Groll. „On nemoc předstírá!“

„Musíme ho sem přivést násilím,“ křičí Tomáš.

„Zůstaň, prosím tě,“ naříká Rosanna, „nechci zde zůstat sama.“

„Nikam nepůjdeš,“ říká Savarinovi Lehr, „nepůjdeš!“

„Chceš mi v tom zabránit?“

„Nebudeme-li plnit rozkazy, staneme se opravdu dobytkem, stádem ovcí. A od toho je k porážce jen krůček…“

Zmlknou. Kouří jednu cigaretu za druhou. Mnohým se jich už nedostává. Ventilace nestačí, v sále jsou oblaka kouře.

„A Malý?“ zeptá se náhle Alders obraceje se ke Grollovi. „Co je s Malým?“

„Je mu už trošku líp. Ještě si poleží. Vysvětlil mi, jak je třeba užívat séra. Ale Kuzněckému se snad už vede lépe…

„Kdo nám zaručí…“ začíná Tomáš, ale Rosanna mu zakrývá ústa.

Od své příhody s kovovými lidmi se drží Tomáše jako klíště. Spí ve společné kabině. Rozlučují se jen v hodinách Tomášovy služby. Ona byla od této povinnosti prozatím osvobozena. Na kontinentu, uprostřed pohodlí a kulturních vymožeností, dominuje žena především ve veřejném životě. Zde, v pustině, připadla jí úloha, kterou měla před několika desítkami let anebo dokonce před staletími.

Muži na ni pohlížejí žádostivě. Zpočátku se nikomu nelíbila. Teď v ní každý objevuje nějaký půvab. Jak to člověka blaží, když může pečovat o někoho, kdo je slabší. Alders tvrdí, že v dnešním světě se už takové ženy nerodí. Na Tomáše se všichni mračí — žárlí.

„Už mám toho čekání až po krk!“ ozve se náhle Groll. „Odcházím. A vy si dělejte, co chcete.“

„Doktore, zůstaň,“ prosí Lehr.

„Zůstaň!“ volá Savarin.

Ale on odstrkuje nejblíže stojící a prudce zamíří ke dveřím. Náhle se mu postaví do cesty Dulian. Právě přiběhl. Všichni se vrhli ke dveřím. Dulian namáhavě oddechuje.

„Kam?“ řve na Grolla. „Kam… ty… To je on! Byla u něho v kufříku… ta bomba… To je on… Ty netvore …!“

Groll cítí pod okem prudkou ránu pěstí. Kdosi mu drásá obličej. Pěsti bubnují na jeho zádech, prsou. Kdosi ho kopne do břicha. Padá.

„Nechte ho!“ ozve se pronikavý křik Starého Detektiva. „Zvířata!“

Vzpřimují se nad rozbitým Grollem. Mají zdivočelé obličeje. Za chvíli se vrhnou i na Glaze. Ale Starému Detektivovi již pomáhá Dulian. Ovládl se. Má ďábelskou sílu. K zahnání největších zuřivců stačí několik prudkých ran. Zbytek se rozprchne. Sál se vyprazdňuje. Na běžících pásech duní kroky prchajících.

„Co jste to provedl,“ běduje Glaz, „proč se nechcete dát přesvědčit …“

„Už mám dost té tragikomedie! Dost toho svinstva!“ křičí hystericky Dulian a spoutává na rukou i nohou Grolla, který je ochromen hrůzou a nechápe, co se kolem něho děje.

„Dělejte si, co chcete,“ říká tiše Glaz, „ale on je nevinný.“

„Co je to za pitomost! Po tomto důkazu? Mluv srozumitelněji!“

„Nic nepovím. Je to moje věc. Prozatím ho zavřete tak, aby mu nikdo nic nemohl udělat,“ říká Starý Detektiv s lehkým úšklebkem na úzkých rtech.

15

Psychologická zkouška. Starý Detektiv se zachvěje, kdykoliv pomyslí na její výsledek. Možná že očekává příliš mnoho? Vzrušuje ho všechno, co nějak souvisí s broží.

Ve strážní věžičce na vrcholu domku, v němž je sál geografů, stojí neustále na stráži jeden z členů expedice. Ihned po uvěznění Grolla požádal Glaz profesora Arroese, aby Rosanně Weilerové byla odebrána její jediná výsada. Vysvětlil profesorovi, že Rosanna musí okamžitě nastoupit službu ve strážní budce.

Arroes nevrle mávl rukou.

„Proč vám na tom tolik záleží, doktore? Podle mého názoru je otázka zločince vyřízena. Zmocnili jsme se ho. Koho ještě hledáte?“

Arroes se od chvíle, kdy byl odhalen Groll, cítí značně silnější. Opustil lůžko a začal vydávat rozkazy, třebaže se posádka na něho dívá nevraživě a Dulian se úporně snaží vykonávat funkci vedoucího. Arroesova postava se opět napřímila. Opět se lesknou jeho šedivé vlasy a zrak. Hlas nabyl staré síly. Mezi ním a Dulianem došlo k několika střetnutím, prozatím v bezvýznamných záležitostech, a Dulian se nechce podřídit.

„Obávám se,“ říká Glaz, „že profesor Dulian všemožně šetří slečnu Weilerovou. Máme právo se domnívat, že to dělá záměrně. Je to přece jeho … jeho … bývalá …“

„Nechte si ty své pomluvy!“ vrčí Arroes. Na chvíli se odmlčí. „Ale máte pravdu,“ dodává, „každá nespravedlnost jen vyvolává vření mezi lidmi. Rosanna Weilerová je zkušenou badatel-kou, jako my všichni. Dobrá. Poručím jí, aby nastoupila stráž.“ Vzal sluchátko telefonu.

„Dulian…? Ano. Ano. Kdo teď bude mít službu ve věžičce…? Glaz? Dobrá. A pana Glaze vystřídá potom Rosanna Weilerová … Ne? Já jsem také po nemoci a dal jsem se do práce. To je divné, jak se jí zastáváš… Žádám? Ano, žádám to. Rozumíš — okamžitě. Zde ještě poroučím já!“ vykřikl. Odhodil sluchátko. Zvonek.

„Zde Arroes. Dulian…? No vidíš. Nemám pravdu? Neměl jsem ji vždycky…? Děkuji.“

Odkládá sluchátko a s úsměvem říká Glazovi:

„Rosanna za hodinu nastoupí službu. Děkuji, doktore.“

,Zač mi děkuje?“ uvažuje Glaz. ,Za to, že Rosanna nastoupí službu anebo za to, že se mu podařilo zkrotit Duliana?“

„Děkuji,“ opakuje Arroes. „A nyní, jak mě informoval Dulian, je řada na vás?“

Starý Detektiv ví velmi dobře, že teď bude na stráži on a po něm Rosanna. A že potom je řada na Dulianovi.

„Nemohl byste mi říci, proč jste žádal, aby to děvče nastupovalo službu?“

„Prozatím nemohu…“

„No dobrá, dobrá. Jsem vám velmi povděčen za to, že jste přispěl k odhalení toho netvora…“

„Na shledanou, profesore.“

Glaz rychle odchází. Naskakuje na běžící pás. Jak rychle zvládl tuto techniku! Vystupuje na věžičku točitým schodištěm.

„Nikdy jsem nebyl vyznavačem přehnaně uplatňované techniky,“ bručí Glaz, „ale tentokrát…“

A umísťuje v rohu pokoje, ve stínu velkého ampliónu, miniaturní fotografickou kameru. Její čočka bude zaznamenávat chování Rosanny a Duliana. Dulian jistě využije příležitosti a pohovoří si s Rosannou mezi čtyřma očima. Uloží Tomášovi nějaký obtížný úkol a vypraví se v té době za dívkou. Ostatně, nechme těch drbů, jak říká Arroes.

Starý Detektiv tráví svou hodinu služby přemýšlením a pozorováním sněhové bouře, běsnící za okny.

Nevěří v Grollovu vinu. Jen choromyslný zločinec by mohl ukrýt bombu ve vlastním kufříku. Na umělém měsíci i zde, v základně, vyvíjí činnost člověk inteligentní, velmi inteligentní, a takový se podobné chyby nikdy nedopustí. Každý svůj zločin pečlivě připravuje. Podstrčil bombu Grollovi, aby obrátil podezření proti němu.

Jinak to znamená, že Groll nemá prsty v událostech na umělém měsíci a v antarktické základně. Padá také teorie o zločineckém spojení Groll-Malý. Padá tím spíše, že se ukázalo, že geolog Kuzněcký nebyl infikován marťanskou nemocí; prostě onemocněl na tyfus. A teď se uzdravuje. Jestliže Groll nenakazil Kuzněckého, jestliže nepoložil bombu do Arroesova stroje, pak také Malý neměl s tím nic společného. Po nalezení doličného předmětu v Grollově kufříku se celý případ ještě více zkomplikoval….

Někomu zřejmě záleží na tom, aby se experiment s helionem nezdařil. Pouze takové vysvětlení katastrofy na měsíci a událostí v základně se zdá logické. Tajemný pobyt Malého a Grolla na Antarktidě mu vsugeroval myšlenku, že i problém „kovových lidí“ nějak souvisí s doktorovou činností. Jak to souvisí, to zatím není známo. Nyní, po odhalení Grolla, podezřívavost posádky vyprchá a soustředí se výlučně navenek, na kovové obludy. Zločinec bude moci za takovéto situace pracovat značně volněji. Prohnaný, velmi prohnaný ďábel!

,Dejme tomu, že vyloučíme Malého a Grolla,’ uvažuje Starý Detektiv, ,v tom případě zůstanou podezřelé ještě dvě osoby: Rosanna Weilerová a profesor Dulian. Oba se zúčastnili událostí na umělém měsíci. Oba se podílejí na událostech v antarktické základně.’

Glaz si vzpomíná na všechna fakta, svědčící proti Rosanně. Byla první u hořící rakety, z níž později kapitán Jiří Garda zachránil Malého. Byla to Rosanna, která popletla hlavu Gardovi, aby vzápětí, když kapitán pro ni ztratil hlavu, utekla k Dulianovi. Dělala to, aniž měla na mysli nějaký tajný záměr? Vždyť tito dva lidé přímo hýbali celým umělým měsícem! Na jejich dobrém nebo špatném vzájemném vztahu mohly záviset osudy posádky.

A pak, proč se Garda choval tak podivně, když po krádeži brože odcházel z kabiny Starého Detektiva? Právě tuto okolnost si Starý Detektiv velmi dobře uvědomuje.

Garda tehdy vyšel z kabiny první, porušil výsadu hosta a zaclonil Glazovi pohled na chodbu. Měl snad společníka? Anebo … Garda miloval Rosannu. Jestliže ukradla brož ona, pak ji samozřejmě nechtěl prozradit, než se dověděl příčinu jejího činu.

Jak asi vypadal další průběh událostí? Rosanna tvrdí, že se s Jiřím setkala těsně před katastrofou. Je možné, že se jí vyptával na brož právě tehdy? A co když Rosanna lhala, co když se tehdy s Gardou nesetkala? Všechno mohlo mít přece docela jiný průběh.

Starý Detektiv opět naráží na podrobnost, která ho vzrušuje od začátku pátrání, od doby, kdy se snažil objasnit katastrofu na umělém měsíci. Jen Rosanna značně přitížila Gardovi, třebaže se zdálo, že to byl Dulian, který otevřeně nařkl ubohého šílence. Jediná Rosanna viděla v rukou Jiřího Gardy jakýsi těžký předmět, který mohl přivodit výbuch v kybernetické ústředně. Opravdu viděla? Proč právě ona by to měla vidět? A proč nikdo neviděl v ústředně ji?

V tomto okamžiku Glaz chápe, že řadu podrobností nebude moci snad nikdy vysvětlit. Co mohlo donutit tuto všední ženu, do které se přes její všednost zbláznili už tři muži, co ji mohlo donutit, aby způsobila katastrofu? Riskovala přece život! Toto riskování života činí nepravděpodobným jakékoli podezření. A přece… takové riziko by musel podstoupit každý pachatel katastrofy na umělém měsíci. Proč by měla být Rosanna mimo podezření? A ještě jedna věc: únos Rosanny kovovými lidmi. Glaz si prostudoval magnetogram Rosanniny výpovědi. Jak je možné, aby útlá žena dorazila do základny z jakéhosi neznámého místa, kam prý ji dovezli kovoví lidé? Příběh s únosem vypadá od začátku jako podvod.

Nuže?

Glaz se potýká s myšlenkami. Nepříjemné zkušenosti z dřívější práce se potvrzují. Dva nejpodezřelejší — Malý a Groll, díky jedné hloupé podrobnosti s bombou, jsou mimo podezření. Nebude Rosannin případ obdobný?

Zůstává člověk, na němž dosud nelpělo nejmenší podezření, člověk, jehož si všichni nejvíce váží: Dulian. Za prvé: Byl to on, který otevřeně označil Gardu jako pachatele katastrofy a neměl pro to tvrzení kromě mlhavých formulací žádná konkrétní fakta. Za druhé: Byl to on, který lhal, když tvrdil, že náhodou přistihl Gardu při špehování jeho schůzek s Rosannou; přesné informace o tomto špehování mu poskytla ošetřovatelka Marie. Za třetí: Byl to on, který vrhal strašlivá podezření na Malého v rozhovoru s Lemanusem a Gosslarem a bylo velmi podivné, že se tato podezření neodvážil opakovat při vyšetřování. Bál se, že přestřelí? Věděl, že stojí před inteligentními soudci, které nelze obelstít přehnaným obviňováním určitých lidí.

Kromě toho: Proč se mnohokrát pokazil elektronový mozek, proč bylo přerušováno spojení se Zemí? Proč si Dulian i nyní stěžuje na selhávání elektronového mozku v základně? Což to nebyl právě on, který způsobil nepořádek v arzenálu a tím zahladil stopy po ukradených bombách? On mohl nejsnáze podstrčit bombu v Grollově pokoji, měl na starosti rozdělování zbraní a střeliva od chvíle, kdy převzal v základně velení. A jakmile byla bomba objevena v Grollově zavazadle, s jakým kvapem, nedbaje na žádné protesty, běžel odhalit zločince před posádkou a vydal ho tak nebezpečí, že bude zlynčován.

Dulian je stejně podezřelý jako Rosanna.

Pokus s broží! Psychologický pokus … Při této myšlence Jana Chryzostoma Glaze polévá horko. Dívá se na hodinky. Jeho služba se blíží ke konci. Za chvíli přijde Rosanna. Glaz opatrně vytahuje z kapsy brož, kterou kdysi našel na viselské pláži, a pokládá ji na pult s přístroji. Každý Rosannin pohyb, každý její pohled a dotknutí brože bude zachycovat filmová kamera, dívající se z kouta miniaturním očkem. Za Rosannou sem jistě přijde Dulian. Překvapí ji s broží v ruce. Tato brož zahájila řadu tajemných událostí, do jejichž víru byl Starý Detektiv vtažen, tato brož by měla pomoci k objasnění tajemství. Je třeba zjistit, kdo ukradl tuto brož na umělém měsíci a proč byla později nalezena blízko Dulianovy kapsy, když nebyl při plném vědomí.

Starý Detektiv sestupuje po točitých schodech. Setkává se s Rosannou, spěchající do služby.

Chodba je prázdná. Teď už nemá Glaz na práci nic jiného, než čekat v kabině. Je velmi nervózní. Odepne si na ruce hodinky a položí je před sebe. Minuta. Nekonečně dlouhá. Dvě minuty. Tři. Starý Detektiv zpočátku počítá minuty, potom už vteřiny. Uvědomuje si své nejapné chování a vysmívá se sám sobě: Proč připisuje tak velkou důležitost tomuto v podstatě naivnímu pokusu? Dvacet pět minut. Ještě…

V chodbě křik.

Glaz s rychlostí, která je i pro něho překvapením, vybíhá z kabiny a skáče na běžící pás. Křik přichází od sálu geografů; občas ustane, aby se vzápětí opět rozlehl. Je slyšet písklavý ženský hlas. Kdyby někdo na základnu útočil, musely by výt signály. Na běžícím pásu se objevují další lidé. Ustrašené obličeje. Lehr je mrtvolně bledý. Arroes přikrčený.

„Co se tam děje?“ křičí na něho Glaz.

Arroes potěžkává samopal. Glaz nikdy neztrácí cit pro směšnost situace. Všem se vysmívá: sobě i těm kolem. Jsem věrný syn své doby,‘ myslí si, a již je u schodů. Nahoře jednotlivé výkřiky, pláč, lomoz, jako by padala těla.

Arroese, Lehra a Starého Detektiva předběhne bradatý Reed. Jeho dlouhé nohy se klátí na vrcholu schodiště.

Reed mizí. Za ním Arroes. Jakmile Starý Detektiv vystrčí hlavu ve věžičce, spatří Reeda, který zápasí s Tomášem. Snaží se mu vyrvat masivní těžítko. U okna hlasitě oddechuje Dulian. Rosanna objímá Tomáše kolem krku, věší se mu na levou ruku.

Savarin, ještě stále bledý, syčí stisknutými zuby:

„Jdi pryč … ty…“

„Tomku…“

Reed s Lehrem ho vyvlekou z kabiny. Rachotí po kovových schůdcích. Rosanna za nimi. Dulian zůstává.

„Co to bylo, profesore?“

„Ten zelenáč mě napadl. Přišel jsem se přesvědčit, zda Rosanna je na stráži. Zřejmě šel za mnou. Chtěl mě … Pitomec…“ Dulian to všechno říká slabým syčivým hlasem. Je vidět, že je rozčilen a že vynakládá ohromné úsilí, aby se ovládl.

„Zůstanete zde na stráži nebo vás mám vystřídat?“ ptá se Glaz. „Hleďte si své práce!“ odsekne hrubě Dulian.

Glaz otálí. Bystře se rozhlíží po malé kabině. Brož zde není. Ale mohla někam zapadnout při rvačce. Odehrála se přece u pultu.

„Ztratil jste něco?“ ptá se takřka výhrůžně Dulian.

„Zdálo se mi… to znamená… pravděpodobně ne… člověk tu opravdu ztrácí nervy …“

„Hm.“

Glaz odchází. Na chodbě se setkává s Arroesem. Profesor se hrbí ještě více než jindy.

„Ech, hrozně lituji, že jsem toho chlapce včas neposlal pryč.“ „Proč?“

„Demoralizuje posádku. Ostatně, budeme-li muset strávit takový týden a nedělat nic než bdít a čekat na pomoc — pak se všichni dočista zblázní…“

„Kde je Savarin?“

„Prosil, abychom ho nechali o samotě s Rosannou.“

„A vy?“

„Báli jsme se. On je šílený… Ale ona nás nakonec donutila, abychom odešli. Přikázal jsem Lehrovi, aby měl na očích jejich kabinu. A kam vy jdete, doktore?“

„Budu číst. Je to jediné, co se dnes dá dělat.“

Ale v kabině Starému Detektivovi ani nenapadne, aby četl. Čeká na Reedovu službu. Jakmile Reed vystřídá Duliana, vrátí se Glaz do věžičky a… podívá se do svého přístroje.

Klepání na dveře.

„Prosím!“

Rosanna…? V očích má ještě stopy slz. Vlasy v nepořádku. Vypadá staře, nehezky. Glaz si klade otázku: Co se na této ženě líbí tolika mužům? Ale ona se usmívá a Glaz… pod jejím pohledem roztává. Jak jsem mohl tu ženu podezřívat…?’

„Pane doktore,“ říká Rosanna, „našla jsem na pultě vaši brož.

Chtěla jsem vám ji vrátit hned … jenže … Tomek… víte …“ „Chápu. Mockrát děkuji.“

„Promiňte.“

Je pryč. Glaz je ještě chvíli pod dojmem jejího kouzla. Prohnaná ženská. Nu, prohlédněme si snímky!

Jede na běžícím pásu prázdnou chodbou. Ve věžičce najde Reeda.

„Dobře, že jste přišel,“ raduje se vousáč. „Zdá se, že kouříte lulku?“

„Někdy.“

„Ach, nemáte náhodou trochu tabáku? Zapomněl jsem si svůj v kabině a nechtěl jsem nikoho obtěžovat. Jsem vášnivý kuřák. Nemohu-li si zabafat, ztrácím náladu. Hleďte, prohledal jsem všechny kapsy. Nikde špetka tabáku. To se mi ještě nestalo …“

„Je zle,“ říká Glaz, „také nemám tabák.“

Starý Detektiv mimochodem pozoruje předměty, které Reed vytahuje z kapes — papíry, fotografie. Ten se chudák nahledal! Nahoře novinový výstřižek: snímek účastníků výpravy, kteří zahynuli před čtrnácti lety na této pevnině. Starý Detektiv rychle natáhne ruku pro snímek.

„Můžete mi to půjčit na několik minut?“

„Potřebujete-li to… Jen mi to nesmíte poškodit! Je to jediný snímek Lassoty, který mám.“

„Děkuji. A ještě jedna věc. Něco jsem si zapomněl u tlampače na poličce.“

Reed se dívá na Glaze jako na úplného blázna.

„Co jste tam, k čertu, zapomněl?“

„Tohle,“ volá Glaz.

„Aparát? Koho jste fotografoval? Mě?“ táže se Reed pobouřeně.

„Nikoli, drahý profesore. Prosím vás, ponechte si pro sebe tuto událost. Bude to k prospěchu nás všech.“

Reed se chvíli dívá na Starého Detektiva.

„Nepovím o tom nikomu,“ říká mírněji.

Glaz otevírá přístroj. Vytahuje film. Film je černý. „Přeexponovaný,“ říká Reed.

Detektiv se tváří, jako by se chtěl na vousáče vrhnout. On to udělal! On?

„Ne, já ne,“ odpovídá Reed na Glazův pohled. „Dulian mi říkal, že zde dělal jakési pokusy se zářením. Kontroloval činnost odpalovací rampy reaktivních střel nebo něco v tom smyslu.

