Pavel Vales

Konec ostrova Oscar

Kapitola první

Ve Skalici na náměstí stojí věž. Říká se jí brána, ale ze vrat zbyly v kamenech s vyrytými srdci jen zrezivělé panty. Kluci, kteří se v každou denní dobu honí okolo barokního sloupu, postaveného kdysi na ochranu proti moru, běhají tunelem a křičí hú – hú. Věž je špinavá a ošumělá, jako všechno staré je ve Skalici ošumělé.

Hned za kamenným patníkem, vedle brány, bývala cukrárna. Žlutě natřený portál, vyleštěný výklad a na dveřích zvonek. Na zdi kolem i uvnitř tajemné nápisy, skrývající za cizokrajnými jmény nejlepší lahůdky světa.

GALA – PETER.

CACAO VAN HOUTEN.

STOLLWERCK.

Helena měla nejraději větrové certle za korunu deset pytlík. Byly ve čtyřhranné sklenici na pultě, hned vedle pokladny.

Na druhém chodníku, na té straně ulice, kde nebyl velký, psy milovaný patník, kde byl chodník širší a v koutě nebyl čpavý vzduch, leskl se kachlíčkovaný sokl Kollárova řeznictví.

Jakub Kollár & syn,

stálo psáno na lakované zdi, přestože syn už dávno tátovi v krámě nepomáhal. Zemřel na spálu, když mu bylo dvaadvacet.

Helena chodila do gymnasia v Kostelní ulici proti klášteru, četla básně a před svými kamarádkami se tak trochu styděla za tatíka v bílé zástěře, který se za oknem krámu rozháněl širokou sekerou. Když chodívala večer v houfu děvčat na korso, přecházela raději na protější chodník, i když věděla, že všichni rádi kupují to, co starý Kollár naseká na vyhloubeném špalku.

V sextě poznala Petra Paska. Tančila s ním na majálesu.

Nelíbil se jí. Pak ho potkala na lyžích. Upadla právě v tu chvíli, kdy se na ni díval. Měla vztek, div nebrečela.

Prvně se políbili pod podloubím židovské synagogy, kde nesvítily lucerny. Od toho večera si myslila, že je žena a ostatní ze třídy že nevědí o životě nic.

Chodili pak den za dnem zešeřelým městečkem, po loukách okolo řeky, v polích a mlázím rozcuchaných borovic, vysazených na Městském vrchu. Vraceli se pozdě, ruce pomačkány hodinovými stisky, tváře rozpáleny kradenými polibky, rty pootevřeny úžasem nad novými pocity. Jediné, co si v ty dny uvědomovali, byla touha držet se v objetí, tisknout se jeden k druhému, být co nejvíc spolu.

Když k večeru břinkly do klidu městečka výstřely stahovaných rolet, utíkali křivolakými uličkami předměstí. Drželi se za ruce, dívali se místo na cestu na sebe a litovali každé promarněné vteřiny. Helena musela být doma dřív, než přijdou rodiče z krámu.

Po maturitě se rozloučili. Helena odjela do Prahy na medicínu, Petr Pasek zůstal ve Skalici, šel do místa k obci, neměl na studia. Bylo zbytečné, aby si slibovali, že na sebe nezapomenou. Psát si chtěli denně a zpočátku také psali.

Praha, to byl pro Helenu velký svět. Neustále spěchající lidé i vozidla, benzinová vůně velkoměstských ulic, nenucené chování kolegů na přednáškách, velké biografy, lépe oblečené spolužačky, nesnesitelný pach pitevny. Pro tolik nových dojmů se někdy dostala k Petrovým dopisům až pozdě po večeři. Usínala pak nad papírem, pero jí padalo z ruky mezi řádky stojatého písma.

Pak nenapsala poprvé. Vrátila se až po půlnoci. Šli z přednášek rozkvetlými zahradami pod Petřínem. Mluvili o všem a o ničem. Radovali se z hezkého dne, smáli se na sebe, protože byli spokojeni. Přátelé ze školních lavic. K večeru ji jeden z nich uchopil za ruku. Vytrhla se mu, jako by ji spálil. Ta ruka patřila jenom Petrovi.

Doprovodil ji až k domu. Už si netroufal dotknout se jí. Necítila k němu vůbec nic a na Petra nezapomněla, ale přestala psát denně. A už psala nejen o polibcích, které si slibovali, ale i o Praze, o nových známých, o studiu. Petr se dozvídal o něčem, co neznal a co ho nezajímalo. Její řádky, čtené na lavičkách, na nichž spolu sedávali, zněly strojeně tam, kde měly znít vášnivě, a nadšeně tam, kde šlo o věci, které mu byly cizí.

V ty dny byl Petr Pašek nejsmutnějším obyvatelem Skalice. Chodil ulicemi, ale neviděl je, mluvil s lidmi, ale neslyšel je.

Měli se rádi tak jako dřív? Vzdálenost ubírala z jejich lásky a naopak vyvolávala podezření.

Poslední dopis dostal před prázdninami. Napsala, že nepřijede do Skalice. Odjížděla s výpravou mediků na cestu do Itálie. Pak už dostával jenom pohlednice.

BOLZANO, s otiskem rtů.

JANOV, s označením okna hotelu, v němž bydlila.

BOLOGNA, s horoucími slovy lásky, napsanými ve čtyřverší.

ROMA, s povzdechem, zakončeným vykřičníky. Ach, Petře, kdybys ty byl tady…

Padua, Napoli, Sorrento – letmé pokynutí spěchající ruky a pak pohlednice s modrým mořem a ještě modřejší oblohou. Na zadní straně podpisy mnohých, z nichž někteří se snažili být vtipní, rozjařeni vínem, které tavilo krev, a sluncem, krášlícím kout světa už tak dost krásný.

Pak vypukla válka a Petr Pašek zůstal bez dopisů a bez Heleny.

První dny si nikdo neuvědomil, co to znamená. Někteří se chtěli vrátit do Prahy, jiní chtěli jít k armádě a žádný si nevěděl rady. Helena, která dosud vnímala jen krásné a příjemné, si začala všímat všeho. Ani pod zlatým sluncem, mezi květy a vinicemi nebyl život beze zla a bez bídy.

První myšlenka patřila Petrovi, druhá rodičům. Vzpomněla na otcův krámek pod věží, na maličký život ve Skalici. Uvažovala o tom, jak se uživit v Sorrentu. Také zde však někteří lidé nosili černé košile. Uličkami mezi zelenými terasami pochodovali nadutí hoši s bubínky a píšťalami. Obyvatelé se rozdělili na podezřívané a podezírající. Bylo málo naděje pro cizince bez peněz, kde vlastní člověk neznamenal nic.

Helena byla na rozpacích, co dělat, ale zprávy, které přicházely ze severu, urychlily nejedno rozhodnutí. Vzpomněla si na maminčina bratra v Paříži, prodala poslední, co měla, počkala týden na visum, rozloučila se a dojela k nepěknému činžáku u Porte Maillot právě včas. Strýc Ondřej odjížděl na dovolenou do Bretagne.

Přivítal ji překvapen. Nikdy ji neviděl a nikdy o ní neslyšel. Narodila se dávno poté, kdy se vystěhoval z Brna. Věděl sice z dopisů, že sestra měla holčičku, ale u dveří stála mladá dáma. Strýc André byl ještě natolik Čech a už natolik Francouz, že ji pozval dál.

Část svého příběhu se Heleně podařilo říci hned v předsíni. Další část v ložnici, kde strýc ukládal do kufru několik tuctů košil. Zbytek mu dopověděla ve vlaku do Brestu, protože mu nezbylo nic jiného než ji vzít s sebou. Byla tak nevyspalá a unavená dlouhou cestou, že před koncem vlastního životního příběhu usnula. Neodpustitelné bylo, že právě tehdy, když se hovořilo o Petrovi.

Strýc André nebyl boháč, dovedl se však postarat o sebe i o ty, kteří to potřebovali. Helena odjela první vystěhovaleckou lodí „S. S. Cap Horn“, která vyjela z Rotterdamu s poslední zastávkou v Brestu a příští v New-Yorku.

Loď plná vystěhovalců z rozběsněné Evropy vzbudila na nábřežích mezi zavánějícími doky, sochou svobody a nebetyčnými mrakodrapy první rozruch, který připomněl válku. Lidé byli zoufalí bezradností a neštěstím, které je obklopovalo. Stáli a seděli ohrazeni svými kufry, košíky a houfem vlastních dětí, jako by se chtěli bránit vším, co jim zbylo, před tímto chladným, nelítostným světem, do něhož právě vstoupili.

Helena vyšla na dláždění karanténní stanice s kufříkem, s jakým se jezdí na neděli k mamince. V kapse měla poukaz na dvouletý pobyt v Southern College. Kolem bylo ponuré ráno, smutné přístavní molo oslizlé špínou, cizí lidé uspěchaní vlastními starostmi. Přála si, aby mohla utéci z chaosu, nahánějícího hrůzu, nazpět do Skalice, k tátovi, k Petrovi, ke svým.

První rok v koleji byl perný. Neuměla dost anglicky a i to málo, co dovedla, mnoho nepomohlo. Učila se po večerech studentské hantýrce, aby nevypadala výstředně a rozuměla, co jí lidé říkají. Přednášky a knihy jí byly jedinou společností. Vzpomínky na nábřeží kolem řeky ve Skalici jediným rozptýlením.

Studovala dobře, věnovala tomu všechny své síly. Za dva roky se musela začít živit tím, co se naučí. Profesor Pennington byl radiolog a nerad chválil. O ní říkal, že je nejlepší ze semestru.

Nebylo snadné najít místo pro lékařku, která včera dostala diplom. Psala, chodila, hledala a ptala se, měla doporučení a zkoušela to bez nich, ale marně. Pokrčení rameny, lítostivý obličej, zavrtění hlavou.

„Lituji, nepotřebujeme.“

„Odpusťte, že jsem vyrušila.“

Odcházela, zavírajíc každé další dveře pomaleji.

V Little Rocks dostala místo ošetřovatelky na výpomoc. Výpověď – kdykoli.

Práce v malé venkovské nemocnici je jednotvárná ve Skalici i v Little Rocks. Dny ubíhaly pomalu, noci se vlekly. Nemocní na postelích naříkali, byli nedůtkliví. Lékaři nevyspalí a nervosní. Zastávala práci sestry trpělivě – musela.

Měla službu na operačním sále, když přivezli naléhavý případ, šlo o minuty – operace byla nevyhnutelná. Pacienta mohl zachránit jen rychlý zákrok. Lékař nebyl k nalezení. Byl mladý, žil v Little Rocks a byla sobota. Oblekla plášť a rukavice, vrchní sestře, která na ni hleděla jako na šílence, ukázala svůj diplom a vzala do ruky skalpel.

Když ráno odcházela ze služby, vyřídili jí, aby navštívila ředitele v jeho pracovně. Myslela, že ji propustí, ale podle úsměvu poznala už ode dveří, že je dnes její šťastný den.

„Mám pro vás místo,“ přivítal ji. „Doufám, že je přijmete. Nevěděl jsem, že jste lékařka. Děkuji vám za pohotovost.“

Vyšla do slunečného rána. Zpívala si a tanečním krokem přeskakovala louže, které zbyly po noční bouřce. Přece jen je hezky na světě! Šla procházkou k lesu. Jak by mohla jít v takový den spát.

Do kopce jelo auto. Zahoukalo v zatáčce a prolétlo kolem. Kaluž plná teplého bláta se rozstříkla k příkopu. Helena měla mokrou sukni, pocákanou bluzu a kapky bláta ve vlasech. Zůstala bezradně stát a hrozila za bleděmodrým vozem.

Řidič zpomalil, zastavil a začal couvat. Ještě než otevřel dveře, spustila na něho proud výčitek. Zlobila se, ale vypadala nešťastně. Muž vystoupil z vozu, smekl a zdvořile se omluvil.

Tak poznala svého manžela Grahama Reda.

Graham dovedl vydělat peníze, byl veselý a milý. Kdysi zběhl ze studií kvůli obchodu. Mohl se však pustit do debaty s kýmkoli. Třeba o filosofii. Byl zástupcem General Motors Co. Pro firmu prodával ledničky, vysavače, automobily, pro sebe všechno, co se dalo koupit a prodat. Měl firemní předváděcí vůz. Samozřejmě, poslední model. Jezdil pro Helenu do nemocnice. Chtěl, aby přestala chodit do práce, vydělal přece dost pro oba. Ona se však nevzdala povolání, které si tak těžce vydobyla. Nenaléhal. Když ho zaměstnavatelé pověřili vedením kanceláře v Torontu, opatřil jí místo na radiologické klinice a – narukoval.

Neměla tušení o tom, jaká práce ji čeká, ale vzpomněla si na profesora Pennigtona a přijala.

Dokud byl Graham ve výcvikových táborech kdesi na jihu, psal o válce, jako by to byla legrace. Měl pěknou uniformu, dobré ubytování, mohl se v táboře věnovat sportům, na které neměl při zaměstnání čas. Kantina, kde trávil večery, byla útulně zařízena. Byl na vojně spokojen.

Pak se jednoho dne objevil na chodbě nemocnice. Odjížděl do Evropy. Úzkostlivě ho objala a držela se ho křečovitě až do chvíle, kdy vlak zapískal po třetí.

Grahamovy dopisy z fronty byly plné něhy a nadějí do budoucna. Heleniny vzpomínaly a ptaly se, jak dlouho ještě…

Později psal řidčeji. Mezi dopisy byly mezery. Cítila z nich hrůzu zákopů, pach hořících tanků a sestřelených letadel. Graham byl v první linii, dopisy přestaly chodit.

Od té chvíle se Helena začala bát listonošů jako dítě vodníka. Jednoho dne však přece přišel – a ten dopis, tak uctivý a ohleduplný, už nebyl od Grahama.

Nezmohla se ani na pláč, ani na nenávist. Cítila jen bolest. Po několika dnech si uvědomila, že ho už neuvidí. Nestálo za to žít. Lidé se rodí, jí, spí, milují a nenávidí. A najednou, uprostřed klidné práce, kterou mají rádi, se začnou zabíjet.

Má smysl snažit se vyléčit žaludky nemocné přejídáním, játra tvrdnoucí pitím, klouby unavené poživačností a mozky rozleptané neřestí, když pak uzdraveni a znovu schopni nenávisti dají povraždit miliony zdravých hochů a milenců?

Přijala místo radiologa na vzdáleném ostrově, aby zapomněla.

Kapitola druhá

Ke všem přístavům vedou křivolaké uličky plné krámků, v nichž se nic neprodává, s okny s novinami místo záclon, s hospodami, do nichž se vchází po třech schodech dolů, s ploty, polepenými starými plakáty.

Uličky u přístavů jsou stejné. Stejné jsou i přístavy.

Za železnou branou, za skladišti, na hladině modré olejem stojí lodi. Černé i bílé. Kouří, nebo oddychují, připoutány úvazky lan k přístavnímu molu. Všechny se chystají na daleké cesty.

Doktor Sasada prošel kolem opuštěných lodních můstků s nápisy o kursech lodí, minul prodavačku květin, přešel koleje a zastavil se u muže v uniformě.

„Hledám Aale. Nevíte, kde kotví?“

„Aale?“ opakoval muž. „Kolem skladiště doleva. U prvního mola. Poznáte ji snadno. Vypadá jako soukromá jachta.“

„Děkuji.“ Doktor Sasada se dal naznačeným směrem.

Nerozhodl se pro odjezd snadno. Dlouho uvažoval, dlouho vyjednával. Celé noci prochodil po tokijských ulicích a přemýšlel. Nakonec však uznal, že není jiného řešení. Psal žádosti do všech laboratoří světa. Pracoval na usměrnění jaderné reakce kobaltu a potřeboval výkonný urychlovač částic. Takový synchrofasotron v Tokiu nebyl.

Oak Ridge, Harwell, Amersham, Los Almanos… věhlasná jména, ale pomoc nikde. Velké laboratoře chránily svá tajemství. Nemínily dát cizinci k disposici svá zařízení.

Už by se byl smířil s porážkou, když ho navštívil pan Snips. Byl cizinec, vypadal důvěryhodně, byl o všem informován, dokonce i o jeho výzkumných pracech, a nabídl mu zaměstnání u společnosti ARCO. Ujistil ho, že laboratoře jsou nejmoderněji vybaveny, že bude mít po ruce všecko, co potřebuje. Finanční podmínky nebyly špatné, přestože doktora Sasadu zajímaly ze všeho nejméně. Divil se, kde má společnost laboratoře: ostrov Oscar. Nikdy takové jméno neslyšel.

Konečně Guam, Ponape, Jahvit, Enivetok, Bikini nebo Oscar. Málo na tom záleží, jen když bude moci pracovat. Včera mu pan Snips přinesl smlouvu se společností, dnes už odjížděl.

„Aale“ byla pěkná loď a kabina, do níž ho uvedl sám kapitán, byla vkusně zařízena. Sotva si stačil vybalit zavazadla, ozvalo se bručení strojů, pracujících v podpalubí, a loď se začala chvět.

Odjíždíme!

Prošel dlouhou chodbou, vyběhl na palubu a postavil se k zábradlí. Přimhouřenýma očima pozoroval vzdalující se přístav. Z lodí se stávaly lodičky, z mola plůtek kolem dětské zahrádky a bíločerný maják na jeho konci byl jako špendlík s ozdobnou hlavičkou, zapíchnutý nazdařbůh do oceánu. Bílošedá obloha nad ním byla stále modřejší. Stoupající slunce ji rozpalovalo.

Doktor Sasada nastavil snědou tvář větru z moře. Pomalým pohybem vzal do ruky černou kostěnou obroučku brýlí a protřel si hřbetem ruky unavené oči. Jak bylo příjemné, dívat se do dálky!

Kolem proběhl hoch se svinutým lanem na rameni. Rozložitá postava kapitána zakrývala okno velitelského můstku. Po palubě přicházeli dva muži. Podle obleku nepatřili k posádce.

Doktor Sasada se otočil. Chvíli se na sebe tázavě dívali. Pak větší z nich, v kožené sportovní bundě, přistoupil blíž a zeptal se:

„Oscar?“

„Oscar!“ odpověděl doktor Sasada a usmál se. Druhý muž přistoupil blíž a po vojensku hlásil:

„Oscar!“

Všichni se dali do smíchu.

Muž v kožené vestě se uklonil a představil se.

„Jim Oakland, letec za války, obchodní zástupce před válkou a prodavač nepotřebných patentů po válce. Nyní nezaměstnaný s nadějí vydělat hodně peněz jako pilot na ostrově Oscar.“

„Doktor Sasada,“ představil se s úsměvem. Třetí podal doktorovi ruku a zeptal se:

„Japonec?“

„Z Tokia.“

„Parker, David Parker, také pilot. Vlastně jsem vyučený drogista, ale nelíbí se mi stát za pultem a prodávat Coca-Colu. Létání je lepší. Mám dvě medaile. Jedenáct stíhaček jsem Fricům sestřelil. Jedna mne také trefila,“ ukázal na levé rameno. „Dobře mi to spravili, ani o tom nevím. Vy jste lékař?“

Postavili se k zábradlí vedle doktora Sasady a dívali se na věčně pohyblivé moře.

„Ne, jsem nukleární fysik,“ odpověděl Japonec.

„Atomové bomby.“

„Nukleární fysika – to nemusí být jen atomové bomby.“

„Ale jsou,“ řekl rozhodně pilot. „Co jiného se dělá ve všech těch atomových městech po celém světě?“

„Především výzkum.“

„Výzkum. Řiditelné střely, vodíkové bomby, transkontinentální rakety a projektily, které by mohly doletět na měsíc. Jsou však určeny jinam.“

„Byl jsem informován, že na Oscaru je to jiné!“

„Jiné…“ vzdychl posměšně Jim Oakland.

„Jsem Japonec, vím, co je atomová bomba. Nikdy bych se nesnížil k tomu, abych pomáhal na válečném výzkumu!“

„A co myslíte, že asi dělá ta naše ARCO? Výhodné podmínky, odlehlý ostrov, smlouva na dva roky…“

„Samozřejmě výzkum!“

„Jde o to, jaký.“

„ARCO – Antarctic Research Company – Společnost pro výzkum Antarktidy.“

„Doktore, kde je souvislost? Cožpak to nevidíte? Antarktida a atomový výzkum!“

Sasada se opřel o zábradlí a významně se usmál.

„Nedejte se splést. Souvislost je jen zdánlivě násilná. Ledové pláně a atom mohou mít něco společného. Nebyl by to první nápad toho druhu. Nová energie může dokázat mnoho. Nový světadíl, příjemné podnebí tam, kde jsou dosud ledovce. Myslím, že dobře vedená a dostatečně financovaná společnost by se mohla pokusit o uskutečnění zajímavého projektu. Změnit polární noc v teplý den.“

„Hezky se to poslouchá,“ přisvědčil Jim Oakland.

„Už nevěřím ničemu,“ odporoval Parker. „V dnešní době je v módě nenazývat věci pravými jmény a dávat společnostem krycí názvy. Nevěřím ani, že v ženském klášteře jsou jeptišky.“

„Byl jsem informován jinak,“ bránil se doktor Sasada. „Atomové město, viďte?“

„Laboratoře jsou prý jedinečně zařízeny. Možnosti neomezeného výzkumu!“

„To věřím,“ odpověděl letec, aniž se otočil, „pro takové účely bývá peněz dost.“

Jim Oakland zahodil zbytek cigarety do vlny běžící s lodí, zahleděl se Japonci vážně do očí a s důrazem na každém slově řekl: „Víte, doktore, já se o politiku nestarám. Jde mi o práci a o to, abych vydělal dolary. Nechci myslet na to, mám-li na zítřejší večeři nebo na dárek pro děvče. Koupím si vůz a potřebuji na benzin, mám prostě rád život. Proto nenávidím atomové vědce.“

„Fanatici. Jednoho dne vyhubí lidstvo. Zatím nám tahají dolary z kapsy. Všichni platíme na experimenty se smrtí!“ přerušil ho David Parker.

„Hrají si s něčím, na co ani jejich vědecké mozky nestačí. Každý z nich se zbláznil ve chvíli, kdy se mu podařilo vypočítat, jak obrovskou sílu má v ruce. Patří za mříže. Člověk nemá ještě tolik rozumu, aby si věděl rady s atomem.

Řekněte, dal byste svému klukovi na hraní dynamit? Nedal, viďte! Ale my všichni klidně přihlížíme, jak si pár lidí, kteří si zrovna tak neví rady, hraje s energií, která nás všechny může zahubit, dřív, než se nadějeme.

Proto je nenávidím. Ale vy – vy mi připadáte lepší, doktore!“

„Snad proto, že jste Japonec,“ dodal Parker. „Vy už víte, co to znamená.“

„Nevěřím,“ prohlásil doktor Sasada důrazně, „že někdo, ať je to kdokoli, by se odvážil po zkušenostech z Hirošimy a Nagasaki použít jaderné energie proti lidem. Ví přece, co má v ruce! Taková zbraň ničí všechno – i toho, kdo ji stvořil.“

„Možná, že budeme létat na strojích s atomovým motorem,“ smál se Jim Oakland a pozoroval alky, obletující nepřetržitě se točící radarovou anténu.

„Něco takového už existuje!“

„Rusové mají prý připravenou meziplanetární raketu k cestě na měsíc!“

„Proč ne, když dovedli poslat psy na okružní cestu vesmírem.“

„Delfíni!“ zvolal Jim Oakland a ukazoval na hladinu.

V brázdě za lodí se objevily lesklé hřbety. Jako když si hrají, vyskakovali delfíni ke slunci a mizeli ve zpěněném oceánu.

„Loď je pro ně božstvo, proto za ní táhnou,“ smál se David Parker a pozoroval vodu.

„Podívej, Davide, jak se nám klanějí!“

„Spíš táhnou za lodními odpadky,“ řekl doktor Sasada a Jim Oakland s odmítavým gestem dodal:

„Za touhle lodí toho moc nechytnou. Jsme na ní mimo posádky jediní cestující.“

„Doktore, řekněte mi, proč by se měl výzkum pro Antarktidu dělat zrovna tady, na druhé straně světa? Takových ostrovů přece je!“

„Snad strategické důvody. Víte, v těchto záležitostech se příliš nevyznám,“ přiznal doktor Sasada.

Všichni tři hleděli do vln, pozorovali rybí hřbety, prořezávající hladinu, a myslili každý na něco jiného, a přece všichni na totéž. Na život bez výbuchů.

První večer na širých vodách byl nejhezčí, jaký si kdo na moři může přát. Ochladilo se, vítr se utišil a klid tlumil i monotónní hukot motorů. Na přídi se bělaly větráky a zábradlí, ve dne zlaté, postříbřil měsíc zeleným leskem. Jim Oakland seděl na balíku lan a hrál na foukací harmoniku. Nebylo mu nic svaté, ale takovou pohodu si netroufal porušit slovem. Doktor Sasada ležel na proutěném křesle a pozoroval širokou tvář nebe.

Utekl týden.

Sedm dnů mezi vlnami a žárem slunce, sedm dnů za mřížemi zábradlí, sedm nocí mezi stěnami s kulatým okénkem polévaným mořem. Sedm dnů zpestřených jenom letem albatrosů, lesklými skoky delfínů, rudými západy a bledými východy.

Sedm dnů sblížilo cizince, že se z nich stali přátelé.

Pak přišla neděle. Den, kdy si lidé na pevnině oblékají nejlepší šaty a chystají se udělat něco neobvyklého.

Jim Oakland seděl ve svém hnízdě spleteném z lan a pozoroval obzor. Dnes měli přistát. Už kolikrát se mu zdálo, že vidí na čáře, dělící nebe od oceánu, něco, co mohlo být zemí. Pokaždé to bylo jen přání, kterému fantasie propůjčila tvar.

Teď se však nemohl mýlit. Zvedl dalekohled k očím, znovu zaostřil a opravdu… „Ostrov!“

Nejdřív jen střapatá čára na obzoru, pak modrý proužek a než si doktor Sasada zabalil zavazadla, bylo vidět zemi. Písčité pobřeží, nízké a nažloutlé, přerušené korunami palem. Za ním rovina. Záliv s betonovým vlnolamem, krabicovitá budova, vybíhající do volného moře. Za ní obrovitá kostka, vysoká několik pater, skládaná z betonových kvádrů – bez jediného okna.

Doktor Sasada pozoroval podivné budovy se zájmem. Obrovská výzkumná stanice. Vlastně celé ostrovní město. Dobře volil.

„Trestanecká kolonie! Vězení bez oken!“ posmíval se Jim Oakland.

„Laboratoře. Mají několik metrů silné zdi, proto ten nezvyklý tvar,“ vysvětloval doktor Sasada a dodal nadšeně. „Opravdu velký podnik!“

Jim Oakland se opíral o zábradlí, tvářil se zklamaně a mechanicky žvýkal. Na ruce mu visel letecký vak. Měl ho ještě z války. „Zatím to vypadá spíš na kriminál, než na fabriku.“

Na lodním můstku stál kapitán s vybledlou kšticí a dával poslední rozkazy k přistání. Díval se s nechutí na břeh ostrova. Když plesklo s lodi první lano na molo, odvrátil se, jako by se mu přistání hnusilo.

Kapitola třetí

Kolečka klouzala neslyšně po bentonitové podlaze. Karl Otto Rosenthal řídil křeslo potažené zelenou safiánovou kůží k širokému oknu. Pomalu otáčel kličkou na zdi. Záclona se otvírala jako opona, odkrývající scénu.

V pozadí kvádr železobetonové budovy bez oken. Jen u vchodu okénko pro vrátného, nad ním orientační světlo.

Popojel s křeslem blíž. Na obou opěradlech měl několik různobarevných páček, kterými je řídil.

Za oknem přistávalo letadlo. Zahřmělo v oblacích, zakroužilo a za malou chvilku bylo slyšet ostře řezavý praskot turbin nad střechami laboratoří. V dálce zahoukala lodní siréna.

Zatáhl záclonu. Pohnul páčkami a křeslo se rozjelo k psacímu stolu. Místnost byla ozdobena jediným oknem, vyplňujícím celou stěnu. Na šedivé zdi visel obraz hořců v černém rámu z leštěného dřeva. Veselými barvami a slunečnou náladou horského svahu se rouhal klášterní přísností zařízení. Dvě židle, stolek, pancéřová skříň na spisy. Uprostřed psací stůl, připomínající rozlohou i vybavením dispečerský pult elektrárny.

Zastavil křeslo v oblouku vykrojeném do desky stolu. Bílými, průhlednými prsty člověka, který nepřijde na slunce, sevřel okraj desky přitáhl se blíž a položil ruce na stůl. Tvář napovídala, že je to všední, nemocný člověk. Oči říkaly něco jiného. Byla v nich krutost sobců postižených tělesnou vadou, odhodlání i vůle.

Karl Otto Rosenthal byl, jak sám o sobě říkal, člověk bez národnosti. Mluvil však německy a zdálo se, že jiný jazyk ani dobře nezná.

Býval známým vědcem, ale nikdy to o sobě neřekl. Za války pracoval v elberfeldské „Gudrun 135“. Práce se mu dařila. Uskutečnění projektu rakety s doletem několika tisíc kilometrů bylo na dosah ruky. Byl vyznamenán. Dostal dokonce vůdcův osobní dopis. Spoléhali na něho.

Pak ho některý z jeho závistivých spolupracovníků udal Sicherheitsdienstu. Nikdo se ho na nic neptal, neměl možnost se hájit. Odvedli ho z laboratoře rovnou do vězení. Obvinili ho ze styku se zahraničím, ale nedokázali mu nic. Přesto nebyl propuštěn a rehabilitován. Kdyby se bylo jednalo o kohokoli jiného, byl by již z preventivních důvodů likvidován.

Generál Sicherheitsdienstu, s kterým se znal od dětství, zařídil, že hauptman Rosenthal byl jenom degradován a poslán na východní frontu.

Ukrajina už dávno nebyla německou posicí. Utíkali denně třicet kilometrů. Bláto, špatný salám a zeleninová polévka. Padlé nepochovávali, nebyl čas. Nepřekonatelné závěje sněhu, omrzlé ruce a uši. Zvláštní příděl rumu. Zahřál, uspal a uklidnil. O to horší byl vždy ráno budíček ruských dělostřelců.

Nekonečné jsou ukrajinské pláně a bezedné její bláto. Bezhlavý útěk skončil v lazaretu. Když už se zdálo, že je v bezpečí, prolétla mu střepina zbloudilého granátu břichem.

Zůstal ležet, kamarádi běželi dál.

V ruském zajateckém táboře ho vyléčili. Po dvou operacích žaludku, kdy doslova balancoval mezi životem a smrtí, se uzdravil. Odklízení trosek po vlastních bombách je hrozná práce. Mrtvoly kamarádů, které se objevovaly v ssutinách, byly jen málokdy celé. Karl Otto Rosenthal nemohl těžce pracovat, obstarával tedy jejich pohřby.

Nenáviděl ty, kteří ho nutili k takové práci, nenáviděl dřevěné baráky za ostnatým drátem. Nenáviděl i lékaře, kteří mu zachránili život – začal nenávidět všechny. Mimo sebe.

Jednoho dne skončila válka. Jednoho dne ho poslali domů, do Berlína. Nesmírně se těšil na nový život mezi svými. Jeho kamarádi v zajateckém táboře mu byli nesnesitelní.

Procházel rozmasakrovaným městem jako v příšerném snu. Takhle vypadal Berlín! Pokoušel se vyhledat přátele. Všude našel jen strach. Zůstal jeho jediným společníkem po mnoho týdnů. Kamarád strach. Přítele nenašel. Jedni ho odmítli, protože byl nacista, jiní se ho báli, protože se domnívali, že nacista nebyl.

Nenáviděl je všechny.

Bezradně se toulal ruinami města, z noclehárny do noclehárny. Byl doma, a domov neměl. Šel haldami, na nichž si hrály děti, kličkoval mezi trychtýři po bombách až o okraj plnými páchnoucí vody. Pozoroval plížící se stíny lidí, kteří byli před nedávném plni sebevědomí a naduté pýchy.

Nenáviděl je, pokořené, i ty, kteří je pokořili.

Byl hladov, unaven a zklamán. Neuznával hlad, ignoroval únavu a zklamání překonal se zaťatými zuby. Karl Otto Rosenthal se nezabývá takovými záležitostmi, Karl Otto Rosenthal je přehlíží.

Opřel se o zeď polorozbořeného domu a nepřítomně se díval do šednoucího dne. Tohle byl tedy konec války.

Podvečerem práskla detonace zapomenuté bomby. Trosky protějšího domu se zvedly do výše a jemu bylo najednou tak dobře, lehce. Byl se vším spokojen.

Za dva týdny se probudil na nemocničním lůžku. Život mu zachránili - ale jaký život! Léčení bylo zdlouhavé a rekonvalescence trvala mnoho měsíců. Pak jednoho dne přišel lékař a oznámil mu:

„Chodit už nebudete, ale naučíme vás jezdit.“

Říkali, že to není jen tak jezdit na vozíku. Když ho poprvé zvedli s postele a posadili, vzal za kola a jel. Neuznával to, že nemá nohy, ignoroval to, že jede na vozíku poprvé. Jemu, Karl Otto Rosenthalovi nemohou vadit takové maličkosti. Nepotřebuje nohy, on ne. Nemusí chodit, on ne. A kdyby opravdu chtěl, chodil by i bez nohou. On, Karl Otto Rosenthal.

Ručkoval na kolech vozíku. Zpocen námahou a napětím vyjel do rozkvetlé zahrady. Krása stromů a keřů ho zarazila. To pro něho není. Pro něho zůstal jen vozík, jenom vozík.

Karl Otto Rosenthal se nevzdává tak lehce. Pro něho přijde ještě chvíle. Ještě o něm uslyší, všichni ti, kteří běhají kolem, smějí se, flirtují s ošetřovatelkami, mají doma ženy v postelích a děti u stolu a žijí. Však on bude žít také, mozek mu neamputovali a nohy – k čemu nohy!

Oblíbil si zákoutí v zahradě, kde kvetly forsythie a pučely magnolie. Zajížděl do jejich stínu, skrýval se před lidmi a přemýšlel, bude-li pozorování květů ještě dlouho jeho jediným zaměstnáním. Byl přesvědčen, že ne.

Právě pod těmi kvetoucími stromy přijal jednoho dne nečekanou návštěvu. Byl to všední člověk. Měl plešatou hlavu, mluvil německy, měl vodově mdlý pohled a na Němce nápadně kvalitní šaty. Pro Rosenthala znamenal víc než všichni ostatní lidé na celém světě. Nabídl mu práci.

Karl Otto Rosenthal věřil, že nezůstane jenom invalidou na vozíku pro mrzáky. Věřil, že si na něho jednoho dne svět vzpomene, že ho zavolají. Nebyl překvapen, že mu neznámý muž nabízel život.

Finanční podmínky, které sjednali, byly víc než dobré. Trochu se podivil místu, kde měl pracovat. Ostrov Oscar v Tichomoří. Nikdy neslyšel o ostrově toho jména, ale nakonec procestoval půl světa, aby přistál na jeho břehu.

Bílé ruce si pohrávaly s knoflíky na desce stolu. Odklopila se. Objevil se mikrofon a televisní obrazovka. Cvakl vypínač, rozsvítilo se červené světlo.

„Přistála Aale?“

„V osm třicet. Jsou v karanténní stanici.“

Karl Otto Rosenthal doladil opatrným pohybem obrazovku. Nejdřív několik čar, rozkmitané postavy, potom se objevila místnost, v níž bylo několik osob. Prostředí připomínalo celnici v malém evropském přístavu.

Karanténní prohlídka. Muži v uniformách otvírali zavazadla. Jeden z příchozích, Japonec, měl jen jediný, velký kufr. Druzí dva měli spoustu vaků a kufříků nejrozličnějších tvarů a barev.

Karl Otto Rosenthal otočil páčkou a poroučel:

„Osobní údaje nového doktora!“

„Japonce?“

„Toho v karanténě!“

Ozval se šelest magnetofonové pásky, potom hlas z amplionu:

„Doktor Sasada z Tokia. Hláskuji: SASADA. S jako Samuel, A jako Anna…“

Odhláskoval potřetí a pokračoval:

„Masao Sasada, bytem v Tokiu, stár třicet pět let. Vystudoval střední školu. Věnoval se na Císařské tokijské universitě studiu přírodních věd. Současně pokračoval pod vedením profesora Tsuzuki ve výzkumu působení radioaktivních paprsků na živé organismy. Neměl prostředků na další studia. Otec byl nemajetný. Po dosažení doktorátu pokračoval externě. Zaměstnán ve Výzkumném ústavu pro radiovou emanaci při Císařské tokijské universitě.

Těsně před vypuknutím války vydal první vědeckou publikaci ‚Experimental Studies on the Action of Roentgen Rays‘. Aktivní voják. Na několika frontách. Později raněn do nohy. Léčen v lazaretu, pak v tokijské nemocnici, kde zůstal až do konce války jako pomocná síla v laboratoři.

Po akci ‚Hirošima‘ se odstěhoval z Tokia do Hirošimy. Studoval působení radioaktivního záření, vzniklého výbuchem, na různé druhy materiálu.

Vědeckou práci z tohoto oboru uveřejnila pensylvanská universita ve své interní publikaci. Nemohla být získána.

Od roku devatenáct set čtyřicet osm ve výzkumné laboratoři university, později ve Výzkumném ústavu pro nukleární fysiku při Císařské akademii v Tokiu.

Nejznámější práce: ,Základní výpočty pro stavbu urychlovačů částic.’ Zdokonalení magnetického systému kosmotronu. Omezení produkčních teplot při řetězových reakcích. ‚Stroncium goc a poslední nedokončená práce o radiokobaltu. Podle vlastního tvrzení může práci dokončit, bude-li mít k disposici výkonný urychlovač částic. Zpravodaj se domnívá, že to bylo hlavním motivem, proč přijal nabídku společnosti.“

V místnosti karanténní stanice byly zatím vyřizovány formality. Noví zaměstnanci dostali písemné instrukce o ostrově, jeho podnebí a zařízení a pracovní řád společnosti. Jim Oakland se ušklíbl, když nahlédl do pravidel, která měla určit způsob jeho života.

Zaměstnanec karanténní stanice mu připnul identifikační kartičku s kontrolní folií citlivého filmu. Zaznamenával intensitu radiového záření, kterému byl jeho majitel vystaven. Když ještě dostal Geiger-Müllerův počítač radioaktivní intensity v podobě plnicího pera, rozčilil se.

„Haló!“ obrátil se na zřízence společnosti. „K čemu tahle opičárna? Jsem pilot. Budu létat. Tam nahoře nejsou žádné ty vaše paprsky, nebo jak tomu říkáte.“

„Pane, je mi líto. Předpis. Dělám, co mám nařízeno. Je tady víc pilotů a všichni nosí Gé Em. Pro vaši bezpečnost, pane. Uvidíte, že si zvyknete.“

Vstoupila žena v bílém plášti. Světlé vlasy měla krátce přistřiženy. Přímý pohled říkal, že ví, co chce. Ruce si stále s něčím pohrávaly.

„Doktorka Kollárová,“ podala každému z nich ruku a sedla si do křesla vedle Sasady. „Jsem lékařka zdejší nemocnice. Nechtějí vás šikanovat. Opravdu ne. Jsou to běžné předpisy pro místa, kde je možnost vyzařování. Buďte rádi, že vás chrání.“

„Připadám si jako zločinec s číslem,“ rozčiloval se Jim Oakland a s opovržením cvrnkal do tvrdého štítku.

„Ty kartičky nejsou nic jiného než kousek filmu, zasunutý do pouzdra. Každý den se podle něho v laboratoři zjišťuje, jak silnému záření jste byl vystaven.“

„A co když zjistí, že už mám dost?“ smál se Jim.

Doktorka Kollárová se usmála. Muž, který jí odporoval, byl tvrdohlavý jako všichni muži. Přizpůsobila se jeho lehkovážnému tónu a vysvětlovala:

„Dostal byste se ke mně do nemocnice.“

„Vstupenka k vám? Tu si rád ponechám.“

„Doufám, že nepřijdete. Buďte opatrný!“

„Jak mohu vidět neviditelné paprsky?“

„Proto vám dali Gé Em, miniaturní Geiger-Müllerův počítač. Upozorní vás klapáním na nebezpečí. Stačí, abyste se jen přiblížil.“

Jim Oakland zmlkl. Měl už mnoho různých zaměstnání a konečně to jeho poslední opravdu nestálo za nic, ale že neviditelný nepřítel, číhající na každém kroku, musí být hlídán hned od vstupu na ostrov – to ho přivádělo z míry.

Otočil se k doktorce Kollárové sice s výrazem souhlasu, ale přece ještě odporoval.

„Tam nahoře, kde já pracuji, nic takového není. Do laboratoře nepůjdu.“

David Parker, který dosud seděl vedle jednoho ze svých četných vaků a spokojeně si prohlížel instrukce o ostrově, se přidal:

„Copak se na ostrově povalují hromady uranu?“

„Ne, ale představte si, že jsou zde látky, jejichž jediný gram může způsobit smrt,“ řekla doktorka Kollárová. „Při práci s nimi vznikají odpady. Obsahují jenom mizivé množství nebezpečného prachu. Prakticky jenom to, co se z odpadu už nepodařilo dostat, ale ve velkých množstvích jsou také nebezpečné.“

„Řekl bych, že by se měly vyvážet někam, kam nikdo nepřijde.“

„Proč je nehodí do moře?“

„Někdy stačí jenom prach…“

„I ten je nebezpečný?“

„I prach.“

Hlas z magnetofonové pásky na stole Karl Otto Rosenthala zatím pokračoval:

„Soukromý život doktora Sasady byl shledán bezúhonným. Je povahy mírné, spíš pasivní. Nemá větších nároků na soukromé pohodlí. V Tokiu pracoval denně do pozdních hodin nočních. Jedl nepravidelně a do svého bytu chodil jen spát. Není o něm známo, že by se stýkal s komunisty. Jeho koníčkem je četba a plavání. Má zálibu ve starých obrazech evropských mistrů a vlastní obsáhlou literaturu pojednávající v několika jazycích o evropských galeriích.

Jeho chování v době, kdy byl na frontě, nebylo zjištěno. Většina jeho spolubojovníků padla. Po provedení akce Hirošima se veřejně stavěl proti atomovým zákrokům a odmítal je. Dá se předpokládat, že Sasadova práce v oblasti radioaktivního kobaltu směřovala k mírovému využití isotopu.

Podle informací, které zpravodaj získal, lze potvrdit, že se jedná o pracovníka s obsáhlou praxí, který je svému oboru oddán a výzkumné úkoly bude plnit svědomitě.

Zpravodaj doporučuje, vzhledem k jeho národnosti, původu osobním poměrům, aby byl přidělen některému z oddaných pracovníků, aby byla umožněna kontrola jeho smýšlení. Končí osobní informaci o doktoru Sasadovi, opakuji…“

Na televisní obrazovce se objevila laboratoř.

Muž v kombinéze z bílé umělé hmoty seděl u přístroje, který vypadal trochu jako kufříkový gramofon, trochu jako přenosný televisor. Na jeho obrazovkách se míhaly světelné křivky. U stěny stál olověný tresor, připravený pro transport radioaktivních látek. Obraz přeskočil na skupinu dvou mužů za silnou ochrannou zdí z bílých betonových kvádrů. Za ní byla připevněna válcová nádoba z olova, asi metr vysoká. Jeden z mužů z ní vytahoval pomocí dlouhé tyče zátku. Druhý pozoroval Geiger-Müllerův počítač. Na ochranné zdi byla tabulka:

POZOR – nebezpečí. Válec obsahuje radioaktivní materiál!

Uprostřed byla značka, sestávající ze tří červených trojúhelníků okolo jednoho bodu. Smluvené označení pro radioaktivní látky škodlivé lidskému organismu. Plavovlasý muž skončil měření. Za ním se ozval hlas z amplionu:

„Doktor Olsen se dostaví ve dvanáct třicet k šéfovi. Opakuji: doktor Olsen, ve dvanáct třicet k šéfovi. Hlaste příjem na centrálu. Konec.“

Plavovlasý muž položil opatrně přístroj na pracovní pult, svlékl silné gumové rukavice, pročísl si prsty vlasy a odešel k telefonu. Vytočil číslo centrály.

„Olsen. Slyšel jsem hlášení. Ve dvanáct třicet u šéfa. V pořádku.“

Položil sluchátko.

Karl Otto Rosenthal přepnul zatím na karanténní stanici a pozoroval nové pracovníky. Doktor Sasada seděl a četl. Lékařka nemocnice Helena Kollárová prohlížela vysvědčení o zdravotním stavu. Rosenthal zpozoroval, že si prohlíží doktora Sasadu příliš dlouho. Připomínal jí snad někoho, nebo se znali?

Vstala a energicky odešla.

Jim Oakland a David Parker byli plni neklidu.

„Taková procedura! Copak jsme prašiví, aby nás takhle prohlíželi? Teď ještě všichni odejdou a nechají nás tady trčet!“

„Čekáme na výsledek testů. Brali nám přece krev, hned jak jsme přistali,“ uvažoval Sasada.

„Za takovou dobu bych pro testy dolétl do Honolulu a už bych byl hodinu zpátky,“ čertil se David Parker a přecházel dlouhými kroky po místnosti.

Konečně vstoupil úředník.

„Formality jsou skončeny. Zdravím vás jménem společnosti. Promiňte, že jsme vás tolik zdrželi. To víte, předpisy! Nesmíme vás ani přivítat, dokud není po prohlídce. Ukáži vám vaše byty. Pojďte, vůz čeká!“

Nastoupili do Chevroletu a rozjeli se do nitra ostrova. Vůz projel mezi neomítnutými budovami z železobetonu, připomínajícími přístavní skladiště, a zahnul do široké prázdné ulice, oživené jen dvěma zelenými pásy trávníku po stranách.

Nikde žádní chodci.

Jen občas projelo kolem těžké nákladní auto, přikryté plachtou. U silnice neobvyklé dopravní značky, na nárožích tabulky s čísly ulic. Jinak nic. Ani obchod, ani plakát s obličejem filmové herečky, ani reklamní nápis, ani neon se symbolickou láhví COCA – COLA. Jenom keře, rozkvetlé všemi barvami. Koruny palem je chránily před slunečním žárem.

Po levé straně silnice budovy letiště a betonové přistávací plochy. Stále se otáčející, radarové antény. Prostorné hangáry z vlnitého hliníku. Startovací věže a naježené pruty antén. David Parker, sedící vedle šoféra, pochvalně kýval hlavou.

„Prvotřídní…!“

„A to gonio!“ ukazoval Jim Oakland.

„Mohli by mu závidět i na Wake Islandu. No tohle je něco! Poslední typ Convairu!“ ukazoval na hangár.

„Tak turbiny přece budou –“

Doktor Sasada pozoroval budovy, okolo nichž projížděli. Jedna připomínala tvarem i rozlohou krytou sportovní dráhu. Synchrofasotron. Podle velikosti opravdový gigant.

Projeli náměstíčkem. Nikde žádní lidé. Jen nekonečné fasády betonových hal, bez jediného okna. Fádní a šedé. Za nízkými pavilony správy ostrova vedla silnice alejí palem po pobřeží. Za necelých deset minut rychlé jízdy zastavili před rozlehlou stavbou, která mohla být hotelem.

Na jedné straně rozsáhlý park s palmami a blahovičníky, banánovníky a bohatě kvetoucími magnoliemi, na druhé písečná pláž. V pozadí nedozírná plocha moře a vysoké nebe.

Nikde ani loď, ani pevnina, ani lidé.

Šofér zastavil před vchodem do zasklené haly. Vešli. Doktor Sasada vystoupil z výtahu ve druhém patře, oba piloti jeli výš. Na chodbě čekala žena v černých šatech s vlasy staženými do lesklého uzlu. Mlčky se uklonila a zeptala se:

„Doktor Sasada?“

„Ano.“

„Buďte vítán. Přeji vám příjemný pobyt.“

„Děkuji.“

„Budete u nás bydlet. Jsem ráda, že se smím starat o pořádek ve vašem bytě.“

Procházeli dlouhou chodbou, pokrytou zeleným kobercem s barevnými květy. Žena, která měla podle místního zvyku ruce stále sepjaty na prsou, vysvětlovala:

„Zde jsou vaše pokoje. Postarám se o všechno, co budete potřebovat. Budete-li mít jakékoli přání, použijte telefonu. Aparát je v saloně.“

Odemkla. Doktor Sasada vešel.

„Váš domov,“ slyšel za sebou. „V prádelníku je ústavní prádlo. Pracovní oděvy ve skříni. Používejte, prosím, pro práci jen ústavního prádla. Je to předepsáno. Vyměňujte je denně. Každý večer jde do zkušebny, aby byla zjištěna případná radioaktivita.“

„Vím,“ přerušil ji doktor Sasada. „Pracoval jsem už za stejných podmínek.“ Žena sklopila oči, jako by se omlouvala, a vysvětlovala dál.

„Pro volné večery můžete použít civilního oděvu. Ten také posíláme denně do zkušebny, v době, kdy pracujete. Nenechávejte nic v kapsách. Kdybyste přece jen zapomněl, najdete všechno v nočním stolku. Koupelna je zde.“ Otevřela dveře, které vedly z malé předsíně do koupelny se sprchovým boxem a vanou.