Starý Detektiv hvízdne: je překvapen i pobouřen.

16

„Hvízdáte si?“

Starý Detektiv se cítí jako branec, stojící nahý před odvodní komisí. Zdá se mu, že odhalil všechny své vady. Prohlédli jeho hru…?

Rosanna mu přinesla brož — to očekával. Kdyby film nebyl přeexponován, viděl by nyní každou změnu v obličeji a každý pohyb tří lidí, kteří zahráli jím režírované drama a neměli potuchy, že jsou jeho hrdiny. Jak ta scéna asi vypadala? Rosanna pravděpodobně ihned postřehla brož. Pomyslila si, že ji zde Starý Detektiv zanechal náhodou anebo pochopila, že je to past? Je-li opravdu velmi prohnaným zločincem, rozhodla se, že brož vrátí bez ohledu na to, že klenot jistě hraje nějakou velmi zajímavou úlohu ve všech událostech. Ale Rosanna může být rovněž nevinná. Prostě si mohla vzpomenout, že brož patří Starému Detektivovi a bez jakýchkoli postranních úmyslů mu ji vrátila. Uvažování o všech těchto okolnostech bez filmu, který by je potvrdil, nemá smysl. Dulian vstoupil do věžičky pravděpodobně ihned po Rosannině příchodu. Překvapil ji s broží v ruce? Má-li s tímto klenotem něco společného, měl ji o něj požádat. Vrácení brože by v určitém smyslu smývalo se zločince vinu v očích pátrajícího detektiva.

Připusťme však, že Rosanna a také Dulian nemají s broží nic společného. Klenot je v jejich rukou bezcenným předmětem. Rovněž v tom případě by jej chtěli vrátit.

Existuje ještě jedna možnost: Dulian brož vůbec neviděl, protože ji Rosanna už měla v kapse.

Skončila psychologická zkouška neúspěchem? Ne zcela… Starý Detektiv je velmi spokojen, že výstup se Savarinem vrhl na případ nové světlo. Rosanna našla po události chuť a čas vymanit se z Tomášova objetí a přinést brož. Myslela tedy na brož a na to, že je nutno ji vrátit, více než na jiné věci.

Kdyby se bylo přihodilo jen to, cítil by Glaz, že konečně uchopil pravý konec nitě, která ho přivede ke klubku. Ale druhý fakt zase věc zatemňoval: Proč Dulian právě nyní dělal pokus s reaktivní střelou? Tušil, že ho sleduje oko miniaturní kamery? Nebo se dorozuměl s Rosannou? Ostatně všechno může být obyčejným sběhem okolností.

„Doktore, nejdříve hvízdáte, a teď se tváříte jako boží umučení! Co se to s vámi, propánakrále, děje? Ten aparát… Podezříváte Duliana? Nesmysl!“

„Sám už nevím, kde končí nesmysl a kde začíná prozíravost.“

„A přece …“

„Nedokážu nic objasnit. Příliš jsem zestárl.“

„Kamaráde. Z toho si nic nedělejte. Také trpím takovým komplexem — a nejvíc, když něco nedovedu pochopit. V poslední době se mi to stává stále častěji. Přesto si nechávám růst plnovous.“

Starý Detektiv si měří Reeda udiveným pohledem. Co ho to napadlo?

„Nechávám si růst plnovous, protože mám bradu sraženou dozadu. Nikdy jsem se nedovedl zbavit ješitnosti. Mám život nade všechno rád. A tak považuji také tyto události za účelné. Současný člověk má všechno snadné. Kdysi dítě, když uvidělo pavouka, volalo: ,Mámo, zabij toho pavouka!“ Hospodyně, která chtěla udělat k obědu slepici, říkala: ,Káťo, zabij slepici!’ Jedním slovem, lidstvo se dělilo na zabíječe pavouků a na ty, kteří se báli zabíjet. Těch druhých bylo vždy víc — ale v naší době zabiječi začínají prostě chybět. Copak si myslíte, že naše posádka je schopna jakékoli obrany? Ti lidé by chtěli vnutit Arroesovi a Dulianovi úlohu zabíječů pavouků… V každém případě se mi zdá, že Arroes není pro takovou úlohu předurčen. To je vše.“

„Příliš s vámi nesouhlasím, profesore. Člověk se může stát úplným netvorem, když musí hájit svůj život.“

„Většina lidí — spíše nikoli. A to již odedávna. Kdyby tomu bylo tak, jak tvrdíte, nikdy by nedošlo k hitlerovskému přepadu, k hromadnému vraždění v letech 1939—1945, k otřesným událostem před Přelomem.“

„Hm, možná teď!, když se lidstvo střetne s neznámým, nebude se již topit samo v sobě. Protože to by byla ta nejhorší smrt.“

„Vidíte, právě o to mi jde, doktore. Proto říkám, že v naší situaci není nic špatného, co by se nemohlo obrátit v dobré … Třebaže jsem pesimista.“

„Snad máte pravdu.“

„A víte co? Mám v úmyslu využít vaší přítomnosti zde ve věžičce a odjet na průzkum. To mě zachrání před prázdnem. Nedovedu žít nečinně, neuvědomovat si to, co se děje kolem nás, co na nás číhá …“

Při těchto slovech vytáčí Reed na telefonu číslo Arroesovy kabiny.

„Arroesi! Nemohl bych… hm… trochu si vyjet a podívat se, co se děje na čerstvém vzduchu…? Cože? Šílenství? Nechápu význam tohoto pojmu… Ano, doktor Glaz mě zatím vystřídá… Ne, ne, neodletím mimo dosah viditelnosti základny… Dobrá.“

Odložil sluchátko.

„Jedu!“ vykřikl.

Běží po schodech dolů, jeho těžké boty jen duní. Před vraty letiště opět bere do ruky sluchátko.

„Arroesi, vypoj poplašný signál. Nepovídej! Copak si nepamatuješ na svůj vlastní rozkaz? Ten proklatý zvonek u vchodu na letiště vyburcuje celou posádku. Lidé by zbytečně bláznili. Prima!“

V hale dlouho prohlíží koleoptéru a pomáhá si přitom elektronovým detektorem, který odhaluje uvnitř trupu cizí tělesa. Copak by nebylo možné, aby byla někde ukryta nějaká třetí bombička, o které Starý Detektiv ještě neví? Zajímavý člověk. Zase už někoho podezřívá. A má možná pravdu. Pročpak mu Dulian zničil film v přístroji?

Reed šplhá do kabiny koleoptéry.

Viditelnost je skvělá. Na obloze jiskří hvězdy. Polární záře vrhá načervenalé blesky na horské štíty, obklopující planinu. Vyhlíží to jako někde na Marsu. Reed krouží nad základnou ve stále větších kruzích. ,Ani moucha by mi neunikla,’ myslí si. Není důvodu pochybovat o věrohodnosti toho, co vyprávěl Starý Detektiv anebo nevěřit vlastním očím, které se dívaly na stopy neznámých bytostí. A přece myšlenka, že uprostřed této mrtvé krajiny žijí jakési obludy s vysokou inteligencí, se zdá nesmyslná.

Začaly pobřežní ledovce. Stroj již dvacetkrát zakroužil nad krajinou. Reed vyhledá na mapě, svítící fosforeskujícími znaky, místo, kde našel Starého Detektiva s nemocným Malým. Zde je třeba zastavit. Nejsou-li kovoví lidé výplodem chorobné představivosti, pak musí sídlit na pobřeží anebo uprostřed pevniny. Musí se skrývat někde v ledovcových skalách a jeskyních.

Nad pobřežím postaví Reed stroj na bok a opře jej o mohutný sloup vzduchu. Vypojuje motory. Čeká. Dvacet minut — hodinu. Nic. Jazyky ledovců visí jako zkamenělé vodopády nad pruhy fjordů. Občas se zřítí ledovcové laviny s ohlušujícím řevem a hřmotem do propasti, zanechávajíce po sobě nesmírně hluboké brázdy, vyryté do šelfových ledovců. Tehdy nad bílé pláně, potřísněné červení polární záře, vystřeluje gejzír strašlivě studených vod a rozsvěcuje se jako duha. A opět ticho.

Reed postaví stroj kolmo. Rozhodl se, že poletí opačným směrem — k sopce. Rychle míjí světla základny. Po půlhodině první horské hřebeny. Koleoptéra se šplhá nad vrchy stále výš. Nemá smysl spojovat se s ústřednou. Stačí se dotknout klapky vysílačky, a okamžitě se rozléhá temné nepravidelné dunění.

Dole je jezero. Stroj vykonává prudký obrat a klesá kolmo dolů.

Je-li někdo u jezera, musí mě slyšet,’ bleskne Reedovi mozkem, ,teď bude těžko couvat.‘

Z výfuků kulatého křídla vystřelují k vodě proudy rozžhavených plynů. Reed okamžitě postřehne, že od pobřeží, červeně osvětleného výfukovými plyny, utíkají postavy, podobající se lidem. Jsou zde tedy! Ještě okamžik — a koleoptéra se zastaví nad zemí na sloupu zhuštěného vzduchu. Náhle blízko kabiny praská několik pronikavě svítících koulí. Reed okamžitě chápe, co to znamená: střílejí na něho. Světélka se řítí směrem od sopky, nad kterou se vinou černé a husté pruhy kouře. Není snad tato sopka pevností kovových lidí? Anebo jednou z pevností? Radioaktivní voda jezera dokazuje, že tyto bytosti disponují jadernou energií. Není čas na uvažování. Oslepujících koulí je kolem stroje stále více.

Profesor namíří stroj k obloze a prchá největší rychlostí od sopečného kráteru. Víc už nestačil zahlédnout. Naštěstí ho praskající koule nepronásledují. Musí okamžitě podat zprávu Arroesovi. Zburcovat posádku. Bytosti, které ostřelovaly koleoptéru, mohou za hodinu zaútočit na základnu. Již jsou vidět světla. Reed s úlevou vydechuje. Klesá se strojem na letiště. Vysílá klíč světelných znamení, otevírajících střechu. Měkce dosedá na zvýšené ploše. Zde, mezi helikoptérami a koleoptérami, cítí se jako doma.

Arroese probouzí z dřímoty zvonek.

„Vrátil se Reed,“ konstatuje a vypojuje poplašný signál, který by shromáždil posádku. „Zajímavé, že netelefonuje o výsledku průzkumu. Zřejmě přijde hned ke mně.“

A profesor čeká. Čeká minutu, dvě, tři… čtvrt hodiny. Víčka se mu klíží. Tenhle spánek je opravdu zlomyslný: řadu nocí se mu vyhýbal, a nyní, když situace vyžaduje napětí a bdělost, neustále ho zmáhá. Je třeba potlačit ospalost. Je třeba se spojit s věžičkou.

„Haló! Jste to vy, doktore Glazi? Je už tam u vás Reed…? Ne? Odjel? Telefonoval přece, že se vrací… Aha. Odletěl ještě jednou… Proč u čerta tak létá…? Vidíte ho ještě…? Zmizel směrem k pobřeží? Ztřeštěnec. Nikdy bych neřekl, že zkušený vědec může být tak lehkomyslný. Prozatím… Buďte zdráv…“

Než se Reed vrátí, mohl by si trochu schrupnout. Arroes zaboří hlavu do podušky. Již z polospánku se vynořuje rozhodnutí: další čekání na pomoc nemá smysl. Zlikvidujeme výpravu a … pryč… pryč odtud, co nejdál!

V sousední kabině Rosanna uvažuje o tomtéž. Tomáš lehce chrápe, opíraje hlavu o její rámě. Dívka jím zatřese.

„Tomku, prchněme. Je to naše poslední příležitost. Za několik hodin nás mohou přepadnout… oni… Déle to tu nevydržím. Neutečeš-li se mnou, poletím sama.“

„Probudila jsi mě schválně?“

„Tomku, pochop, je to naše poslední příležitost.“

„Ty jsi se zbláznila.“

„Neustále mě pronásleduje strašlivý pocit. Zdá se mi, že umírám. Dusím se. Nemohu se dívat na tu čerň a běl za okny. Chci slunce … slunce … květiny … Udělám, co si budeš přát. Jen prchněme. Za chvíli už může být pozdě.“

„S tebou nelze rozumně mluvit,“ říká Savarin a vzpomíná si, že se sám jinak nechoval, když ona zmizela.

Rosanna seskočila z lůžka. Přimhouřenýma očima ji Tomáš pozoruje, jak se obléká. Když vklouzla do teplé kombinézy, vyskočil a strhl ji do náruče.

„Rosanno, to je nesmysl. Přestaň.“

„Ne.“

„Vyburcuji posádku.“

„Prchnu při nejbližší příležitosti.“

„Nepustím tě z očí.“

„A co když… co když se k vůli tobě zase dostanu do těch jejich elektrických kožešin?“

Tomáši poklesávají ruce. Pomalu se začíná oblékat. Chce získat čas. Snad někdo zaklepe, snad je někdo zavolá. Je bezmocný vůči jejím prosbám — jen někdo jiný by mohl oddálit toto rozhodnutí. Ale nikdo se jim nestaví do cesty.

Rosanna opatrně otevírá dveře na chodbu. Ve skomíravém světle se pohybují dva pásy na opačné strany. Na letiště se jede červeným. Táhne Tomáše za ruku. Po obou stranách chodby jsou velká okna, za nimi je beznadějně prázdná pustina. Za chvíli poletí nad touto pustinou. Podaří se jim doletět na nejbližší kontinent? Spatří ještě někdy lidi? Ale Rosanna běží po pohyblivém pásu, jako by znala myšlenky, které brzdí Tomášovo rozhodnutí. Přede dveřmi vykřikne…

Dveře jsou otevřené, ale průchodu zabraňuje ležící tělo, jehož hlava je omotána pelerínou.

Přibíhá Tomáš. Osvobozuje hlavu ležícího. Objevuje se dlouhý vous. Potom obličej. Reed. Byl by se udusil.

„Nech ho, Tomku. Pojď, pojď, rychle …“

Ale Tomáš už tiskne knoflík poplašného signálu. Popadne Rosannu za ruku a křečovitě ji svírá. Rosanna se mu chce vytrhnout, volnou rukou tluče Tomáše do hlavy, do obličeje, drásá mu tvář.

„Zůstaneme zde,“ říká tvrdě a klidně Savarin, jako by necítil bolest.

Rosanna vidí: na útěk je už pozdě. Na pohyblivém pásu se objevuje Lehr, za ním Alders. Za chvíli se naklánějí nad Reedem hlavy celé posádky.

„Někdo mě najednou uchopil, udeřil a škrtil,“ říká Reed, zdvíhaje se na loktech. Je ještě stále trochu omámen. V hale chybí jedna koleoptéra. Starý Detektiv vytahuje film z aparátu, umístěného nad dveřmi. V sále geografů v přítomnosti celé posádky promítne film na obrazovku.

Film zachytil Reedův přílet. Reed se blíží ke dveřím. Na okamžik zaváhá. Potom telefonuje Arroesovi a žádá, aby byl vypojen poplašný signál. Dostává znamení, že cesta je volná. Vezme za kliku. Otevírá dveře. Přestupuje práh. Vtom se z kouta obrazovky vyklání hlava doktora Malého. Jeho ruka, vyzbrojená klackem, zasazuje ránu. Reed se kácí. Malý ho omotá nylonovou pelerínou. Chvíli pohlíží na svou oběť. Je ho velmi výrazně vidět, když se rozhlíží po letišti. Obrací se zády. Přistupuje ke stroji, kterým před chvílí přiletěl Reed. Pečlivě jej prohlíží detektorem, jako by se obával, že i jemu někdo podstrčil bombu. Nespěchá. Kontroluje stav motoru. Pomalu vystupuje po žebříku. Ohlíží se. Teď je opět na obrazovce zřetelně vidět jeho bledý, jakoby rozpačitý obličej. Mizí v kabině. Koleoptéra stoupá vzhůru. Dál už film neustále opakuje obraz prázdného letiště.

Mezi posádkou se rozléhají výkřiky.

„On nám sem přivede na krk ty kovové ďábly!“

„Prchněme!“

„Jediná záchrana utíkat odtud!“

„Kde je Arroes?“

A Starý Detektiv stojí v koutě, přetáčí film a myslí na fiasko svého psychologického pokusu. Tak tedy přece jen ne Rosanna, ani Dulian, ale — jak už dříve podezříval — Malý a Groll.

,Člověk musí být starý osel, nevidí-li tak očividnou věc,’ uvažuje trpce. ,A možná… možná že tu působí celá tlupa? Možná že Malý, Groll, Rosanna a Dulian tvoří jednu partu?’

Kdyby tomu tak bylo, expedice by už dávno neexistovala. Měli by k tomu dostatek sil.

Malý se zřejmě dověděl, že jeho společník byl zatčen, a zanechal jej jeho osudu. Utekl. Neletěl snad pro pomoc k těm kovovým lidem?

17

Útěk doktora Malého byl opravdovým šílenstvím. Nad Antarktidou se právě rozpoutala jedna z oněch bouří, jež jsou tak typické pro tento kontinent. Vichřice zmítala „Gigantem“ jako míčem a neustále jej srážela z vytčené dráhy. Malý, který měl ještě stále horečku, nevýslovně trpěl. Přes šílenou rychlost letu nedokázal postavit stroj kolmo k zemi. Musel se pevně připoutat k sedadlu. Jeho žaludek, srdce a ostatní vnitřnosti vykonávaly opravdovou akrobacii.

Ztrácel vědomí, a když je po několika zlomcích vteřiny opět získával, stěží zachraňoval stroj z nebezpečných pádů nad ledovcovými skalisky. Brzy zjistil, že automatický pilot je za těchto podmínek k ničemu. Chopil se sám umdlévajícíma rukama kormidla a snil o slunci Austrálie. Několik posilujících injekcí, které si vstřikl pod kůži, nepomáhalo. Co chvíli se mu zdálo, že má před sebou Grolla, hned zase Višlakova blýskavá kontaktní skla. Višlak se mu zjevoval v různých situacích — vždy byl nepříjemný. Jednou se Malému zdálo, že leží na operačním stole a Višlak se hotoví k pokusu, k tomu nejbolestnějšímu. A hned zase Višlaková ležela natažená. Její manžel stál nad ní s celou soupravou nástrojů. Zoufale volala Malého. Malý se třásl především o svůj vynález. V laboratoři praskaly přístroje jeden za druhým, ohromné baňky plné krve a kyselin. A praskaly s takovým hlukem, že si doktor musel zacpat uši.

Když prudce zdvihl ruce k uším, uvědomil si, že ho mučí horečné představy. Stroj, který nikdo neřídil, se málem nabodl na špičaté skály. Malý stiskl výškové kormidlo. Letoun se vzepjal. Sedadlo se otočilo o 45 stupňů. Vedle trupu se zableskly červené koule výbuchů.

,Ty baňky s krví se mi tedy vůbec nezdály,’ pomyslil si, ale ani na okamžik neztrácel výšku.

Letěl nyní v bílých mracích, které se co chvíli trhaly červenými výbuchy.

,Střílejí na mne.“

Vyletěl z mraků. Pod nohama měl cíp neznámého pobřeží. Jiného, než ukazoval radar a mapa.

„Do háje s radarem,“ řekl hlasitě.

Namířil dolů reflektor, který osvětlil řadu špičatých, nevelkých zasněžených pahorků. Kolem nich pobíhaly nějaké postavy.

„Lidé anebo ty kovové bestie?“

Na trupu zabubnovala dávka střel, jako by někdo rozhodil hrách po dřevěné podlaze. Neměl čas pozorovat pahorky. Opět svištěl stroj vzhůru a zametal zem výfukovými plyny. Když se stroj prudce obrátil, zahlédl Malý koutkem oka černý a hustý sloup kouře.

„Dal jsem jim co proto. Zcela náhodou jsem jim to dal.“

Začal uvažovat o situaci logičtěji. Pocit nebezpečí zdvojnásobil bdělost.

,Zřejmě jsem narazil na hnízda těch netvorů.’

Otáčel radarem a neustále jej nařizoval na vlny různé délky. Neznámé bytosti pokaždé bleskurychle vystihly změnu a posunovaly svazek paprsků na vzdálenost několika metrů nebo několika desítek metrů.

,Musí mít neobyčejně silná zařízení!’

Neustále ztrácel orientaci. Aby mohl propočítat kurs, musel snižovat výšku a rychlost a proklouzávat nízko nad sněhem, dávat pozor, kdy skončí pevnina a otevře se pás moře, naježený ledovými horami. Konečně došel k názoru, že místo aby se vzdaloval od základny, krouží neustále nad stejným pobřežím. Hned se dostával do pásma palby, hned zase unikal.

,Mám víc štěstí než rozumu, anebo se ještě na mne nezastříleli.’

Pobřeží bylo zřejmě zajištěno sítí protileteckých baterií. Jakmile se dostal z jednoho palebného pásma, hned se setkával s dalším. Náhle pocítil prudký otřes a pochopil, že část tryskových motorů v prstenci byla ochromena. Koleoptéra ztratila manévrovací schopnost. Kulhala ve vzduchu, obracela se na bok jako žralok, jemuž harpuna poškodila ploutev. Stroj se naštěstí dostal z dostřelu. Malý snížil rychlost. Kroužil nad skalisky hledaje moře. Moře — to byla jediná vyhlídka na záchranu.

Zastavil motory ve výši 30 metrů nad zemí. Zhustil vzduch. Stroj stanul na vzdušném sloupu. Zhasl reflektory. Radar bezvadně fungoval. Mohl kontrolovat prostor, který zřejmě nepodléhal činnosti nepřítelových přístrojů.

,Prozatím jsem se schoval. Ale oni mají jistě nějaká letadla.’

Vzpomněl si na to, co mu vyprávěl Groll: Rosanna Weilerová prý viděla kovové lidi, létající v diskovitých vzducholodích. Sama prý něčím takovým letěla. Každou chvíli se mohou taková letadla objevit a zahájit útok.