„Oběd, večeři i ostatní jídla dostanete po celý den i po celou noc v jídelně v jižním křídle. Není zapotřebí, abyste s sebou bral peníze. Konsumace jsou zanášeny na osobní konto a budou vyúčtovány se mzdou.“ Náhle se lehce uklonila a pousmála se:

„Kdybyste si něco přál, zazvoňte, prosím.“

Odešla.

Doktor Sasada si sedl do křesla v salonku, jehož velké okno vedlo na balkon. Za řadou kvetoucích záhonů mísil příboj nepokojnou modrou vodu s pískem pláže. V dáli bylo slyšet startující letadlo. Nad balkonem přeletěla neslyšně alka. Pak zase naprosté ticho. Vlastní tep ve spáncích, zrudlých rozčilením z nových dojmů, dělal největší hluk.

Zazvonění. Zvedl sluchátko. „Prosím!“

V aparátu se ozval dívčí hlas.

„Doktor Sasada?“

„Ano.“

„Hlaste se prosím hned jménem, je to zde zvykem. Doktor Rosenthal vás očekává ve dvanáct patnáct. Ve dvanáct deset bude připraven před vchodem vůz. Opakujte hodinu, prosím. Kvůli kontrole.“

„Ve dvanáct patnáct budu u doktora Rosenthala,“ řekl poslušně.

Tři čtvrti hodiny času. Vešel do koupelny a pustil studenou vodu.

Deset příštích minut bylo slyšet cákání, pleskání bosých nohou na dlaždicovou podlahu. a hlasité pískání vlastních skladeb.

Za psacím stolem seděl bledý muž. Mohlo mu být třicet pět, nebo padesát. Patřil k typu plavovlasých lidí s bílou průhlednou pletí, u nichž se věk určuje nejhůř. Hlavu měl nachýlenu dolů, jako by ho tížil smutek.

Když doktor Sasada vešel, upřel na něho pohled ocelově šedých očí, trochu se narovnal, postavil z průhledně bílých rukou stříšku na desce stolu a řekl:

„Prosím!“

Doktor Sasada udělal několik kroků dopředu. Kromě psacího stolu, dost podivného, dvou židlí a tresoru byla místnost prázdná. Jedinou ozdobou byl obraz na stěně. Květiny, které Sasada neznal. Prapodivná kancelář ředitele tak obrovského podniku.

Muži se na sebe mlčky dívali. Doktor Sasada si nebyl jist, může-li začít první. Bál se porušit zvyklosti, nakonec se přece odhodlal a uklonil se:

„Doktor Sasada. Mám zde pracovat.“

„Rosenthal. Budete pracovat se mnou.“

Zase ticho, jen dole za širokým oknem přehrčel nákladní vůz. Karl Otto Rosenthal seděl nehybně za stolem a věnoval všechnu pozornost výhradně svým rukám. Potom se znovu zadíval na nového spolupracovníka. Ani ruku nepodal, ani se neusmál. Nesnažil se přivítat. Divný člověk, smutný. I když mluvil, zněl jeho hlas pochmurně.

Opřel se lokty o stůl, jako by se chystal vstát, podíval se přísným pohledem na doktora Sasadu, stále ještě stojícího před psacím stolem, a řekl:

„Říkali mi o vás. Budete pracovat s mým asistentem na novém problému. Bude to rovněž váš přímý představený. Seznámí vás s povinnostmi. Dá vám potřebné pokyny.“

Na chvíli se odmlčel a potom, jako by si náhle uvědomil, že není sám, pokračoval.

„Pracoval jste prý na stronciu a s kobaltem 60. Rád bych slyšel o vašich výsledcích. Stručně ovšem!“

Doktor Sasada si oddychl. Nepřívětivé přivítání na něho zapůsobilo jako studená sprcha. Podivínské zařízení místnosti, v níž stále ještě stál, dojem zvyšovalo. Teď konečně trochu zájmu. Dalo se dokonce říci že ve slovech stroncium a kobalt byl náznak něhy, když je Rosenthal vyslovoval.

„Pracoval jsem se stronciem 90. Problém jsem vyřešil. Práce byla odevzdána Akademii a byla jí také přijata. Mám jeden výtisk s sebou, dám vám jej k disposici.“

Rosenthal se neznatelně uklonil. Na jeho šedé tváři se objevil zájem.

„Co kobalt?“ zeptal se.

„Dosud nejsem hotov. Scházel mi výkonný synchrofasotron. Doufám, že zde… Žádal jsem o to při podpisu smlouvy.“

Odmlčel se, jako by čekal námitky, a když odpověď nepřicházela, ptal se sám.

„Je zde, doktore Rosenthale, výkonný urychlovač částic?“ V jeho hlase bylo slyšet obavu. Nekonal celou tu dlouhou cestu zbytečně? Bude moci pracovat, tak jak měl v plánu? Nebude podivný muž, který seděl před ním za stolem, bránit v jeho výzkumu?

„Jste zvědav, doktore, ale prozradím vám že na Oscaru je nejvýkonnější synchrofasotron, který byl kdy postaven.“

„To je důležité,“ oddychl si doktor Sasada. „Dovolíte, abych na něm pracoval?“

„O všem se dohodnete s mým asistentem. Seznámím vás za chvíli.“

„Můžete mi říci, na čem budu pracovat?“

„Úkoly vám sdělí také doktor Olsen. Řeknu vám něco o našem poslání. Na první pohled se zdá, že jde o nové výzkumy na poli vodíkových explosí. Princip je stejný. Marshallovy ostrovy, akce „CASTLE“ a ostatní. Znáte?“

Doktor Sasada přikývl.

„Všechno přežitek. My přidáme kobaltový plášť. Silný kobaltový plášť. Explosí se změní v kobalt 60. Zvýšíme energii. Dovedete si představit?“

„Nebezpečná záležitost!“ zhrozil se doktor Sasada. „Je možné takovou reakci ovládat? Není to nekontrolovatelný výbuch?“ Karl Otto Rosenthal neodpověděl. V jeho očích se objevil záblesk pýchy vědce nad vyřešeným problémem. Znovu se za svým psacím stolem narovnal a s tónem, v němž Sasada slyšel posměšek i jistotu suveréna, pokračoval:

„Vysvětlím vám projekt, kterým se ARCO zabývá. Zaměřili jsme pozornost na krajiny, které dosud nepatří nikomu. Oblasti okolo pólu. Jsou nevyužity: přikrývá je nesmírně vysoká vrstva ledu. Pod ní je však nepředstavitelné nerostné bohatství. To potřebujeme.“

Doktor Sasada souhlasně přikývl.

„Bylo už mnoho fantastických projektů jak zbavit Antarktidu ledu, ale…“

Doktor Sasada který pozorně sledoval jeho výklad, mu skočil do řeči, a s nadšením vysvětloval:

„Morton. Chtěl navrtat zemské jádro a vyvést horké plyny z hloubi země až na led. Clark, Pétienne a Balles. Všichni se snažili rozpustit led a změnit podnebí.“

„Na papíře…“ přerušil ho Rosenthal. „Prostředky byly neúměrné cíli.“

„Váš plán, doktore?“ ptal se Sasada.

„Kobaltová bomba!“

V přísně zařízené místnosti zavládlo napětí. Doktor Sasada nervosně přešlapoval před psacím stolem. Podíval se k židlím u okna. Snad by si mohl sednout! Nebo zapálit cigaretu. Je to příliš mnoho překvapení najednou. Nemohl se vzpamatovat a jenom jakoby pro sebe řekl:

„Kobaltovou bombou na led?“

„Plášť, o kterém jsme mluvili,“ pokračoval doktor Rosenthal a snad se docela málo usmíval, „nám vyrobí tepelnou energii několika milionů stupňů. V takovém horku roztaje i ten největší ledovec.“

„Ale radioaktivita! Krajina by byla přece neobyvatelná!“ namítal doktor Sasada.

„Kobaltové nálože by byly přivedeny k výbuchu jednak hluboko pod vrstvou ledu, jednak vysoko nad ní.“

„Tak jako pokusné výbuchy?“

„Eniwetok, konečně i akce „CASTLE“.

„Zajímavé použití.“

„Z ledu by vznikla teplovodní jezera“, pokračoval Karl Otto Rosenthal, „zmírnila by podnebí. Radioaktivita by byla minimální. Voda z nich by se mohla vypouštět do moře a současně použít na pohánění elektrických agregátů.“

„Kobalt 60 pro tento účel! Nikdy by mne nebylo napadlo“ přiznával doktor Sasada.

„Pracujeme na prototypu vodíkové bomby s kobaltovým pláštěm. Bude to i váš úkol. Pokusné detonace byly velmi úspěšné. Kobalt dělá divy. Teploty, kterých jsme při pokusech docílili, jsou tak obrovské, že je nemáme čím měřit. Velké explose, doktore Sasado. Nesmírně velké explose, o jakých se nikomu na světě ani nezdá!“

Oči mu zářily a bílé prsty se křečovitě proplétaly, jako by se ruce nemohly něčeho dočkat. Z celého obličeje vyzařovalo nadšení fanatika. Doktoru Sasadovi bylo od této chvíle jasné, že Karl Otto Rosenthal je vědec, který je za výsledek svého výzkumu ochoten dát duši.

Kobaltová bomba!

Viděl před sebou kamenný pomník v Hirošimě. Stál na náměstí, které vzniklo na místě celé čtvrti domů. Jediná bomba je smetla. Kamenný pomník, kterým se chce lidstvo bránit proti zbrani, ničící všechno. Pomník za osmdesát tisíc padlých a čtyři sta tisíc zmrzačených! Vzpomínka na děti, hrající si v písku, tramvajáky za okny tramvají, mlékaře rozvážející konve, na milence v parcích, na starého Onomi, lampáře z přístavu.

Doktor Rosenthal zazvonil. Vstoupil muž v bílé kombinéze. Lehce se uklonil a zůstal stát beze slova nedaleko dveří. Rychlým pohledem přelétl doktora Sasadu.

„To je náš doktor Olsen. S ním budete pracovat.“

Muži si podali ruce. Oba se na sebe nedůvěřivě podívali. Odhadoval jeden druhého. Odešli společně. Ten první klidný a sebevědomý, protože byl doma. Druhý zmaten tím, co právě slyšel.

Laboratoře byly zdánlivě roztroušeny po celém ostrově, ale malé betonové krychle bez oken, rozmístěné jakoby bez plánu sem tam mezi palmami, nebyly všechny laboratořemi.

Jednou večer, když se doktor Sasada vracel do hotelu, zabočil do míst, kudy jindy nechodil. Po obou stranách betonové ulice stály budovy, poseté na střechách trávou. Byly tak nízké, že bylo zřejmé, že musí pokračovat pod zemí. Na plotě z ostnatého drátu, kterým byly obehnány, visely v pravidelných vzdálenostech tabulky: NEBEZPEČÍ – VSTUP ZAKÁZÁN!

Na konci ulice byla brána s bíle natřenými sloupy. Než k ní doktor Sasada došel, vyšli mu naproti dva muži v uniformách zřízenců společnosti. Přes prsa jim visely automatické pistole.

„Propustku!“ řekl větší z nich.

„Propustku? Nemám.“

„Musíte se vrátit!“

„Nevěděl jsem. Kdo vydává propustky?“ Zeptal se jen tak, aby ještě něco řekl.

„Velitel stanice. Budova C. První blok. Hned u civilního přístavu.“

„U civilního přístavu,“ opakoval. „Je tady ještě jiný přístav?“

Místo odpovědi si strážný popotáhl opasek a se shovívavým úsměvem se zeptal.

„Jsi nový,?“

„Přijdu málo ven,“ odpověděl doktor Sasada vyhýbavě a obrátil se k odchodu.

V opuštěné ulici, která připomínala nekonečnou chodbu věznice, zněl klapavě každý krok. Okolní budovy bez oken odrážely ozvěnu. Civilní přístav – civilní přístav, opakoval si v rytmu kroků. To znamená, že je na ostrově ještě jiný, vojenský. Ale vždyť zde není vojsko!

Byl už na konci ulice a po několika krocích by byl zahnul zpět na třídu, která vedla k obytné budově, když za sebou zaslechl hlasy a smích. Otočil se. Z brány, od níž se vracel, vycházely hloučky mužů i žen. Žen bylo víc. Každá z nich zvedla v bráně jednu nohu po druhé a muž v bílé kombinéze přejel obě podrážky bot malým přístrojem.

Radioaktivní prach. Doktor Sasada ponořil ruce do kapes, zůstal stát uprostřed chodníku a pozoroval. Musí se zde pracovat s velkými kvanty radioaktivních látek, když zkoušejí detektorem podrážky ještě u brány.

Dal se zvolna hlavní ulicí.

Úmyslně šel pomalu, a když ho první ženy předcházely, slyšel znovu jejich smích a řeč, které nerozuměl. Šly z práce a bavily se. Na ostrově byla továrna. Snad na radioisotopy, snad na něco jiného.

Pomalu se šeřilo. Po silnici vedoucí okolo pobřeží projížděla kolona nákladních vozů. První z nich rozsvítil, ostatní, jeden za druhým, mrkly velkýma očima. Přeletěly kolem a zanechaly nad silnicí proužek dýmu a v dálce několik červeně svítících bodů.

Měl rád hezké večery. Dovedl stát na břehu pláže, až tam, kam donášel příboj proužky nažloutlé pěny, naslouchal pravidelnému dechu vln a pozoroval rudé slunce, jak opatrně namáčí palec nohy do chladivého oceánu. Po každé, když zmizelo ve spoustě vod, čekal, že oceán zasyčí a nad šednoucí obzor se vyvalí oblaka páry z uhašeného žáru.

Začalo se rychle stmívat.

Keře kolem pruhu písku zavoněly kořením. Koruny palem se rozechvěly vánkem, který posílalo moře usínající zemi. Albatros zalétl na lovu příliš daleko do moře. Minul se s posledním stínem nad hlavou. Na ostrov padl klid přímořského večera.

Nebylo ještě osm, když vstoupil do jídelny. Tak brzo k večeři nikdy nepřišel. Pracovali obyčejně s Olsenem déle, a pak už býval tak unaven, že si nechával přinášet večeři do pokoje.

Zůstal stát nedaleko vchodu, nadzvedl brýle s očí a rozhlížel se místností.

„Haló, doktore!“

Otočil se překvapen.

„Dobrý večer, Air Oakland!“

„Kde jste celou dobu vězel? Už jsme si s Davidem říkali, že vás poslali zpátky. Jedl jste? Pojďte k našemu stolu.“

„Máte společnost.“

„Přítel. David je na letišti, má službu. Dovolte, to je John Bergere.“

Od stolu se zvedl muž s úzkým obličejem, s hlubokýma očima a patkou rovných vlasů, sčesaných do čela, a dlouho vstával.

Když se konečně narovnal, byl o hlavu vyšší než Jim Oakland a o dvě hlavy delší než Sasada.

„Jean Bergere z Brestu. Jim dosud nepochopil, že Jean se nevyslovuje John. Tihle hoši z Texasu nemohou někdy pochopit daleko jednodušší věci.“

Všichni tři se rozesmáli. Francouz svému vtipu, Jim jeho tvrdošíjnosti, s kterou ho opravoval a doktor Sasada ze slušnosti. Sotva si sedli, pokračoval Jim ve svém halasném monologu a pohlédl na Francouze.

„John je také pilot. Já nahoře – on dole.“

„Kde dole?“

„Pod mořem.“

„Potápěč?“

„Ne, ponorka.“

„Na ostrově je ponorka?“

„Jsem jejím velitelem.“

„Jste voják?“

Jean Bergere se usmál a horlivě zavrtěl hlavou.

„Každá ponorka nemusí být válečná. A moje není. Víte, jsem něco jako speditér.“

Doktorovi přinesli večeři. Podíval se na talíř, pak znovu do tváře Francouzovy a chvíli na něho beze slova hleděl. „Nákladní ponorka?“

Francouz přikývl.

„Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

„Také jsem netušil, že budu vozit pod vodou bedny,“ odpověděl Francouz.

„Poslyš, Johne!“ vmísil se do rozhovoru Jim Oakland, „co to vlastně vozíš?“

„Žádné tajemství. Nemá se o tom sice mluvit, ale jsme tady mezi svými a stejně to každý ví. V továrně pracuje spousta lidí.“ číšník postavil na stůl sklenici se žlutou limonádou, ve které se pohupovaly kostky ledu a nakrájeného ovoce.

„Tohle je nejlepší, co tady mají,“ ukazoval Jim Oakland na sklenici. „A potom gin!“

„Mluvil jste o podmořské plavbě, pokračujte, prosím“, pobízel Sasada.

Jean Bergere chvíli přemýšlel a vypravoval dál.

„Vozíme olověné bedny. Říkají jim kesony.“

„Kesony?“ přerušil ho se zájmem doktor Sasada.

„Už chápete, doktore?“

„Jak bych nechápal. Pracuji už pár let s radioaktivním materiálem. Olověné?“

„Olověné. Těžké jako hrom. Pod vodou je to jedno.“

„Odkud je vozíte?“

„Z továrny. Každý má nahoře oka, znáte to, doktore, elevátory je zachytí a nasadí do nosné koleje na kýlu.“

„Všechno pod vodou?“ ptal se Jim Oakland.

„Samozřejmě. Nenakládáme je, máme je zavěšeny na lodním kýlu.“

„Musí klást obrovský odpor. Dovedu si to představit, plížíš se po dně jako langusta.“

„Pět uzlů, víc neudělám.“

„I to je dost.“

„Máme před kesony zavěšenou špici a vzadu ploutev. Mají tvar, který neklade odpor.“

Doktor Sasada zpozorněl. Nákladní ponorka, to nebylo běžné vybavení výzkumného střediska. Továrna, kde pracují domorodé ženy, také ne. Nebyl si tak docela jist, k čemu slouží výroba na ostrově. Co vyrábějí?

Jima Oaklanda také zaujal výklad o ponorce. Dychtivě naslouchal a nakonec se zeptal.

„Poslyš, Johne, není to vaše nakládací zařízení nedaleko přístavu?“

„Na druhé straně skalnatého výběžku. Za zátokou civilního přístavu.“

Znovu slyšel Sasada o civilním přístavu. Znovu mu byla tato okolnost podezřelá. Proč jsou na ostrově dva přístavy a proč se jednomu z nich říká civilní? Odložil černé kostěné brýle, otřel si unavené oči a ptal se Francouze i Jima Oaklanda.

„Je to ta úzká betonová budova.“

„Ta, co vybíhá do moře. Přístav, hangár i překladiště,“ odpověděl Jean Bergere.

Doktor Sasada uvažoval o tom, proč dopravují bedny pod vodou. Obsahují radioaktivní látky, o tom byl přesvědčen. Pak je doprava pod hladinou výhodná. Voda působí jako stimulátor, filtruje paprsky nebezpečné lidskému organismu. Kesony jsou olověné, jedná se tedy o velké množství nebezpečných látek. Olovo samo propustí jenom málo záření.

K čemu však tolik radioaktivního materiálu? Pro laboratorní pokusy?

Jim Oakland, který stále ještě všemu nerozuměl, se znovu ptal:

„Vy Francouzi jste lidé povrchní. Povídáš takovou dobu a ještě jsi neřekl, k čemu je to všechno dobré. Nebylo by, u čerta, jednodušší, naložit bedny jeřábem na řádnou loď?“

„Má to smysl jen v jediném případě. Když kesony obsahují silně radioaktivní materiál,“ řekl doktor Sasada a pozoroval tvář Jeana Bergera.

Kolem stolu přešla skupina žen. Osmahlé, černovlasé, asi ostrovanky, prošly místností, aby se připojily k jiným, které seděly u dlouhého stolu u oken.

„Krásky z Tahiti,“ vydechl nadšeně Jim Oakland, když kráčely kolem.

„Pracují v továrně,“ řekl soucitně Jean Bergere. Nedovedl si je představit u strojů v neprodyšných kombinézách, s protiprašnými filtry na obličejích.

Tlumená hudba bubínků, táhlá melodie neznámého nástroje. Náhrdelníky z voňavých květů. Hnědoboké dívky hrající na lastury. To se mu zdálo důstojné jejich postav, jejich královské chůze a pohybů, které si vypůjčily od štíhlých kmenů palem. Civilisace, technika. Zakukleny pracují v továrně, místo aby zpívaly a tančily na břehu moře.

„Prima holky,“ řekl Jim Oakland uznale.

„Nikdo se s nimi nedomluví. Znají jen tu svoji hantýrku,“ litoval Jean Bergere.

„Kam vozíte ty kesony?“ vracel se Sasada k věci. Čím déle přemýšlel, tím větší měl podezření. Zařízení, o němž Francouz mluvil, neslouží výzkumným účelům.

„Nikam daleko. Do skladišť. Jsou všude kolem ostrova, v různých hloubkách.“

„Skladiště pod vodou?“ divil se Jim Oakland. „To jsem v životě neslyšel!“

„Začínám rozumět. Místo, aby se stavěly železobetonové bunkry, ukládá se materiál pod vodu,“ souhlasil doktor Sasada a byl nervosní rozčilením, doví-li se od Francouze i účel takových opatření. „Není to špatný nápad,“ pokračoval uznale.

„Nejsou to vlastně skladiště,“ smál se Jean Bergere. „Rovné korálové plošiny. Skály na chráněných místech, tam kde nejsou proudy. Aby je písek nezanesl.“

Mořská hlubina může zakrýt hodně věcí. Dobrých i zlých. Mořské sasanky viděly už nejedno tajemství. Kolik ponorek sedlo svým ocelovým břichem právě mezi ně! Kolik vraků se sneslo na podmořské louky! Technika a pokrok zasáhly i do mořských hlubin. Mezi plaché ryby, barevné ráčky, do světa chobotnic a žralocích vrahů.

Ale jaký pokrok? Jaká technika?

„Číšníku, přineste mi whisky a hodně ledu!“ rozhodl se Jim Oakland a dodal: „Je to v tomhle vedru přece jen nejlepší nápoj!“

„Není nad dobré víno,“ řekl Jean Bergere, „jenže tady…“

Jim Oakland, který se díval střídavě na skleničku whisky před sebou a k dlouhému stolu u oken, popadl kalíšek, zachrastil v něm kostkami ledu a najednou ho obrátil do sebe.

„No. Není to špatné. Dám si ještě jednu. Vy Francouzi,“ obrátil se ke kapitánovi ponorky, „nemůžete dát bez vína ani ránu. Doktore, vždyť u nich pijí víno i kojenci. Proto to s nimi také tak dopadá. Kdybyste pili whisky, mohli jste zůstat velmocí.“

„Každému, co mu chutná,“ řekl doktor Sasada, dopil svoji limonádu a vstal.

„Půjdu,“ řekl. „Vaše vypravování bylo opravdu zajímavé. Dobrou noc!“

„Měl byste se zase ukázat, doktore. Nemusíte prosedět celý život u těch svých přístrojů. Přijďte na pláž! Zaplaveme si!“ volal za ním Jim.

Sasada prošel mezi stolky. Muži a ženy jedli, pili, bavili se a četli noviny takže místnost hlučela jako hodně navštěvovaná kavárna.

Nedaleko, snad jenom pár set metrů od jejich stolků, ležely pod hladinou moře uloženy olověné kesony s materiálem, který byl jistě nebezpečný, když musel být tak dobře skrýván.

Proč měla ARCO takové zásoby okolo ostrova? Výbuchy měly být přece provedeny daleko odtud, v Antarktidě.

Na kratší stěně stál pult, kde barman ve vysoké bílé čepici míchal nápoje. Několik mužů sedělo na vysokých židlích; nepřítomně klátili nohama a drželi poloprázdné skleničky. Barman neměl co dělat. Stál za pultem a blaženým výrazem kněze. Vzpomínal na něco hezkého.

Doktor Sasada prošel létacími dveřmi do haly a zůstal nerozhodně stát. Venku tropická noc. Nahoře prázdný pokoj. Osamělý večer. Rozečetl článek v BULLETIN OF ATOMIC SCIENTISTS, ale dnes neměl náladu dělat to, co každodenně.

Otočil se k východu.

U pultu s cigaretami vedle lože vrátného stála žena v šedivém kostýmu. Nejdříve si všiml nízkých černých střevíčků. Bůhví, proč ho tak všední věc upoutala. Šedou siluetu korunovaly krátké plavé vlasy.

Doktor Sasada zatáhl roztržitě z cigarety. Zasvítila mdlým bliknutím, jako stopka brzdícího automobilu. Když sahal po turniketu dveří, žena se otočila. Rovnala si do kabelky balíčky cigaret. Zahlédl její obličej.

„Dobrý večer,“ přistoupil k ní. „Snad bych vás ani nebyl v tom přítmí poznal.“

„Já vás určitě. Podle vážného obličeje a černých obrouček brýlí,“ smála se Helena Kollárová a snažila se zavřít kabelku naditou cigaretami.

„Ne, nejde to.“

„Dovolíte,“ podržel je. „Tolik kouříte?“ ptal se a měl pod obroučkou brýlí spokojený výraz člověka, kterému se něco povedlo, aniž ví jak.

„Nekouřím tolik. V nemocnici nejsou cigarety, a tak si kupuji do zásoby,“ usmála se. Ohlédla se, jako by někoho čekala. Hledala židli.

Udělali několik kroků doprostřed místnosti a zůstali stát, jako lidé, kteří se znají jen málo a navíc jsou v cizím prostředí.

„Nechodíte do jídelny? Neviděl jsem vás ještě.“

„Jsem stále v nemocnici. Bydlím tam, jím, spím, ven se dostanu jen málokdy. Moc práce. Když mám volno, ležím a čtu. Kam se dá jít? Biograf. Pláž.“

„Velká nemocnice?“

„Skvěle vybavená. Pro studium ideální prostředí.“

„Spokojena?“

„Dosud jsem si nezvykla a jsem tady už třetí měsíc. To množství postižených a v jakém přicházejí stavu. Jde z toho hrůza!“

Poodešli ke dveřím. Doktor Sasada nespouštěl oči s obličeje ženy, svírající v náručí přeplněnou kabelku. Po posledních slovech se zadíval zamyšleně do kouta místnosti. Náhle pocítil, že dnešní večer už není tak prázdný, jak se mu zdálo.

„Musím už jít,“ řekla najednou.

„Služba?“ zeptal se a v jeho hlase bylo slyšet zklamání.

„Až v deset,“ odpověděla.

Pár kroků k východu z haly. Doktor Sasada se znovu rozpačitě zastavil. Nemohl se rozhodnout. Mohl by ji doprovodit. Cítil potřebu nebýt dnes večer sám.

Doktorka Kollárová ho předešla.

„Chcete mne doprovodit?“ zeptala se prostě.

Vyšli před budovu. Zůstali znovu stát, každý se svou myšlenkou. Skleněný turniket dveří pohazoval do tmy odrazy lustrů z haly stále pomaleji. Zastavil se. I mdlé světlo znehybnělo.

Černá noc. Taková, kdy je příjemné mít v kapse silnou baterku, v ruce hůl a klapat podpatky, tak aby to dělalo co možná největší hluk. Bylo chladněji než odpoledne. Slabý vánek přinášející vzdálené šumění příboje pročesával vlasy. Někde nedaleko pracovaly stroje. Bručely svůj monotónní bas k pískotu cikád.

Klidná noc. Upokojující.

Sestupovali se schodů na chodník. Dámské střevíčky klapaly do pleskavých kroků muže. Zdálo se, že nikdo z nich nechce porušit pohodu zbytečným slovem.

Hrůza z množství postižených.

Její slova mu nešla s mysli. Závoj noci házel mezi kroky vzpomínky.

Hirošima.

Srpnové ráno nic netušícího města. Do sluncem prozářeného vzduchu se zařízlo vytí sirén. Letecký poplach. Radarové stanice zachytily skupinu nepřátelských letadel. Blížila se k pobřeží. Když přilétla nad pevninu, zjistilo se, že jsou pouze tři.

Tři letadla nebudou přece bombardovat!

Poplach byl odvolán. Lidé vyšli z temných krytů do ranního slunce a oddychli si.

V osm hodin zakroužila letadla nad Hirošimou. Lidé vzhlédli vzhůru a pozorovali tři stříbrné mušky na modrém stropě ulic. Jedna z nich nesla městu smrt. V osm hodin čtrnáct zaplál nad městem ohnivý bod. Během několika vteřin se rozrostl v kouli o průměru osmi set metrů.

Posádka letadla byla první na světě, jež zažila pohled na nejhroznější smrt celého města.

Ohnivá koule explodovala a vyrostla v purpurový sloup, tavící ocel, měnící vodu v páru. Plameny sežehly tisíce lidí, mizejících v rozžhaveném vzduchu, rozlily kámen a srovnaly se zemí, co člověk po staletí tvořil.

Ze zasaženého města zůstal oblak bílého kouře, který se vznášel k překvapenému nebi. Několik hodin čněl v mracích příšerný vykřičník, aby varoval zbytek živých.

Osmdesát tisíc mrtvých. A den po dni, měsíc po měsíci, odkrývala smrt dál v nahlodaných organismech své zákeřné možnosti. I ti, kteří netušili, že byli zasaženi, podlehli.

Tmavá noc, vzrušená krokem dvou párů bot klapajících o betonovou dlažbu, dala myšlenkám pevný tvar a vzpomínce věrohodnost skutečnosti.

„Neměla jsem nikdy hrůzu z nemocí,“ ozvalo se do vzpomínek. „Konečně, jak bych mohla. Léčím a dělám to ráda. Je to jediné hezké, co mi zůstalo. Pocit, že pomáhám, že mohu zmírnit utrpení. Někdy i vrátit život.“

„Nemoci jsou staré jako samo lidstvo,“ řekl Sasada. „Známe je, proto se jich nemusíme hrozit.“

„Většinu dovedeme vyléčit, ale ty, které ještě neznáme, někdy zvítězí. Naši odvěcí nepřátelé.“

„Bojujeme však.“

„Ale zde – irradiační nemoci – ty si vymyslil člověk. Příroda mu dala do ruky sílu, s kterou si neví rady a která působí zlo, kam se podíváte. Nemám úzkost z toho, že lidé jsou nemocní. Hrozím se toho, že umírají přičiněním jiných. Jsou zákeřně zavražděni, my to víme a nehledáme vraha. Předstíráme, že se nás to netýká. Nedovedete si představit…“

„Dovedu. Byl jsem v Hirošimě osmého srpna. Dva dny poté. Hledal jsem matku a sestru. Nenašel jsem je. Ani dům, v němž bydlily…“

Pouliční lampa na rohu pozlatila na vteřinu vlasy kolem obličeje ženy s kabelkou v náručí. Žlutá zář přeskočila na tvář obrácenou k brýlím. Šli vedle sebe, beze slova, se stejnou myšlenkou.

Ulice před nimi zazněla krokem okovaných bot. Drze se ozval do klidu noci. Postava se zastavila několik kroků před nimi. Bíle nalakovaná helma s červeným pruhem. Hlídka se zbraní přes prsa.

„Stůjte!“

Čtyři takty klapajících podpatků. Potom ticho.

„V noci je tato oblast uzavřena. Musíte se vrátit.“

„Proč?“ zeptala se udiveně žena.

„Z bezpečnostních důvodů,“ oznámil muž s prodlouženou lebkou.

„Pro koho, nebo pro co?“

Tomu muž se zbraní přes prsa nerozuměl. Nebylo zapotřebí. Vydělával si tím, že stál hlídku. Když šel kdokoli jiný, než on, zavolal „stůj!“ Měl zbraň, bílou helmu a důvěru zaměstnavatele. Nepřemýšlel proč. Právě tak jako se neptal zaměstnavatel, proč si ten člověk vydělává tím, že v noci stojí na ulici.

„Šli jsme po špatné silnici,“ řekla Helena Kollárová, když se vraceli. „Musíme doleva. Podržte mi, prosím, kabelku.“

Načervenalý plamének zápalky ozářil rty s cigaretou, dva štíhlé prsty a oči přivřené před náhlým světlem. Přeskočil pod kostěné brýle a velkým obloukem zhasnul na betonové dlažbě. Zůstaly po něm dva rudé ohýnky, střídavě pulsující slabším a silnějším světlem.

„Kdybyste dovolila, nesl bych vám kabelku. Máte ji tak plnou a… smím-li vám nabídnout, ulice je tak tmavá – zavěste se.“

Chvíli cvakaly kroky. Pak ucítil pod paží ruku. Držela se pevně. Dokonce se zdálo, že ho tiskne, ale jen málo, docela málo, snad jenom ze strachu před tmou a nerovnou cestou parku, kterým šli.

„Ti vaši nemocní –“ zamlouval myšlenku, „jejich hodně?“

„Oddělení jsou plná. Denně vozí nové.“

„Že si ti lidé nedají pozor. Přece vědí s čím pracují. To by se mně nemohlo stát. Neustále myslím na to, že mám v ruce nebezpečnou hmotu.“

„Vy snad.“

„Konečně, všude jsou automatické Gé Em.“

„Jsou to prostí lidé. Domorodci, pracující v továrně.“

„Tak přece továrna.“

„Jistě… Dělníci od mlýnů.“

„Jaké mlýny?“

„Melou prášky. Nevěděl jste to?“

„Ne, nevěděl,“ odpověděl rozpačitě a znovu se zabýval myšlenkou, která ho napadla dnes při rozhovoru s Francouzem. Co když ty zásoby materiálu nejsou určeny pro výzkum? Proč by však nemohli skladovat materiál pro Antarktidu?

Na malém kopci, mezi stromy parku se objevila stěna osvětlených oken. Široké průčelí nemocnice zářilo tisíci žárovkami a matně osvětlovalo chlupaté kmeny palem, mořským pískem vysypané pěšiny a kulatý záhon před vchodem. Osvětlilo také ženu v šedém kostýmu, která pustila rámě svého průvodce.

„Byl jste trpělivý. Vyslechl jste moje nářky. Měla jsem potřebu postěžovat si. Zrovna zábavná jsem asi nebyla.“

Znovu se mu podívala do obličeje a zdálo se jí, že tu tvář už někdy někde viděla. Nemohla si vzpomenout kde.

„Dobrou noc. Půjdu.“

Stiskla mu ruku a odběhla do zářícího obdélníku dveří. Otočila se, osvětlená lampou z chodby a zvedla kabelku napěchovanou krabičkami cigaret ještě jednou na pozdrav.

Pak vyběhla po schodech.

Mořský písek na pěšinkách parku křupal pod pomalými kroky. Bylo v něm hodně lastur. Doktor Sasada sešel na dláždění a zrychloval chůzi, stále víc, až zněla jako parádní krok o slavnostní přehlídce.

Měl radost a současně se mrzel sám na sebe, že ji nezdržel. Byla mu v té chvíli tak blízká a přece jí to nedovedl říci. Pociťoval dokonce bolestnou radost z toho, že se ovládl. Poslechl rozum, ale proč, k čemu? Sebezapření, žonglérství s vlastními city a s vlastní vůlí.

Stavěl se proti všem citům, protože se domníval, že většina z nich je předstíraná. Krutě se vysmíval všemu, co nebylo chemickou formulí, co nemělo prokazatelně definované vlastnosti, co se nedalo měřit, vážit, co nemělo neměnný fysikální zákon.

Uznával jen vědu, rozhodující problémy světa, určující směr myšlenek, vědu, která nemohla selhat – a přece selhala.

Stále ještě cítil stisk její ruky. Myšlenka na Helenu Kollárovou, zavěšenou do jeho paže, tak blízko, tak pevně, mu vháněla krev do spánků. Bylo už pozdě.

Prošel turniketem dveří. Proběhl kolem vrátného a vyjel do svého poschodí. Když stál přede dveřmi, zjistil, že si dole nevyzvedl klíč.

Taková věc se mu už dlouho nestala.

Kapitola šestá

Když se ráno vzbudil, padalo světlo noční lampičky na dvě krabičky cigaret. Zapomněla je včera v jeho kapse. Vstával, myl se, holil a měl pocit, že je neděle. Byl jenom tuctový den, jako jsou po celý rok. Jen někdy se zdají lepší, někdy horší, podle toho, jak se lidé vyspí.

Jídelna byla už skoro prázdná. Jen David Parker dojídal ještě šunku s vejci a zapíjel ji mnoha šálky kakaa.

„Musím se najíst,“ přivítal doktora a vypadalo to, že se omlouvá za šest sněděných vajec a řadu šálků od kakaa, které před sebou seřadil jako ochranný val.

„Letím do civilisace. Vozíme sem pohlaváry.“

Doktor Sasada si objednal snídani, a když číšník odešel, zeptal se.

„Proč?“

„Vím jen, že to jsou lidé, na nichž jim záleží. Dali na to nejlepší mašiny.“

Dopil, lítostivě se zahleděl na dno šálku a tvářil se rozpačitě, jako by přemýšlel, může-li si dát ještě jeden.

„Kam letíte?“

„Wake Island. Tam přiletí kursovním Pan Americanem. Mají tady dobré kakao, doktore. Měl byste ho někdy ochutnat. Hodně ho solí. Kakao se má dost posolit.“

„Pozdravujte ode mne civilisaci!“ smál se doktor Sasada.

„Bude-li jen trochu hezká, políbím ji vaším jménem. Chcete-li, přivezu vám pytlík městského vzduchu. Jistě se vám po něm stýská,“ posmíval se na odchodu. „Dva díly prachu, jeden díl sazí, tři čtvrtiny spáleného benzinu, trochu laciné vůně pouličních holek a pach oleje, na němž se po celý den praží frito – misto.“

Kývl hlavou a zvedl palec pravé ruky na pozdrav.

Kdysi se lidé při každé příležitosti křižovali. Šoféři třikrát plivali, když viděli jeptišku, vojáci všech uniforem světa si salutují o překot. Několik posledních králů blahovolně kyne rukou a letci všech zemí zvedají palec pravé ruky, aby nemusili říkat sami sobě – zlom vaz, good luck, nebo bon chance.

Nepatrný pohyb ruky, dávající pocit jistoty a ochraňující před zbytkem předsudku, který číhá hluboko v podvědomí.

Zvedneš palec – a co se ti může stát!

*

Doktor Olsen pracoval u vedlejšího aparátu. Když Sasada usedl před ochrannou stěnu, strčil ruce hluboko do kapes kombinézy, vytáhl dva balíčky cigaret, položil je na stolek a navlékal si gumové rukavice. Pobrukoval si přitom nesrozumitelnou melodii. Byla tak složitá, že dělala dojem vlastní skladby.

„Olsene, pustím se dnes do toho. Pomůžete mi?“

Doktor Olsen seděl v ochranné masce a silných rukavicích před dvojitou stěnou ze skla, naplněnou vodou a pomocí kloubového mechanismu prodloužených rukou přemisťoval křivule s materiálem. Pomalu se otočil, posadil si ochrannou masku na čelo a usmál se.

„Troufáte si, ale jste-li tak daleko a máte-li schválení šéfa, rád pomohu. Sám jsem hrozně zvědav!“

„Ohlásím to a před polednem začneme. Musíme si zajistit proud. Nesmí nám pustit agregát. Potřebujeme celou kapacitu.“

„Zavolám centrálu. Půjčte mi krabičku cigaret, vidím, že jste se dnes zásobil.“

Dva červené balíčky ležely na stolku.

Chtěl hned ráno zavolat do nemocnice a říci jí, že je má u sebe. Mohl by je třeba v poledne přinést. Teď má program. Práce na několik hodin a příprava si také vyžádá času. Dnes se do nemocnice nedostane, leda k večeru.

Koupí nové a večer je půjde odevzdat.

„Jistěže Olsene, jen si poslužte.“ Podal červený balíček kolegovi, sám otevřel druhý. Zapálil si cigaretu a oba chvíli mlčky kouřili.

Každý člověk kouří jiným způsobem. Doktor Sasada kouřil zbožně a držel cigaretu s pozorností sběratele, kterému se do ruky dostal křehký unikát.

Po přistávací ploše roloval letoun.

Rychlost devět set, výška dvanáct tisíc, přetlaková kabina zařízená jako společenský salon v nejlepším hotelu, automaticky vytápěná, neviditelně větraná, uměle okysličovaná. A pumovnice, která se nehodila k perským kobercům na podlaze kabiny a hedvábným potahům křesel.

Letoun naposledy zaburácel, prudkým proudem horkého vzduchu zametl betonovou plochu za sebou zastavil.

Stříbrný pomník lidského důmyslu.

Bzučící mechanismus otvíral dveře, z nichž se vyklápěly schůdky. Sestoupil H. G. Pupp. Zůstal stát před letadlem. Ve svém bílém obleku vypadal jako veliký tenisový míč.

Byl hodně malý a hodně tlustý. Sklonil-li jen trochu hlavu, zabořila se jeho kulatá tvář do mnoha nafaldovaných brad, v nichž ta pravá zanikla docela. Zpocený obličej, stále otíraný hedvábným kapesníkem, měl spokojený výraz a jeho rty jen zcela mimořádně opouštěl bodrý úsměv. Kdyby nebyl jedním z nejvlivnějších průmyslových magnátů, byl by se uživil jako komik.

Od letištní budovy přijelo auto. Všichni cestující nastoupili. Z navigační kabiny vyskočil Jim Oakland, rozhlédl se po modrém nebi, protáhl se, až zívl, strčil ruce hluboko do kapes, mezi rty cigaretu a šel s posádkou ke goniu.

„Je brzo. Možná, že dostaneme ještě jednu túru,“ prohodil jeden z nich.

Jim Oakland letěl ještě jednou. Přilétaly jiné stroje a David Parker přivezl k večeru – místo pytlíku městského vzduchu – představitele městské civilisace, seňora Pereiru a presidenta společnosti ARCO, Clifforda.

Automobily jezdily sem a tam, víc než kdy jindy, v salónku byla prostřena večeře a doktoru Sasadovi se v době, kdy si velcí muži připíjeli kdoví na co, podařilo dokončit pokus, dokazující správnost domněnky o ovladatelnosti thermonukleární reakce.

Šel k telefonu, aby ohlásil úspěch šéfovi.

„Doktor Rosenthal není přítomen. Ne, dnes už ne,“ slyšel hlas sekretářky. Podíval se nechápavě na Olsena.

„Co tomu říkáte? Rosenthal není k sehnání a ví, že jsme dnes měli generálku.“

„Mají prý návštěvu,“ vzpomínal si Olsen a unaven svlékal ochranný oděv, stahoval kuklu s hlavy a odkládal silnou gumovou zástěru, která mu visela s krku a bránila v chůzi.

„President společnosti nebo něco takového. Rosenthal asi podává raport.“

*

Když si velcí muži v malém salónku připíjeli šampaňským, přivezli do nemocnice popálenou dívku. Doktorka Kollárová měřila s detektorem v ruce intensitu, jakou byl organismus zasažen. Podívala se na škálu přístroje a semkla rty. Pohlédla na hodinky a na černovlasou dívku ležící na nosítkách. Dlouhé černé vlasy, které se uvolnily z uzlu, ležely po obou stranách obličeje se ssinalými rty a trpícíma očima.

„Je vám lépe?“

Žena na nosítkách neodpověděla. Jen oči jí ožily. Nemohla mluvit, nebo nerozuměla. Helena Kollárová se rozhlédla kolem. Hledala tlumočníka. Místnost byla prázdná. Ti, kteří dívku přinesli, odešli.

Podívala se znovu do pobledlé tváře a pohladila nemocné čelo. V očích bleskl život. Prsty s ulámanými nehty uchopily ruku rozdávající naději. Deset se jich zarylo do dlaně doktorky Kollárové. Živelně, pudově, jako by se chtěly zachytit života. Zoufalé gesto ztraceného. Stisk povolil a hnědá ruka pohladila prsty nabízející pomoc. Z očí, které změkly sametovým leskem, se kutálela slza.

Kolem deváté večer volal doktor Sasada. Říkal něco o dvou krabičkách cigaret. Nepochopila hned.

„Byla bych ráda, ale dnes to nejde. Mám zde případ, u kterého musím zůstat. Přestože nemohu pomoci.“

„Těžký?“

„Dívku zasáhlo velké množství radioaktivního prachu při plnění kesonu. Nešťastná náhoda. Zůstala v tom až po pás.“

„Zachráníte ji?“

Doktorka Kollárová váhala. Nechtěla říci – nemohu. Odpověděla vyhýbavě.

„Zůstanu u ní, aby nebyla sama. Zavolám vás. Dobrou noc.“

„Dobrou noc a pomozte, můžete-li.“

Šel pomalu k výtahu.

Všude viděl obličej popálené dívky z Hirošimy. Kolik jich však přibylo od té doby, co lidé získali moc nad hmotou! Tisíce obličejů, na nichž se neprojevovalo dlouho nic, které však pomalu šedly, šupinatěly, modraly, rudly ohyzdnými skvrnami a ztrácely vlasy v celých pramenech.

Zbyly jen šklebící se masky, nepodobné lidem, očekávající smrt.

Už nejen Hirošima, Nagasaki, ale neznámé laboratoře v neznámých koutech světa vyráběly do zásoby smrt.

*

V malém salónku bylo modře zakouřeno od doutníků. Karl Otto Rosenthal nekouřil. V koutě, kde stála křesla do kruhu, někdo vykládal anekdoty. Čtyři muži se hlasitě smáli. Zvedli sklenice. Zazvonilo sklo a čtyři jazyky spokojeně mlaskly. Dobrý koňak, starý Napoleon.

„Rosenthale,“ ozval se přísný hlas presidenta Clifforda. „Kdy začnete? Potřebuji přesné časové disposice. Víte, mám ještě jiné záležitosti než Oscar.“

Několik pohybů páčkami. Doktor Rosenthal zastavil u konferenčního stolku se dvěma plyšovými klubovkami. V jedné seděl president Clifford, nestarý muž s knírkem, který měl zakrýt jeho vystupující zuby. Ve druhé H. G. Pupp, rozvalený do šíře, že vyplňoval křeslo od jednoho opěradla k druhému. Na rtech, které občas olízly špičku cigára, dobrácký úsměv.

Doktor Rosenthal s šedivě bílou tváří člověka, který nepřijde na slunce, a krátce ostříhanými vlasy, vypadal mezi nimi jako vězeň mezi labužníky. Podíval se presidentovi Cliffordovi do jeho stále těkajících očí a sebevědomě prohlásil:

„Během nejbližších tří dnů očekáváme příznivé povětrnostní podmínky. Provedeme výbuch.“

„Výborně,“ pochvaloval president Clifford.

„Než bude všechno připraveno, seznámím vás s ostatními výzkumy a s výrobou oscaria. Bude-li vám to vyhovovat, začnu zítra odpoledne. Pánové, mám dobré zprávy.“

„Znamenitě,“ ozval se z hloubi klubovky H. G. Pupp. „Výbuch oscaria?“

Karl Otto Rosenthal se podíval s úsměškem na tlustého muže. Pohrdal jím a pohrdal všemi ostatními. Nemají ani nejprimitivnější znalosti. Ignoranti. Mají jenom peníze. Hromady peněz. H. G. Pupp má kromě toho ještě stáje závodních koní a proslulou dceru, která se každý druhý rok znovu provdává.

Je všemocný, patří mu největší zbrojovky. Zatím. Zanedlouho bude maličký, že o něho Rosenthal ani nezakopne. Bude závislý jedině na něm. Zatím může být pyšný na svoji sbírku kávových mlýnků. Je prý největší na světě. Ubožák!

Nenáviděl ho, nenáviděl všechny.

Znuděným tónem shovívavě vysvětloval:

„Oscarium je něco jiného.“

Potom se narovnal, jako by chtěl vstát ze svého pojízdného křesla, a s důrazem řekl:

„Vyzkoušíme kobaltovou bombu. Superbombu RO.“

„Novinka?“ zeptal se Vincenzo Pereira. Jeho opálený kreolský obličej byl plný zájmu.

„Kolosální výsledek. Vypočítaná výbušnost činí dvacet megatun.“

„To znamená?“

„Co to znamená?“ opakoval pomalu Rosenthal. „Účinek explose dvaceti milionů tun trotylu.“

„Trotylu?“

„Explosivní látka, kterou byly plněny bomby za poslední světové války.“

„Hrome,“ vydechl úžasem Vincenzo Pereira a položil skleničku od koňaku na stůl. Začal kouřit soustředěně doutník, jako by na modrých kroužcích, rozplývajících se v dusném vzduchu místnosti, závisel život.

Nedovedl si představit to ohromné množství výbušniny. Nakonec si přece jen udělal o dvaceti megatunách představu. Vzpomněl si na léto, které ztrávil v evropských Alpách.

Spokojeně oddychl a zeptal se ještě:

„Najednou?“

„Najednou,“ odpověděl Rosenthal nevrle.

„To si nedovedu představit.“

„Upřímně řečeno, já také ne,“ potvrdil president Clifford. „Rozseká na kaši celou armádu!“

„Také že rozseká. Co říkáte, Rosenthale?“

Karl Otto Rosenthal se znovu nepatrně usmál a shovívavým tónem přisvědčil:

„Superbomba RO je velmi účinná zbraň.“

Doutníky zůstaly trčet zarudlými ohníčky ve vzduchu a proužky dýmu stoupaly ke stropu.

„Tak, doktore…,“ ozval se po chvíli mlčení H. G. Pupp, „takovou bombu máme.“

„Jistěže.“

„To je ovšem ohromné, to znamená, Clifforde, mnoho.“

„Nebyl bych financoval nějakou žabařinu,“ prohlásil sebevědomě president Clifford a přinutil se k několika nervosním tahům z rozkouřeného doutníku. „Bylo mi hned od počátku jasné, do čeho investuji. Mívám dobré informace, a jak sami víte, také dobrý nos. Předvídal jsem to. Samozřejmě.“

Vstal z klubovky, napil se a začal nervosně přecházet kolem Rosenthalova pojízdného křesla. Karl Otto Rosenthal škodolibě pozoroval, jak je jeho zprávou rozrušen. Jak se snaží zakrýt rozčilení nadutostí.