Rozmýšlel se, co má dělat. Minuty utíkaly. Trochu se bál, že ho budou pronásledovat i ze základny. Doufal však, že omráčeného Reeda nikdo brzy neobjeví. Bál se smrti, jako dosud nikdy předtím. Nechtělo se mu umírat na těch zoufale prázdných pláních. Nesměl umřít.

Ještě chvíli klidně čekal. Stroj se kolébal v mírném větru. Dostal se tedy nejen z dostřelu, ^le i z dosahu uragánu.

Příroda nezahálela. Silné závany větru začaly lámat vzdušný sloup. Stroji hrozilo, že se překotí.

,Musím zapojit motory,’ uvažoval Malý, ,vystoupím tak vysoko, jak to jen bude možné.’

Zkontroloval vzduchové kondenzátory. Nebyly v pořádku.

,Ve výšce deseti tisíc metrů se udusím.‘

Uvedl do chodu čerpadla. Nádrže se plnily velmi pomalu. Patrně i zásobník byl provrtaný. Ale otvory byly zřejmě malé, protože se nádrž pod velkým tlakem přece jen nakonec naplnila. Proudy ohně vystřelily do sněhu a vyhlodaly v něm gigantické jámy. Stroj prudce skočil. Rychlost rostla každým zlomkem vteřiny. Nejvyšší čas. V ampliónech se ozvalo klepání a rachocení — důkaz, že byl objeven. Za okamžik vyrostly červené obláčky těsně u výfuků.

Nevěnoval tomu žádnou pozornost. Řítil se vzhůru rychlostí, jíž stroj nebyl přizpůsoben. Překročil bariéru zvuku a na okamžik ztratil vědomí. Když je opět získal, stroj už nestoupal. Byl nakloněn na stranu jako raněný pták, letěl směrem, který nedovedl určit.

Pociťoval dusno. Vzduchová nádrž byla téměř prázdná. Výškoměr udržoval ručičku na dvanácti kilometrech. Větší výšky nebylo možno dosáhnout. Motory pracovaly slabě, dýchavičně. Také jim už chyběl vzduch. Bylo nutné co nejrychleji snížit let a zvýšit rychlost. Vypojil motory. Bál se, aby zásoba vzduchu, který potřebuje spalovací komora, nepřekročila krajní mez. Ručička výškoměru se zachvěla, seskočila z dvanáctky na jedenáctku, potom na desítku, devítku, šestku, čtyřku. V kabině bylo stále tepleji. Chladničky ve stěnách fungovaly slabě, měly nedostatek energie. Brzy se vedro stalo nesnesitelné.

Tehdy zapojil motory. Nezklamaly. V televizním okénku zahlédl šňůru dlouhých výbuchů. Chladící helium začalo rychleji proudit ve stěnách trupu. V kabině bylo chladněji, příjemně. Vzduch vnikal se syčením dovnitř. Uspával. Malý stále častěji podléhal dřímotě.

Když se probral, ukazoval výškoměr 2000 metrů. Při rovnoměrném letu se téměř nepociťovala rychlost dvou tisíc kilometrů za hodinu. Žádné atmosférické poruchy. Konečně obloha. Konečně hvězdy — a na obzoru šedivý pás. Malý stiskl klapku krátkovlnné stanice. V ampliónu zarachotilo. Ozvaly se nejasné hlasy, potom útržky hudby.

Pot mu zalil oči. Srdce se rozbušilo. Pochopil, že se dostal z dosahu Antarktidy, že se konečně octl nad světem, v němž neomezeně panuje člověk a jeho skvělá zařízení. Veškerou svou vůli vynakládal na soustředění pozornosti. Jen aby neomdlel teď. Jen aby neomdlel. Začal vysílat signály SOS… „Zde ,Gigant’. Mluví koleoptéra antarktické výpravy — ,Gigant‘. Prosím o pomoc. Prosím o pomoc.“

Snížil let. Nad obzor se vyhoupla rudá koule. Slunce! Díval se do jeho jasu, dokud ho úplně neoslepilo. V téže chvíli mu jakýsi neznámý člověk oznámil, že zachytil jeho signály. Ptal se, jaká je jeho přibližná poloha. Malý nedovedl odpovědět.

„Má jméno je Cobella, strojník elektrárny v Cinhos, Jižní Amerika. Podal jsem zprávu nejbližším rozhlasovým a radarovým stanicím. Odletěly stroje, které tě hledají. Jak se cítíš?“

„Mám asi horečku. Automatický pilot je prostřelený. Kdybych se zřítil, leťte okamžitě na pomoc antarktické výpravě. Je odříznuta od světa. Jejím členům hrozí smrtelné nebezpečí. Byl na ně podniknut útok. SOS, SOS.“

„Na jaké výšce tě máme hledat?“

„Nevím, ukazuje-li můj výškoměr správně. Asi tak tisíc metrů.“

„Co vidíš pod sebou?“

Malý pohlédl dolů. Stále si nemohl zvyknout na záření slunce. Jak nádherně vypadá obloha v slunečním jasu… Pod strojem plují oblaka. Prolétl je a spatřil načervenalou vodní pláň.

„Moře.“

„Směr letu?“

„Kompas ukazuje jih. Ale příliš mu nevěřím.“

„Dobře. Všechno okamžitě sdělím dále.“

Ozývá se stále více hlasů. Malý všem sděluje svou pravděpodobnou polohu a prosí o pomoc pro antarktickou expedici a pro sebe.

Ztrácí vědomí.

Burcuje ho mohutný rachot. Vedle letí dvě koleoptéry plné lidí. Dávají rádiové a světelné signály. Jeho stroj letí nebezpečně nízko nad černým vydutím lesů.

Malý prudce tiskne výškové kormidlo.

Koleoptéra se těžce zdvíhá k mrakům.

„SOS, SOS,“ vysílá Malý.

„Slyšíme. Letíme nablízku. Jsem Raymond Groccierra. Vedu záchrannou výpravu, která byla vyslána, aby ti pomohla v tísni. Můžeš přistát?“

„Mám poškozené pomocné motory. Pokusím se stanout na stlačeném vzduchu. Potom sestoupím po žebříku. Byl jsem v bezvědomí.“

„Mysleli jsme, že nejsi naživu. Stroj mohl v každé chvíli zachytit o stromy a havarovat.“

„Kde mám přistát?“

„Vidíš věže televizních antén? Vpravo!“

„Ano.“

„Za anténami les končí. Tam můžeš posadit stroj.“

Stroj zamířil naznačeným směrem. Malý s šílenou radostí hledí na bílé domy, zalité paprsky zapadajícího slunce. Jak je zde málo sněhu! Za domy rozlehlé, fosforeskující letiště. Začal klesat s koleoptérou kolmo dolů. Ale trup se kladl jako celuloidová loutka, které z tělíčka vytáhli olovo.

„Nemůžeš se postavit. Raději vyskoč. Snad ti padák funguje?“

„Nevím. Raději přistanu.“

Pustil stroj šikmo k zemi. Přímo nad polem vzepřel stroj na chvíli kolmo vzhůru a než se mohl nachýlit na stranu, pustil pod trup proud stlačeného vzduchu. Chvějící se koleoptéra stanula na vzdušném sloupu.

„Skvělé,“ pochválil Groccierra, „takové přistání jsem už dlouho neviděl.“

Ale Malý už neslyší slova pochvaly. Opět ztratil vědomí.

Přišel k sobě v nemocnici. Obklopuje ho hlouček lidí v bílých pláštích. Malý jim pohlíží planoucíma očima do tváří. Náhle jeho oči pohasnou.

„Chtěl bych okamžitě mluvit s někým z vedení UN.“

„Hm, to nebude snadné,“ odpovídá lékař s hubeným asketickým obličejem. Mluví španělsky. Teprve na znamení, že Malý nerozumí, opakuje větu anglicky.

Za okny je tma. Polární noc…?

„Nejbližší sídlo UN je odtud vzdáleno tisíc kilometrů,“ vysvětluje lékař, „a u nás doprava v poslední době pokulhává, mladý muži. Magnetické poruchy. Skvrny na slunci. Můžeme se však pokusit o videofonické spojení s Paříží. Zdá se mi, že pan Lemanus věnuje antarktické výpravě zvláštní pozornost?“

„Dobře! Jen, prosím vás, rychle!“

„Buďte tak laskavá, sestro, přineste sem přístroj,“ obrací se hubený lékař k dívce s velkýma očima. „Budete zdráv jako ryba,“ říká potom Malému.

„Zajisté. Děkuji vám.“

„Pojďme,“ říká hubený. Skupina osob v bílém opouští pokoj. Malý se spojuje s Paříží. Nejde to snadno. Již ztrácí naději, že se mu podaří mluvit s Lemanusem, když vtom vpluje na obrazovku příjemná právníkova tvář.

„Co se s vámi děje?“

Malý zajíkavě vypravuje o všech událostech. Zapřísahá, aby byla okamžitě vypravena záchranná expedice. Lemanus se nervózně vyptává na každou podrobnost. Jeho příjemný obličej hyzdí rozpačitý výraz.

„Záchranná expedice? Hm… právě… právě probíhají porady o změnách ve vedení Unie Národů. Nikdo nebude s žádnou expedicí souhlasit, dokud nevyřídíme tuto otázku. Co bych dlouho mluvil: ztratili jsme důvěru. Za těchto podmínek nenajdeme dobrovolníky pro výpravu na jih.“

„Cože! Tam potřebují celou armádu. Skvěle vyzbrojenou armádu!“

„Nesmysl. Mobilizace takové armády by trvala nejméně měsíc… Ztížená doprava. Na celém světě je velké pobouření proti nám… zejména proti mně. Nevím, podaří-li se mi cokoli prosadit. Co mám dělat? Jaké jsou vaše úmysly, doktore?“

„Já? Vystoupím před orgány UN. Odjedu prvním atomovým vlakem na pobřeží. Potom odstartuji k vám, do Paříže. Pomoc je nezbytná! Nepřijdeš včas, expedice zahyne!“

„Jak si přeješ, doktore, jak myslíš. Nedokážeš mnoho udělat. Jak si přeješ.“

Lemanus se tváří bojácně. Ještě chvíli a dá se do pláče. Malý rychle končí neplodný rozhovor.

Je velmi pobouřen. Ihned se začíná oblékat a teprve tehdy poznává, jak zeslábl. Přesto si natahuje kombinézu, s námahou zapíná boty a vychází na chodbu. U dveří zastihne skupinu lékařů s hubeným primářem. Nemají nic proti jeho odjezdu. To, co jim vypravoval, stačilo zvýšit paniku, která již stejně ovládla zdejší kraj. Útočí-li na svět jakési neznámé bytosti, je třeba okamžitě něco podniknout.

Malý zachycuje horečné pohledy těchto lidí. Když šplhá do helikoptéry, slyší úryvky jejich tichých rozhovorů. Všichni chtějí prchnout. Tuto oblast, která je nejblíže od Antarktidy, považují za zvlášť ohroženou.

Noc. Na polích příkrov sněhu. Helikoptéra přistává na atomovém nádraží, daleko za městečkem.

Vlak je přeplněn. Poprvé od doby Velkého přelomu chybí samostatné kabiny. Jakýsi biolog, badatel polární zvířeny, souhlasí, aby Malý sdílel jeho kabinu.

Vlak letí rychlostí 300 kilometrů za hodinu úzkou přímou chodbou, proraženou středem skalnatých hor. Tu a tam se chodba po stranách otvírá a ukazují se pole, pokrytá slabým příkrovem sněhu. Lidských sídlišť je tu stále málo. Teprve po půlhodinové jízdě se objevují betonové budovy atomových elektráren, nízké a bachraté jako bunkry. A potom, kam oko dohlédne, na jedné i druhé straně, gigantická skleněná akvária. Na desítkách pater obilí, obilí, obilí, ponořené v žlutavé tekutině. Alejemi mezi obilím se pohybují černé lodě-kombajny.

Malý se zájmem prohlíží tuto zvláštnost dálného jihu. Zapomíná dokonce na cíl své cesty. Nikde na Zemi není takové ohromné množství uměle vytvořených úrodných polí. Každé patro obrovských budov, mezi nimiž vlak jede jako v hlubokém kaňonu, je nezměrně dlouhou, ale nevysokou nádrží, naplněnou do poloviny tekutinou. V tekutině se neustále rozpouštějí chemické sloučeniny, potřebné k vývoji pšenice, žita a ječmene. Obilí, rozseté na hladině tekutiny, roste tu mnohonásobně rychleji než na obyčejných polích, třebaže sluneční paprsky jsou v tomto kraji slabé. Životodárné slunce bylo zde prostě nahrazeno miniaturními atomovými slunci. Desítky helionů, zavěšených u stropů, neustále prosvětlují klíčící obilí. Vzduch a tekutina, v níž jsou ponořeny rostliny, jsou současně napájeny speciálními antibiotiky, jež zabíjejí všechny bakterie a podporují růst. Celý cyklus zrání obilí trvá asi měsíc. Dozrálé klasy kosi automatické lodní kombajny. Klasy padají na transportéry. Dostávají se do nižších pater budov, kde jsou podrobovány sušení, mlácení a jiným obvyklým procesům, samozřejmě zcela zmechanizovaným. V podzemí hučí elektrické mlýny.

Zatímco v jiných, vyšších poschodích, začíná nový cyklus osevu a pěstování, v nižších je již mouka nakládána do velkých nádrží.

Podél trati stále častěji potkávají jeřáby, držící v chapadlech nádrže. Na slepých kolejích se nakládají bedny s moukou do vagónů, a ty pak připojují k vlakům. Jihoamerická „polární“ mouka, jak se jí obvykle říká, putuje odtud do Severní Ameriky, kde velká sucha ještě stále ničí úrodu.

Biolog, s kterým Malý sdílí kabinu, Rafaelo Olyedo, je velmi málomluvný. Na otázku o situaci a rozsahu paniky odpovídá s nechutí. Tvrdí, že jede do Evropy, k příbuzným do Bavorska na dovolenou.

„Panika? Copak já vím?“ říká. „Lidé prozatím hledají záminku, aby mohli odtud odejít.“

„A co vůbec víte o osudu antarktické výpravy?“

„Hodně. O boji s Marťany neustále píší telenoviny, celý den o tom povykuje televize. Často se vysílají informace o činnosti expedice…“

„Co to blábolíte!“ volá Malý. „Vždyť spojení s Antarktidou je již řadu dní přerušeno.“

Biolog se dívá na doktora s úsměvem.

„A kde jste se tady vzal vy?“

Odmlčí se. Dívá se nedůvěřivě. Neklade žádné otázky.

Na konci obzoru modrá stuha. Nabobtnává, rozšiřuje se. V každé chvíli se přelije na zemi. To září oceán v paprscích vycházejícího slunce. Za okamžik jej zacloní škatulkovité domy… Město je nízké a chudé. Křišťálové věže jen tu a tam přerušují jednotvárnost dlouhých ulic, z nichž jedna je jako druhá. Málo stromů. Parky s nízkými křovinami jsou pokryty sněhem. Ve vzduchu jen tu a tam helikoptéra.

„Letošní počasí nepřeje aeronautice,“ konstatuje pochmurně biolog.

Vlak vjíždí do tunelu, rozzářeného luminoforovými světly. Červené signály oznamují konec cesty: Montevideo. Davy uprostřed křiku a rámusu vbíhají na pohyblivé chodníky, vedoucí přímo do přístavu. Několik drobných formalit… O Malém zde již vědí. Doktor prosí o raketu.

„Nikdo nepoletí. Na oceánu zuří bouře.“

„Poletím sám.“

„Nesmím riskovat váš život,“ říká přístavní kapitán.

„K čertu s tím … Musím co nejrychleji…“

„Nemohu vám pomoci. Použijte ponorky. To je vše, co mohu pro vás udělat.“

„Co naplat,“ říká Malý skrz stisknuté zuby.

Čtyřicet hodin cesty jako v těžké nemoci. Malý neustále polyká uklidňující pilulky. Jídlo mu nosí do kajuty. Nikdo se o něho zvlášť nezajímá. Než loď odplula, musel vyslechnout opatrnou, ale důraznou radu, aby nikomu nevyprávěl podrobnosti o událostech na Antarktidě. Nač dělat ještě větší paniku?

V Lisabonu mění Malý své rozhodnutí. Znesvářené orgány UN mu jistě mnoho nepomohou. A proto… musí spoléhat na vlastní síly. Telefonuje Lemanusovi, že nepřijede na pařížské porady. Lemanuse tato skutečnost nesmírně potěšila. Ujišťuje Malého, že učiní všechno, co je v jeho moci, aby organizoval pomoc pro antarktickou expedici. O dvě hodiny později letí do světa telegramy, že Lemanus se vzdal své funkce. O pomoci lidem, uvězněným na dálném jihu, není v žádném telegramu ani zmínky.

Neklid doktora Malého roste. Otázka záchrany expedice teď ustupuje do pozadí. Co se děje u Višlaků? Co je s Višlakovými? — to je otázka, která mu nedopřává klidu.

Konečně Malý přijíždí ke kulaté krakovské vile, střežené drakem. Dívá se na okna bytu. Neprodyšně zavřená. Běží po schodišti se svítící omítkou. Zvoní. Nikdo neotevírá, amplión mlčí. Teprve po delší chvíli Višlakův hlas.

„Nejsme bohužel doma. Odjeli jsme na rekreaci.“

Malý ví velmi dobře, že automat se musí ozvat okamžitě. Nahraný Višlakův hlas měl ihned po zazvonění oznámit, že majitel bytu není uvnitř. Automat byl tedy uveden do chodu teprve po zjištění, kdo stojí u dveří. Višlak se schovává. Což se stalo to nejhorší — to nejhorší, čemu chtěl zabránit svou riskantní cestou? Mlátí pěstmi do plastiku dveří. Z vyššího poschodí sjíždí dolů zdviží tlustý muž.

„Co to tady tropíte?“

Malý neví, co má říci. Tlouštík ho považuje za blázna. Na schodišti už stojí několik nájemníků. Vtom se otevírají dveře. Usmívající se Višlak mrká blýskajícíma očima.

„To jsi ty? Dělal jsem pokusy. Nechtěl jsem, aby mi někdo překážel. Neměl jsem potuchy, že se vrátíš z Antarktidy. Proč jsi netelefonoval?“

Tlouštík, stojící na schodišti, si vyměňuje s Višlakem pohled. No ovšem, tenhle doktor Malý, Višlakův přítel, vždycky byl tak trochu blázen. A vůbec, Višlak by neměl toho člověka pouštět do bytu. Kdyby věděl, co dělala s tímhle doktorem jeho žena, jak se blamovala… Lidé se pomalu rozcházejí a tropí si z obou přátel posměšky.

„Jaké pokusy děláš beze mne?“

„Ech, jen takové bezvýznamné zkoušky. Gerta souhlasila…“

„Děláš pokusy s Gertou?“

„Je na tom něco divného? Snad sis nemyslil, že bez tebe a bez tvých poznámek si nebudu vědět rady?“

„Poslouchej, Jiří…“ hlas Malého je stále nižší. Višlak stále častěji mrká očima. Malý ho odstrčí a několika mohutnými skoky skáče na pódium před pracovnou. Na perleťovém stolku stojí růže, jakoby právě odřezané z keřů. Dveře do pracovny jsou zamčeny.

„Otevři!“

Višlak pomalu prohledává kapsy. Na krku cítí dech Malého.

„Někam jsem založil klíč,“ sténá Višlak.

„Lžeš!“ Malý se vrhá tělem na dveře. Nepovolují. Plastik je silný a pružný. Obrátí se. Neočekávaně popadne Višlaka za šálu u krku. Zadrhuje smyčku. Višlakovi lezou oči z důlků.

„Dej sem klíč!“

Višlakovi nabíhá tvář, fialoví. Ústa lapají po dechu.

„V … kapse …“ sípe.

Malý drží jednou rukou šálu, druhou loví v kapsách. Vší silou mrští Višlakem do kouta místnosti. Odemyká dveře. Světlo obrovské lampy je soustředěno na operační stůl.

Gerta! Ruce spoutané vysoko nad hlavou. Napjaté paže. Hlava poklesla dozadu. Rozhozené vlasy tonou ve stínu. Jako by vůbec neexistovaly. Bílá tvář se skleněným nehybným zrakem. Prsa se zsinalými bradavkami, vpadlé břicho. Ztuhlé nohy spoutané u kotníků stříbřitými pouty. Tak vyhlíží člověk, který navždy přestal cítit bolest.

Jako cizí. Docela cizí.’

Malý se obrací.

Na prahu stojí Višlak, přikrčený, jako by se hotovil ke skoku.

„Zabil jsi ji?“ ptá se věcně Malý. Je naprosto klidný. Pomalu přistupuje k Višlakovi. Ten se nízko sklání. Sklání se? Višlakova ramena a hlava vyráží dopředu. Úder do břicha — Malému klesly napřažené ruce. Prohýbá se v půli. Višlak vede úder do čelisti. Doktor odhozený do vzduchu padá naznak, visí tělem přes židli. Útočník nejde za úderem. Couvá za stůl.

Malý se nejistě zdvíhá.

„Mluvme rozumně,“ říká Višlak a zpoza stolu sleduje jeho pohyby. „Totéž se mohlo stát při tvých pokusech.“

„Zabil jsi ji,“ opakuje tiše Malý.

„A kdyby… Po tom, co jste prováděli…“

Oba se krčí ve stínu, rozděleni tělem ležící ženy.

„Oznámím to úřadům,“ Malý mluví s úsilím, jako by si musel vzpomínat na každé slovo.

„Doví se všechno předčasně.“

„Odnesu přístroj. A ty půjdeš před soud.“

Malý se opatrně blíží k tváři ležící. Za ní se krčí ve stínu Višlakův obličej.

„Nejdříve se musíš odtud dostat…“

„Vyhrožuješ…“

Višlak neodpovídá. Malý vidí ve skoku napjaté tělo protivníka. Tma. Višlak zhasl světlo. Teď se chce druhým skokem dostat k psacímu stolu pro pistoli. Malý odhadne místo, kde se střetnou. Srazí se s Višlakem ve chvíli, kdy ten sahá na stůl. Svítí mu do očí lampičkou, s níž se nikdy nerozlučuje. Udeří mezi oči. Višlak padá. Malý oběma rukama sevře omámeného soupeře pod bradou. Višlak znehybní. Malý se vztyčuje. Hledá vypínač.

Opět svítí nehybná Gerta na vysokém operačním stole. Doktor Malý opatrně rozepíná pouta na rukou a nohou. Bere ji na ruce, přenáší na sotva viditelnou pohovku. Přehazuje přes ni pokrývku.

Všechno dělá rychle a přesně. Potom přistupuje ke skříni. Bere první injekční stříkačku starého typu, na kterou narazí. Naplňuje — a vráží jehlu do ramene Višlaka, ležícího na zemi. Višlak se otřese. Malý s něho strhává šatstvo.

Stěží zdvihá nahého a klade na stůl. Připoutá ho.

Višlak se probere z mdloby. Setkává se s pohledem Malého.

Višlakovi se zmenšují zřítelnice, jako by mu do nich někdo náhle posvítil. Kontaktní skla se stávají bílá. Začíná křičet. Malý mu vrazí do úst kapesník.

„Teď to vyzkoušíme na tobě,“ říká.

Višlakovy oči se obracejí v sloup.

18

Dunění v tlampačích se neustále vzmáhá. Lidé už neposlouchají rozkazy. Nikdo nechce konat službu ve věžičce nad sálem geografů. Od úst k ústům se nese jediné, hlasitě pronášené slovo: „Prchnout!“ Reed, Dulian a Arroes stojí střídavě na stráži. Po útěku doktora Malého podnikla skupina mladých badatelů útok na kabinu, v níž byl vězněn Groll. Chtěli se s ním vypořádat. Byl přece doktorovým přítelem a podle neopatrných slov Starého Detektiva — spolupachatelem zločinu. Reed postavil u dveří kulomet, zaclonil je svým mohutným tělem a hrozil, že bude střílet.

Lidé žádali, aby byla základna výpravy okamžitě likvidována a aby všichni odletěli. Začali rozbíjet vchod na letiště. Chtěli se zmocnit strojů. Utéci! Zadrželo je Arroesovo volání. Rozléhalo se ze všech ampliónů ve všech místnostech základny:

„Pozor, pozor, už jdou!“

Arroes opravdu zahlédl na pozadí tmavé oblohy tři svítící „létající talíře“. Proťaly oblohu od východu k západu a rozplynuly se ve tmě, zanechávajíce za sebou pruhy rudého plynu.

Co znamenal tento přelet? Co jiného může znamenat zesílený rachot a hlomoz v přijímačích než to, že se blíží neznámí nepřátelé se svými stroji a nářadím …

Chodby jsou prázdné. Dulian zaujal ve věžičce Arroesovo místo. Profesor usnul v šatech. Byl unaven událostmi, jako všichni členové posádky. Starý Detektiv zaklepal na Reedovu kabinu.

Nikdo neodpovídá.

Vstoupil.

„Jste pro útěk, Reede?“ táže se vousáče, který natažen na posteli ani neráčil obrátit hlavu. O čem tak soustředěně přemýšlí? Anebo prostě odpočívá a zahání neodbytné myšlenky?

„Utíkat je stejně nebezpečné jako zůstat,“ odpovídá Reed. „Jistě něco na mně chcete, že ano? Znám vás a mohu přísahat, že jste sem nepřišel jen proto, abyste mi položil tuto pitomou otázku.“ „Pitomou?“ Starý Detektiv se netváří uraženě. „Tak se musí ptát každý z nás. Nikdo zde přece nechce zahynout jako ta výprava před čtrnácti lety, o které jste mně vyprávěl, profesore … Vyslovil jste dokonce názor, že tu výpravu smetly s povrchu země stejné obludy, které dnes…“

„Ty nebo jiné, co na tom? Copak je důležité, kdo na nás útočí, když se stejně nemůžeme bránit? Viděl jste, co vyvádějí lidé. Hadry a ne lidé. Předpokládal jsem…“

„Správně, profesore. Ale já mám zvyk pracovat do poslední chvíle, jako by se nic nestalo. Je to jediné, čím se zachraňuji před sebou samým. Proto jsem vám chtěl položit několik otázek…“ „Co jste se chtěl zeptat?“

„Vyprávěl jste o expedici, která zahynula před čtrnácti lety. Zmínil jste se, profesore, o jejím vedoucím… Proč jste toho člověka nazval šarlatánem a tak dále? Znal jste ho dobře?“

„Směšné. Co z toho budete mít…“

„Něco ano. Jen mi to řekněte.“

„Znal jsem ho dost dobře. Byl vždycky sebevědomý. Dovedl odpovědět na každou otázku bez ohledu na to, zda se to týkalo nebo netýkalo jeho vědního oboru. A ten vědní obor … Považoval se za vynikajícího glaciologa. Ale jeho dva proslulé spisy o arktických ledovcích se ukázaly čirou fantazií. Ano, o tom není pochyby, při vší své nadutosti to byl člověk s obrovskou fantazií.“

„Měl kromě své glaciologie nějaké jiné zájmy, nějakého ,koníčka’?“

„Zajímal se o dějiny. Mnohokrát jsme se do krve pohádali o různé války. Zbožňoval Napoleona. Dokazoval, že kdyby císař ovládl celou Evropu, vyhlížely by naše současné poměry docela jinak.“

„Dobrá, dobrá,“ přerušuje ho Glaz. „Jak vlastně vypadal?“ „Vždyť vy máte přece jeho snímek! Vraťte mi jej …“

„Za chvíli. Na snímku je těžko poznat, jestli to byl vysoký nebo malý muž. Ramenatý nebo útlý?“

„Co říkáte? Byl štíhlý, vysoký. Astenik.“

„Jaké měl vlasy?“

„Počkejte, doktore, musím si to rozmyslit… Vlasy? Světlé, do zrzava, pokud se dobře pamatuji.“

„Neměl náhodou…“

Ryk sirény přerušuje rozhovor. Dulian křičí v ampliónech: „Pozor! Jdou! Už jsou blízko…!“

Reed odskakuje k oknu. Patrně se oteplilo. Smršť žene oblaka sněhu a ledových jehliček. Nic není vidět. Glaz už je na pohyblivém pásu. Pádí k věžičce. Na schůdcích rachotí kroky. Arroes předstihl Starého Detektiva a Reeda.

„Hleďte,“ říká klidně Dulian. Má přimhouřené oči a krysí obličej. Je to projev strachu nebo odvahy?

Ve světle reflektoru, v přestávce mezi nárazy vichřice, je vidět tmavé huňaté postavy. Výrazně se rýsují na pozadí sněhu. Kolem lebek se vine bílý opar. Jen občas se kovově zalesknou v paprscích lamp.

„Jeden, dva,“ počítá Glaz.

„Ach, tři, čtyři…“ šeptá Arroes. „Jdou husím pochodem.“

Při pohledu na obludy všichni vystřízliví. Glaz cítí, že mu do obličeje stoupá krev a zostřuje smysly.

„Ach, kdyby můj elektronový mozek jen trochu dělal dobrotu,“ vzdychá Dulian, „propočítal bych každý jejich krok, každé gesto, předstihl bych jejich pohyby …“

„Směšné,“ přerušuje ho Reed, „pozemskými způsoby chceš zkoumat reagování bytostí, které utvářela jiná minulost než naše.“

Arroes mlčí. Prohlíží dalekohledem krajinu.

„Už je jich osm,“ šeptá Starý Detektiv, „ale dalekohledem je vidět hůř než pouhým okem. Co asi chtějí?“

„Podobají se nám.“ Dulian mluví jakoby pro sebe. „Kdyby naše elektronové stroje správně fungovaly, zachytily by všechny podobnosti rychleji než naše mozky.“

„A co když se mýlíš?“ říká náhle Arroes.

„Nerozumím. V čem se mýlím? Hled, mýlím-li se, mohly by stroje rychleji ukázat, v čem se dopouštím chyb. Kdežto takhle jsem odkázán na vlastní pozorování.“

„Jsi posedlý stroji…“

„Dulian má pravdu,“ křičí Glaz, „tyto bytosti se nám velmi podobají.“

Amplióny rachotí stále hlasitěji. Už i hovor je velmi ztížen.

„Musí dělat takový rámus?“ Arroes obrací pobledlý obličej k Dulianovi. Ten přimhouřil oči. Sleduje nepravidelné klikyháky na obrazovkách vedle pultů s měřiči.

„Musí. To mi pomáhá ladit. Ti ale rámusí… Již to, že dovedou přehlušovat naše signály, svědčí o jejich lidských vlastnostech.“

Dulianův obličej je teď svraštělý. Oči skoro neviditelné. Sklání se nad obrazovkami, co se děje za okny ho naprosto nezajímá. Je zcela zaujat tou činností, jako by nebezpečí vůbec neexistovalo.

,Odvaha nebo vypočítavost?’ uvažuje Glaz. Opět se v něm probouzí podezření. ,Za chvíli se o tom přesvědčíme na vlastní kůži.‘ Starý Detektiv neztratil schopnost vidět komiku situace. Dokonce se posmívá zbabělému chování ostatních členů posádky, kteří se zašili do svých kabin a nevystrkují nos. Jsme bezbranní nejen vůči těmto neznámým bytostem, ale také vůči našim lidem.“

Starý Detektiv si teprve nyní uvědomuje, že útěk Malého odhalil v celém rozsahu propast, nad kterou visí lidstvo: kdoví, co je hrozivější, útok netvorů nebo zrada člověka…

„Neměli bychom zkusit nějak se s nimi dorozumět?“ Arroes se dívá prosebně na Duliana. Co od něho očekává? Zázrak? Dulian odvrací hlavu. Opět pozoruje obrazovky. Arroes rozumí významu zlatých koulí a klikyháků. Chápe, že Duliana zajímá jen to, zda v případě, že bude nutno střílet, zasáhne.

„Ne!“ volá. „Prozatím nic nepodnikejme. Nezačneme první. Nestřílej ani pro zastrašení! Možná že nemají zlé úmysly. Kdyby chtěli…“

„Opravdu,“ konstatuje lhostejně Dulian. „Útočí velmi podivně. Chtějí nás pochytat živé a ukazovat na své planetě jako hračky?“

Glaz pozoruje nepřítele dalekohledem.

„Hleďte,“ křičí, „jsou to šílenci… přece to ne …“

Několik desítek metrů před základnou se vynořuje zpoza pahorku hranatá lebka. Pohybuje trubičkovitýma očima, jako by si prohlížela lidi ve věžičce. Oči lidí a netvora se setkávají. Arroes rychle odkládá dalekohled. Couvá ke dveřím.

Zpoza pahorku vylézá celá postava. Hora kožešin. Za ní, ve vzdálenosti nějakých dvaceti metrů, druhá. Vzadu se již černá třetí. Stále jdou husím pochodem. Ve stejných, přesně odměřených odstupech.

„Blázni! Copak si neuvědomují, že je můžeme zkosit? A možná že jsou si tak jisti?“ říká Reed.

„Nejsou vůbec ozbrojeni,“ šeptá Arroes dívaje se na jejich nehybné paže, spuštěné podél těla, na paže s dlouhýma úzkýma rukama a kostnatými prsty. „Nejsou ozbrojeni,“ opakuje tiše jako by se bál, že ho uslyší.

Dulian vysílá světelné a zvukové signály. Krajina se zalévá červeným, zeleným, růžovým a žlutým světlem. Ječení sirény přes dokonale izolované stěny proniká dovnitř.

Kovoví lidé nereagují. Prkennými kroky postupují závějemi.

„Přece je nepustíme dovnitř,“ křičí Dulian.

Arroes, Glaz a Reed mlčí. Dulian tiskne spoušť. Střela opisuje světelný oblouk a padá k nohám obludy. Ta se vyhne místu exploze.

„A přece pochopila!“ povykuje Reed.

Ještě dvacet metrů a kovoví lidé vstoupí do stínu základny. Dulian bez rozkazu pálí z kulometu. Nechce použít reaktivní střely. Kdyby se ukázalo, že je nutno základnu opustit, obrátila by se tato zbraň proti nim, protože nemají obleky, chránící před zářením.

Obludy nereagují na palbu. Střely je buďto míjejí, anebo jim neškodí. Dulian neustále tiskne spoušť. Nevěří automatům. Přikládá oko k mířiči. Míří a chrlí oheň. Bere si konečně na mušku nejbližší obludu. Použije opět granátů. Míří do hlavy.

„Nemiř na něho! Pal do toho druhého,“ vykřikne náhle Glaz, pokoušeje se přehlušit burácení ampliónu a rachot výstřelů.

Dulian se prudce obrací.

„Zbláznil ses?!“

Glaz ho odstrkuje. Míří krátce. Stiskne spoušť.

Druhý netvor tone v ohnivém vodotrysku. Nezdvíhá se už. A nejbližší? Chvíli se potácí, potom se natažen svalí.

„Vidíš!“ křičí Glaz.

„Nechápu,“ slabikuje Dulian, „ne…“

Vtom se věžička rozsvítila, jako by do ní sjel blesk. A skoro současně otřes a rána odhazuje všechny na okna a pulty. Amplióny naráz zmlknou.

Po ráně ticho, které ohlušuje ještě víc.

První vstává se země Arroes.

„Duliane!“ křičí, „Duliane, pal co máš síly do každého, který se přiblíží! Pal!“

Dulian stiskne rty. Ruce má jako automaty. Hraje prsty na klaviatuře a bere vražedný akord. Bombarduje návrší nepřetržitou palbou. Základna jako by stála v plamenech. Věžička se pomalu otáčí kolem své osy. Nad letištěm mraky černého kouře.

„Zasáhli letiště!“ křičí Reed.

Vrhá se ke schodišti.

Běžící pásy stanuly. Několik obličejů vyhlédlo z kabin. Když vidí běžícího Reeda, přibouchnou dveře. Barikádují vchody.

Chodba vedoucí k letišti je přerušena. Dál už je jen mráz, vichřice, oblaka sněhu a oheň. Hoří letiště.

,Nebudeme mít na čem utíkat.‘ Reed necítí mráz ani vítr. Skočí z ústí rozbité chodby. Zapadne po kolena do sněhu.

Dulianovo dělostřelectvo burácí. Za letištěm tryskají sloupy ohně.

Po dvaceti minutách Reed opět vstupuje do chodby a narazí na Baraněckého, opírajícího se o hůl. Natáhne volnou ruku k začouzenému a promrzlému Reedovi:

„Proč jste je k nám nepustili? Proč jste stříleli?“

Reed jej jemně odstrkuje. Vybíhá na věžičku. Vítají ho nadšenými výkřiky.

Arroes se mu vrhá kolem krku a dlouho, křečovitě jej k sobě tiskne.

„Mysleli jsme, že už je po tobě,“ říká Dulian a přerušuje střílení. „Bylo to šílenství.“

„Zachránil jsem koleoptéru.“

„Jen jednu?“ nevrle sebou trhne Arroes.

„Jednu,“ odpovídá Reed. „Proč?“

„Inu, kdybychom museli…“ začíná Arroes, ale zmlkne.

„Pojďme,“ říká Reedovi Starý Detektiv. „Odpočineš si. Snad nebudou útočit.“

Nikdo je nezadržuje. Cestou říká Glaz:

„Úmyslně zničili letiště, abychom neprchli. Hrají si s námi jako kočka s myší…“

Reed neodpovídá. Teprve v kabině, kde se natáhl na postel, obrací se ke Glazovi:

„A vraťte mi už ten snímek mého přítele. Všechny památky jsou mi svaté.“

Puntičkář! Glaz mu beze slova vrací snímek. Reed si jej chvíli prohlíží. Oči se mu rozšiřují.

„Co jste s ním udělal? Co jste to udělal! Prosil jsem vás, abyste jej nepoškodil…“

19

Světla pohasla. Doktor Jan Malý stojí před dvěma menšími obrazovkami. Světelný zdroj pozvolna sytí jejich povrch. Jsou jako obličeje, do kterých se po krátké mdlobě vrací život.

Malý se líně obrací. Přistupuje ke stolu, na němž leží Višlak, měkký, rozplihlý. Po čtyřicítce začal tloustnout. Višlakovy oči žadoní o milost. Doktor mlčky ukazuje na Gertino tělo pod pokrývkou. Potom uchopí bývalého přítele za vlasy, táhne jeho hlavu dozadu, až se šíje napne jako luk, v jehož středu se zachvívá špička ohryzku.

Volnou rukou přikládá k Višlakově hlavě a na čelo několik elektrod. Zapojuje proud. Po menší obrazovce uhání klikaté zlatavé vlnovky. Pokračují v stále ostřejším úhlu. Na pravé obrazovce se rozsvěcují a hasnou stříbrné body.

„Nic si nevymyslíš, chlapče,“ říká Malý. „Marně si namáháš mozek. Za chvíli budeš pracovat na plných obrátkách. Máš čas. Odpočiň si před cestou.“

Kmity vlnovky se staví téměř kolmo. A body? Zdá se, že každou chvíli propálí obrazovku.

„Doufal jsi, že mě doběhneš,“ pokračuje Malý, „že ohlásíš vynález první… Kdybys byl nezabil Gertu, snad bychom pracovali ještě spolu. Kdo ví… Teď už je mi všechno jedno. Nemám už žádnou záminku. Potíš se?“

Obrací se, mechanicky bere injekční stříkačku. Ve tmě ji naplňuje. Přikládá k Višlakovu rameni.

Višlak se chvěje.

„Pálí?“

Na stolku leží rourovité jehly. Každá táhne za sebou jeden vodič. Malý uchopí prsty pravé ruky tu nejdelší. Levá ruka nahmatá místo mezi pátým a šestým žebrem. Višlak se vrtí. Napíná svaly. Prsty Malého neustupují.

Vráží jehlu přímo do srdce. Potom menší do hrudníku a další do břicha. Nejmenšími protkává stehna a boky. Višlakovy svaly se chvějí intenzivněji.

„Zbabělče,“ říká Malý. „Nu, začínáme.“

Višlak se vzepne, jako kdyby po něm sjel blesk. Malý pozoruje obrazovky. Na jedné se blýská, na druhé se body tříští jako prskavky.

„Není to špatné. Reakce na bolest.“

Višlak dostává řadu silných úderů elektrickým proudem o vysoké frekvenci. Svíjí se na stole. Malý zkoumá rukou každý záhyb jeho těla. Višlakovo srdce bije stále rychleji. Údery násobené ampliónem zní po celé místnosti. Po chvíli smršťování a uvolňování se slévají v jediné nepřetržité pískání, jednou nižší, hned zase vyšší.

„Prozatím stačí! A teď ti budu klást otázky. Uvidíme, jak rychle je vyřešíš.“

Rychlým pohybem vytahuje Višlakovi z úst roubík. Sklaply zuby.

Višlak řve.

„Škoda hlasivek,“ říká Malý, „sám jsi dělal izolace v bytě. Budeš odpovídat na otázky?“

Mlčení.

„Budeš?“

Malý zesiluje proud.

„Budu mluvit,“ skuhrá Višlak. Slova letí tak rychle, že se slévají v jediný vysoký výkřik.

Malý osvětluje psací stůl. Bere učebnici vyšší matematiky. Vybírá příklady. Přisunuje Višlakovi k očím krabici se čtenářskou obrazovkou. Otáčí vypínačem přístroje. Višlak vrhne pohled na průvod vzorců a chrlí odpovědi vysokým písklavým hlasem. Malý pozoruje přístroje. Každou chvíli se mihne symbol slova „správně“. Višlak řeší příklady tisíckrát rychleji než normální člověk. Malý zrychluje činnost jeho mozku. Višlak vyje.

„Zase nechceš odpovídat!“ křičí Malý. „Za to draze zaplatíš.“

Višlak dává na srozuměnou, že bude odpovídat. Jen ať to netrvá dlouho, nebo ztratí vědomí.

„Lžeš! Dobře pozoruji, že jsi až příliš při smyslech. Budeš mluvit?“

„Budu,“ dává znamení Višlak. Teď padají odpovědi na otázky takovým tempem, že stroj nestačí sdělovat Malému správná řešení.

Višlak je už opravdu vyčerpán. Pískot jeho srdce se stává přerývaný.

„Odpočiň si,“ říká Malý.

Rozsvítí světlo. Višlakovo tělo zfialoví. Malý mu přikládá k obličeji kyslíkovou masku. Opět injekce. Višlak usíná.

Malý přistupuje ke Gertě. Odkrývá její tvář. Jaký klid! A přece — co musela vytrpět, než přišel. Višlak si pravděpodobně vymýšlel nejrafinovanější trýznění, aby ji donutil k práci.

Malý se ohlíží na Višlaka, který se ve spánku chvěje. Potom pohlédne na Gertu. Opře si tvář do dlaní a tak setrvá půl hodiny.

Náhle vyskočí. V očích blesky triumfu. Višlakovo srdce je jasně slyšet: bum-bum, bum-bum. Nádherný tep. Nastal čas posledního pokusu. Pokusu, jehož se dosud nikdo neodvážil. Višlak jej chtěl pravděpodobně zkusit s Gertou. Ale zahynula.

Stisknutí několika tlačítek nad obrazovkami přivádí z malé komůrky vysokého robota hranatých tvarů. Malý musel mozolně pracovat, než se mu podařilo sestrojit tohoto netvora. Ohromné tělo z plastické hmoty sestupuje se stupně, neohrabaně ohýbá v kolenou dlouhé tenké nohy. Místo obličeje má žlutavou obrazovku. Z ramenou visí deset tlap — manipulátorů.

„Přesvědčíme se, co dovedeš,“ hučí Malý.