Nenáviděl ho. Nenáviděl všechny.

Triumfuje. Dovolí jim, aby při jeho vítězství nanejvýš přisluhovali. Dá jim najevo svoji nadřazenost. Zdůrazní jim hned od začátku, kdo je Karl Otto Rosenthal. Je třeba, aby věděli, že jsou na něm závislí. Bez něho jsou jenom žokem peněz.

Škodolibě se usmál. Každým dalším slovem jim dával najevo, že nevědí nic, že nemohou nic, že jejich slova jsou jenom prázdná gesta.

„Snad bych vám měl vysvětlit názorněji, oč jde. Použiji příkladu. Potom snad pochopíte. Všechny bomby, které byly v poslední světové válce shozeny na území Německa, a mohu vás z vlastní zkušenosti ujistit, že jich nebylo málo, měly explosivní účinek milion třista padesát tisíc tun.“

„Potom, tedy, vaše – naše, jediná, malá…!“

„Dvacetkrát víc než všechny pumy poslední války.“

„Velkolepé, Rosenthale. Blahopřeji.“

Jean Baptiste Ferrieres, kterému patřívaly před první světovou válkou francouzské zbrojovky, neměl rád řeči o masakrech. Už jako malý hoch špatně snášel, když doma kuchali slepici. Přemýšlel však o něčem jiném. Najednou se jeho obličej rozzářil, přerušil prudkým gestem H. G. Puppa a řekl:

„Představte si, kolik bude muset taková bomba stát. Nahradí přece nejen zbraně, ale i armádu. Majiteli ušetří kapitál.“

„Zajistí vítězství bez padlých.“

„Bude drahá.“

„Musí stát…,“ H. G. Pupp se zarazil. Bál se vyslovit sumu. Co kdyby řekl málo.

„Pánové,“ přerušil je president Clifford. „Cena bomby bude předmětem zvláštní porady užšího výboru správní rady. Myslím, že bude dobře, když se do té doby zdržíme všech dohadů.“ Přešel ještě několikrát po salonku. Oběhl křeslo s Rosenthalem. Chystal se snad ještě něco říci, pak se však rozhodl k odchodu. „Inu, uvidíme. Musím ještě pracovat. Zítra nashledanou!“

„Nashledanou,“ usmíval se už zase H. G. Pupp a doktor Rosenthal popojel se svým křeslem, aby mohl president Clifford projít.

Dvacet megatun, dvacet megatun, klapaly jeho kroky chodbou. Usmíval se spokojeně, a protože byl sám, usmíval se tak, že bylo vidět dva vystouplé přední zuby, svítící pod tmavým knírkem jako zuby hlodavce.

*

V předsíni bylo cítit těžký parfum. Clarence Clifford měl tu drzou vůni rád. Kdysi se sešel s ženou, která jí používala. Od té doby kupoval lahvičky Scandalu ve velkém.

Prošel předsíní do salonu. Vůně byla stále intensivnější. V ložnici, u otevřeného okna seděla Patricia Snydersová a nudila se.

„Clarenci, jste ke mně krutý!“ vstala, když ho slyšela vejít, a v předstíraném smutku svěsila koutky rtů.

„Ale vždyť…“ snažil se odporovat.

„Nic neříkejte! Vytáhnete mne do takové pustiny a necháte mne celé odpoledne samotnou. Nudím se!“

Zadupala podpatky střevíčků a podívala se nechápavě dolů. Předpokládaný zvuk se neozval. Na parketách ležel perský koberec.

„Nudím se! Slyšíte!“ opakovala. „Vždyť tady se vůbec nic neděje…!“

„Možná, že se zde děje víc než kdekoli jinde, ale, pravda, pro vás to zajímavé není. Nebo přece…?“

Patricia Snydersová měla rusé vlasy sčesány do hladké frisury, zdůrazňující její vzhled zdravé venkovské dívky, mimořádně krásné. Štíhlý krk, prodloužený hlubokým výstřihem, nesl obličej, který Clarenci Cliffordovi opravdu vyčítal. Patricia byla krásná žena, s níž by bylo utrpením projít kolem čety pochodujících vojáků.

Byla mu dobrou milenkou. Clarence Clifford byl jedním z nejzámožnějších mužů na této polovině světa. Říkal jí Pat.

„Mám žízeň, drahoušku, a vy nemáte nic k pití“, vyčítal a zazvonil na číšníka a myslel na explosi, které v duchu říkal dvacet megatun.

Ten, kdo je bude mít v ruce, bude pánem, Šéfem světa s neomezenou mocí. Nepoužít – vyhodit do povětří – ne. Jenom mít v ruce, mít tak, aby o tom ostatní věděli.

Někdo zaklepal.

„Přineste láhev šampaňského a hodně ledu. Máte ‚Veuve Cliquoť?“

Číšník přikývl.

„Dobře. A gin, ale rychle, mám žízeň!“

Kdyby mohl ve vhodnou chvíli publikovat, že má tu – že má těch – dvacet megatun, měl by světový monopol, znamenající hospodářský diktát. Obrovskou moc. Neomezenou. Omezenou jen tím, co s ní bude chtít udělat.

Ukáže všem, kdo je Clarence Clifford. I Rosenthalovi. I Puppovi. I světu. I Patricii!

Nebyl tak bláhový, aby se domníval, že se do něho Patricia zamilovala. Milovala především jeho peníze. Byla něžná, pozorná i patřičně rozmarná. Clarence Clifford ji měl opravdu rád. Byl by dal všechno na světě za to, aby docílil totéž u ní. Věřil, že se mu to jednou podaří. Byl trpělivý. Přesto, že mu Patricia několikrát denně opakovala, že ho miluje, věděl že to není pravda.

Až bude neomezeným pánem světa, pak ji získá určitě. Mocí, která ženám tolik imponuje. Patricia pozná, že on je opravdu silný a geniální. Pak bude opravdu jeho.

Lstivost zamilovaného mu vnukla myšlenku. Objal ji, vzal její hlavu do dlaní a zeptal se.

„Pat, co byste nejraději. Myslím ze všeho na světě?“

Nevěděla, kam míří.

Dostala od něho šperky, kožišiny, luxusní kabriolet, jakým se nemohla pochlubit jiná milenka po prvním roce poměru. Jeho banka platila všechny účty.

Dělal to samozřejmě, mlčky a když chtěla děkovat, odmítal to se skromností studenta, stydícího se za kytičku fialek, kterou koupil své milé za peníze na zítřejší oběd.

Patricie Snydersová byla především ženou, a ne nezkušenou, proto neodpověděla. Ovinula mu paže kolem krku a mezi polibky řekla:

„Hádejte!“

Nevěděl co. Nemohl myslet na nic jiného, než na slova popelavého vědce v pojízdném křesle a na jeho dvacet megatun. Nazdařbůh řekl první, co ho napadlo.

„Jachtu?“

Taktika se vyplácí! Netušila, že by chtěl být tak mimořádně štědrý. Asi se mu přihodilo něco obzvlášť příjemného. Snad dobrý obchod. Přivřela oči, schoulila se k němu, jako by hledala ochranu a s koketně řekla:

„Ne, jachtu ne.“ Přejížděla mu ukazováčkem ušní boltec. Uši měl staré, chlupaté. Zvadle visely po obou stranách obličeje.

„Vilu?“ ptal se znovu a myslel na podivného muže s krátce ostříhanou hlavou a ochrnutým tělem. Nemá ponětí o tom, co vynalezl. Nemá zdání, jakou má v ruce sílu. Vždyť vyrobil moc nad světem. Za Cliffordovy peníze.

Dobře investované peníze. Ženy a zbrojovky – ty investice se presidentu Cliffordovi vždycky vyplatily.

„Ani vilu ne?“ zeptal se mechanicky.

Znovu zaklepání.

Číšník přinesl nápoje. Nehlučně prošel předsíní a pokojem až ke stolu u okna. Prostřel, postavil sklenky a otvíral orosenou láhev.

Zátka nešla z hrdla.

S omluvou v očích se podíval na madam, sedící na okraji pohovky. Pootevřený župan odkrýval nohu až ke kolenu. Oči mladého muže vyjely vzhůru a setkaly se s pohledem Patricie Snydersové.

Číšník se polekal.

Jen hodně bohatí muži mohou mít takové ženy. Potají se díval, lekne-li se, až práskne z láhve rána.

Konečně zátka!

Ani se nezachvěla. Clarence Clifford se při ráně lekl. Než si uvědomil, že to byla zátka ze šampaňského, proběhla mu hlavou myšlenka, kolikrát silnější bude rána, až těch dvacet megatun…

„Vilu?“ řekla, ospale protahujíc každou slabiku, když číšník zavřel dveře. „Nechci. Nechci vůbec nic. Chci jenom tebe!“

Podvědomý pud, nikdy neurčená schopnost ukrytá někde na dně ženské duše ji vnukla odpověď, která odmítala mnoho, ve skutečnosti však chtěla všechno.

Clarence Clifford stál beze slova. Ona ho měla ráda. Dvě velká vítězství v jeden den. Zvedl skleničku, aby připil sám sobě. Byl spokojen. Dá Patricii za její lásku celý svět. On může. Který jiný muž je toho schopen?

Připíjeli si šampaňským v důvěrném zamyšlení, každý na své naděje. On rozhodnut, že dobude světa za každou cenu, ona rozhodnuta, že se dobytého nevzdá.

Kapitola sedmá

Seděli vedle sebe u ochranné zdi, pohybovali pákami ocelových rukou a oknem, vyplněným půl metru silnou vrstvou vody, pozorovali práci za stěnou. Do klapání kontaktů a ocelových čelistí bzučely motory pomocných mechanismů.

Doktor Sasada připravoval svůj třetí test.

Byla to slavnostní chvíle. Oba vědci byli radostně vzrušeni. Povede-li se důkaz, pak se lidé dozvědí, že thermonukleární reakce, dosud možná jenom při výbuchu vodíkové bomby, je kontrolovatelná. Doktor Sasada vypnul mechanismus ocelových paží. Vysunul si ochrannou masku na čelo, zapálil cigaretu a labužnicky kouřil.

„Olsene, my dnes provedeme důkaz. Víte, co to znamená? Otevřeme lidstvu nový zlatý věk. Dostatek energie, dostatek paliva, dostatek pohonných látek. Přenášet hory bude maličkostí. Síla uvolněná z hmoty umožní všechny sny. Pomůže vysušit moře. Zavlaží pouště. Pomůže objevit světy na hvězdách. Meziplanetární lety se stanou skutečností. Lidé si konečně odpočinou. Bude za ně pracovat nevyčerpatelná síla rozštěpené hmoty.“

Doktor Olsen se díval na Sasadu s úžasem. Usmál se a řekl:

„Poprvé vás slyším tolik mluvit, Sasado.“

Sám měl také pocit, že se stane něco důležitého, že je dnes zcela mimořádný, slavnostní den, ale někde v hloubi podvědomí ležela obava z toho, co by se stalo, kdyby obrovské síly bylo zneužito.

Doktor Sasada na takovou možnost ani nepomyslel. Viděl jenom úspěch a dobro, které by získaná energie přinesla lidem. Kývl hlavou a souhlasil.

„Mluvím, ale mám také proč. Nezažil jsem ještě takovou chvíli, nedivte se.“

Doktor Olsen se nemohl zbavit své myšlenky a neodolal, aby neprojevil své obavy.

„Co však, kdyby se stalo, že by tak obrovské síly bylo zneužito? Nebylo by lépe, nedávat ji lidem do rukou?“

„Nikdo by si netroufal!“ zvolal doktor Sasada. „Všichni vědí, co se stalo v Hirošimě. A to byla dětská hračka proti nové síle. Kde by se na světě našel člověk, který by si vzal na sebe takovou odpovědnost? Vždyť by mohl zničit svět!“

„Právě proto se bojím!“

„Koho?“

„Šílenců, kteří nedovedou myslet tak jako vy.“

Dali se znovu do práce. Navlékli ochranné kukly, natáhli rukavice a zahleděli se každý do svého okna v ochranné stěně. Ocelové prsty vedené citlivou rukou připravovaly lidstvu nový věk.

Automatické rameno se zatřáslo. Křivule třeskla s břinkotem na betonovou podlahu. Země se zachvěla. Ruka v gumové rukavici pustila spoušť ocelových prstů. Z dálky se ozvalo dunění. Přístroje v laboratoři řinčivě zazvonily. Prudká detonace trvající několik vteřin zatřásla stěnami budovy.

Sasada a Olsen se na sebe podívali.

„Zkouška!“ zvolal Olsen vzrušeně.

Svlékli zástěry, odhodili rukavice a ochranné štítky, vyzuli se z přezuvek a vyběhli ven.

Na blankytně modrou oblohu svítilo odpolední slunce. Úzké, dlouhé pruhy páry se hnaly k západu. Několik jiných lidí z laboratoře běželo silnicí k pobřeží.

Dali se také do běhu.

Za nimi zahoukalo auto. Uskočili na chodník. Přejelo ještě několik jiných vozů. Všechny jely směrem k moři.

Na pláži vroubené vysokými palmami stály hloučky lidí v pracovních oděvech. Další vybíhali z laboratoří a dívali se k nebi.

Nad obzorem, daleko z moře, vystupoval rudý sloup. S obrovskou rychlostí rostl do nebe a měnil barvu. Byl oranžový, krémově žlutý a na jeho vrcholku, který už čněl vysoko k obloze, se vytvořila koule. Z počátku žhavě zářivá, po vteřinách stále blednoucí, rostla do šíře a výšky. Okraje se kudrnatily hustými obláčky, letěly rychlostí blesku do stran a roztáhly se jako obrovský deštník s okrajem černým, do středu zamodralým, ztrácejícím se v množství žlutých mračen, nakupených v okamžiku do nedohledné výše.

Na silnici, která vedla podle pobřeží, stál na vyvýšeném místě velký trailer. Nebyl to sériový přívěsný vůz, s jakým se jezdí na weekend. Byl sice také křiklavě nalakován, žlutě s černými pruhy, jako všechny ostatní, zařízení bylo však jiné.

Po celé délce vozu, u velkých oken, byly postaveny klubovky. V nich seděli diváci a hleděli překvapeně na divadlo, které pro ně, i pro sebe nastudoval chromý režisér.

Za klubovkami byl rozsáhlý buffet. Číšník, pohybující se diskrétně v pozadí, nabízel občerstvení a dalekohledy.

Všichni odmítli, obojí bylo zbytečné.

U nohou lidí šumělo moře. První vlna olízla nesměle pláž a vrátila se zpěněná do chladivé vody. V korunách palem zašuměl vánek. Ve vzduchu bylo neurčité napětí, jaké bývá cítit před bouří. Vítr zesílil. Pomalu, s majestátní jistotou zvedal hřebeny vln a ohýbal tenké kmeny palem. Střapaté koruny se klaněly před jeho silou.

Pak vyrazila na břeh, plný lidí zahleděných k nebi, první zpěněná vlna.

Slaná sprška jim zalétla do tváří. Ustupovali. Bouřící moře se v náhlém přívalu hnalo proti břehům ostrova. Vzduchem se ozývalo syčení. Z dálky přicházel hukot, připomínající zesílené bublání v přetopeném kotli.

Vítr hnal do očí prach, bodal do tváří a v trychtýřovitých vírech zvedal písek pláže. Nebe potemnělo. Slunce bylo zakryto barevnou škálou mraku, stále ještě rostoucího. Na obzoru omývaly zpěněné hřbety mořské vody patu gigantického hřibu.

Čněl z ničeho do vesmíru.

Prudký vítr, cloumající palmami a narážející divákům s pleskotem do šatů, přinášel syrový chlad rozbouřeného oceánu. Do pachu milionů krabů a ryb začpěla náhle síra a spálená guma.

Nebe se zakouřilo bílým prachem.

Geiger – Müllerovy počítače v kapsách kombinéz začaly divoce klapat. Tikání probudilo lidi z úžasu.

„Radioaktivní prach!“

„Utíkejte!“ ozvalo se z hloučku lidí stojících na pobřeží.

„Chraňte si obličeje!“ slyšel Sasada Olsena, běžícího v klubku ostatních k nejbližší budově. Vozy stojící na silnici spěšně odjížděly. Mohutný Packard táhl trailer s diváky do bezpečí. U jednoho z oken seděl ve svém pojízdném křesle Karl Otto Rosenthal. Byl bledý, oči široce otevřeny, ústa stažena ve ztrnulém úsměvu. Obdivoval spoušť způsobenou jediným výbuchem.

S nebe se snášely vločky radioaktivního prachu. Lehounké, jemné, jako vánoční prachový sníh. Nepadaly pro potěšení, nesly lidem s nebe smrt.

Doktor Sasada běžel chodbou neznámé budovy a hledal umývárnu.

„Olsene, pod vodu,“ volal v běhu.

Roztočil kohoutky, vstrčil pod ně černou kštici vlasů a nechal vodu prudce stékat po obličeji a na krk. Prázdnou betonovou chodbou šuměl proud sprchy jako vodopád.

„Olsene, voda! Tady!“ volal, zalykaje se proudem z kohoutku.

Geiger – Müllerův počítač, tikající v kapse jako puls rozbouřeného srdce, zvolňoval rytmus, až ztichl docela.

V chodbě se ozval dupot. Přiběhl Olsen v promáčené kombinéze.

„Našel jsem sprchy,“ oznamoval udýchaně. Ždímal z plavých vlasů vodu.

„Přece se odvážili!“ vyrážel ze sebe a utíral si kapesníkem obličej. „Šílenci! Viděl jste s jakou rychlostí to letělo k nebi?“

Nabral do úst vodu, vykloktal a vztekle vyplivl.

„Aspoň dvacet megatun. Dobytek! Nebojí se ani vlastního svědomí. Nikdy jsem nevěřil že se ten dědek odváží…!“

Hledal po kapsách cigarety, vytáhl rozmočený balíček a praštil jím vztekle o zem.

„Dejte mi cigaretu, než chcípnu vzteky!“

Vdechoval prudce kouř, jako by se dusil obyčejným vzduchem.

Doktor Sasada zastavil crčící vodu. Dlaní si protřel oči.

„Cožpak jste nepočítal s tím, že budou nálože pro Antarktidu zkoušet?“ řekl klidně.

„Sasado, vždyť to byl kobalt! Nevěřil jsem, že by to udělal. Použil kobaltového pláště na vodíkovou bombu! Idiot! Vyschl mu mozek při první Hitlerově řeči. Nikdo to nedovede spočítat, ani on ne! A přece to riskoval.“

Doktor Sasada se překvapením posadil na okraj umyvadla. Přece jen se najdou na světě lidé, kteří jsou ochotni každého dobrého vynálezu zneužít. Začal pochybovat o projektu na dobytí Antarktidy. Přestával věřit, že Oscar je výzkumnou laboratoří. Tušil, že byl podveden.

Doktor Olsen znovu roztočil kohoutky, smýval s hlavy neviditelný jed a dusil se proudem vody, který chtěl překřičet. Doktor Sasada se podíval podezřívavě do chodby. Bál se, že Olsena někdo uslyší.

„Já mu s tím pomáhal. Já, Sasado! Pracoval jsem s ním na kobaltu a uvěřil jsem mu, že ho nepoužije dřív, než bude mít zajištěnu řízenou reakci. Zločinec!

Kobalt 60!

Víte sám: má přes pět let poločas. Po celá léta budou lidé žít ve strachu, co z toho bude. Po celá léta každá hmota, která s výbuchem přišla do styku, ponese smrt!“

Kobalt šedesát byla nebezpečná látka a právě pro dlouhou dobu, po kterou působila silně radioaktivně na všechno kolem, nebylo pravděpodobné, že by se použila právě pro účely Antarktického projektu. Tam přece záleželo na tom, aby se mohla nově získaná země co nejdříve zalidnit.

Karl Otto Rosenthal byl zločinec. Nemohlo to být jinak. „Blázen je to. Zabil bych ho, kdybych ho teď potkal. Dovedl bych ho uškrtit vlastníma rukama. Průměr sloupu byl aspoň čtyřicet kilometrů. Popel to rozhodilo do pěti minut a byli jsme hezky daleko!“

Rozčileně se rozkročil a svíral velké dlaně, že jedna ždímala druhou. Ve tváři byl rudý a mokré vlasy, padající mu v pramenech do čela, tvořily rámec tragické masky jeho obličeje.

„Sadista a maniak. Ochotný pro svoji slávu vyhubit lidstvo. Nemá ponětí, co je život. Nikdy nežil. Má v sobě chorobnou ctižádost a nenávist ke všem lidem na světě. Neuvědomuje si, že je právě v takovém nebezpečí, jako všichni ostatní.“

Odmlčel se, udýchán. Prohrábl namočené vlasy a ohlédl se ze dveří.

„Co říkáte? Nic? Máte pravdu, Sasado, lépe nemluvit. Nic na světě nemá smysl, dokud žijí takoví šílenci!“

„Seděl v tom žlutém traileru, Olsene, Zahlédl jsem ho, když jsme běželi kolem. Měl kolem sebe společnost. I číšník tam byl. Zdálo se mi, že se dokonce usmíval.“

„Obelhal mne, Sasado, sprostě mne obelhal. Musíte mi to věřit. Všechny obelhal, i sám sebe. Já jsem dobře věděl na čem pracuji. Věděl jsem, co je kobalt, a znal jsem sílu, kterou v sobě skrývá. Běda, kdyby jí bylo zneužito! Já věděl, že kobaltový plášť na vodíkové bombě znamená zkázu, ale uvěřil jsem mu, že není tak zvrhlý, aby tu zkázu začal.“

Pomalu svlékal promočenou kombinézu, svlékl i košili a nátělník a znovu se omýval pod proudem tekoucí vody. Lil ji za krk, na záda i na prsa, jako by chtěl smýt svoji vinu.

„Dvatisíckrát explosivnější než bomba z Hirošimy. Vy jste to viděl. A to byla hračka. Tunová bomba, kterou Rosenthal má, může nést sedm a půl tuny kobaltu. To je totéž, jako dvaapůl milionů kilogramů radia! Jaká opatření se dělají k vůli gramu! A on najednou pošle do vzduchu dvaapůl miliardy gramů! Proč? Aby se vytáhl před jinými a sám sobě dodal sebevědomí.“ Doktor Sasada byl zdánlivě klidný. Poslouchal. Znal Olsena, flegmatika, posmívajícího se všemu, co se kolem dělo.

Dnes poznal skutečného Olsena.

Měl před sebou člověka, který byl podveden. Zažil největší zklamání svého života. Zatím křičel. Proklínal. Hrozil. V pozadí však už výhružně stála obava z odpovědnosti. Vždyť on pomáhal. On byl právě takovým zločincem jako Rosenthal. Proč mu nezabránil? On mohl.

Doktor Sasada pozoroval jeho rozčilený obličej, potom k němu přistoupil, vzhlédl vzhůru k jeho modrým očím, položil mu ruku na rameno a řekl.

„Část odpovědností za Rosenthalovo dílo padá i na vás. Ale, řekněte sám, je na světě vina, která by se nedala odčinit?“

Doktor Olsen mlčky stál. Snad dosud sám nevěřil svým slovům. Teď teprve pochopil, čeho se dopustil.

„Já jsem také uvěřil,“ pokračoval doktor Sasada, „a nebýt náhody, byl bych se stal spoluvinníkem. Teď už vím a zařídím se podle toho. Až vám řeknu, na jakou povídačku jsem Rosenthalovi naletěl, vysmějete se mi..“

Přistoupil k Olsenovi a podal mu ruku. Mlčky nabídnutý symbol přátelství.

Kapitola osmá

Na betonovou plochu dosedl stříbrný kolos. Motory zaburácely, letadlo se otočilo do směru určeného navigátorem, zachvělo se naposledy náporem tisíců koňských sil a ztichlo.

Z kabiny vyskákalo pět mužů posádky.

Zadupali nemotornými kroky ve skafandrech pro stratosférické lety, spěšně odepjali balíky padáků, strhli přílby s hadicemi dýchacích přístrojů, otřeli zpocené obličeje a s potácivými pohyby neohrabaných medvědů, oblečených do kůže a gumy, běželi k navigační budově.

Utíkali od letadla, jako by mělo každou vteřinu explodovat.

Z kapes kombinéz je poháněl kovový cvakot Geiger-Müllerových počítačů. Čím rychleji se vzdalovali, tím byl tep malých přístrojů pomalejší, a když tikot ustal docela, přestali utíkat.

Z obličejů jim zmizel výraz zoufalství. Ty malé věci na prsou utichly. Bylo po nebezpečí. Byl klid.

S temného nebe slétaly další stroje. Kovoví čmeláci naposled zabzučeli, zachvěli se a zůstali sedět na louce z betonu a signálních světel. Z dvířek otvíraných ještě za jízdy skákali lidé – utíkali od svých strojů.