Obrazovka-obličej se rozsvěcuje, tlapy se natahují. Objevují se v nich nože, pistole, zabijáky. Robot je stroj na zabíjení. Ale sám je také smrtelný. Na těle mu fosforeskuje několik citlivých skvrn. Kdyby se někomu podařilo zasáhnout některou z nich, změní se netvor v hromadu plastiku a hliníku. Není snadné ho usmrtit. Postřehne každý pohyb, každé gesto. Sám útočí.

Malému se podlamují kolena. O tomto pokusu snil řadu let. Ztratil nejlepší léta svého života bádáním, zda člověk, jehož myšlenky byly zrychleny, je s to porazit tohoto mechanického netvora.

Rozhodující pokus. Malý pohlíží na Višlaka takřka láskyplně. Sám neměl odvahu podrobit se tomuto pokusu. Bál se, že podlehne a tak zmaří cíl svého života. Ušetřil toho i Gertu. Teď provede pokus na Višlakovi. Vyhraje-li stroj, rozbije ho na kusy, zničí poznámky.

A co dál? Bezedné prázdno. Kromě tohoto pokusu není zde už nic, co by mohl vykonat.

Přistupuje k Višlakovi. Rozepíná mu pouta na rukou a nohou. Snímá elektrody, vytahuje všechny jehly. Višlak dýchá rychleji než normálně. Má přivřené oči. Malý bere injekční stříkačku a vlévá mu pod kůži trochu červené tekutiny, kterou vzal z láhve na stole. Potom rychle otevírá tajná dvířka do malé kabiny vedle laboratoře.

Zajistí zámek a přistoupí k oknu, z kterého je vidět celou místnost. Za chvíli nastane fáze nejrychlejší mozkové činnosti.

Višlak se probudil. Rychle seskočil se stolu. Přiběhl k oknu, za kterým se blýskají Malého oči, a začal do něj mlátit pěstmi. Okno se ani nezachvělo. V tom okamžiku si Malý vzpomíná, jak jednou dveře bytu zůstaly nedopatřením otevřené a jak Gerta při jednom pokusu vyběhla na ulici a běžela k nábřeží. Sotva ji s Višlakem chytili. Ztratila tehdy tu proklatou brož. Jak byla tehdy krásná! Jak se pohybovala, předvídajíc každý jejich úmysl. Byla obratná jako cirkusačka.

Také Višlak nyní projevuje cirkusáckou obratnost. Jediným skokem se octl vedle zásuvky. Vytáhl pistole. Rány padají jedna za druhou. Robot bleskurychle uhýbá. A sám nyní vychrlil celou dávku na Višlaka. Višlak, kterému došly v zásobníku náboje, choulí se po každém výstřelu. Malému se zdá, že byl zasažen, že se potácí, padá. Ale ne, biolog přeskočil stůl, uchopil netvorův manipulátor, vyrval mu nůž a zasadil ránu. Robot uhnul. Vyrazil proti Višlakově hlavě zabijákem, ale Višlak je už na druhé straně netvora. Zamával nožem.

Uplynulo půldruhé minuty. Malý se chvěje. Přitiskl nos na okno. Oči mu svítí jako vlkovi. Nezvítězí-li Višlak v příští minutě a třiceti vteřinách, bude robotem zabit. Višlakovo reagování bude rychle slábnout. Nebude už netvoru důstojným soupeřem.

Višlak, místo aby okamžitě útočil, utíká! Přeskočil stůl a kryje se před údery. Zbabělec! Neuvědomuje si, že jeho úniky brzy ztratí na rychlosti a že ho nakonec jeden z úderů zasáhne?

Robot popadl stůl a mrštil jím na soupeře. Višlak se natáhl na podlaze. Přikrčil se. Skočil — a vrazil netvorovi nůž do prsou.

Rozlehl se zvuk, jako by se roztříštilo sklo. Obrazovka-obličej robota zhasla.

Malý tančí v kabině.

Když opět přitiskl tvář k oknu, jeho zrak se setkává s Višlakovým pohledem. Višlak náhle couvl. Popadl stůl, který před chvílí netvor odhodil. Okamžik — a rozbije celou aparaturu. Obrátí v rozvaliny Malého vítězství.

Malý odjistí dveře. Střílí.

Višlak pustil stůl. Odskočil. Ale jeho skok už není tak bleskurychlý jako při boji.

Druhý výstřel.

Višlak poklekl. S rozšklebeným obličejem se pokouší vstát. Zachvěl se. Převalil se těžce na stranu. Tehdy se doktor šílenýma očima rozhlíží po místnosti.

Aniž zamkne byt, vybíhá na ulici. Najímá si dodávkové taxi. Naloží do něj rozmontovaný přístroj a poroučí šoférovi, aby ho zavezl na letiště.

20

Tomáš tajně naslouchá rozhovoru Starého Detektiva s Arroesem. Běžel k Rosanně, vyčkávající ve věžičce. Uslyšel zvýšené hlasy v profesorově kabině. Stanul. Ví, že Rosanna se nyní nemusí obávat setkání s Dulianem. Dulian a Reed drží nyní v šachu posádku, shromážděnou v sále geografů. Po útoku na letiště zavládl klid, může-li se klidem nazvat orkán, běsnící kolem základny. Bičuje okna takovými spoustami sněhu, že nelze zahlédnout jediné světlo lucerny. Před dvěma hodinami, když většina lidí spala, Starý Detektiv s Reedem odzbrojili posádku. Valně to nepomohlo. Ze sálu geografů se ozývá křik. Každou chvíli se může posádka vrhnout na Reeda a Duliana holýma rukama a vynutit si cestu k útěku. Chce se zmocnit jediné koleoptéry, která jim zbyla.

„Vaše ubohá teorie podezřele zavání,“ volá Arroes a stále rychlejšími kroky měří kabinu. „Vycházíte z jediného přemalovaného novinového snímku. Žádné jiné důkazy…“

„Živým důkazem je Malý,“ odpovídá klidně Glaz. „Tvrdím, že byl na Antarktidě, což před ostatními zatajil, nejen proto, aby prováděl pokusy, týkající se marťanské nemoci. On a Groll se jistě stýkali s pány kovových netvorů. Když se přesvědčil o krachu svých zločinných úmyslů, když pochopil, že naše podezření nevyvrátí, a konečně když jsme uvěznili Grolla, utekl. A je připraven nakydat nám na hlavu celou svou mafii.“

„Mluvíte nesmysly!“ rozčiluje se Arroes. „Má-li celá ta historie s hloupým snímkem nějaký smysl nebo nemá, z toho tak jako tak nemáme žádný prospěch. Důležité je, jak se máme zachránit! Jak se máme hájit nejen proti útoku z vnějška, ale také proti vzpouře. Pochybuji, že Reed a Dulian zvládnou situaci. Pochybuji, že se odhodlají střílet na své nejlepší přátele a vyzkoušené druhy. A i když vystřelí, kolikrát jsou schopni to učinit? Budou odzbrojeni, než vypálí druhou dávku. Pozval jsem vás sem proto, abyste radil a ne objasňoval pravdu.“

„Bylo by východisko…“ začíná Glaz.

Přerušuje ho hluk na chodbě. Arroes couvá do hloubi kabiny. Glaz se obrací. Dveřmi kabiny se dovnitř tlačí skupina vousatých nepříčetných lidí. Chápou se Glaze a Arroese. Bijí je, strkají a táhnou do sálu geografů. Savarin jde za nimi ve vzdálenosti několika kroků. Před vysokými dveřmi sálu se zastaví a nahlíží dovnitř.

Arroese již dovlekli k pódiu.

„Mluv, mluví“ povykují na něho lidé. Arroes si zaclání obličej.

„Přivedl jsi nás sem,“ volá stařeček Baraněcký, „tak nás odtud zase vyved!“

Reed a Dulian stojí pod železným schodištěm. Bojí se přistoupit blíž k lidem. V okamžení by byli odzbrojeni.

„Dotkne-li se někdo Arroese,“ řve Reed, pokoušeje se překřičet hulákající dav, „střelím ho bez pardonu do hlavy!“

Nikdo si ho nevšímá.

„Musel bys pravděpodobně postřílet všechny,“ bručí Reedovi do ucha Dulian, „a to já nedovolím.“

„Cože?“ Reedovy oči se rozšiřují.

Reed ví, že Dulian v žádném případě nepřispěchá na pomoc ani jemu, ani Arroesovi. Postaví se do čela vzbouřenců…?

Stojí vedle sebe. Měří se pohledy. Opodál hlučí dav, nad nímž trčí třesoucí se Arroes. Savarin se naklání dovnitř zpoza dveří. Čeká jen na příležitost, aby se mohl dostat k Rosanně. Třeba přes Dulianovu mrtvolu. Schoval pistoli. Svírá v ruce chladnou rukověť. Jak se má zachovat? Pro koho se vyslovit? Co může udělat pro záchranu Rosanny? Útok kovových netvorů se jistě bude brzy opakovat.

Arroes hystericky křičí, přehlušuje křik vzbouřenců.

„Jestliže se nebudeme ovládat, netvoři nás vyhladí.“

Zavládlo ticho.

„Chceme odtud prchnout!“ volá stařeček Baraněcký. „Proč nás nepustíte ke stroji?“

Odpovídá mu řev zmatených hlasů:

„Pryč odtud! Pryč!“

„Jak chcete prchnout? Všichni v jedné koleoptéře?“ křičí Arroes.

Opět ticho. Lidé se počítají pohledy. „Budeme losovat,“ ozývá se jakýsi hlas.

„Ne, necháme zde tebe a tvé přisluhovače.“

Všechny zraky se obracejí ke schodišti, kde stojí ozbrojený Reed a Dulian.

Někdo volá:

„Vpřed!“

„Vyrazíme jim zbraně!“

„Neodváží se střílet na kamarády!“

Baraněcký se staví do čela. Dav se zavlnil. Smetl Arroese s pódia a žene se k východu.

„Jdu s vámi!“ zařve náhle Dulian a jediným skokem se připojuje k davu.

„Hurá!“

„Kupředu!“ volá Dulian.

Reed se ze široka rozkračuje, pevně se opírá o stěnu. Oči se mu zužují. Míří na Duliana.

,Ten, kdo první stiskne spoušť, stane se pánem těchto šílenců, kteří se za chvíli vzájemně povraždí, bojujíce o místo v koleoptéře,’ myslí si Reed. Cítí po těle studené mrazení. Cítí chlad. Dav stane dva kroky před schodištěm. Všichni se obracejí k Dulianovi.

Dulian přikládá prst ke spoušti.

V tom okamžiku padá výstřel.

Řev.

Lidé couvají k zadní stěně sálu. Rozutíkávají se do koutů. Dulian se zachvěje a padá k zemi. Tomáš s kouřící pistolí běží na schůdky. Postaví se vedle Reeda.

„Uklidni je. Dám pozor.“

Reed se sklání k raněnému Dulianovi. Vytrhne mu z rukou samopal a táhne ho ke stěně.

„Rozejděte se, nebo budu střílet!“ křičí.

Lidé couvají podél stěn ke dveřím do chodby.

„Zdvihněte ho a zaneste do nemocnice,“ rozkazuje Reed.

Dva mladíci s nechutí vykonávají rozkaz. Za nimi pomalu všichni vycházejí ze sálu.

Zůstává jen Starý Detektiv, který dosud trčel uprostřed davu a třásl se strachy, aby ho nezkosila dávka z Reedova samopalu nebo nezabil někdo jiný. Arroes sedí na podlaze. Je zraněn v obličeji.

„Dávejte pozor u dveří, Reede,“ říká Starý Detektiv. „Mohou se každou chvíli vrátit vyzbrojeni židlemi nebo něčím podobným. Jistě se snadno nevzdají.“

„Dobrá.“

Reed odchází. V chodbě se srocují lidé.

„Rozejděte se,“ volá na ně Reed.

Poslechnou. Zmizí v kabinách. Na jak dlouho?

Zatím Glaz zdvíhá Arroese.

„Uklidni se, profesore.“

„Savarin mi zachránil život,“ říká Arroes jako ve snu.

„Hlouposti. Chtěl bych ti vyložit svůj nápad.“

„Nápad?“ Arroes se probere. Očekává jakýsi geniální záchranný plán.

„Oni se dříve či později rozhodnou, že se zmocní koleoptéry. Budou o ni bojovat s námi i mezi sebou. To je učiní neschopnými čelit útoku z vnějška. Navrhuji, abychom koleoptéru zničili.“

„Cože! Chceš zničit poslední naději na záchranu…“

„Ano, zničím koleoptéru. Bude to konec beztak marné naděje na útěk. Pak je vyzbrojíme. Budeme-li muset umřít, umřeme jako lidé, kteří se brání až do konce.

„Marné sny. Roztrhají tě za to na kusy… A mne taky…“

Glaz pohlíží na profesora s pohrdáním. Arroes sklání hlavu.

„Ztratil jsem zde vše, čím jsem byl…“ šeptá.

Jdu.“

„Počkej! A co kdyby se v té koleoptéře zachránili alespoň čtyři lidé, nestálo by za to … „

„A to říkáš ty…?“

Glaz se obrátí na patě a již duní jeho kroky na schodech. „Ó ne, nepůjdeš sám!“ Arroes dohoní Starého Detektiva a chytá ho za šos kabátu. „Jdu s tebou.“

Glaz se usmívá.

„Tak honem,“ říká.

Vlevo, přímo u schodů, vedoucích do věžičky, je vchod. Starý Detektiv popadne železnou tyč a stiskne kliku. Na střechu vede úzký žebřík. Je třeba se chytit zábradlí pravou rukou, skočit na kluzký schůdek a šplhat nahoru asi po dvaceti příčkách. Naštěstí je vichřice na této straně slabší. Nejhorší to bude až na střeše.

„Jdi první,“ vybídne Starý Detektiv Arroese.

Arroes se rozhlíží, ale komíhavá zeď sněhu je neproniknutelná. Obratně natáčí tělo, uchopí rukou zábradlí a nohou dosáhne příčky. Rychle šplhá nahoru. Glaz mu nemůže stačit.

Arroes zmizel. Zřejmě je už nahoře. Glaz obrací hlavu vzhůru. Střechu není vidět — jen obrovský pohyblivý sloup sněhu.

Čas kvapí. Starý Detektiv rychle šplhá nahoru. Úder vichřice do hlavy mu říká, že dosáhl střechy. Nemůže lézt ani po čtyřech. Vichřice by ho okamžitě smetla. Musí se plazit po břiše. Glaz se natáhne na led a zkouší se pohybovat vpřed. Koleoptéra byla uvázána uprostřed střechy. Nějakých dvanáct metrů od okraje.

Skrz sněhovou zeď občas probleskuje světlo věžičky. Starý Detektiv narazí na nějaký tvrdý předmět. Předmět couvá před jeho dotekem. Arroesova bota! Profesor zřejmě odpočívá. Glazův zrak si pomalu zvyká na tmu. Obrys plazícího se Arroese je zřetelnější.

Jestli si myslí, že se mu podaří zmocnit se koleoptéry, dřív než mu v tom zabráním, pak se velmi mýlí,’ myslí si Glaz a snaží se plazit rychleji. Ale profesor se již nadzdvihl, jde po čtyřech. A to mu dává ohromnou převahu.

„Stůj! Zastav se!“

Arroes neslyší anebo to předstírá. Náhle se zcela napřímí. Ale okamžitě poklesne na ruce. Začíná se točit dokola jako pes za oháňkou. Zešílel?

Glaz se pomalu posunuje na rukou. Přilétá k němu útržek výkřiku: „…téra!“ Arroes se vrací. Po chvíli jsou oba vedle sebe, hlava u hlavy.

„Koleoptéra je pryč!“

„Co?!;

Profesor táhne Glaze pod paží. Bere jeho ruku a vede mu ji po pahýlech přetržených lan. Ohmatávají jedno lano po druhém. A náhle spěchají oba zpět jako o závod.

Vítá je hlaveň Reedova samopalu.

„To jste vy? Kde jste byli?! Rosanna a Tomáš utekli. Dostali se z věžičky na střechu. Rozbili okno!“

„Víme. Sebrali koleoptéru,“ ječí Arroes.

„Co je s posádkou?“ ptá se rychle Glaz.

„Někteří se opili a leží v kabině. Několika mladším jsem dal zbraně. „

„Proč?“ Arroes vstrčí hlavu do prázdného sálu, jako by se bál, že tam na něho číhají.

„Budou-li na nás útočit, musíme se bránit. Dulian je lehce raněn, ale nebude schopný nám pomáhat, musíme se bránit!“ odpovídá Reed a bere pod paží vrávorajícího profesora.

Mohutný otřes je vrhá ke schůdkům. Zhasla všechna světla. Glazovi se zdá, že tone ve žhoucí propasti, zbavené vzduchu.

Vzpamatuje ho mrazivý závan.

„Asi jsme nezavřeli vchod.“

Otevírá široce oči. Nic není vidět.

„Oslepl jsem?“

Vstává. Necítí žádnou bolest. Dotýká se obličeje. Protírá si oči. Natahuje ruce. Naráží na drsnou obrovskou ruku.

„Žiješ?“ Je to Reedův hlas.

„Pravděpodobně zasáhli elektrárnu,“ říká Glaz. V uších mu ještě stále hučí a zvoní. „Co je s Arroesem?“

Mlčení. Po chvíli:

„Leží vedle mne. V bezvědomí. Nemáš baterku?“

,Ne.“

Ze sálu padá světlo.

„To je posádka,“ volá Reed.

Glaze a Reeda oslepují světla.

„Co se stalo?“ Reed se snaží zachovat klid.

„Elektrárna vyletěla do vzduchu!“ křičí Alders. „Chceme prchnout.“

„Pozdě,“ odpovídá Reed. „Rosanna Weilerová a Savarin uchvátili stroj. Dejte mi baterku.“

Křik. Kdosi dává Reedovi svítilnu.

Od pootevřeného vchodu se valí vina mrazu. Reed namíří proud světla na vchod.

Lidé křičí. V osvětleném kruhu se objevuje ohromná krychlová hlava s trubičkovitýma očima. Za ní druhá, kousek dál třetí.

Lidé odhazují svítilny a prchají. Glaz utíká a táhne za sebou Arroese, který je bez vlády. Má pocit, že mu v příští vteřině pukne srdce.

Reed vytahuje z pasu granát. Couvá o několik kroků. Vrhne granát a přitiskne se k schůdkům. Cítí, jak na něho po výbuchu padají drobné kovové úlomky a plastikový prach. Zvedne se. Osvětluje otvor. Netvor leží nehybně. Hlavu není vidět.

Vypadá jako obrovský ježek.

Ze sálu se ozývá Glazovo volání:

„Reede, dávej pozor. Útočí ze všech stran. Reede!“

Opět výbuchy. Posádka se zřejmě brání. Křik roste. Potom ticho. Přibíhá Glaz s baterkou v ruce.

„Utíkejme! Na věž! Netvoři obsazují základnu. No, Reede!“

Postřehne ležícího netvora.

„Přesvědč se, že jsem měl pravdu. Stejně už na tom nezáleží,“ říká náhle.

„Nepřistupuj!“

Ale Starý Detektiv neslyší. Ovládla ho nepotlačitelná touha poznat pravdu. V této, možná poslední chvíli života, se chce přesvědčit o ceně svých dohadů.

Kope do netvora. Netvor se bezmocně převalí na bok. Prsa má rozbitá na dva kusy. Z rány trčí chuchvalce zpřetrhaných drátů, kousky krystalů a lamp. Nelidský, ale přece zároveň lidský obraz. Tak nevypadají vnitřnosti živé bytosti, tak vypadají útroby elektronových mozků, vyrobených lidmi. Lidmi.

„Jsou to roboti, Reede. Myslil jsem si to.“ Na okamžik zaplavuje Glaze vina radosti. Ale v otvoru se objevila nová hranatá lebka. Reed táhne Starého Detektiva nahoru.

Vrazí do věžičky. Z budov elektrárny šlehají k obloze plameny. Ve světle požáru jsou výrazně vidět desítky netvorů. Vstupují do základny. Klidným ztuhlým krokem — jako vojáci na přehlídce. Za chvíli zaduní jejich kroky na schodišti. Reed odpaluje střely. Celý se chvěje. Nikoho nezasáhl. Po zničení elektrárny nefungují elektronové mozky základny: nelze vrhat reaktivní střely. Glaz přitáhl proti rozbitým dveřím dvě děla. Reed přestal střílet.

Ostré hvizdy proráží vzduch. Po chvíli se slévají v jediný nepřetržitý jekot. Je stále vyšší. Zavrtává se do uší. Řada kovových lidí se hroutí. Netvoři padají k zemi, vždy několik najednou, nad nimi vyrůstají gejzíry ohně a kouře.

„To je pomoc!“ křičí Glaz. „Reede, pomoc!“

21

Doktor Jan Malý nešetří stelivem. Krouží nad základnou ve stále širších kruzích, výbuchy provrtávají bílé pláně a okolní návrší.

Pobřeží, zejména jeho jižní úsek, se rojí stanovišti kovových netvorů. Malý se o tom přesvědčil již za svého útěku. Proto se také rozhodl, že zaútočí raketou, spěchající expedici na pomoc, od severní strany.

Palubní zařízení fungovala zpočátku bezvadně. Malý se vyšplhal do výše deseti tisíc metrů. Doufal, že ho tam neobjeví, když vtom uslyšel v ampliónech známý rachot. Nerozpakoval se ani vteřinu. Svlékl se. Upevnil si na čelo a hlavu elektrody svého akcelerátoru. Poručil mladému lékaři, aby připravil injekci. Lehl si pod obrazovky palubního elektronového mozku tak, aby mohl co nejlépe sledovat okolí rakety. Čekal na útok.

Brzy byl stroj obklopen vybuchujícími střelami.

Po fázi bolesti, která jím do hloubi otřásla, zdálo se Malému, že kolem něho všechno postupně znehybňuje. Dráždil ho stále pomalejší let stroje. Pohyby svých druhů viděl jako ve zpomalených sportovních filmech. Sledoval střely nepřítele — nesly se pomaloučku k trupu rakety. Vždy a bez nesnází mohl včas zabočit se strojem do bezpečného prostoru.

Posádce — třebaže byla včas informována — se zdálo, že Malý zešílel. V jeho obličeji se střídaly projevy radosti, hněvu, napětí a nenávisti. Úšklebek za úšklebkem. Jeho prsty se zrovna míhaly po klaviatuře přístrojů. Závratná rychlost měnila pohyb ukazatelů kontrolních měřičů v šmouhy. Raketa se stavěla kolmo, dělala kotrmelce, úniky. Hned po prvních přemetech dostali šok dva členové posádky, kteří nebyli zvyklí na leteckou akrobacii, zejména na tak bleskurychlé a neočekávané zvraty. Stěží je mohli přivázat k sedadlům a posilovat injekcemi.

Balónky explozí zmizely.

Malý vystoupil se strojem do výše dvanácti tisíc metrů a na chvíli si sňal elektrody. Bál se přetěžovat organismus. Nesnažil se ani o dosažení takové rychlosti myšlení, kterou nedávno vyzkoušel na Višlakovi. Vůbec se pokoušel na událost v laboratoři zapomenout.

Rachot v ampliónech mohutněl. Palubní radar odpíral poslušnost. Navigaci bylo nutno řídit naslepo, tím spíše, že se od pólu blížila vichřice. Hasila souhvězdí. Clonila oblohu neproniknutelnou černí. Gigantické šíje mraků se stále více skláněly k zemi. Malý se nechtěl přesvědčovat, co se tam dole nyní děje.

Náhle prorazilo mraky ostré světlo. Za nimi se objevily malé kotouče, opírající se o třaslavé ohnivé nožky.

„Létající talíře!“ zvolal Malý. „Jejich stroje!“

Nikdo mu nerozuměl. Činnost akcelerátoru myšlenek ještě zcela neustala. Doktor ze sebe vyrážel jakési písklavé zvuky.

Lidé se vrhli k oknům. Malý si připevnil elektrody. Po nervech přeskakovaly jiskry bolesti, aby se spojily v jediný obrovský plamen utrpení. Začal skučet.

Lidé se neodvraceli od oken. Poručil jim, aby si nevšímali jeho chování.

Disky vzrostly. Již bylo možno rozlišit tmavější obruče motorů, chrlících rudé plyny.

Malý nečekal, až zaútočí. Jemu se zdálo, že se létající talíře blíží nezměrně pomalu. Zdálo se mu, že vidí jednotlivé výbuchy výfuků. Bezpečně předvídal, jak se letouny zachovají, který směr zvolí. Nepotřeboval radar ani elektronové mozky. Bolest, která ho zachvátila, zostřila všechny jeho smysly. Utrpení mu nepřekáželo v práci. Naopak, vědomí, že musí splnit své poslání, stále více převládalo nad bolestí.

Stiskl spouště dalekonosných raketových děl. Atomová torpéda vzápětí zasáhla nepřítele. Čtyři nejlépe viditelné „létající talíře“ se na okamžik rozsvítily a hned zhasly, zahalené mraky černého kouře.

Malý se už nepokoušel manévrovat. Věděl, že nepřítelovo pozemní dělostřelectvo, je-li někde nablízku, musí mlčet, aby nezasáhlo vlastní stroje. Změnil směr a řítil se přímo na nové disky, které právě prorazily vlnu uragánu. Ani jeden nestačil vystřelit. Všechny zašly v kouři a propadly se v mracích.

Obloha byla náhle zcela černá.

Malý si strhl s hlavy a čela elektrody. Vstřikl si nejistou rukou několik injekcí na posílení srdce.

Lidé se již dlouho nedívali okny. Široce rozevřenýma očima pohlíželi na Malého a sledovali každý jeho pohyb. Ale nestačili zahlédnout pohyb ruky, nesoucí k hrudi injekční stříkačku. Mrknutí oka stačilo, aby člověk propásl okamžik, kdy pokládal stříkačku opět na stolek. Malý si zapálil cigaretu.

Toužil vrhnout se na pohovku a spát, za každou cenu spát. Cítil se strašlivě oslabený.

Sestoupil se strojem níže a světly reflektorů ohmatal mraky. Bál se léčky. Ale ve vzduchu byla tma a ticho. Při velké rychlosti rakety nebylo znát vichřici, zuřící nad zemí. Sama raketa byla vichřicí.

Snížil rychlost. Prorazil mraky a střemhlav se řítil k zemi. Chtěl zjistit, kde jsou. Podle zběžného propočtu se příliš neuchýlili od směru. Radar začal opět fungovat. Buďto na tomto místě nebyla stanoviště kovových netvorů, anebo byla zneškodněna. Malý se snesl až dolů. Vybuchující plyny bičovaly skály a štíty hor, polévaly je žlutou a rudou září.

Pokusil se o spojení se základnou. Mlčela.

,Snad už vůbec neexistuje,‘ napadlo mu.

Náhle spatřil na obzoru růžovou záplavu. Současně se ozvalo vzdálené dunění.

,Brání se,’ pomyslil si.

Zvýšil rychlost. Stoupal stále výš. Nepřítel byl zřejmě zpraven o náletu. Od země vyletěly raketě vstříc desítky praskajících střel. Ale zrychlovač myšlenek ještě působil. Malý opakoval krkolomné obraty, při čemž se ani na okamžik neuchýlil od náležitého směru.

Základnu osvětlovala záře hořící elektrárny. Ihned si povšiml, že kolem domků nesvítí světla. Jen z věžičky trysklo tu a tam několik slabých světelných pruhů.

,Brání se posledními silami,’ pomyslil si.

Vyhnul se skupině explodujících balónků a zabočil náhle k pahorkům, obklopujícím základnu. Zahlédl vrchy, s kterými se seznámil za útěku. Odtud létaly na raketu střely. Stiskl otvor pro bomby, jakmile se dostal nízko nad kopce. Strhl stroj vzhůru. Vrchy se jeden za druhým měnily v sloupy ohně.

Zakroužil kolem základny a pražil do okolní krajiny.

Nakonec klesl až k domkům a téměř zadržel stroj v letu. Zpozoroval řadu prkenných postav, vrhajících na sníh tenké stíny. Pochodovaly k domkům. Vychrlil na postavy proud raketových střel. Postavy se změnily v ohnivé gejzíry. Pálil do nich tak dlouho, dokud celá krajina nepotemněla.

Byl už nejvyšší čas. Ztratil poslední zbytek sil. Musel si lehnout a přenechat přistání kamarádům.

Když se o půl hodiny později vzpamatoval, ihned si vzpomněl na všechno, co se stalo. Viděl minulé události pronikavě výrazně. Kolem něho stáli Starý Detektiv, Arroes — zmodralý, s přivřenýma očima — a Reed. Jen on si zachoval normální lidský vzhled.

Malý potřásl šedivou kšticí.

„Útočili ještě?“

„Ne, ztichli,“ odpověděl Reed. „Tví lidé, doktore, jsou na stráži u zařízení.“

„Jsem strašně rád, že jsem přišel včas.“ Malý se pokouší o úsměv. A ihned stručně vysvětluje, v čem spočívala jeho pomoc. Objasňuje podstatu svého vynálezu, nezmiňuje se však o Gertině smrti, zamlčí i pokus s Višlakem. Vypravuje o chaosu, jaký vládne v orgánech UN, o svém odjezdu z Beringova města, o svém boji.

„Nikdy jsem nevěřil, že jde o konflikt s obyvateli jiné planety. Dokonce jsem byl přesvědčen, že marťanská nemoc je zemského původu,“ končí Malý. „Domníval jsem se, že byla přivlečena z Antarktidy. Proto jsem jezdil na pól. Velmi jsem se mýlil…“

„Naprosto jste se nemýlil, doktore,“ přerušuje ho rychle Reed. „Lidé způsobili katastrofu na umělém měsíci, lidé řídí mechanické netvory, kteří zaútočili na základnu a na tvoji raketu…“

„Cože! Lidé … mechanismy?“

„Ano, jde o roboty. A za zády robotů se skrývají zločinci. Doktor Glaz to tušil a … a snažil se nás přesvědčit o správnosti své teorie. Nu, Starý Detektive, rychle, vyprávěj o všem!“

„Bylo to po havárii naší rakety. Profesor Reed, který nás tenkrát odvážel do základny, vás, doktore Malý, nemocného, a mne, vyprávěl mi o katastrofě výpravy, k níž došlo na pobřeží Antarktidy před čtrnácti lety. V této katastrofě, kterou domněle způsobil orkán, zahynuli všichni členové expedice. Vzpomněl jsem si na podrobnosti této události, známé z tisku. Těla některých členů výpravy nebyla nalezena. Není to podivné? Profesor Reed se tehdy domníval, že to nebyl orkán, který učinil konec výpravě, ale obyvatelé jiné planety. A to byl první krok k objasnění pravdy. Napadlo mi tehdy docela logicky, že přece člověk, který přivodil katastrofu na umělém měsíci a potom podstrčil bombu do koleoptéry Arroese a Giganta, mohl se dorozumět pouze s lidmi. Jak vidíte, stále jsem soudil, že hlavním pachatelem je člověk-zločinec a nikoli nějaké bytosti z jiné planety. Tak tedy — expedice před čtrnácti lety nebyla zničena nějakými nadpozemskými tvory ani orkánem. Musela ji vyhladit lidská zločinná ruka, táž, která nás pronásleduje i zde. Jaký cíl sledovali zločinci? Komu tehdy mohlo záležet na vyhlazení vědců a komu může záležet dnes na nezdaru pokusu s helionem? Cíl může být jen jeden: touha ovládnout svět! Antarktida a umělý měsíc se staly v naší době středem pozornosti celého světa. Není náhodou, že demonstranti v ulicích celého světa volali: ,Pryč s výzkumy na Antarktidě, pryč s meziplanetárními cestami!’ A tak tedy — ovládnout svět obsazením antarktického předmostí, takový byl cíl zločinců. Jakým způsobem jej chtěli uskutečnit? I to si můžeme domyslit. Profesor Reed mi jednou ukázal snímek svého přítele Lassoty, člověka, který zahynul v oné výpravě před čtrnácti lety. Byl to obyčejný výstřižek z novin, postavy byly rozmazané. V době Velkého přelomu jsme vyráběli mizerné tiskařské barvy. Všichni členové výpravy, podobně jako dnes my, měli plnovousy a kníry. Lidé s plnovousy a kníry se sobě velmi podobají. Napadlo mi, že by se obličeje daly zindividualizovat. Vzal jsem bílou pastelku a přemaloval jsem vousy. Co se ukázalo? Vedle Lassoty stál na snímku vedoucí výpravy Gross, člověk, kterého profesor Reed nenáviděl. Poznal jsem v tom člověku zločince Riskyho. Ověřil jsem si ještě u Reeda jeho vzhled, výšku, barvu vlasů. Přesně se to krylo s tím, co jsem si zapamatoval. Jistě jste slyšeli, že vyvrcholením mé detektivní kariéry bylo odhalení tlupy zločinců ihned po období Velkého přelomu. Ti lidé chtěli ovládnout svět. Jejich vůdcem byl právě tento John Risky, konstruktér robotů. Chtěl pomocí těchto robotů dobýt světa. Byl uvězněn. Ale již během procesu se podceňovalo nebezpečí, které plynulo z Riskyho činnosti. Nedokázali mu toho ostatně mnoho, i když bylo podezření, že spáchal několik vražd při provádění svých pokusů…“

Starý Detektiv se odmlčel. Všiml si, že Malý bledne.

„Co je vám, doktore?“

„Nic, nic. Prosím, pokračujte. Je to hrozně zajímavé.“

„Nuže, během procesu usoudila řada odborníků, že Riskyho plány jsou pouhou utopií. Svět nelze ovládnout ani s pomocí mnoha tisíc robotů. Cestou na umělý měsíc, na kterém jsem prožil katastrofu (když si na ni vzpomenu, ještě dnes se mi dělá nanic, ačkoliv to, co mě potkalo zde, nebylo o nic příjemnější. Ale katastrofa ve škatuli, vzdálené dva tisíce kilometrů od rodné Země, je strašnější než smrt v Antarktidě — má v sobě cosi nelidského)… Kde jsem skončil? Aha… cestou na umělý měsíc mi Gosslar vyprávěl o Riskyho pokusech zrychlit lidské myšlení. Vy, doktore, jste naštěstí použil takového akcelerátoru myšlenek k naší obraně. Bál jsem se, že takovým strojem disponuje nepřítel. Ale on má jen — roboty. Zkrátka, vycházel jsem z předpokladu, že za prvé: Na umělém měsíci i na Antarktidě působí nezávisle na nějakých neznámých bytostech živí lidé, lidé z masa a kostí. Tito lidé se snaží ovládnout antarktické předmostí a nechtějí připustit pokus s heliony. Měl jsem o tom hodně důkazů a hovořil jsem o nich při vyšetřování i mnohokrát později. Korunou těchto důkazů se stalo teprve nalezení střepin bomby v roztříštěném letounu Arroese a Giganta. Takovou bombou vraždí jenom člověk, nikoli Marťané. Za druhé: Na základě Reedova vyprávění a snímku, který jsem přemaloval, došel jsem k závěru, že katastrofu před čtrnácti lety způsobil Risky a jeho tlupa. Asi byli brzy propuštěni z vězení. Změnili si jména. Navázali spojení se stoupenci svých myšlenek nebo s příbuznými anebo se stejnými zločinci, jako byli sami, jedním slovem vetřeli se do antarktické expedice. Tuto expedici zničili. Založili zde laboratoře, ve kterých vyráběli své kovové lidi. Profesor Arroes objevil v jeskyni, než ho zasypala lavina, hieroglyfy, připomínající písmena E. M. nebo I. M. Co mohla tato písmena znamenat jiného než zkratku, kterou Risky používal pro roboty: ,Eiserne Männer’ nebo ,Iron Men’, čili železní muži. Setkal jsem se s tímto označením na procesu Riskyho bandy, jejímž členem byl známý německý vědec Ludwig von Triulzi.“

„Triulzi! Našel jsem to jméno ve Višlakově deníku!“ volá Malý.

„Teď už vím, kdo nám dal bombu do rakety!“

„Myslíte …? Možná … Višlak mě zastihl ve Varšavě, dřív než jsem vám mohl předat dopis UN, ve kterém vás žádali, abyste odjel na Antarktidu. Prosil mě, abych se nevzdával pokusů, abych je dokončil. Není vyloučeno, že se dostal do leteckého přístavu a podstrčil mi bombu. Měl velké styky a podporu v UN. Vždycky jsem se Višlaka bál. Také jsem se bál, že dokončí pokusy beze mne. Proto jsem utekl ze základny … Ale promiňte. Přerušil jsem vás, doktore Glazi. Nu, povídejte. Co myslíte, jaké byly další osudy Riskyho a jeho bandy? A potom já vám povím o svých. Tím spíše, že jsem vám ještě dlužen objasnění příhody s broží…“

Starému Detektivovi se zablesklo v očích. Přece tedy Malý zná tajemství tohoto šperku! A protože Malý není viníkem, nemohla brož hrát žádnou úlohu při stopování. Proklatá falešná stopa…

„Dobrá, tak já to tedy rychle dopovím,“ říká Glaz hlasitě. „Višlak opravdu musel být jedním z ,pozemských’ článků Riskyho bandy. Někdo přece musel dodávat bandě potřebný materiál, přesné vědecké a politické informace. Je možné, že i váš vynález byl určen pro bandu. Višlak vás jistě chtěl v příhodnou dobu odstranit a dopravit stroj na Antarktidu. Risky mezitím organizoval své kovové lidi. Připravoval ofenzívu. Naše výprava na bílou pevninu mu překážela. A pokus s helionem v oblasti vulkánu — vulkán, jak se domnívám, byl přírodní pecí Riskyho továrny — mu mohl vyhodit do vzduchu celou laboratoř. Aby tomu zabránil, poslal na umělý měsíc svého člověka a přikázal mu, aby tam přivodil katastrofu. Podařilo se mu to. Ale po katastrofě byly práce na umělém měsíci obnoveny a expedice na Antarktidě rovněž pokračovala ve svých pracích. Riskyho člověk, kterého spolu s celou posádkou odvolali z umělého měsíce, dostal za úkol přijet na Antarktidu. Využil příležitosti. Přiletěl sem spolu s osobami, které se zúčastnily událostí na umělém měsíci. To byl důvod, proč se moje podezření nevztahovalo na kapitána Gardu, proč se soustředilo na ostatní čtyři účastníky neblahé katastrofy. Prominete mi, pánové, že o tom již budu hovořit s naprostou určitostí…

Riskyho agent nezačal hned po svém příjezdu na Antarktidu se zločinem. Pokoušel se nejdříve výpravu zastrašit. A zde je určitá záhada, kterou prozatím nedovedu zcela objasnit. Proč Risky se svými kumpány ihned nesmetl výpravu s povrchu země, ale spokojil se jejím zastrašováním? Těžko bychom přece mohli toho darebáka podezřívat z nějakého humanismu! Nevím, proč zastrašoval, proč útočil na jednotlivé členy posádky — a to dost nejapně. Nevím, proč rozséval kolem letounů stopy domnělých Yeti a proč mnohokrát přerušil spojení. Nevím, proč se pokoušel zasypat lavinou právě Arroese a neodvážil se odklidit profesora Baraněckého? Nevím, proč se rozhodl zabít jen Arroese a Giganta. Tyto záhady teprve čekají na své objasnění.

Příhoda s bombou odvrátila mé podezření od vás, doktore Malý, a od vašeho přítele Grolla. Žádný zločinec, byť sebehloupější, nevloží bombu do vlastního kufříku. To by byl nesmysl. Pachateli mohli být tedy jedině Dulian nebo Rosanna. K tomuto závěru jsem došel po nalezení bomby. Uvěznili jsme ubohého Grolla. Teď leží spolu s jinými členy posádky v nemocnici, kde o něho pečuje náš lékař. Ano, celá naše posádka je skupinou nešťastných šílenců. Potřebují dlouhé léčení. Především psychiatrické léčení. Ale vraťme se k našemu případu…

Váš útěk, doktore, oslabil mé podezření, jež se v té době soustřeďovalo na Rosannu Weilerovou a profesora Duliana. Utekl — má tedy něco na svědomí. Posuzoval jsem vás nesprávně. Váš příjezd a skutečnost, že jste nás zachránil, dokázaly můj omyl. Těsně před naším zachráněním jsme se přesvědčili na vlastní oči, že moje teorie o kovových lidech byla správná: ve zneškodněném netvoru jsme poznali… robota.

Závěr byl prostý. Roboty musí řídit člověk, roboty určitě řídí lidé. A tito lidé musí mít společníka uvnitř základny, musí mít svého agenta, který mimo jiné dal bombu do Arroesova a Gigantova letounu.

Vy, doktore Malý a váš přítel, máte rozhřešení. Podezřelá zůstává dvojice Dulian a Rosanna. Rosanna mohla způsobit požár rakety na umělém měsíci, v které jste se div neusmažil. Rosanna se snažila znesvářit Gardu s Dulianem. Rosanna obrátila podezření na Gardu, protože tvrdila, že viděla v jeho rukou jakýsi těžký předmět. Viděla ho jen ona, nikdo jiný. Rosanna mohla (pro každý případ) podvrhnout křemičitou bílkovinu v kybernetické ústředně, aby se v případě potřeby lidem vsugerovalo, že jde o útok obyvatel z jiné planety. Této pohádce uvěřil dokonce i profesor Arroes.

Pokud jde o tuto dívku, je nejpodezřelejší okolností její vyprávění o útěku z pelechu kovových lidí. Teď už víme, že hlavními zločinci nejsou kovoví lidé, ale lidé z masa a krve. Celé její vyprávění nemá proto žádný smysl. Kdyby byla opravdu unesena, musela by vidět nejenom roboty, nýbrž i jejich lidské mocipány. Ale o těch se nezmínila ani slůvkem. Znamená to, že pracovala ve shodě se zločinci. A ještě něco.