Po žebříku jednoho z nich sestupoval váhavě muž.

Popošel, potáceje se, nahmatal přezky padáku, shodil ho na zem, sedl si a zabořil obličej do dlaní. Za ním dva další s horečně rozevřenýma očima a mátožně pomalými pohyby vyčerpaných.

Muž seděl nehybně. Nepatrně se kýval do taktu neviditelného metronomu, který odtikával čas. Neslyšel prudké zabrzdění sanitního auta vzrušené hlasy. Neviděl nosítka. Viděl jenom tmu za svými dlaněmi, přitisknutými na oči.

Vezli ho nocí. Tikání přestávalo. Jim Oakland neslyšel nic.

Stál doma, na sluncem prozářené louce. Pozoroval taneček motýlů na koberci z květů. Bylo podhorské léto s krátkými nocemi a dvakrát dlouhým dnem.

Od potoka přicházela Gertje. Utrhl několik kopretin a čekal, až k němu dojde, aby jí je dal. Šli, drželi se za ruce, prošli loukou, lesní cestou bez slunce, mýtinami plnými suchých bodláků. Seděli na pařezech, pozorovali ještěrky, pískali s ptáky a zpívali s větrem, a když se nebe zatáhlo černými bouřkovými mraky, byli tak daleko, že nemohli utéci.

Koruny stromů sténaly pod prudkými poryvy větru. Teplé kapky pleskly do tváří obrácených k bouřícímu nebi. Zůstali v podrostu proti prastarému dubu.

V dálce hřmělo stále důrazněji. S oblohy sjel kulový blesk a proměnil krajinu v rozžhavenou pec. Jim viděl, jak taví černá mračna, zapaluje zemi a nesmírnou rychlostí letí do výšky i šíře, žhaví a slévá v jediný jas všechno – i pohled.

„Oči, proboha, Gertje – oči mi hoří!“

Je tma, drží se za ruce. Třesou se zimou, ale bouře je pryč – jen blesk v očích zůstal.

„Už je po všem,“ slyší tichý uklidňující hlas, ale je to hlas Gertje?

„Nula tři morfia a stříkačku, probouzí se!“

Tentýž hlas. Několik tichých, šoupavých kroků na podlaze. Cvaknutí kovu o sklo.

„Píchněte sama.“

„Gertje, oči – oči mi hoří!“ sténá Jim Oakland a Helena Kollárová mu vyměňuje studený obklad.

*

Šest z nich zůstalo tu noc v nemocnici. Dvě zlomeniny, jedna z nich klíční kosti nějaké spáleniny a vnitřní zranění. Ital Passadeno a Jim Oakland neviděli.

Doktorka Kollárová skončila visitu, přičísla si vlasy a odcházela.

„Budu ve svém pokoji. Kdyby bylo třeba, zazvoňte, sestro. Hlavně pozor na ty dvoje oči!“

*

V zelené lenošce, pod lampou, seděl doktor Sasada. Hlavu skloněnou nad vypitou kávou. Kouřil a čekal.

„Jak je jim?“ vstal prudce, když vešla.

Vyhýbavě zavrtěla hlavou.

„Ty oči…“

„Vyšetření…?“

„Nemohli jsme ještě, až zítra.“

„Zločin! Zkoušet takovou bombu a mít ji špatně načasovanou! Nesmysl, že s tím vůbec šli ven. Nikdo nevěděl, co to udělá!“

„Kapitán, kterého jsem ošetřovala, říkal, že výpočty nebyly správné. K výbuchu došlo ve větší výšce, než se předpokládalo. Letadlo bylo prý odhozeno jako hračka.“

„Bomba explodovala o čtyři kilometry výš, než měla. Pozorovatelé nebyli připraveni. Někteří neměli ještě brýle proti záření.“

„Někdo říkal, že byla zavěšena na padáku.“

„Dělá se to, aby se pád zpomalil. Usnadní to pozorování.“

„V tak velké výšce se snad opravdu nemůže nic stát, ale představte si, že by byla vybuchla pod vodou. Byla by způsobila obrovskou bouři a ohrozila lodi.“

„Bylo by se stalo něco daleko horšího. Takové množství kobaltu 60 by bylo začalo štěpit vodík z mořské vody. Stala by se nejstrašnější výbušninou. Na následky nechci ani pomyslit. Chtějí zastrašit a ovládnout svět a myslí, že se jim to povede. Nikdy, Heleno!“

Zarazil se. Když na ni myslel, vždycky ji tak říkal, ale teď v rozčilení – zapomněl.

„Promiňte – nesmíte to považovat za drzost, neuvažoval jsem. Jsem rozčilen a proto…“

Doktorka Kollárová se usmála a zaklonila se v křesle.

„Jmenuji se Helena. Proč byste mi tak nemohl říci? U nás je ostatně zvykem, že si kolegové říkají křestními jmény. A my jsme přece kolegové!“

Byl celý nesvůj, jako by provedl něco neodpustitelného, a tu si poprvé uvědomila, že je Japonec. Ve výrazu obličeje bylo tolik zdvořilosti a přátelské úcty a zároveň studu, že vstala a podala mu ruku.

„Opravdu, nemusí vás to mrzet.“

Uchopil do obou, sklonil se nad ní čelem, v hluboké pokloně vyjadřující pokoru, úctu, hrdost a lásku. Říkal přitom japonské věty připomínající monotonní modlitbu.

„Děkuji, že smím být s vámi. Jste dobrá žena,“ odříkával a chvílí mluvil sám k sobě. Znovu se hluboce uklonil a jeho silueta se začernala v otevřených dveřích.

Doktorka Kollárová přešla po pokoji. Srovnala květiny ve váze, odhrnula záclonu a zase ji zatáhla. Mechanickým pohybem otřela smítko suchého listu, které sem zalétlo z parku. Vzala do ruky knihu a zase ji odložila a nakonec si zapálila cigaretu a zabořila se hluboko do křesla pod lampou.

Dobrý člověk, má v sobě prosté hrdinství předků, kteří bojovali o svět s draky. Jak se asi jmenuje on křestním jménem?

Vešla sestra Inez. Muselo být už po půlnoci, protože nastupovala službu o dvanácté. Byla to statná mulatka, ve sněhobílé zástěře, s rozplácnutým nosem pod hodnýma očima vypadala jako dobromyslná kojná, kterou každé dítě obelstí. Zakolébala se na krátkých nohách, trochu jimi zašoupala, jako by si čistila boty, a když viděla, že lékařka ještě nevnímá její přítomnost, začala tiše.

„Paní, ten pacient s očima nemůže moc spát. On křičí a křičí, má bolest, říká, že pálí ho oko.“

Obraz se rozplynul, hrdinný samuraj se proměnil v tlustou sestru s mahagonovým obličejem, lesknoucím se potem.

„Přijdu hned, sestro, počkejte u něho.“

Odešla do koupelny. Když procházela smutnou chodbou s mnoha bílými dveřmi, měla tváře rudé a lesklé oči.

Z pokojů a pokojíčků kolem chodby bylo slyšet spáče. Oddychovali hlasitě, někteří rychleji, někteří nepravidelně, někteří sípavě. Na konci chodby chraplavý bas. Ti, které nebylo slyšet, nespali. Převalovali se na horkých postelích, počítali tep a ovečky přecházející po lávce, vzpomínali na louky a toulky po moři, zavírali oči v úzkosti před tmou, která pro ně znamenala nejistotu nemoci. Nemohli usnout strachem ze zítřejšího rána.

Jim Oakland dýchal prudce, jako by běžel závod a nemohl už dál. Bílý obličej s ještě bělejším obkladem přes oči splýval s polštáři, na kterých ležel.

„On zase vrhnout, miss doktor,“ tiše oznamovala sestra.

Doktorka Kollárová nadzvedla opatrně víčka obolavělých očí a dlouho je pozorovala. Pohybem, který nevyjadřoval naději, kývla na sestru.

„Stethoskop!“

Poslouchala srdce, plíce, kousek po kousku, pozorně a znovu, jako by stále nebyla spokojena s tím, co slyší. Když prohlížela pokožku na prsou a zjistila, že na ní nejsou skvrny, Jim Oakland hluboce vzdychl, zvedl se na loket, jako by se chtěl otočit, znovu klesl na bílý polštář a začal pravidelně dýchat. Helena Kollárová měřila puls. Uklidňoval se, byl pravidelnější.

„Sestro Inez, zůstanete u něho. Kdyby se něco změnilo, hned mne zavolejte. Budu ve svém pokoji.“

Odešla.

Chvíli se ještě ozýval chodbou šelest gumových podrážek o vyleštěné linoleum. Pak zůstala jenom světla koulí a oddychování spáčů.

Helena Kollárová seděla nad šálkem kávy. Za oknem byla noc posetá hvězdami. Stejná nejistá světélka, svítící na milence, na ponocné, na psy, na zloděje i na strážníky, jako u nás doma.

Lidé se rodí nejčastěji v noci a také za noci umírají. Jim Oakland nezemřel. Mistr hmoty mu nevzal život. Padly za oběť jenom jeho oči.

Co však znamenají oči pro muže, který jimi poznal nebe a moře, který viděl rozkvétat třicet dva jar a žloutnout třicet jeden podzimů, který jimi laskal dívky a zůstal stát bez dechu, když mu oči řekly, jak jsou krásné!

*

Ve Skalici, na náměstí, kolem sloupu s andělíčky prošel asi třicetiletý muž. Šel odměřeným krokem, dnes jako každý jiný den. Zvedl pohled s dlažby a ukázal náměstí svoji tvář, snědou, zarámovanou do lesklých černých vlasů. Na nose tmavé obroučky brýlí.

Inženýr Petr Pasek.

Vyrovnaným krokem člověka, který šlape po kamenech špatně dlážděných ulic už mnoho let, prošel branou pod věží, přešel na chodník ke krámu, vtáhl do sebe vůni majoránkové tlačenky a mechanicky nahlédl dovnitř.

Helena tam nebyla. Nebyla tam už patnáct let.

Znovu se zahleděl na ošlapané kameny uliček, prošel podloubím židovské synagogy, kolem krámků s novými nápisy, po chodnících s domky, kterým by dosáhl na střechu, kolem kláštera s věžičkou a ztratil se ve večerním oparu nad řekou.

První, co si Helena Kollárová uvědomila, když se probudila, bylo, že chce domů. Pryč z ostrova – pryč – domů!

Kam? Do bytu, na jehož dveře kdysi pyšně přibíjeli mosaznou visitku s vyrytými písmeny Graham Red? On zatloukl hřebíček, ona druhý. Ten byt už dávno není jejím domovem. Pronajal ho italský zmrzlinář se šesti dětmi a ucouranou ženou. Bylo jí líto jejích pokojů, že budou znesvěceny mísami spagetů a italskými nadávkami.

Byla už na schodech, když na ni žena křikla přes zábradlí.

„Hallo, signora!“

Položila špinavý prst na visitku. Zmrzlinář přinesl kuchyňský nůž a pomohl jí vypáčit hřebíčky z dveří. Už si nepamatovala, který zatloukala ona a který Graham. Mosazná tabulka na dně kufru byla to jediné, co zbylo z jejího domova v Torontu.

Domov byla Skalice s věží na konci náměstí, s malým krámkem pod ní, s cukrárnou vonící větrovými certlemi. Bahno popraskané do čtverců ve vrbičkách kolem řeky. Zvonění laciných zvonů chudého města, které říkaly lidem navečer, že je dobře skončit práci a jít odpočívat.

Domov byla Praha. Velkoměsto, které nezměnilo uličky plné říms, kleneb a loubí od dob králů, kteří znali své poddané křestními jmény. Domov byl jen jeden, vzdálený, ale přece dostupný.

Musí domů!

Někdo zaklepal. Dveře se pomalu otvíraly. Kulatý obličej sestry Inez se zableskl v pokoji. Šla po špičkách. Nechtěla vzbudit, přesto že právě proto přišla. Nechápavě se podívala na nedopitou kávu, okno otevřené do odeznívající noci, popelník plný nedopalků.

„Miss doktor, je špatně na třicetdva. Zvoní, stále zvoní.“

Třicetdva, třicetdva, říkala si Helena Kollárová do rozespalého kroku, když šla chodbou. Fraktura klíční kosti. Jaká tam může být komplikace? Ten člověk mohl jít hned domů!

Na vysokém lůžku v pokoji třicetdva ležel pan Snips. Tvář měl šedou a bezbarvý pohled vodovější, než kdykoli jindy. Levá ruka byla vysunuta ze sádrové krabice, která začínala pod bradou a končila pod přikrývkou. Bezvlasá tvář, zmačkaná do nesčíslných vrásek, zrcadlila hrůzu znásobenou probdělou nocí.

Jmenoval se jinak, když se narodil, ale co na tom, jak se jmenují malí hoši. Když byl docela krátce na světě, nevěděl, že jsou ještě jiní lidé. Žil na zemi tmavého pokojíku s hadrovým panákem, dřevěnou cívkou a pohrabáčem od kamen. Ze světa snů ho vyrušovala jen matka. V přestávkách mezi vydáním jednotlivých čísel novin, které roznášela, mu přicházela dát najíst a vyhubovat.

Později roznášel noviny sám. Postával na rozích, běhal do schodů, nepřetržitě vykřikoval sensační hesla. Podával chodcům potištěný papír a strkal do kapsy peníz za penízem. Jednou budu bohatý, říkal si. Peníze, které studí v kapse, budou moje.

O vánocích viděl rozsvícený stromek. Chodil k těm dveřím po celý rok s novinami a nikdy netušil, že za nimi může být tolik krásy. Stříbro, zlato, světlo a důvěrnost teplé místnosti na stromku z lesa.

Taková krása se dá koupit za peníze.

Jistě ho nemají každé vánoce, utěšoval se. Až budu mít peníze, koupím si největší vánoční stromek.

Na léta strávená v podzemí frankfurtské tiskárny vzpomínal rád. Měl tvrdý celuloidový límeček, k obědu zelnou polévku s rozvařenými brambory. Večer párek s hořčicí, rozmazanou po mastném papíře, potom děvče. Vědomí, že může dělat s děvčaty cokoli, mu dodalo víc sebevědomí, než tvrdý omyvatelný límec. Peníze mu ještě scházely.

Jednou vydělám víc, možná tolik, kolik budu potřebovat.

Za penězi jel do světa a ve světě už zůstal. Vyhnul se nošení hnědé košile i vojenské torny, naučil se žít bez domova a poznal, že ženy jsou po celém světě stejně ochotné, má-li pan Snips peníze.

Pan Snips peníze měl, ale ne tolik, kolik potřeboval.

V hotelu Claridge vládla tichá důstojnost drahého podniku na nejlepším pařížském bulváru. Hedvábná srst perského koberce, uzounké střevíčky nikam nespěchajících žen, skleněné bubliny naplněné zlatém starého koňaku. Výtahy jezdily neslyšně nahoru a dolů.

Z jednoho vystoupil pan Snips. Károvaný oblek ho dělal ještě menším. Snad proto si nasadil klobouk, pečlivě, jako by ho měl poprvé. Černý klobouk se nehodí k obleku s nápadným vzorem ani k obličeji pomačkanému úzkostlivě vyholenými vráskami. Pan Snips má peníze a vážnost, ale obojího ne tolik, kolik by potřeboval.

„Zavolejte mi taxi,“ říká okázale špatnou francouzštinou.

„Taxi pro pana Snipse!“ volá úředník z recepce na muže v uniformě. Vrátný se důležitě rozkročí a s tváří lorda kancléře rozkazuje chlapci v modré uniformě lemované zlatém.

„Zavolej taxi pro pana Snipse, ale honem!“

Hoch v uniformě vyběhl na chodník.

„Taxi, taxi..“ piští na kolemjedoucí vozy.

Černý klobouk pana Snipse pluje důstojně halou. Úředník z recepce uctivě zdraví. Vrátný ve vznešené uniformě se hluboce klaní. Hochova kulatá čepička letí s hlavy.

„Prosím, pane Snips,“ otvírá dvířka taxametru.

Pan Snips smeká – taxi je příliš nízké.

Po Champs Elyseés jedou proudy vozů. Taxi se mezi nimi proplétá. Předjíždí učedníka s nůší rohlíků, dojíždí kabriolet s dámou na zadním sedadle. Pan Snips se otáčí.

Takový vůz. Taková žena!

Už brzo budu mít tolik peněz, kolik budu potřebovat. Možná, že víc.

Na letišti v Orly se stmívalo. Betonové přistávací plochy rozkvétaly barevnými světly. Každou minutu čtyřiadvacetihodinového dne se odrážely letouny k cestám do všech světadílů.

„Žádáme cestující do New-Yorku, aby se dostavili na nástupiště číslo čtrnáct!“

Pan Snips si koupil anglické noviny a americké cigarety a odešel k letadlu. Byla už hluboká noc, když se probudil nad Atlantikem. Lidé v kabině spali.

„Halo, slečno, dejte mi kávu, prosím!“ Dívka v modré uniformě se místo odpovědi přívětivě usmála. Pan Snips měl u žen vždycky štěstí.

V salónku společnosti čekalo už pět mužů. Kouřili. Tři důležití – doutníky, dva méně důležití – cigarety. Když vstoupil pan Snips, přivítali se jako lidé, kteří se navzájem potřebují, a proto si prokazují povinnou úctu.

Pan Snips nemluvil dlouho. Podával raport, vznešený sice, hodný jeho postavení, ale přece raport. Byl zaměstnancem, ale významným, akcie také měl. Za zásluhy o společnost.

Skončil.

Ticho, jen dole, hluboko v zářezu města hlučela ulice. Kameloti vykřikovali hesla zvláštních vydání. Pan Snips se už nepamatoval na těžkou kabelu s novinami. Vždyť i jméno měl jiné.

Vstal a sáhl po klobouku.

„Promiňte, pánové, že se nezdržím. Spěchám. Dejte laskavě příkaz na moje konto do Tokia. Budu tam v pátek odpoledne.“

Když ho president Clifford jmenoval pozorovatelem pokusného výbuchu, považoval to za vrchol své kariéry. Vstupoval do letadla ve skafandru pro stratosférické lety a cítil se povýšen. Byl jediným vyvoleným. Ti, kteří zůstali na zemi, zdáli se mu nedůležití.

V letadle mu bylo špatně. Jakmile vylétli do stratosféry, dostal strach. Pod nohama měl několik kilometrů prázdnoty. Co kdyby se něco stalo? Motor může vypovědět službu. Pilot může onemocnět, třeba omdlí. Kolik letadel se už zřítilo, shořelo, srazilo se ve vzduchu! Pan Snips přece neletěl poprvé, ale dnes se ho náhle zmocnila úzkost. Opatrně nahlédl do navigační kabiny. Tři muži seděli na svých místech. Všechno bylo v pořádku.

Najednou cítil, jak se s ním křeslo zvedlo. Krev se mu hnala do hlavy. V obličeji cítil horko, nemohl dýchat, dusil se. Pak padal dlouhé minuty do temného prázdna.

„Mám bolesti – tady“ naříkal, když přišla Helena Kollárová k jeho lůžku. „Nemohu spát, bude už ráno.“

Doktorka Kollárová vzala do ruky studené prsty, které mu ležely na drátěné konstrukci, a pomalu jimi pohybovala sem a tam. V pořádku, jen sádra kolem pravého ramene byla těsná.

„Trochu bolesti musíte vytrpět.“ Obrátila se k sestře Inez: „Přineste nůžky na sádru. Nastřihneme to. Vezměte také prášek pro spaní!“ Sestra odešla kolébavým krokem.

Za záclonou pokoje třicetdva začínalo svítat. Nejdřív zšedly okenní rámy, pak bylo slyšet kroky a hlasy ptáků v křoví.

Helena Kollárová vzala nůžky, nastřihla sádru, opláchla si ruce a obrátila se k pacientovi.

„V pořádku. Otok tlačil.“

Pan Snips si oddychl. Polkl podaný prášek, zapil vodou, ale strach z očí nezmizel. Bylo vidět, že se chystá k otázce, netroufá si, neví, jak začít, pak se znovu rozhoduje, strach v očích roste a nakonec se ptá:

„Nebudou následky?“

„Po fraktuře? Za pár týdnů nebudete vědět o ničem,“ usmála se Helena Kollárová a chystala se odejít.

„Ne kost – nebojím se – byl jsem však v letadle při výbuchu! Příliš blízko, špatné výpočty, rozumíte. Počítače klapaly ještě po přistání. Z toho mám strach. Můžete mi říci…“

Měl hrůzu z toho, že všechno skončí. Teď v poslední chvíli, kdy už měl peníze, kdy začínal mít i moc, kdy byl někým – ne učedníkem s jedním límečkem, ne miláčkem prodejných holek, ne pojídačem zelné polévky.

„Žádné příznaky u vás nebyly,“ slyšel mladou doktorku. „Nezvracel jste. Skvrny na pokožce nevidím. Prožil jste otřes, proto nejíte. Zatím je všechno v pořádku.“

Muži v sádrovém obvazu se ulevilo. Z obličeje částečně zmizelo napětí. V očích však stále číhal strach.

„Mohlo by se snad ještě ukázat…?“

„Dostali jste preventivní dávku léku. Není pravděpodobné, že by se ještě objevily příznaky prudké otravy. Záření nebylo tak intensivní. U vás ne.“

„Byl to nový druh explose. Třeba neznámé paprsky…“

„Uvidíme.“

„Kdy?“ hltal naději z jejích slov.

„Podle krevních testů.“

„Pak už určitě můžete říci..?“

„Někdy se objeví příznaky i po týdnech nebo až po měsících. Ženy z Hirošimy rodily ještě po letech zrůdné děti.“

„A dnes…?“

„Dnes už máme prostředky.“

„Uděláte jistě všechno, dobře zaplatím! Jsem Snips. Snips od společnosti…“

Helena Kollárová se obrátila k odchodu. Muž na lůžku se nadýchl, jako by chtěl ještě něco říci, sklopil však oči a stáhl se pod pokrývku, že vypadal ještě menší a bledší.

Bál se neznámého.

Všichni se bojí, ale až když cítí stisk na vlastním hrdle. Jen vlastní krev je u nich krví, pro kterou se truchlí. Nepochopí, že nikdo nechce zemřít.

Helena Kollárová procházela chodbou. Na svých lůžkách oddychovali odpočatí spáči. Jim Oakland také spal, a nebýt bílého obkladu na očích a strhaných vrásek kolem úst, možná že by se byl usmíval hezkému snu.

Změřila puls, vyměnila obklad zakrývající oči a unaveným krokem došla ke svému lůžku. Za oknem bylo už ráno.

*

Ten večer přišel David Parker s doktorem Sasadou. Věděla, co se budou ptát. Věděla také už od dopoledne, co jim musí odpovědět. Když stáli ve dveřích, uvědomila si najednou, koho jí doktor Sasada připomíná.

Šel náměstím jiný, než ho znala před patnácti lety. Vlasy měl už tenkrát leskle černé, brýle nenosil, byl snědý a v létě, když se koupávali v řece, vypadal jako indián.

V pohledu, trochu smutném, trochu vyčítavém a přitom plném vůle, v tom si byli podobni nejvíc.

„Jak se daří?“ ptal se jeden z nich, sotva otevřeli dveře, ale ona otázku neslyšela. Byla v tu chvíli ve Skalici u řeky, vroubené chodníkem popraskaného bahna.

„Stalo se něco?“ ptal se starostlivě druhý, když viděl, že neodpovídá.

Vzpamatovala se, urovnala si vlasy, ukázala mlčky na křesla, zapálila si cigaretu, ačkoli na ni neměla vůbec chuť, a vyhýbala se odpovědi, přestože věděla, že se jí nevyhne.

„Tak špatné?“ strachoval se David Parker a už nenaléhal. Ticho.

Jen tikání hodin, vítr za oknem a vlastní tep.

„Spálené oční pozadí,“ zašeptala. „Blesk pronikl zřítelnicemi a způsobil v zorném poli slepý prostor.“

„Ztratí zrak?“

„Spálenina třetího stupně.“

„Slepota?“ ptal se znovu a ještě nevěřil.

„Oční nervy byly sežehnuty.“

Kapitola devátá

V malém salónku stály stoly seřazené do tvaru velkého T. Místo porcelánu, broušeného skla, stříbra, lahůdek, místo ubrusů, květin a párátek ležely na nich popelníky, bloky papíru a tužky, připravené je popsat.

Tajemníci v tmavých šatech měli před sebou kupy spisů, výročních zpráv společnosti a výkazů o všem možném. Před Karl Otto Rosenthalem, který seděl na konci řady, ležela tuží kreslená mapa na průsvitném papíře. H. G. Pupp se hlasitě bavil. Bylo mu horko a měl žízeň. Zazvonil na číšníka.

Vstoupil president Clifford. Zdravil kolem sebe, odkrývaje přitom v úsměvu velké přední zuby. Otřel si zpocené čelo, vyzval okolostojící, aby se posadili, sám usedl do čela a zahájil konferenci.

„Pánové! Byli jste svědky pokusného výbuchu. Bude vaší povinností podat správní radě referát. Požádal jsem doktora Rosenthala, aby nám zodpověděl několik otázek. Písemné pojednání, které připravil, bylo rozmnoženo. Je vám k disposici. Prosím, doktore!“

Pokynul rukou a kapesníkem si osušil ústa a ježatý knírek pod nosem. Ucítil vůni „Scandalu“. Vzpomněl si na Patricii.

Doktor Rosenthal už mluvil, Clarence Clifford zpozorněl.

„… takže se nám podařilo uměle vyvolat pochody, které dosud probíhaly jedině na slunci. Vyrobili jsme energii podobnou slunečnímu záření. Základním předpokladem je teplota. Potřebujeme několik milionů stupňů. Takový žár vznikal dosud jen ve slunečním jádru nebo při výbuchu atomové bomby. Použil jsem proto atomové pumy jako zápalníku.“

„Doktore Rosenthale,“ protahoval Vincenzo Pereira, který si přitom upravoval kravatu, hladil rukáv saka a prohlížel pěstěné nehty, „jak velkou bombu můžeme vyrobit?“

Karl Otto Rosenthal seděl s nehybností člověka, který se jí naučil, protože mu nic jiného nezbývalo. Stavěl si stříšky z dlaní a mluvil sám k sobě, jako by sám sebe chtěl přesvědčit, že to, co objevil, je skutečností. Neměl před sebou dlouhý stůl a za ním Pereiru, Clifforda, Puppa a ostatní bezejmenné. Měl před sebou hromady peněz, které mu umožnily provést gigantický pokus a najít si schopné spolupracovníky z celého světa. Mluvil k sobě a k penězům, které zaplatily výbuch, když odpovídal na otázku:

„Velikost superbomby RO je neomezena. Můžeme postavit libovolně velké bomby, pokud by se ovšem našly prostředky k tomu, jak je dostat do vzduchu. Při podzemních náložích nebo explosích pod vodou by to bylo snadné. Směrem nahoru hranice není. Je však směrem dolů. Pánové,“ zvýšil nepatrně hlas a zvedl na znamení důrazu ukazovák, „viděli jste výbuch nejmenší možné superbomby RO. První měly padesát tun. Obrovská váha. Žádné letadlo nebylo schopno vynést je do stratosféry. Zdokonalil jsem konstrukci. Nový postup je světovým objevem. Podařilo se změnit systém zapalování. Odstranili jsme těžké chladicí zařízení. To má obrovský význam. Ze stanoviska vojenského, i pro další pokusy.“

„Proč musíte vynést bombu do takové výšky? Stratosféra je asi ve dvacíti kilometrech, pokud se nemýlím,“ přerušil výklad Clifford, který pozorně sledoval Rosenthala a lapal každé jeho slovo.

„Výbuch, jaký jste viděli, by se sotva dal provést na zemi. Nenašli bychom tak velký neobydlený prostor. Explose rozmetá miliony tun půdy, vody nebo čehokoli. Vyrazí radioaktivní prach nebo déšť do obrovských výšek ve stratosféře. Tam začne jejich putování kolem zeměkoule. Nikdo nedovede spočítat, na které místo takový mrak radioaktivního prachu nebo deště spadne.“

„I prach je tak nebezpečný?“

„Je.“

José Rigazzio, sedící za stolem vedle tří tajemníků, oslovil Rosenthala:

„Proč se nezkouší pod vodou? Ve velkých hloubkách. Tuším, že někde je moře hluboké deset tisíc metrů. To by bylo jistě bezpečné!“

„Ne, pane,“ slyšel říkat monotonní hlas doktora Rosenthala, odsekávající jednotlivá slova, jako by ani nepatřila do vět, „není možné zkoušet detonace pod vodou, i kdyby byla tak hluboká, jak říkáte.“

Neznatelně se uklonil směrem k muži s knírem.

„Vysvětlím proč. Nikdo si nedovede představit výbuch za lakových podmínek, jaké jsou několik tisíc metrů pod hladinou moře. Explose o síle desítek megatun, stlačena vodní vrstvou s tlakem kolika set atmosfér; nevím, co by z toho bylo! Mohl by vzniknout atomový požár. Nebezpečná řetězová reakce. Výbuchem by se začal štěpit vodík z mořské vody. Byl by to počátek explosivního rozkladu veškeré hmoty. Možná, že konec života na zemi.“

Lidé kolem stolu mlčeli. Snad se zamýšleli nad tím, co říkal, snad mysleli na své zisky, snad opravdu jen pozorovali své pěstěné ruce, prázdné plochy připravených zápisníků nebo pečlivě vyleštěnou desku stolu.

Doktor Rosenthal pokračoval.

„Výsledek pokusu daleko předčil všechny předpoklady. Superbomba RO je jediným explosivním prostředkem toho druhu. Zasáhla oblast přibližně padesáti tisíc čtverečních kilometrů. Několik vteřin po výbuchu se rozšířila do vzdálenosti sto kilometrů žhavá vlna. Je pravda, že rychle pominula, stačila by však zapálit každý hořlavý materiál a zničit každý lidský organismus. Tlak byl tak mohutný, že by byl smrtelně nebezpečný člověku ještě ve vzdálenosti desíti kilometrů. Na patě vzdušného komínu vznikla smršť, roznášející desítky kilometrů daleko vše, co by bylo v cestě. Kdyby byl výbuch proveden na zemi, roznesla by domy, kamení, cihly a konstrukce mostů. Každý kousek materiálu by měl průraznost granátových střepin.“

Muži kolem stolu mlčeli. Byli překvapeni výkladem o neuvěřitelné energii, kterou měl šedovlasý muž v pojízdném křesle v moci. Je vůbec možné, že by existovala na světě tak velká síla?

Ozvalo se zaklepání. Dveře se otevřely. Do místnosti vstoupil pan Snips. Nejdřív se objevila ruka s modrými prsty, pak rameno v sádrové krabici, a když se za dveřmi otočil, stál před plyšovým závěsem, skrývajícím dveře, jako klaun před oponou.

Jeho výraz byl vážný, ale jeho vzhled působil komicky. Kabát zapnutý pod krkem na jeden knoflík visel na bílém sádrovém obvazu jako pelerína na špatné soše.

Doktor Rosenthal se zarazil. Nevěděl, že pan Snips byl zraněn.

I ostatní se tvářili udiveně.

„Promiňte, že jsem se opozdil. Právě mne propustili z nemocnice.“ Sedl si na židli, kterou odsunul daleko od stolu, aby měl místo na sádrovou krabici. Loktem zdravé ruky se opřel o desku a pohybem požádal o sifon. Sklenici vypil jedním douškem.

„Jako po flámu,“ šeptl sousedovi. „Silný dojem, včera, tam nahoře.“

„Kromě účinků, které jsem vyjmenoval,“ pokračoval mezitím doktor Rosenthal, „a které byly známy z dosavadních typů, má nová zbraň další přednost. Sekundární záření. Je nebezpečnější než sám výbuch. Detonace je jen impulsem k rozkladu hmoty, která výbuch obklopuje. Voda, vzduch, kamení a těleso bomby se promění v radioaktivní isotopy. Reakce, která výbuchem začala, skrytě pokračuje. Miliony tun látek nyní samy vyzařují smrtící paprsky. Některé třeba jen pár vteřin. Jiné po celé hodiny. Velká většina několik dní, měsíců nebo let. Nikdo jim nezabrání, aby zářením neotravovaly okolí. Krajina se stane neobyvatelnou. Záření je neviditelné a tím ještě nebezpečnější. Zasáhne všechno. Otráví potraviny, pitnou vodu, byty, budovy, rostliny.“

Rosenthal rozhodně nebyl dobrým řečníkem, který by strhl posluchače. Jeho výklad však působil tak dramaticky, že všichni seděli bez hnutí. Uvědomovali si dosah jeho slov.

Mluvil o mracích radioaktivního prachu, které by po explosích putovaly atmosférou. Nikdo by nemohl určit, kdy a kam je vítr zanese. Celý zemský povrch by musel být poset pozorovacími stanicemi, které by hlásily každé přiblížení nebezpečí, aby lidé mohli včas utéci pod zem.

Radioaktivní hmota by infikovala celé kraje. Nikdo by si nebyl jist, není-li právě vystaven smrtícím paprskům. Vznikl by chaos –jaký snad nechtěl způsobit ani pan Clifford.

Nechtěl, uvažoval však o tom, že bude dobré, dozví-li se svět v pravou chvíli, že by mohl – jediným zmáčknutím knoflíku – kdyby chtěl a kdyby snad někdo… Bude pánem světa! Ukáže jim, kdo je. Ukáže Patricii co všechno dokáže, on, Clarence, silný muž!

„Stačilo by asi sto středních superbomb RO,“ pokračoval doktor Rosenthal, „aby byl zničen život na celé zeměkouli. Umíte si představit tu sílu, tu moc? To je účinná zbraň! Dovede vyrobit energii, o jaké se nám v poslední válce ani nezdálo a není konečnou fází. Pracujeme dál.“

Na konci stolu se zakývala bílá sádra s panem Snipsem. Poposedával neklidně na židli, než vstal a promluvil. Nejdřív tiše, jakoby zastrašen tím, co se mu přihodilo, později hlasitě, s důrazem, nebojácně, protože co se mu mohlo stát horšího?

„Byl jsem nahoře, když vybuchla. Mohlo mě to stát život. Nedovedete si představit, co to znamená. Neprožili jste to. Byl jsem také nadšen, možná víc než vy. Předtím. Ale bomba, kterou nemohu ovládat, není dokonalá zbraň. Superbomba RO ovládána nebyla!“

Poslední slova vykřikl jako výhrůžku, jako obvinění, jako heslo. Potřeboval to říci. Musel jim otevřít oči. Vždyť oni neměli ponětí. Karl Otto Rosenthal hleděl s úžasem na muže v sádrovém obvazu. Až do této chvíle měl úspěch na dosah ruky. Všichni kolem stolu byli nadšeni výsledky pokusu. Teď se postavil ten maličký pan Snips proti. Ubožák! Co zmůže, sám a jediný?

Nenáviděl ho. Nenáviděl je všechny.

„Byli jsme vysoko ve stratosféře, když nastal výbuch,“ pokračoval tichým hlasem pan Snips. „Bylo nádherné ráno. Kolem jen modrá obloha a klid. Nikdo z nás netušil, co se chystá. Posádce letounu nebylo oznámeno, že dojde k výbuchu v době, kdy k němu došlo. Bomba vybuchla předčasně. Vy si řeknete, že se vlastně tolik nestalo. Malá chybička. Někdo se přepočítal.

Zmýlit se může každý. Spojení selhalo. Tady je výsledek!“ ukázal na sádrový obvaz, postavil se proti Rosenthalovi a vytýkal mu, ukazuje do pojízdného křesla:

„Na zlomeniny se, pane Rosenthale, neumírá. Já vím. Letadlo se však mohlo zřítit! Bylo odhozeno tlakem vzduchu. Zázrak, že jsme se dostali živí na zem. Pilot je hrdina. Zachránil nám životy.“

Muži kolem stolu se zarazili. Začali přemýšlet. Dnes pan Snips, zítra Clifford, Ferrieres, Pereira, Pupp, kterýkoli z nich. Neviditelné nebezpečí. Náhoda. Jak se chránit proti takovým

náhodám?

Pan Snips pokračoval ve svém obvinění.

„Slyšeli jste. Doktor Rosenthal vám sám před chvílí vysvětlil

nebezpečí. V okruhu několika desítek kilometrů od výbuchu jsou smrtící paprsky. Všichni, kdo byli ve vzduchu, jsou v nebezpečí. Co když –“

Zarazil se uprostřed slova. Usedl. Netroufal si domyslit. V podvědomí mu zněl znovu hlas lékařky. Někdy až za měsíc, někdy až za rok se objeví následky. Což jest-li u něho také?

„Pokud vím, nestalo se žádné neštěstí,“ slyšel hlas doktora Rosenthala. „Snad váš úraz, pane Snipsi. Vám se omlouvám.“

Neznatelně se uklonil. Prohlédl tváře mužů kolem stolu a viděl v nich zaváhání. Přemýšleli o slovech pana Snipse. Mysleli na následky. Musí je znovu upoutat, musí je přesvědčit, získat na svoji stranu.

„Žádný objev se neobejde bez obětí. Pokus, jaký jsme provedli, je záležitost velmi nebezpečná. Byl bych spokojen, kdyby se nestalo víc. Přestože,“ obrátil se znovu k muži v sádrovém obvazu, „vás chápu, pane Snipsi. Bylo to jistě nepříjemné.“

Opět se obrátil k mužům sedícím okolo stolu.

„Co jsou lidské oběti proti síle moci? Co znamená člověk? Deset lidí, sto, tisíc, a třeba deset tisíc! Smrt není nic proti nepředstavitelné moci, kterou budete mít v ruce. Vy, pánové!“

Snips byl nepřítel. Lidé, kteří měli rozhodnout v Rosenthalův prospěch, kolísali. Unikali mu a ve svých nejtajnějších myšlenkách se přidávali na stranu muže v sádře. Přemýšleli, a to Rosenthal nemohl dopustit. V nitru zuřil, ale ovládl se a klidným hlasem pokračoval.

„Chyba ve výpočtech nebyla. Při výbuchu superbomby RO došlo k nové, dosud neznámé reakci. Předstihla svou silou daleko všechna očekávání. Detonace byla několikanásobně prudší. Proto se letadla dostala do první tlakové bubliny. Samozřejmě že byla odhozena. Co se týče záření, nemyslím, že by zanechalo následky.“

Slova, slova, domněnky, které se zabývaly člověkem, jen jako neživotnou věcí. Terčem. Pan Snips myslel na dnešní noc. Hrůza. Strach z neznámého. Znovu vstal, opřel si těžký sádrový obvaz o stůl a zdravou rukou gestikuloval proti vědci v pojízdném křesle.

„Vám se to mluví. Vás se to netýká, čekejte, kdo má pravdu, čekejte v nejistotě. Týdny s bezesnými nocemi, jako byla minulá, měsíce se čtyřmi nekonečnými nedělemi. Čekejte léta na rozsudek, smíte-li žít, nebo odsoudila-li vás rozštěpená hmota k pomalé smrti!“

Znovu zaslechl hlas doktorky z nemocnice. Měsíc – rok, měsíc – rok. Některé ženy z Hirošimy rodily ještě po letech zrůdné děti. Tvář pana Snipse se měnila v masku zkřivenou strachem. Ani sádrový obvaz, ani bolest, ani hrůza z pádu letadla nezměnily jeho výraz tolik, jako pomyšlení na hroznou smrt.

Slova, slova, neúčastná, protože se týkají cizích. Ticho – jen šoupání netrpělivých nohou pod stolem rušilo klid. Karl Otto Rosenthal zsinalý nenávistí se sotva ovládal. Byl by nejraději zazvonil a nechal vyvést toho šílence, toho drzého chlapa, který si dovolil proti němu… Cítil, že by ostatní nesouhlasili. Zdálo se, že v tu chvíli opravdu stojí na straně pana Snipse.

Vlídným tónem, který zněl skoro přirozeně, mu začal domlouvat.

„Myslíte, pane Snipsi, že já nevím, co je to bolest? Vím. Byl jsem daleko blíž smrti, než vy. Ne jednou. Vím dobře, co je to nemocnice, vím, co znamená nejistota. Ale přiznejme si,“ obrátil se ke všem a s nadneseným důrazem vykřikl, „co záleží na mně, co záleží na vás… Jde o vyšší cíl… Je v sázce daleko víc, než lidský život. Jde o moc, která bude vládnout celému světu. Vy, pane Snipsi, máte naději. Podívejte se na mne.“

Odmlčel se a zaťal zuby.

Pan Snips však opět zoufale vykřikl:

„Čekejte týdny, čekejte roky, když vás možná už odsoudila hmota k smrti. Vaše hmota, pane Rosenthale!“

President Clifford si náhle uvědomil nebezpečí. Nadšení v místnosti polevilo, muži váhají, většina jistě souhlasí s vyděšenými slovy pana Snipse. Ten člověk by nakonec mohl ohrozit úspěch celé akce. Je schopen přemluvit svými zajíkavými slovy a sádrovým obvazem akcionáře proti němu. Vždyť on sám mu naslouchal jako očarovaný!

Ale Clarence Clifford si nedá mluvit do svých záležitostí. Tím méně takovým Snipsem. Musí mít úspěch a bude ho mít. Bude mít v ruce moc nad světem. Ovládne všechny. Ukáže Patricii, jak je mocný.

Vstal. Opovržlivě pohlédl na muže v sádrovém obvazu a nekompromisním, přísným hlasem řekl:

„Zařiďte, abych ještě dnes dostal lékařskou zprávu o stavu všech postižených.“

Kývl na jednoho ze svých tajemníků. Ten se sehnul a psal.

„Pak zařídíme další. Pan Snips dostane samozřejmě nejlepší lékařské ošetření. Bolestné si vyřídíte,“ obrátil se k němu, „s mým tajemníkem. Dostane ode mne pokyny. Bylo by dobře, kdybyste si odpočinul, pane Snipsi. Požádejte o dovolenou. Dostanete ji tak dlouhou, jak vám bude libo. Samozřejmě placenou.“

Měl dojem, že je záležitost uvedena do pořádku, že ti, kteří si dosud myslili, že se jim něco stalo, si to už nemyslí, že pan Snips už bude v noci klidně spát a nebude se strachovat o to, byl-li ozářen, nebo ne.

Dá mu vyplatit vysoké bolestné a ostatním také. To spraví náladu. Peníze – peníze, dá jim hodně peněz! Ať má od nich pokoj.

Pan Snips svěsil hlavu. Teď dostane peníze, které měl mít, když pracoval v podzemí tiskárny, když chodil v noci s novinami. Měl je mít tenkrát, aby nemusel jíst nesnesitelně páchnoucí zelnou polévku, aby si byl mohl koupit vlastní postel, do níž by mohl přivést ženu a nemusel chodit k holkám.

Teď je dostane. Teď, kdy je už možná nepotřebuje.

President Clifford se obrátil k přítomným s pohledem, který se vyrovnal se všemi problémy. Prohlížel si jednu tvář po druhé, naklonil se k Puppovi a Pereirovi a tiše, skoro ohleduplně se jich zeptal, nemají-li dotazů. Chvíli přemýšleli, pak zavrtěli hlavami.

„Myslím, že bychom mohli přistoupit k otázce oscaria. Doktore Rosenthale, informujte přítomné o výrobě, já vysvětlím další. A vy, pánové,“ obrátil se k mužům kolem stolu, „budete muset uvážit celou problematiku a podat správní radě návrh, má-li být výroba zastavena, nebo ne. Víte, že jde o nový druh zbraně, řekl bych hospodářské, která na rozdíl od všech ostatních nezabíjí, omezuje pouze životní podmínky armád a nutí je ke kapitulaci. Většina z vás, pánové, kteří jste se zúčastnili dřívějších konferencí, zná princip použití. Od té doby došlo však k zdokonalení mechanických způsobů. Bude na místě, když nám o nich doktor Rosenthal něco řekne. Chtěl bych ještě vyslovit dík za pohotovost při nákupu surovin. Na tom má největší podíl pan Snips. Náklad byl dopraven na ostrov diskrétně. Kromě několika desítek zasvěcených nemá nikdo o existenci oscaria ani zdání.“

Přihladil si zamyšleně knírek, a když zjistil, že už nemá co říci, kývl na doktora Rosentahla. Ten odstrčil pojízdné křeslo od desky stolu a soustředěným hlasem, aniž se díval na posluchače, vysvětloval:

„Surovinou je radioaktivní odpad. Vzniká u provozu každého atomového reaktoru. V ohromných množstvích. Je silně radioaktivní. Musí být proto zneškodněn. Odváží se daleko od obydlených prostorů a tam zakopává. Zvláštní schránky. Přísná bezpečnostní opatření. Vysoké ochranné zdi. Nad jamami betonové budovy. Je to levná surovina. Každá společnost je ráda, když si odpad někdo odveze. Zpracováváme ho ve mlýnech. Laboratorní zkoušky. Technická úprava. Dostaneme silně radioaktivní prach. Plní se do kesonů a zvláštním způsobem ukládá.“

Doktor Rosenthal vzal při těchto slovech do ruky mapu, která ležela dosud na stole, zvedl ji, jako by z ní chtěl číst, a s otázkou v očích se obrátil na presidenta Clifforda.

Clarence Clifford nepatrně zavrtěl hlavou. Rosenthal položil mapu opět před sebe na stůl.

Muži kolem stolu vyslechli výklad pozorně. Po několika hlubokých vydechnutích zazněl tlumený rozhovor a H. G. Pupp, který se dosud věnoval zdánlivě jenom svému doutníku, přerušil šumění vzrušených hlasů otázkou.

„Bylo by snad vhodné, kdyby doktor Rosenthal vysvětlil znovu princip nového bojového prostředku. Mám za to, že někteří nebyli dosud obeznámeni s jeho účinky. Pro nás, kteří jsme byli svědky pokusného použití oscaria při akci Blue Flower osmnáctého ledna, je jeho převaha nad všemi dosud známými zbraněmi samozřejmá.“

Odmlčel se, sáhl po svém doutníku, udělal několik tahů, viděl, že muži kolem stolu se zájmem poslouchají a pokračoval.

„Všimněte si, pánové, že úmyslně nepoužívám při označení oscaria slova zbraň. Oscarium je humánní bojový prostředek, který nemá s pojmem zbraně, ničící lidské životy, továrny a města, nic společného. Konečně jsme našli prostředek proti válkám, které hrozí světu ze všech stran. Konečně máme prostředek, kterým můžeme zajistit mír, třeba násilím. Je to jeden z důvodů, pánové, proč si považuji za čest účastnit se tak významné akce – první v dějinách lidstva – výroby zbraně – chci říci, humánního bojového prostředku, který neničí lidské životy, má však neméně důrazný účinek.“

Závěr slov byl přednesen tak patheticky, že se několik rukou zvedlo k potlesku. Nikdo však nezačal. Chvíle byla příliš napjatá pro jakýkoli projev.

John K. C. Fergusson, který byl ve své představě posledními slovy H. G. Puppa zaskočen, vstal a začal mluvit, pomalou profesorskou řečí člověka, který si dává záležet na každém slovu, protože si uvědomuje, kdo ho poslouchá.

„Ještě před malou chvílí se zde mluvilo o superbombě RO. Měl jsem na mysli, že oscarium, které je už přes rok předmětem intensivní výroby na zdejším ostrově, je rovněž detonačním prostředkem. Představoval jsem si po každé, když jsem četl toto označení v účetních zprávách společnosti, že se jedná o nový prvek, který byl pojmenován podle ostrova, na němž byl vynalezen. Měl jsem na mysli odvozeninu uranu nebo plutonia. Něco, co by mělo explosivní účin atomového výbuchu, bylo by však levnější, dalo se plnit do dělostřeleckých granátů i nábojů ručních palebných zbraní. Mám dojem, že tak nějak si oscarium představovala většina přítomných.“

Rozhlédl se kolem a s díky konstatoval vzrušené zabrumlání, které považoval za souhlas.

„Pane,“ ozval se monotónním hlasem Rosenthal, „oscarium nestřílí, nebouchá, není vidět ani cítit. Nikdo nepozná, kde je a kde není. Nepotřebuje hlavní děl ani pásů tanků, oscarium neničí domy, nerozbiji továrny, nezabíjí a nedělá mrzáky, oscarium je první zbraň na světě, která neproleje ani kapku krve. Bude rozprašováno nad územím nepřítele. Každý nálet, kterého se zúčastní pouze několik desítek letadel, bude podnikem s minimálním risikem. V podobě mračna prachu se snese oscarium v noci k zemi a pokryje ji neviditelnou přikrývkou. Lidé budou spát, nebudou nic tušit. Až jim to oznámí Geiger-Müllerovy počítače, bude pozdě.“

Přitáhl si pojízdné křeslo znovu ke stolu. Pozoroval, že jeho výklad muže kolem stolu zaujal. Pokračoval stále důrazněji.