Domníval jsem se ještě nedávno, že otázka brože, otázka psychologického pokusu, jak jsem tomu říkal, stojí za uváženou. Když Rosanna našla ve věžičce nastrčenou brož, nezapomněla, přestože měla drastický výstup, co nejdříve ji vrátit. Chtěla od sebe odvrátit podezření, ale tím ho jen zesílila. Tak se mi zdálo. Ale případ náhle zauzlil svým chováním Dulian (chudák leží v nemocnici s průstřelem plic), kterého jsem rovněž podezříval a který mi při oné příhodě s broží pokazil snímky v ukrytém fotografickém přístroji. Bylo to divné, podivné… Ostatně, pokud jde o brož, vy, doktore Malý, znáte jistě její historii nejlépe.“

„Ano,“ přikývl Malý, „vím o této broži vše. Patří Višlakovým. Jak jste správně řekl, ztratila ji na pláži Gerta Višlaková. Tajil jsem pokusy s akcelerátorem myšlenek, které jsem prováděl společně s Višlakem … Tajil jsem je, protože jsem se bál, že příliš brzy vyjdou najevo a že budu o svůj vynález připraven stejně jako o objev protituberkulózního léku, na němž jsem pracoval u Gosslara. Za to jsem musel zaplatit příliš mnoho … Příliš mnoho… Nechtěl jsem připustit, aby se smutné zkušenosti opakovaly. Tím spíše, že Drenga z Varšavy (ten s těma umělýma rukama) a také poněkud ten… ten… Gosslar, rovněž pracovali na urychlení myšlení. Třásl jsem se … Ano, třásl jsem se strachem, že mě předstihnou… Jednou Višlaková po pokusu utekla. Byla ještě pod vlivem akcelerátoru a nebylo snadné ji dostihnout. Právě této události jste byl svědkem, doktore Glazi. Než utekla, zapjala si Višlaková mechanicky pelerínu broží, která vždycky ležela na jejím toaletním stolku. Při stíhání klenot ztratila. Chtěl jsem jej hledat, protože jsem se bál, že ukáže nezvaným hostům stopu k mým pokusům. Ale na hledání nebyl čas. A tak, třebaže jsme četli vaše inseráty a třebaže jste našel cestu k Višlakovým, abyste brož odevzdal, Gerta a Višlak se k ní nepřiznali jako k svému vlastnictví…“

„Ach, na umělém měsíci jste tedy…“

„Ne, nikdy jsem se nepokoušel ukrást vám brož, doktore. Dokonce mě udivilo, že se o brož kromě mne ještě někdo zajímá, dověděl jsem se o tom po výslechu. Z Višlakova deníku jsem znai dřívější osudy brože. Jedna Němka, Truda Neumannová, zavraždila svého milence, který ji vydíral a trýznil. Utekla a vzala s sebou antickou brož, o které všichni věděli, že ji dostala darem od zavražděného. Její šaty byly nalezeny příštího dne u Rýna. Spáchala tedy sebevraždu. Nuže, nespáchala ji. Z Višlakova deníku vyplývá, že ji Višlak zachránil, že si změnila jméno a že se s ní Višlak oženil. Nikdy jsem s Gertou o tom nemluvil. Neměl jsem právo hovořit o zločinu ženy, která … která byla mým pokusným králíkem… Tolik jsem se dověděl. A opravdu. Ta věc asi nemá nic společného s Rosannou Weilerovou a s vaším podezřením.“

„Nenašel jste ve Višlakově deníku nějaké datum, nějaké přesnější údaje o zločinu té… Neumannové?“

„Ne, pouze jsem vyrozuměl, že ten zločin spáchala více méně před deseti lety.“

„Ano… ano…“ bručí Starý Detektiv, „záhadná krádež klenotu na umělém měsíci zůstane tedy i nadále záhadou…“

„Co na tom záleží, doktore Glazi?“ říká Malý. „Neřekl jste nám však ještě to nejdůležitější. Koho vlastně podezříváte, Rosannu nebo Duliana?“

„Domnívám se, že zde jde, anebo raději že zde šlo o zločiny ženy. Ano, zločincem je žena! Utvrzuje mě v tomto přesvědčení výpověd raněného Duliana. Před půlhodinou mi řekl, že zatajil jistou důležitou okolnost, protože prý nechtěl vyvolávat konflikt se Savarinem. Nuže, Rosanna hned po svém vyprávění o pobytu mezi kovovými lidmi, tato nešťastná a nemocná bytost našla dost sil, aby s ním, s Dulianem, strávila hodinku o samotě. Potom samozřejmě měla příležitost vložit bombu do Arroesova stroje. Tato křehká žena, jak je vidět, hrozně ráda podvádí své milence. Zrada je její základní povahovou vlastností. Nevím, kam nyní odjela s tím mladým hlupákem. Možná že utekla na tu svou Havaj, kterou mu tak často vtloukala do hlavy. A je docela možné, že toho slabošského chlapce přemluvila k odjezdu ke svým moci-pánům — k bandě Riskyho. Skutečnost, že ona je tím zločincem, že ona je tím agentem bandy v naší základně, tato skutečnost se zdá nesporná. A nyní, když jsme si objasnili to nejdůležitější, musíme rozhodnout…“

Vtom se prudce otevřely dveře. Dovnitř vrazil jeden z členů posádky z rakety doktora Malého.

„Doktore, blíží se jakýsi stroj …“

„Jdu!“ odpověděl Malý. Vyskočil z lůžka. Třebaže ho skličuje myšlenka, že se bude muset opět podrobit nelidskému trýznění, běží k raketě, spočívající na střeše. Za ním spěchá Reed se Starým Detektivem. Arroes je troskou člověka. Zbytkem sil se udržuje při zdravých smyslech. Zůstává v kabině.

Jan Chryzostom Glaz sleduje radarovou obrazovku. Roste na ní bod. Brzy se z něj stává tlustá tečka, potom malý oříšek. Konečně … místo očekávaných poruch se ozve z ampliónu známý hřejivý hlas:

„Nestřílejte, pozor, nestřílejte! Jsme to my, Rosanna Weilerová a Tomáš Savarin. Vracíme se do základny. Nestřílejte!“

Malý se obrací k Starému Detektivovi. Nemůže potlačit ironický úšklebek. Tento úšklebek je odvetou za podezření, které k němu Glaz choval.

„Co tomu říkáte, doktore?“ říká Malý. „Zločinec se vrací k rodinnému krbu? A možná jste se prostě mýlil jako v mém případě? Neuvážil jste, že láska znamená pro některé lidi víc než všechny poklady světa.“

Starý Detektiv sklopil oči.

22

Rosanna zrychluje krok. Tomáš zůstává pozadu. Má skloněnou hlavu, rozcuchané vlasy, jako by si je úmyslně rozházel.

„Ten je mladý,“ poznamenává Jan Chryzostom Glaz.

„A ona stará,“ dodává šeptem Reed. „Stále nechápu, jak někdo může za tou ženou bláznit.“

„Uvidíš.“

Rosanna se zastaví před trojicí mužů. Lehkým pohybem odhazuje do týla kapuci skafandru.

„Vy jste se vrátil také, doktore Malý?“

„Jak vidíš,“ odpovídá nedbale Malý.

„Tomek mě přemluvil k návratu,“ říká Rosanna. „Byli jsme už nad oceánem.“

Savarin natahuje ruku, jako by ji chtěl podat Glazovi. Náhle s rozmachem udeří hřbetem ruky Rosannu do úst.

„Lžeš!“ zařve.

Rosanna si zakrývá tvář. Tomáš ji popadne za límec kombinézy. Strhne ji na kolena před Starého Detektiva.

„Přijeli jsme sem, abychom vás zničili,“ sípe. „Rozumíte? Ona o to požádala ve jménu našeho štěstí. Štěstí, rozumíte? Ta banda se bojí přístroje doktora Malého.“

Hlas mu selhává.

Přiskočí Reed.

„Dost, ty štěně!“

Svou obrovskou rukou popadne Tomáše na prsou za kombinézu a tlačí ho ke zdi.

Tomáš se nebrání. Chová se tak, jako by se ho Reed vůbec nedotýkal. Upřel zrak na Rosannu. Mezi prsty, které si přitiskla k ústům, jí teče krev.

„Rosanno …“

Reed pustí Tomáše a podá Rosanně kapesník.

„Utřete si ústa.“

„A neodvažujte se lhát,“ připojuje nejistě Starý Detektiv. Čtyři muži a ona sama: nedůstojný poměr sil. „Kde je teď Risky?“

Rosanna se vztyčuje. Rozhlíží se, jako by poprvé viděla tuto kabinu a muže, stojící u přístrojů. Drobnými krůčky jde ke dveřím.

Malý jí zastoupí cestu.

„Je to pravda,“ říká Rosanna. „To, co řekl Tomek, je pravda. Risky se bojí přístroje doktora Malého.“

„A nemá v úmyslu na nás útočit?“ táže se Glaz.

„Už nemůže.“

„Proč?“

„Pobili jste mu skoro všechny jeho kovové muže, zničili i ty… létající talíře…“

„Opravdu?“ Starý Detektiv se obrací k Savarinovi. Ten přikyvuje.

„Kolik lidí má Risky?“

„Je s ním Belia, Melnyk, Gross a Děda.“

„Kdo je to Děda?“

„Můj dědeček — von Triulzi.“

Starý Detektiv, Reed a Malý se na sebe podívali.

„Musíme se okamžitě spojit s orgány UN,“ říká Glaz.

„To vám moc nepomůže. Mají plné ruce práce s potlačováním demonstrací,“ poznamenává Rosanna.

„Ona neříká celou pravdu,“ ozve se Tomáš. Je klidný. Až příliš klidný.

„Dávej na něho pozor,“ šeptá Malý Reedovi, „nebo ještě udělá nějakou hloupost.“

„Co tím chcete říci?“ ptá se Glaz Savarina.

„Ona ví,“ říká pomalu Tomáš, „že nezničíme-li během dvou hodin přístroj doktora Malého, Risky uprchne. Ovládne umělý měsíc. Rozumíte! Ovládne celý svět! Je téměř zcela připraven k odletu…“

Malý bere Rosannu pod paží.

„Pojď,“ říká mírně.

Tomáš se skrčí u stěny. Reed rychle kryje doktora.

„Ať ji ten člověk nechá,“ syčí Tomáš.

„Pojď,“ opakuje Malý.

Rosanna poslušně odchází. Tomáš se už Reedovi nebrání.

„Zničíme bandu Riskyho, zničíme ji, než uplynou dvě hodiny. Překvapíme je,“ říká klidně Malý. „Dobře, že máme koleoptéru. Moje raketa s posádkou zůstane v základně. Teď se můžeme s úspěchem bránit — tamti mají rozbité přístroje.“

„Dobrá,“ říká Glaz.

„Jedeme!“ volá Reed.

Ve světle reflektorů z rakety prohlíží Malý koleoptéru. Pak přenáší svůj přístroj do kabiny. Posádce rakety, která tu zůstává, nařizuje, aby navázala spojení se všemi kontinenty.

„Ukážete nám cestu?“ táže se Reed Tomáše.

Usedá vedle Rosanny. Na druhé straně přisedne Tomáš. Vpředu je Glaz a Malý.

Rosanna přitakává. Stále si drží na ústech kapesník. Dívá se na Tomáše. Tomáše to dráždí. Sedí obrácen k oknu. Malý uvádí motory do chodu.

Stroj pomalu stoupá a pod ním se ukazuje známý obraz: veliký had budov, tvořících základnu. Je mráz, obloha posetá hvězdami.

Koleoptéra nabývá na rychlosti. Řasnatá opona polární záře uzavírá východní část oblohy. V jejím světle lze rozeznat jednotlivé horské štíty, obklopující radioaktivní jezero.

Všichni mlčí. Pozorují krajinu a houstnoucí kupy mraků. Nevyrazí z nich náhle nepřítel? Nepřipravuje léčku? Starý Detektiv se pokouší získat o bandě nějaké informace. Rosanna a Tomáš mlčí.

Malý vyvinuje nejvyšší rychlost. Stroj přeskakuje již druhé horské pásmo. Savarin si přesně připomíná místo, kde poprvé ztratil vládu nad strojem a zabočil k proláklině Yeti. Tenkrát snil o Rosanně, která dnes sedí vedle něho, tiskne se k němu — a je cizejší než kdykoli jindy.

V ampliónech rachocení. Radar selhává.

„Jsme blízko,“ poznamenává Malý. Rychle se svléká. Přikládá si elektrody. Reed, kterého doktor předtím poučil, dává mu injekce a propichuje jeho tělo jehlami, spojenými s přístrojem.

Koleoptéru pojednou obklopily na všech stranách balónky výbuchů, Malý prodělává první fázi bolesti. S námahou vyvádí stroj z husté palby a řítí se vzhůru. Starý Detektiv má v této chvíli týž pocit blízké smrti jako kdysi, když letěl s Lemanusem do Beringova města. Malý se prudce obrací zpět, koleoptéra padá kolmo k zemi. Ve světle reflektorů je vidět skály a pahorky, jež každou vteřinou nestvůrně rostou.

Přibrzdí až nad stržemi. Ohmatává světlem pahorky, z kterých stoupají obláčky výstřelů. Dávka bomb… Pahorky letí do vzduchu. Stroj opět šplhá vzhůru.

„Kde mají hlavní stan?“

„Za skálami, proti sopce,“ rychle odpovídá Rosanna. Tomáš mlčí.

Ale Malý si strhává elektrody s hlavy a čela. Vypojuje aparát. Pomáhá Reedovi vytahovat jehly. Je u konce svých sil. Nemůže v krátké době vydržet tolikeré zrychlení mozkové činnosti. Přístroj má hranici možností: lidský organismus. Srdce tepe jednou rychle a hned zase tak slabě, že je sotva slyšet. Občas se úplně zastaví a chvěje se. Malý ví, co to znamená. Před rozhodující chvílí musí kapitulovat.

„Převezmi kormidlo,“ říká Reedovi. Reed opouští Rosannu a Tomáše. Na jeho místo usedá Glaz. Okamžitě pochopili, co se děje.

Opět se objevují explodující granáty. Není jich mnoho, ale jsou lépe mířené. Obklopují stroj hučícím věncem. Reed samozřejmě nemůže manévrovat tak rychle jako Malý, podporovaný akcelerátorem. A Malý má zavřené oči. Glaz se nad ním sklání. Klade mu ruku na srdce. Netluče.

Uprostřed hlomozu náhle ztichne rachot motorů. Reed ještě doufá, že není všechno ztraceno. I kulhající koleoptéru lze zdvihnout … Stroj se naklání na stranu, letí střemhlav dolů. Udělá několik přemetů. Okna praskají. Plameny šlehají dovnitř.

Rosanna klade ruku na automatický odpalovač padáku. Tomáš jí v tom brání. Zápasí spolu uprostřed rachotu a ohně. Reed činí poslední pokus. Opírá se celou silou o kormidlo. Stroj se otřásá, klesá, aby se nakonec zaryl zobanem do sněhu. Reed kopnutím otevírá dvířka. Bere pod paží doktora, který ztratil vědomí. Táhne ho k schůdkům. Zadní část koleoptéry je v plamenech. Za několik vteřin nastane exploze.

Padesát metrů dále — Černá skaliska. Široký průsmyk mezi nimi otevírá pohled na pronikavě osvětlenou planinu. Uprostřed trčí obrovský zoban meziplanetární rakety, jako by rostl ze země.

Od skal se odlepují dvě postavy — kovoví lidé! Reed pokládá Malého na sníh. Vytrhne z pasu granáty. Vrhá jeden za druhým. Netvoři mizí za vějířem kouře a sněhu.

Ozývá se štěkot kulometu. Svištící střely míjejí Reeda. Ten se skrývá za pahorkem. Náhle spatří přímo před sebou Rosannu, běžící ke skalám s rukama nataženýma vpřed. Kulomet zmlkne.

Reed se opatrně zdvíhá na loktech. Obrací hlavu. Za Rosannou skáče přes závěje — Tomáš. Má rozšklebený svraštělý obličej. Polovinu čela očouzenou. Pravděpodobně mu hořely vlasy. V záři planoucího stroje je výrazně vidět jeho oči — rozšířené a nepříčetné.

„Rosanno! Rosanno!“

Rosanna se ohlíží. Padá. Blesk, dunivá rána a obrovský červený kruh na obloze. Trosky koleoptéry padají v kruhu na sníh.

Záře požáru hasne. Od skal už nikdo nestřílí. Rosanna opět vyráží vpřed. Už je v průsmyku. Přichází jí vstříc kostnatý stařec. Bere ji za ruku. Táhne ji. Rosanna se zdráhá.

Reed si bere starce na mušku pistole. Stařec a Rosanna mizí mezi skalami. Právě přibíhá Tomáš. Povalil ho asi výbuch. Teď dosáhl skály.

Ozve se krátký Rosannin výkřik. Dávka střel sviští nad Reedovou hlavou. Savarin se zastaví, poskočí a padá tváří do sněhu.

Reed cítí ruku doktora Malého. Malý má otevřené oči. Zoufalství se v nich mísí s radostí. Dívá se k jezeru. Reed se obrací. Nad jezerem — dvě stříbrné šmouhy. Rakety z kontinentu! Není je slyšet, vítr vane opačným směrem. Teprve teď Reed chápe, proč Risky a jeho banda se nepokoušeli přímo zaútočit na klesající koleoptéru a na trosečníky.

Jedna raketa přistává ve vzdálenosti jednoho kilometru. Druhá krouží nad startovním polem meziplanetární rakety zločinců.

Opět rána.

Reed vidí, že Savarin náhle vstává. Nepodařilo se mu vztyčit, padá na ruce. Opět se pokouší vstát.

Dunění se vzmáhá. Zdá se, že skály kolem se rozpadnou v prach. V okamžiku, kdy kontinentální raketa se vrací širokým obloukem nad jasně osvětlené pole, startuje odtud dlouhá, v letu rozmazaná střela. Bleskurychle šplhá k vrcholu obzoru. Rýsuje se na obloze jako dlouhá čára a mizí za obzorem.

„Prohrál jsem,“ říká sotva slyšitelně Malý.

Na Slunci Antarktidy zachytili zoufalé volání. Raketa, která se vydala na pomoc Arroesově výpravě, neustále vysílá:

„Pozor! Braňte se! Risky a jeho banda chtějí na vás zaútočit. Braňte se! Pozor, pozor…“

Ve všech místnostech zní poplašný signál. Posádka se seskupuje u vchodů.

Profesor Segret, Dulianův nástupce v kybernetické ústředně, zkoumá účinnost antiprotonových nosů.

Poplašný signál vyje stále pronikavěji.

Segret pozoruje hlavní obrazovku elektronového mozku. Na okraji se objevuje stříbrná jiskřička. Nabobtnává, prodlužuje se, obratně se proplétá sítí antiprotonových nosů. A nepoškozená, místo aby pronikla k páteři měsíčního trupu, zmizí.

„Bestie!“ uleví si profesor Segret. „Jak obratně pronikli sítí našich bezpečnostních zařízení. Ale naštěstí si špatně vypočítali místo setkání. Řítí se do vesmíru.“ Oddechl si. Na čele se mu objevují kapky potu. Informuje videofonem posádku o tom, co viděl.

„Pravděpodobně už o nich nikdy neuslyšíme,“ končí.

„Kdo ví,“ odpovídá rusovlasá dívka, sedící u obrazovky v modrém sále.

Segret se na ni dívá s úsměvem.

„A kdyby… Nebudou už potom nebezpeční.“

EPILOG

V kabině antarktické základny připravuje Starý Detektiv hlášení pro nové (stále ještě nezvolené) orgány UN. Hned když koleoptéra začala hořet, stiskl páku automatického odpalovače padáku. Přistál šťastně, až na lehké vymknutí kotníku. Podobně jako Reed viděl i on celou tragédii, aniž jí mohl zabránit.

Starý Detektiv diktuje do mikrofonu:

„Prohledali jsme prostory, které mezi skalisky vybudovala Riskyho banda. Viděli jsme obrovskou atomovou elektrárnu v blízkosti sopky. Energii vyráběli z vodíku, získávaného z vody jezera. Část radioaktivních produktů se dostávala zpět do jezera, odtud jeho značná radioaktivita. V Riskyho pracovně jsme našli neobyčejně zajímavé poznámky. Tento člověk zaznamenával s nevšední důkladností každou podrobnost z činnosti bandy. Kromě toho měl v knihovně hlášení svých společníků a magnetofonové zápisy kovových lidí. Tento materiál mi umožnil nadiktovat krátkou předběžnou zprávu.

John Risky je světoběžník. V letech před Velkým přelomem se usadil ve Spojených stádech severoamerických. Jeho vášní bylo konstruování složitých elektronových mozků, jeho koníčkem byla filosofie. Našel si důstojného protektora — profesora Ludwiga von Triulziho. Triulzi mohl být Riskyho dědečkem. Tento starý filosof a biochemik se brzy stal inspiračním zdrojem Riskyho a jeho nejlepších přátel. Hlásal, že vysoce specializované elektronové mozky a skutečnost, že roboti se mohou samočinně obnovovat, činí lidstvo na světě zbytečným. Veškeré citové projevy jsou odsouzeny k zániku. City brzdí pokrok. Vyvolávají rodinné spory, zločiny, války. Brzdí rozvoj rozumu. Protože city nelze vykořenit, musí lidstvo dříve či později vyhynout. Svět ovládnou přesné myslící mechanismy. Tyto mechanismy se budou navzájem samy konstruovat a budou k tomu používat základní hmoty, z níž byl stvořen svět.

Mechanismům čas téměř neškodí. Člověk je naproti tomu neschopen vykonat kosmické cesty, trvající stovky světelných let. I kdyby lidstvo mělo prostředky k podmanění celé galaktiky, nebylo by schopno to dokázat. Meziplanetární koráby, prolétající vesmírem mnoho tisíc světelných let, by musely být lodmi-světy: lidé by se na nich rodili, umírali, milovali a nenáviděli. Teprve nějaké velmi daleké pokolení by dorazilo k vytčenému cíli cesty. Nelze ani přibližně určit, jaký by byl osud společnosti, vržené na takový koráb-svět. To znamená, že nelze určit osudy takové cesty. A práce na něčem neznámém nemá smysl. Člověk není předurčen k tomu, aby dobyl vesmír. Ovládnout vesmír mohou dědici myšlenek lidstva, myslící mechanismy.

Je třeba postupně vyhladit celé lidstvo a nahradit je společností robotů. První etapou při uskutečňování tohoto cíle musí být samozřejmě ovládnutí Země skupinou lidí, kteří jsou v co největší míře zbaveni citovosti a svědomí. Oni budou razit cestu mechanismům.

Tato skupina „necitelných“ (jak jim říká von Triulzi) zničí pomocí „prvotních kovových lidí“ (definice Triulziho) tu část lidstva, která nejvíce podléhá citovosti. Pak budou vyhlazovat „méně citlivé“, až konečně zničí sami sebe a přenechají vládu na světě robotům.

Pesimistické teorie vždycky nalézaly své vyznavače. Sebevražedný systém Triulziho si získal poměrně nevelkou, ale zato vybranou skupinu stoupenců. Risky pravděpodobně nebral vážně tohoto starce a jeho názory.

Chtěl pomocí Triulziho ovládnout svět a potom zlikvidovat všechny nepohodlné kumpány. Tak si to představuji. Žádné důkazy na to ovšem nemám. V Riskyho bandě nebylo ovzduší vzájemné důvěry. Proto každý musel zaznamenávat i ten nejmalichernější záměr a musel jej veřejně vyhlašovat. Takový byl zákon v této filosofující bandě.

První pokus o uskutečnění ideje Triulziho a Riskyho byla, jak známo, diverze, organizovaná hned po Velkém přelomu. Přispěl jsem tehdy k zatčení členů bandy a jejího náčelníka. Triulzi se přímo na této aféře nepodílel. Jak jsem se dověděl z poznámek, zabýval se tehdy v Austrálii pokusy o zrychlení lidského myšlení (které předtím prováděl s Riskym). Jeho pravou rukou byl Jiří Višlak, mladý a velmi schopný biochemik.

Risky a jeho společníci velmi brzy opustili zdi věznice. Po dnech Velkého přelomu byl na světě dostatečně velký nepořádek, aby všichni členové bandy mohli podle libosti měnit svá jména.

Vyvíjeli nyní činnost v malých evropských státech (v Československu, Rumunsku, Maďarsku, Finsku) a byli stále v úzkém spojení s Triulzim. Dělali vědecké kariéry. Vetřeli se potom do antarktické výpravy a již předem byli rozhodnuti výpravu zničit, zůstat na bílé pevnině a vybudovat zde výchozí základnu pro uskutečnění svých myšlenek.

Po zničení výpravy a po nastrojení okolností tak, aby se věřilo, že šlo o katastrofu, pustil se Risky se svou bandou do stavby laboratoří a atomových reaktorů. Práce postupovala toporně. Vázla dodávka materiálu od agentů, které banda měla na všech kontinentech. Patřil mezi ně i Višlak. Seznam jejich jmen přikládám.

Stavba umělého měsíce se Riskymu velmi hodila. Rozhodl se, že zkonstruuje termojadernou raketu, která mu měla dopomoci k ovládnutí umělého měsíce. V tom případě by mohl terorizovat veškeré lidstvo a podrobit je cílům své tlupy. Kromě toho chtěla banda využít neobyčejných schopností doktora Jana Malého, fanatického badatele. Mimochodem — Malý se nikdy nikomu nezmínil, že iniciativa v celé věci nepocházela od něho. Byl to člověk přímo chorobně ctižádostivý. Přístroje na urychlování myšlení se mělo rovněž využít (podle intencí tlupy) k výše zmíněným účelům.

Riskyho úplně posedla myšlenka zmocnit se Slunce Antarktidy. Ale stavba rakety nepostupovala dostatečně rychle. Rovněž výroba kovových lidí vázla. Jeho roboti byli primitivní, příliš se nelišili od svých předchůdců, použitých v období Útoku, hned po Velkém přelomu. Tito netvoři mohli útočit jen v šiku jeden za druhým, museli pochodovat jako husy a jeden druhého řídit. Když porušili šik, museli být dodatečně řízeni z Riskyho základny atd. atd. Jsou to podrobnosti pro celý případ dosti podřadné. Snad by jim měl věnovat pozornost nějaký odborník kybernetik.

Zatím na umělém měsíci končily montážní práce a výprava na Antarktidě si přes nepříznivé povětrnostní podmínky počínala pod Arroesovým vedením zcela úspěšně. Risky šílel. Musel za každou cenu pozdržet práce na Slunci Antarktidy. Helion, který by umělý měsíc zavěsil nad Sinklovým kráterem, to znamená v blízkosti atomových zařízení bandy, mohl tato zařízení snadno vyhodit do vzduchu.

Risky použil služeb Rosanny Weilerové. Pro úkoly, které jí uložil, se hodila znamenitě. Rosanna se ve skutečnosti jmenuje Neumannová a je vnučkou Ludwiga von Triulziho. Rodiče jí záhy zemřeli. Vyrostla na ulici, nikdo se o ni nestaral. Již od svých 15 let udržovala styky s různými podezřelými individui. Její dědeček, zběsilý vědec a filosof, jí v tom nepřekážel. Dívka potají kradla. Triulzi byl strašlivě lakomý a nežil v blahobytu. Rosanna často zakoušela hlad. Různá „výdělečná činnost“ jí však nepřekážela v kybernetických studiích. Byla neobyčejně nadaná a všichni jí prorokovali vědeckou kariéru.

V posledním roce svých studií se seznámila s velice zajímavým mužem. Brzy se však ukázalo, že je to netvor. Trýznil ji, nutil k prostituci, ke krádežím. Byl šéfem mezinárodního gangu a v mnoha světových metropolích byl považován za „nepřítele číslo jedna“. Nashromáždil ohromné jmění. Po Velkém přelomu nastala doba velmi příznivá typům tohoto druhu a jejich „obchodům“.

Jednoho jarního dne jej Rosanna zavraždila a utekla k řece, aby spáchala sebevraždu. Jiří Višlak již delší dobu Rosannu sledoval. Znal její povahu, způsob jejího života, její nevšední vlohy. Stopoval ji. Gangsterova smrt se mu hodila — tento člověk pracoval po jistou dobu pro Riskyho a stával se nepohodlný.

Višlak překvapil Rosannu u řeky a zabránil jí v sebevraždě. Od té doby měl dívku v rukou a také brož, podle které ji mohla policie poznat. Tento klenot dostala Rosanna od svého milence gangstera. Nastalo období, které Višlak ve svém deníku nazývá „cvičením“. Rosanna se musela zúčastnit několika zločinných podniků (tyto zločiny umožnily bandě zmocnit se mnoha vědeckých tajemství). Od té doby pátrala Stráž po „ženě s broží“. Já jsem se v té době již nezabýval pátráním toho druhu. Vzdal jsem se kriminalistiky a věnoval se psychologii.

Višlak pomohl Rosanně dokončit studia, potom jí našel skvělé místo. Měl velké styky. Sám dělal velkou vědeckou kariéru. Tak se Rosanna, podle Višlaka žena s neobyčejně „pružnou povahou“, stala členkou tlupy. Když se ukázalo, že je třeba pozdržet práce na umělém měsíci, padla Riskyho i Višlakova volba na Rosannu. Poručili jí, aby zabránila pokusu s helionem.

Po svém příchodu na Slunce Antarktidy zamořila družici chorobou, nazvanou později „marťanskou nemocí“. Virusy této choroby vypěstoval Risky a jeho přátelé v antarktických laboratořích. Proto za polárních podmínek zabíjely nejrychleji. Rosanně překážel Malý. Byl na nejlepší cestě vytvořit účinné sérum.

Rosanna, která vždy v době, kdy Dulian nebyl v kybernetické ústředně, udržovala spojení s bandou, dostala rozkaz Malého odstranit. Způsobila požár rakety, v které se doktor vrátil z jedné ze svých cest na Zemi. Malého zachránil Garda. Rosanna se snažila podmanit si Duliana a Gardu a znesvářit je tak, aby práce na umělém měsíci vázly. Garda se do dívky šíleně zamiloval. Dulian ji „miloval“ rovněž, přitom však nepřerušil své styky s ošetřovatelkou Marií.

Rosanna se pokoušela Gardu a Duliana otrávit. Sdělila to Riskymu. Prohnaně vrhla podezření na Malého, když odstranila jed z profesorovy kabiny. Malý, jak známo, choval se v té době podivně. Chtěl odejít z umělého měsíce. Bál se, že Višlak v jeho nepřítomnosti dokončí pokusy s akcelerátorem mozku a kromě toho se nechtěl setkat s Gosslarem.

Rosanně se přes veškerou snahu nepodařilo zdržet práce na umělém měsíci. Pokus s helionem se neodvratně blížil. Na umělý měsíc přijela komise UN, aby objasnila, proč dochází k přerušování spojení se Zemí. Kromě toho se komise měla zúčastnit slavnostního spuštění helionu nad Sinklův kráter. Měl jsem tu čest být členem této komise. Mimochodem, podle mého názoru to byla Rosanna Weilerová, která způsobovala přerušení rádiového spojení a ona má také na svědomí katastrofu rakety, jež vezla na družici části elektronového mozku. Nemám však na toto tvrzení žádné důkazy. Bylo to období, o kterém zprávy, nalezené v Riskyho pracovně, mlčí.

Hned po mém příjezdu na měsíc povšimla si Rosanna brože, kterou jsem našel na viselské pláži v Krakově. Domnívala se, že ji tato brož může zkompromitovat a rozhodla se, že mi ji za každou cenu ukradne. Je to samozřejmě pouze moje domněnka, protože také toto tvrzení nemohu doložit žádnými důkazy. Ve své domněnce vycházím z Gardova chování. Musel vidět, že Rosanna po krádeži utíká z mého pokoje. Nechápal, co se stalo, ale protože dívku miloval, rozhodl se, že o všem pomlčí tak dlouho, dokud si s ní o tom nepohovoří. K tomuto rozhovoru pravděpodobně nedošlo. Skvělé hlášení, které jsem našel v Riskyho deníku, popisuje katastrofu na umělém měsíci.

Těsně před zahájením slavnosti odešla Rosanna do kybernetické ústředny. Byla vyzbrojena zvláštním chrličem střel, vyrobeným z křemičité bílkoviny. Tam ji při přípravě katastrofy překvapil Garda. Běžel k dívce, ukrývající se za sloupem (pravděpodobně předvídal její úmysl). Tento okamžik sledoval Dulian, který byl mezi Rosannou a Gardou, a potom Malý. Rosanna nedokončila přípravy, přesto však riskovala výbuch. Neměla jinou volbu — byla objevena. Z katastrofy však vyvázla bez jediného šrámu. Naproti tomu ji však zaplatil životem Garda.

Rosanna se rozhodla, že vrhne podezření na zemřelého. Snaží se všechny přesvědčit, že před katastrofou viděla v rukou Gardy jakýsi velký předmět. Tento předmět však neviděl ani Malý ani Dulian. Rosanna se rovněž snaží podkopat důvěru k Dulianovi tím, že mu v okamžiku, kdy ztratí vědomí, podstrčí brož. Již tehdy se začíná rodit moje podezření proti Rosanně, i když zpočátku ještě nejasné. Rozbíjí je svým vystoupením profesor Arroes.

Risky dosáhl svého cíle — pokus s helionem byl oddálen. Ale antarktická expedice přes tento neúspěch pokračuje ve svých pracích. Riskyho nyní postihuje období velkých neúspěchů. Pokusy s raketou, která mu má dopomoci k ovládnutí umělého měsíce, končí krachem. Kovoví lidé se v akci neosvědčují. Risky je proto zatím používá jen k zastrašování jednotlivých členů výpravy. Není schopen zaútočit otevřeně. V hlavě Triulziho se rodí nový „geniální nápad“. Radí Riskymu, aby se zmocnil živých účastníků výpravy. Tlupě mohli být velmi užiteční vědci takového formátu jako Arroes, Gigant nebo Dulian, který — jak z Evropy oznamoval Višlak — měl brzy přijet na antarktickou základnu spolu s doktorem Grollem. Myšlenka pochytat členy výpravy živé Riskyho úplně posedla. Byl prý v tom ohledu trochu pomatený, jak tvrdili jeho společníci.

Risky poručil Rosanně, aby přijela na Antarktidu. Dívka mu má pomoci uskutečnit jeho plány. Rosannin příjezd přece nemůže vyvolat mezi Arroesovými lidmi žádné podezření. Rosanna má pověst skvělého odborníka. Každá pomoc členům polární expedice, kteří jsou vesměs dobrovolníky, může být z jejich strany přijata jen s nadšením. Ihned po svém příjezdu na bílou pevninu využívá Rosanna výstupu se Savarinem a utíká do hlavního stanu bandy. Zde dostane další instrukce. Mezi členy bandy propukly spory. Většina, na rozdíl od Triulziho a Riskyho, chce donutit Arroesovu výpravu k opuštění Antarktidy. Šéf a „Děda“ trvají na své koncepci. Prozatím banda nemá k dispozici dostatečné síly, tím spíše, že se musí zajistit před případnou odvetou z ostatních světadílů. Rozhodnutí Riskyho je kompromisní. Dovoluje zlikvidovat jednotlivé členy expedice jen v případě nezbytnosti. Celkově vítězí myšlenka „zmocnit se členů expedice zaživa“. Rosanna se vrací na základnu a vypravuje pohádku o kovových lidech. Risky mezitím zřizuje opěrné body na pobřeží, opevňuje palebné pozice. Zajišťuje pobřeží Antarktidy sítí dobře vybavených pevností. Kovoví lidé mají obsluhovat malá děla a několik „létajících talířů“. (Pokusy s těmito „talíři“ se konaly již dříve a prokázaly jejich malou manévrovací schopnost.) Kovoví lidé mají rovněž sloužit k pochytání členů expedice zaživa. To se mělo stát po zničení letiště a elektrárny základny.

Největším trumfem Riskyho jsou jeho zařízení, rušící příjem vysílání z kontinentů a odchylující paprsky radaru. Risky přerušuje spojení polární expedice s kontinenty a připravuje rozhodující útok. V té době Malý a já letíme na Antarktidu. V motoru naší rakety vybuchne bomba, kterou tam vložil Višlak, s nímž se předtím Malý rozešel. Višlak chce tímto atentátem zabít dvě mouchy jednou ranou. Odstranění Malého mu dovolí ukončit samostatně pokusy s akcelerátorem myšlení, odstranění mé skromné osoby zabrání případnému objasnění mnoha tajemství. Toto hodnocení mé osoby Riskym a jeho společníky je ovšem pro mne neobyčejně lichotivé.

Arroes je posádkou donucen odjet s Gigantem pro pomoc na nejbližší kontinent. Členové expedice si totiž uvědomují, že je na ně připravován rozhodující útok. Spojení s kontinenty je přerušeno. Rosanna po své návštěvě u Duliana (o této návštěvě Dulian skoro až do konce nic neprozradil), klade bombu do motoru Arroesova stroje. Za letu zachvátí stroj plameny. Zahyne Gigant. Arroese, který se zachránil, najde Reed, odvážející mne a nemocného doktora Malého.

Rosanna, která se chce pro každý případ zajistit před možným podezřením, podstrčí druhou časovanou bombu Grollovi. Přes mé protesty je Groll uvězněn. Moje podezření se nyní obrací proti Rosanně a Dulianovi. Ale útěk Malého mi hatí rozpočty. Malý opustil expedici z dvou příčin. Především se přímo třásl strachem, že si Višlak přivlastní jeho vynález, akcelerátor myšlení. Kromě toho chtěl přivést pomoc. Věřil ve svůj vynález a soudil, že nám může prokázat nesmírné služby, tím spíše, že elektronové mozky základny nefungovaly. Malý si volí drastickou formu útěku, protože ví, že se dostal do okruhu podezření.

Útěk Malého mě nutí zkontrolovat moje domněnky. Malý uspal mé podezření vůči Dulianovi a Rosanně a znovu je obrátil proti sobě a proti Grollovi. Psychologický pokus s broží, k němuž jsem se uchýlil, protože jsem se domníval, jak se později ukázalo, správně, že tento klenot musí hrát v celém případě určitou úlohu, končí částečným fiaskem. Vpravdě se Rosanna prozradila spěšným vrácením brože, ale závažnost této kompromitace snížil Dulian, který náhodou zkoušel ve věžičce radioaktivní zbraně a tím zničil v přístroji film, který měl dopadnout Rosannu při činu.

Začíná útok netvorů na základnu. Již tehdy jsem tušil, že „kovoví lidé“ jsou pouhými roboty. V tomto přesvědčení mě utvrzovala tato fakta:

1. Před 14 lety zahynula na pobřeží Antarktidy polární výprava. Profesor Reed mi ukázal snímek členů této výpravy. Po retuši snímku se ukázalo, že mezi jejími vedoucími byl Risky.

2. Již dříve jsem dostal zprávu, že Reed objevil vedle stop domnělých Yeti stopy lidských nohou.

3. Bomba vložená do Arroesova stroje svědčila o tom, že zločinec je mezi námi. Kdyby na nás útočili dejme tomu Marťané, nebyl by tento zločinec jejich agentem. Podobně jako my, nebyl by přece schopen dorozumívat se s bytostmi z jiné planety. Tak tedy, jak jsem se správně domníval, kromě „netvorů“ (které jsem ostatně viděl na vlastní oči), musí na Antarktidě vyvinovat činnost lidé z masa a krve. A jistě právě oni řídí „netvory“. Čili — netvoři jsou roboti.

4. Znal jsem způsob útoků Riskyho robotů z doby jeho první diverze po Velkém přelomu. Roboti vždycky chodili husím pochodem. Zničení druhého v řadě mělo vždycky za následek zneškodnění netvora, který kráčel před ním. Vzpomínaje si na tuto zkušenost, poručil jsem Dulianovi, aby mířil na druhého robota v řadě. Díval se na mne jako na blázna. Vystřelil jsem tedy sám a přesvědčil se o správnosti svého podezření.

5. Nezvratným důkazem toho, že jde o roboty, řízené bandou Riskyho, bylo zničení jednoho kovového člověka, kterého jsme našli při jejich útoku na základnu: z roztříštěné hrudi trčely dráty a transistory.

A nyní další průběh událostí.

Risky pomocí svých kovových lidí zaútočil na základnu. Zničil nám letiště a elektrárnu. Počítal, že mu padneme do rukou živí. Neočekával, že se Malý vrátí.

Rosanna znala úmysly svého šéfa, a protože se bála o svého milence, rozhodla se, že s ním uprchne. Přemluvila Savarina, aby se zmocnil jediné koleoptéry, která přežila zkázu letiště. Máme o tomto útěku a o jeho dalších osudech podrobnou zprávu v Riskyho deníku. Během letu vysílala Rosanna k pozicím kovových lidí zvláštní signály, které zaručovaly bezpečnost stroje. Jejího počínání si povšiml Savarin. Začal Rosannu podezřívat. Tehdy mu stručně vyprávěla o svém dosavadním životě. Dokazovala, že jediným východiskem z jejich situace je zrada členů výpravy, zrada lidstva. Za několik minut ovládne Risky základnu. O několik desítek hodin později bude pánem umělého měsíce. Za několik dní ovládne svět. Nikdo mu nebude moci v tom zabránit. Pracovat proti Riskymu znamená být proti sobě samému. Rosanna zapřísahala Tomáše, aby posuzoval situaci střízlivě. Ona — Rosanna, a on — Tomáš, nikdy nedoznají štěstí společného života ve světě, řízeném Unii národů. Neboť Rosanna, zvítězili lidstvo nad bandou Riskyho, bude pykat za své zločiny. Naproti tomu Risky může jim oběma zajistit šťastný život.

Savarin podlehl jejím prosbám a zapřísáhání a uvolil se pracovat pro Riskyho. Zda souhlasil jen na oko a maskoval takto jiné úmysly, těžko říci. Nechci se v této zprávě dotýkat otázek čistě mravních, nemám v úmyslu odsuzovat kohokoli z členů polární expedice. Pro nás zůstává skutečností, že Savarin souhlasil. Po krátkém rozhovoru poslal Risky Rosannu a Savarina zpět do základny. Na Savarinovi žádal jen mlčení. Rosanna dostala rozkaz zničit Malého přístroj. Malý totiž dal bandě co proto. Téměř všechna opevnění, která tlupa vybudovala na Antarktidě, byla náletem Malého zničena, kovoví lidé byli skoro vyhlazeni.

Risky se bál, že doktor Malý zaútočí nyní na jeho hlavní stan, kde právě probíhaly horečné přípravy ke startu meziplanetární rakety. Banda se rozhodla, že okamžitě zaútočí na umělý měsíc. Přípravy ke startu měly trvat ještě čtyři až pět hodin.

Mezitím Tomáš vydal Rosannu do našich rukou. Rozhodli jsme se, že nepřipustíme start Riskyho rakety. Ovládnutí umělého měsíce by znamenalo, jak jsme tehdy soudili, konec lidstva.

Malý ztratil bohužel síly za útoku na hlavní stan nepřítele. Naše koleoptéra byla sestřelena. Malý nepřežil zkázu svého vynálezu. Zemřel v Reedových rukou. Rosanna Weilerová se po krátkém zápase se Savarinem vytrhla z jeho sevření a spolu s bandou uprchla v meziplanetární raketě. Savarin, těžce raněný v přestřelce, zápasí se smrtí. Právě nyní probíhá operace jeho srdce. Kdyby se záchranná výprava nedostavila včas, byli bychom všichni zahynuli…“

Starý Detektiv přerušuje diktát.

Vzpomíná na slova, která nedávno vyslovil vedoucí záchranné výpravy.

„Všechno bylo zbytečné,“ řekl, „utrpení a smrt mnoha hodnotných lidí, kteří pracovali na umělém měsíci, na Antarktidě a na kontinentech. Ano, všechno bylo zbytečné. Profesor Segret ze Slunce Antarktidy nezvratně dokázal, že kurs rakety, které banda použila k útoku na umělý měsíc, byl hned od začátku chybně propočítaný. To znamená, že tento zločinec neměl žádné vyhlídky na ovládnutí světa. Svět nebyl ani na okamžik opravdu ohrožen, i když strach před tímto nebezpečím vedl k převratu. Ulice měst a městeček jsou přeplněny demonstrujícími davy, vznikají revoluční výbory, lidé žádají zavedení nových vládních reforem, žádají, aby byla vytvořena nová základna pro organizaci lidstva. Hle k čemu vedl celý tento případ …“

,Nikoli,‘ uvažuje Glaz, ,vedoucí záchranné expedice nemá pravdu. Naše práce, naše utrpení a naše oběti nebyly zbytečné. Převrat, který se na světě uskutečnil, zbavil lidstvo šílenství, jehož zdrojem bylo sobectví a blahobyt. Samozřejmě — názory na mravní a společenské důsledky událostí na umělém měsíci a na Antarktidě mohou být různé, různě lze posuzovat také jejich hrdiny. Nevíme, co o nich poví jednou dějiny. Nicméně…“ Staroušek Glaz pociťuje v této chvíli nesmírnou radost: za několik dní bude v Evropě, ve strhujícím víru diskusí a sporů: „Nicméně … konečně bude oč bojovat.“