„Krajina nepřítele bude v tu chvíli hospodářsky zničena. Po dobu, kterou bude znát pouze majitel oscaria – vyrábíme ho v několika druzích, s různým poločasem, to znamená s různě dlouhým účinkem – se stane krajina neobyvatelnou. Nebudou porušeny domy, nebudou zničeny továrny. Bude pouze otrávena pitná voda, potraviny, ovoce a zelenina. Bude znemožněno použití zásob, znehodnoceno obilí. Zahyne dobytek, který nezná nebezpečí radioaktivní trávy. Lidé nezahynou – protože zjistí, že je lépe snášet hlad a vzdát se, než požít jakoukoli potravu ze zamořeného území. V době, kdy bude oscarium působit, obsadíme území nepřítele, přinutíme ho ke kapitulaci a zajistíme mu za to dodávky čerstvých potravin. Budeme znát přesně, jak dlouho potrvají radioaktivní účinky, proto budeme moci znovu zahájit průmyslovou výrobu. Země za dodávky zaplatí. To bude nejhumánnější způsob, jak civilisovat zaostalé kraje, bez ohledu na národy. Zinternacionalisovat svět. Nastolit vládu aristokracie lidstva.“

Stále byl obrácen ke svým dlaním, sepjatým na stole, ale nyní zvedl hlavu, pozoroval posluchače a nechával se unášet snem o nadvládě šílených nad soudnými. Zčervenal v obličeji a s planoucíma očima pokračoval:

„Vy všichni jste už dokázali, že dovedete víc než ostatní. Jste předurčeni, abyste vládli. Máte v ruce koncerny, živíte miliony dělníků, financujete hospodářství světa. My, vědci, přispíváme k tomu, aby vaši průmysloví giganti měli práci.“

Vzrušeně mířil bílým ukazováčkem z jednoho muže na druhého.

„My jsme geniové společnosti. My jsme aristokracie, která ovládne svět!“

Lidé kolem stolu zmlkli docela. Šedivý muž, připoutaný nemocí na pohyblivé křeslo, je zaskočil. Ukázal jim přednosti, o kterých sami nevěděli. Žasli nad prozíravostí, s jakou jim určil místo ve světě. Zachovali však klid, nebo se o to alespoň snažili.

„Dnešní doba je impotentní“, pokračoval Karl Otto Rosenthal, zaujat svým vlastním hlasem, „není statečná, nemá síly. Je resignovaná, vnitřně malátná. Ponechává vládu slabým, omezeným, lidem neschopným geniálních myšlenek. Je zapotřebí skoncovat s polovičatostí, vzít do ruky všechny prostředky a nadiktovat zaostalým zemím životní úroveň – i kdyby se tomu bránily! Věřte, není rovnosti mezi lidmi, není rovnosti mezi rasami. Není také rovnosti v inteligenci národů. Na světě jsou místa, kde slovo kultura je neznámé, kde žijí lidé tak primitivně, jako středověku. Mohou být stavěni na úroveň naší třídy, která je schopna řídit svět k nejvyššímu rozkvětu? Geniové lidského vědění přivedou lidstvo do nového zlatého věku!“

Odmlčel se.

Byl udýchán a škrtil ho límeček košile. Ostatním plály tváře nadšením a horkem, které jako by v místnosti stoupalo úměrně s napětím. Nervosně poposedávali, upravovali si vázanky, rozepínali a zase zapínali knoflíky a napjatě poslouchali, bez námitek, jako se poslouchá kázání.

Karl Otto Rosenthal začal znovu, tlumeným hlasem, po každé další větě sílícím, až nabyl znovu pathosu proroka.

„Příroda nezná rovnosti. Je snad lidská společnost podrobena jiným zákonům než příroda? Všude jsou pány nejschopnější, silní, nebojácní, předurčení od narození k tomu, aby vládli. Mají se proto druzí hůř?“

Clarence Clifford, který si stále rychleji hladil štětinatý knírek, se ve svém křesle napřímil, že se zdál sám sobě větší. Pereira tiše mlaskl vyprahlým jazykem, i když si myslel – takových řečí jsme už slyšeli. H. G. Pupp se rozhlížel vzrušeně kolem. Někteří si nebyli jisti, počítá-li Rosenthal mezi aristokraty i je, nebo ne.

„Na světě jsou oblasti,“ pokračoval, „kde jsou tyto samozřejmé zásady cizí. Jsou lidé, kteří se sveřepě brání lepšímu životu. Říkají, že jim stačí kůň, když ho s nimi chcete vyměnit za osmiválcového Forda. Takové lidi i národy je třeba přesvědčit mocí.“

Muži, kteří dosud seděli nehybně, začali tleskat. Karl Otto Rosenthal, zrůžovělý nadšením, se vzpamatoval. Rozhovořil se, ale není na škodu, když budou vědět, že především on se počítá mezi elitu, že on má v rukou moc, kterou lze dobýt vlády nad světem. Bez oscaria by bylo těžké přesvědčit svět, poblázněný komunismem a socialismem, že budoucnost leží jinde.

Senátor Thorsen byl robustní muž s malou hlavou a vrásčitou tváří. Bylo o něm známo, že je prozíravým obchodníkem. Vstal, přejel si dlaní čelo a hlasem profesionálního řečníka se zeptal:

„Je-li, pánové, oscarium tak převratnou zbraní, pak bude jistě důležité, komu ho ARCO prodá. Dovolí pan president, abychom požádali představitele společnosti o vysvětlení?“

President Clifford se podíval na Pereiru a Puppa a ti zas na svého presidenta. Nebývalo zvykem klást takové otázky, zvlášť když ten, kdo ji položil, nebyl nikým významným. Snad se také nepočítal mezi aristokraty lidstva – pro těch svých pár milionů na bankovním kontě! Pro svůj titul, který si za ně koupil! Chtěl se měřit s nimi, rovnat se k nim? Možná – protože jak se bude posuzovat, kdo už je aristokrat, a kdo ještě ne?

Clarence Clifford viděl, že otázku nelze přeslechnout. Začal hlasem, který vyjadřoval nevrlost i trpělivost moudrého otce nad nepodařeným dítětem.

„Samozřejmě že si bylo vedení společnosti vědomo významu oscaria a že včas, dokonce před zahájením výroby, podepsalo kontrakty na jeho odbyt. Myslím, že se nebude nikdo divit, že v takovém případě, jako ostatně i při nákupech běžně známých zbraní, jsou obsahy kontraktů tajné a jméno partnera zvlášť přísně tajeno. Doufám, že vysvětlení postačí.“

„Myslel jsem však…“ snažil se znovu senátor s vrásčitým obličejem.

„Oscarium bylo prodáno do dobrých rukou,“ přerušil ho ostře president Clifford.

Senátor Thorsen vstal a omlouval se. Přece však řekl to, co měl na mysli.

„Chtěl jsem připomenout pouze to, co se stalo po posledních dvou válkách. Však se pamatujete. Zbraně, které jsme dodávali oběma válčícím stranám v přesvědčení, že tím získáme na vlivu i moci, se po každé obrátily proti nám. Někdo, s kým se nepočítalo, diktoval podmínky s naší zbraní v ruce. Jinak ujišťuji, že moje osobní zájmy jsou totožný se zájmem společnosti a doufám, že je tomu i naopak.“

„Zajisté,“ uklonil se president Clifford.

„Měl bych otázku,“ skřípal hlas starého ředitele Bergera, muže se zlatými zuby. Byl proslulý tím, že mu patřily továrny z nejrůznějších oborů. Byly rozsety po všech státech. President Clifford mu v duchu blahořečnil, že odvedl pozornost od projevu senátora Thorsena. „Jak je to s výrobou? Myslím, stačíme-li. Továrna na ostrově není velká. Viděli jste. Mohl bych snad ve svých některých, třeba v Nevadě, nebo v Baxtertownu, nejlépe v Baxtertownu, mám tam volné haly… Myslím snad, kdyby… Navrhuji značku Baxtrex v červenomodrém balení. Mám je zákonem chráněno.“

Clarence Clifford ho přerušil. Obrátil se ke všem, když říkal.

„Odpovím na otázku našich vážených přátel.“ Ředitel Berger se snažil povstat, ale Clarence Clifford ho posadil gestem zpět.

„Jakákoli spekulace s oscariem je nemožná. Experimentovat se zbraní, jakou je oscarium – vyloučeno. Toho si bylo vedení společnosti vědomo. Prodalo zájemci celou výrobní kapacitu. Oscarium nebude prodáno nikomu jinému. Je pravda, že dodávky nebyly ještě uskutečněny, v těchto dnech se má rozhodnout o předání, přesto však vylučuji jakoukoli spekulaci.“

Všichni vzrušeně poposedli.

„Otázka je jiná,“ pokračoval Clarence Clifford. „Podle zprávy ředitele továrny je celé kontrahované množství vyrobeno a uloženo ve skladišti. Máme pokračovat ve výrobě, nebo ji zastavit?“

„Pokračovat! Pokračovat…!“ ozvalo se několik hlasů najednou.

„Proti smlouvě? Sám jste říkal, že výhradně náš partner,“ odporoval ředitel Berger.

Clarence Clifford se usmál, vstal významně se rozkročil a říkal, slovo za slovem, jako by diktoval.

„Kde je psáno, že by ARCO nemohla vyrábět oscarium do zásoby? Na sklad. Pro sebe.“

Ticho. Takové ticho, jaké vzniká jen ve společnosti lidí, které zaskočil někdo chytřejší, s kým nepočítali. Mozky pracovaly s horečným chvatem.

ARCO dostála své povinnosti. Dodala množství, které kontrahovala. Tím splnila svůj závazek. Mohlo by se vyrábět dál, ukládat tajně do skladišť, až by společnost vlastnila nejméně takové množství oscaria, jako obchodní partner, pro něhož je vyrobila. ARCO by mohla mít na skladě ještě víc. Ví přece, kolik má ten druhý. Pak by mohla diktovat podmínky společnost – to jest – mozky horečně pracující okolo tohoto stolu.

Snad ne všechny.

„Nemá to smysl vyrábět dál!“ přerušil Rosenthal ticho, které zaplnilo salonek ode zdi ke zdi.

„Proč myslíte?“ zamračil se president Clifford.

Karl Otto Rosenthal se škodolibě usmál.

„Po použití oscaria, které jsme vyrobili, nebude na světě nikdo, kdo by je od vás koupil.“

Bylo po kombinacích.

„To znamená zastavit výrobu. Zavřít továrnu. Propustit lidi.“

„S ničím jiným jsem nepočítal,“ otočil se Karl Otto Rosenthal znovu ke Cliffordovi, mávaje mapou.

„Pánové, vaše názory?“

Okolo stolu se rozšuměl hovor. Opět je překvapil, nebyli schopni odporu. Tajemníci byli rádi, že se jich rozhodování netýká, že jsou pouze obecenstvem. Do všeobecného dohadování zazněl znovu hlas šedivého vědce z pojízdného křesla.

„Je zapotřebí rozhodnout se ihned. Kontrahované množství bude uskladněno během týdne. Musím oznámit provoznímu řediteli továrny, co s dělníky. V žádném případě si nemůžeme dovolit nechat je na ostrově delší dobu bez práce. Mají odborové organisace. Nemohl bych ručit za pořádek.“

Je těžké rozhodovat o vlastních penězích. Zastaví výrobu, zastaví dividendy. Teď, když jsou v nejlepším. Příliš velkého risika se však báli všichni.

Pan Snips nebyl zprávou doktora Rosenthala překvapen. Byl do věci zasvěcen. Díky bohu se ho rozhodování netýkalo. Vezme si dovolenou, dlouhou, placenou. Možná dva roky. Projede se světem jako bohatý soukromník. Zůstane, kde bude chtít, koupí si, co ho napadne, bude prostě Někým – Snipsem.

Jenom příznaky aby se neobjevily! Úkol je u konce. Nakoupil suroviny, obstaral odborníky, zařídil výrobu oscaria. Měl by být nakonec poražen, tím, co pomáhal stavět?

Ten záblesk mu nešel z mysli. Byl hrozný. Vybila se v něm tisíciletí utajovaná síla vesmíru. Mstila se lidem, zasáhla je svým ohněm. Ale jeho, Snipse, přece ne! – Někdy týdny, někdy měsíce, někdy roky – slyšel lékařku. Pan Snips měl strach.

„Souhlasíte tedy. Výrobu skončíme, dělníky propustíme,“ slyšel Rosenthalův hlas. „Je zapotřebí ihned objednat lodi. Všechny rozvézt po ostrovech. Čím dřív budou doma, tím lépe.“

Lidé kolem stolu mlčeli. Neradi schvalovali takové opatření. Bude je stát jenom peníze. Neradi se jich vzdávali, nakonec však schválili.

Dělníci budou propuštěni a dopraveni s ostrova. Mouřenín vykonal povinnost, mouřenín musí jít. Kdo by se staral, co s nimi bude dál. Muži okolo stolu mají jiné starosti. Ve hře jsou vsazeny Takové peníze. Odjedou, odkud přišli, budou žít jako dřív. Mají snad jiné požadavky, než najíst se a napít?

President Clifford povstal.

„Pánové, děkuji. O dalším rozhodne komise a správní rada. Od vás budeme žádat dobrozdání.“

Muži kolem stolu pomalu vstávali, zůstávali v hloučcích přede dveřmi a vzrušeně debatovali. Karl Otto Rosenthal zajel s křeslem mezi Clifforda, Pereiru a Puppa a podával presidentovi mapu.

„Zde jsou sklady. Poslední kesony uložíme do konce týdne. Červeně ohraničená místa v jihovýchodní části. Nejhlouběji položené skladiště. Sto dvacet metrů pod hladinou.“

Clarence Clifford prohlížel tuší pokreslený papír. Nevyznal se příliš v námořních mapách, ale poznal, že prostory okolo ostrova jsou prošpikovány kesony s nebezpečnou náplní radioaktivních látek. Množství, označené na této jediné listině, by mohlo zničit život na celé zemi.

V rohu mapy byly vysvětlivky a u nich podpis.

„Kdo je to?“ ptal se president Clifford, když si uvědomil obrovskou cenu mapy.

„Bergere, velitel ponorky.“

„Spolehlivý?“

„Naprosto.“

„Jediný exemplář?“ poklepal Clifford na papír v ruce.

„Předpokládám,“ odpověděl Karl Otto Rosenthal.

„Nemá ten Francouz…?“

„Neví ani, co vozí.“

„Rosenthale, vy víte, co znamená vojenské tajemství!“

„Dám ho pozorovat, ale nemyslím…“

„V pořádku.“

Tři poslední muži odcházeli ze salónku. Jeden zůstal.

H. G. Pupp myslel na horký večer, který ho čeká, a vyčítal si, že nezůstal raději v Miami. Není tam takové vedro. Druhý měl radost z toho, že společnost udělala dobrý obchod. Těšil se ze superbomby a měl chuť na koňak. Jiné starosti si Vincenzo Pereira nepřipouštěl. Byl již po třetí rozveden a pevně odhodlán tuto nepříjemnou záležitost neopakovat. Zdálo se, že slib dodrží. Třetímu se prolínalo království nad světem s postavou Patricie. Jak se mu bude obdivovat!

V otevřených dveřích seděl Karl Otto Rosenthal a díval se za nimi. Jeho obličej byl unavený, pohled mdlý a ramena svěšená.

Záviděl jim peníze i jejich chůzi.

*

Křeslo přejelo pokojem, ruce otevřely zásuvku. Karl Otto Rosenthal četl dopis, který včera rozepsal.

„Liebe Mutti, uteklo už hodně vody od té doby, co jsem dostal Tvůj dopis. Jistě bys mi prominula, že jsem tak dlouho neodpověděl, kdybys věděla, kolik mám práce. Konference, správní rady, laboratoř a pro sebe ani chvilku času. Není to maličkost být ředitelem takového podniku.

Jezdí za mnou finanční magnáti z celého světa a viděla bys, jak si mne váží. Jsou závislí na mých objevech. Beze mne by nebyli nic. Mají nádherné limuziny a letadla. Však to už nebude dlouho trvat a Tvůj Karl je bude mít také. A jen ty nejlepší!“

Zvedl hlavu. Oči opustily řádky a zahleděly se do prázdného prostoru. Vypadal v tu chvíli jako zasněný školák.

Vzal do ruky pero.

„Právě jsem skončil konferenci, která rozhodla. Nesliboval jsem Ti, Mutti, zbytečně. Nebude to dlouho trvat a Tvůj Karl pro Tebe přijede. Neboj se, nic se mi nestane. Mám dnes už přátele, kteří mne ctí, a jsou to nejvlivnější lidé na světě. Miliardáři, vlastníci celých měst! Mají tucty přepychových vil, jachty, a mohou si koupit všechno na světě.

Dnes už ti mohu napsat, že mne počítají mezi sebe. Dnes se již mohu vrátit. Vrátím se – slavný.“

Kapitola desátá

Písek byl rozžhaven jako pec. Jen po kraji, tam kde si moře pohrávalo s břehem a zchlazovalo jej, bylo možné přejít bosou nohou. Řasami porostlý krab vylezl z vlny a objevil zem. Byl horký ten nový svět. Vrátil se do chaluh k ostatním krabům a rybám.

Alfred Gwynne Vanderbildt, stár čtyřiačtyřicet let, multimilionář, chovatel závodních koní (Native Dancer, Sociál Outcast), a Jana Cudahy Harveyová, dvacet let, restaurační vozy, balírny masa, byli oddání. On po třetí, ona po prvé, dvanáctého dubna v Mexico City.

Snad byla neděle, snad kterýkoli jiný den týdne, ale klid rozpálené pláže, třepetavých palem za ní a průzračného vzduchu tetelícího se pod modrou poklicí nebe svědčil pro neděli. Tříbarevné saranče česalo hřebenem chlupaté nohy zrníčka písku – hledalo hmyzí poklad.

Normanu Mailerovi, čtyřiatřicetiletému spisovateli (Nazí a mrtví) a jeho druhé ženě Adéle, jedenatřicet let, se narodila holčička, jejich druhé dítě, Daniela Leslie. Váha: osm a půl libry.

Modrozelenou náladou zasvištěla křídla alky. Hřeben brouka se zastavil v práci, saranče znehybnělo. Nevědělo, že alky mají jiné záliby, než požírat hubené brouky.

Z pozadí nakreslených lahví, hroznů vína a letícího Lockhead constellation shlíží hrabě Lando Rossi di Montellera, vedoucí ředitel firmy Martini rossi, Torino, Italy. Urozený původ, tradice, delikátní nahořklá chuť, známá po celém světě.

Saranče se vzpamatovalo, prohráblo zrníčka písku naposled a vylezlo na škebli vyvrhnutou mořem. Rozhlíželo se po světě.

Fotografie hromadného hrobu v Belsenu. Děti kladou květiny na trávník, pod nimž leží mezi tisícem neznámých Anne Franková.

Prší.

Lidé mají deštníky, mrtví nápis.

Here lie buried 1 .000 bodies.

Hier ruhen 1.000 Tote.

24. 4. 1945.

Doktor Olsen ležel na vyhřátém písku. Na tváři ještě kapičky, zbytky koupele. Slunce je zvedalo k nebi a nechávalo šedavé skvrnky mořské soli. četl noviny.

Turbovrtulový Tupolev startuje z Moskvy. Příští zastávka New York. Nonstop přes půli světa.

Pokrok, civilisace, svět. Olsen se zvedl. Něco mu lezlo po noze. Divný brouk.

Kšš – uletěl.

Páter Geoffrey Beaumont, virtuos na jazzové varhany. Jeho specialita: dvě láhve starého španělského vína, šťáva ze dvou pomerančů, dvou citronů a oloupané okurky, láhev sodovky, osminka láhve brandy, čajová lžička Cointreau. Zamíchej a podávej s ledem.

Události. Minulost namíchaná s přítomností. Novinové zprávy vyhledávající sensaci.

Portrét šílence Rosenthala v novinách chyběl. Jeho vyznání k náboženství aristokracie lidstva také. Chyběla také zpráva o tom, že pilot Jim Oakland přišel o oči. Snad se novináři nedozvěděli, co se stalo minulý čtvrtek nedaleko ostrova Oscar, vysoko nad mraky, daleko od všeho, čemu lidé říkají civilisace.

Snad by napsali, že dostal od svého šlechetného zaměstnavatele pět tisíc.

Pěkná suma.

Pět tisíc, za pár lidských očí.

Kdo určuje cenu za oko dvaatřicetiletého muže? Clifford, Rosenthal, Pupp, nebo jen nabídka a poptávka? Prodali by své? Prodal by president, prodali by sekretáři, akcionáři, kšeftující se vším? Prodal by žebrák, kterému už nezbyla ani naděje?

Zrůdnost peněz i těch, kdo jich zneužívají. Nevědí, kam až sahá hranice, kdy už nelze koupit.

Olsen se obrátil na bok, odložil noviny a vystavil slunci záda, polepená pískem. Zrníčko po zrníčku osychalo a opadávalo mezi ostatní.

Na vzdáleném konci pláže se objevila žena v bílých šatech. Olsen vstal a oblekl se. Byla příliš daleko, aby ji mohl poznat. Šla těžce v měkkém písku, střevíce nesla v ruce. Světlé vlasy jí poletovaly kolem obličeje. Ne, nebyla to ona.

„Sednu si k vám,“ řekla Helena Kollárová, když se pozdravili. „Nechci být sama. Čekáte někoho?“

„Přijde až později.“

„Váš kolega mi říkal, že jste dokončili pokus.“

„Sasada ho dokončil.“

„Sám?“

„Byl jsem u toho. Dobrá práce, ten důkaz znamená mnoho.“

„Nejsem si tak jista, jak o tom přesvědčí Rosenthala. Na ostrově je mnoho lidí, kteří mají zájem o něco docela jiného než Sasada. Ani nevíte, jak se mi to hnusí. Netušila jsem, v jakém prostředí budu pracovat, když jsem podepisovala smlouvu. Pro takové lidi! Pro takový cíl! Jak se odtud dostat?“

„Podívejte, jak krásné je dnes moře.“

„Je vždycky krásné.“

„Stará krása, tradiční.“

„Moře je nejstarší na zemi.“

„Od prvního dne stvoření stejné. Vznešený původ, bez předků.“

„Všechno se od počátku světa změnilo, jenom ono ne.“

„A stále mění…“

„Teď je i moře v nebezpečí. Šílenci je rozbijí, rozloží, otráví. Změní vodu ve výbušninu.“

„Nenajde-li se někdo, kdo jim v tom zabrání!“

Zahleděl se na hladinu v dálce zvrásněnou chomáči pěny. Vlny se převalovaly. Moře spokojeně dýchalo. Žilo a netušilo nebezpečí, které mu lidé z pevniny připravovali. Což se opravdu nenajde nikdo? Nemá snad nikdo dost odvahy?

Jediná nálož a s hnízdem šílenců by zmizelo i nebezpečí. Moře by mohlo spokojeně dýchat dál, jako už miliony let – a lidé na pevnině by si také oddychli.

„Promiňte,“ řekl najednou. Vstal, zahleděl se do dálky, stíně oči dlaní.

Ve vánku, který přinesl příboj, se třepetala pestrá sukně. Korsárská vlajka černých vlasů vlála na stožáru štíhlého krku, sevřeného dvěma obručemi korálů. Bosé nohy jakoby pomalu brázdily pláže.

Olsen se dal do běhu.

Uchopil ji za ruce a objal v udýchaném náručí.

Odstrčila ho jemně, vzala za ruku a vedla pomalu k vodě. Příboj zvedal první vlnky. Kladl je na břeh, jednu po druhé, přece žádná nezůstala. Dívka stála dlouho, beze slova, pohled zabodnut do čáry dělící nebe a vodu.

Stiskla mu ruku, až se nehty zaryly do dlaně, ukázala na obzor n řekla.

„Zítra odjíždím.“

Neporozuměl.

„Všichni musíme. Zavřeli továrnu.“

Chvíli ještě nechápal, potom ji drtil v náručí. Doufal, že to není pravda. Přitiskla se k němu celým tělem a chvěla se zármutkem. Po sametu tváří stékaly dva stříbrné proužky.

Bylo to pravda.

Snažila se o úsměv. Nedařil se. V pohledu měla výčitku i hrozbu.

Komu?

Sáhla za pás s mosaznou přezkou, vytáhla šňůrku s malou bílou věcí. Rozloučila se s ní dotykem prstů, políbila ji jako usínající dítě a položila mu ji na dlaň.

Pro vzpomínku, má lásko – říkala ruka.

Objala ho naposled, ale políbit ho se už bála. Běžela pak po rozvrásněné pláži, aby utekla smutku s loučení. On měřil pomalými kroky sluncem prohřátý podvečer, pozoroval udiveně svět kolem, nebyl schopen pochopit.

Sedl si na chladnoucí písek. Ruce bezradně objímaly kolena skrčená k bradě. S jedné visel na šňůrce řezaný korál. Helena Kollárová pozorovala tu malou věcičku, kývající se sem a tam.

„Na památku?“

Neodpověděl, nemohl. Hleděl do neurčita a jeho oči vyčítaly, všechno, všem.

„Nevěděla jsem…“

„Neukazovali jsme se – Tanago je přece hnědá.“ Znělo to tak trpce.

„Co na tom, má-li vás ráda.“

„Mysleli by, že je děvka a já blázen. Rozlišují dobro a zlo podle barvy.“

Zabořil obličej do dlaní.

Trest za můj zločin. Pomáhal jsem ničit svět. Uvěřil jsem lžím. Proč právě já jsem uvěřil?

Seděl proti dohasínajícímu nebi, skrčená silueta, vyjadřující ohnutými zády nemohoucnost, skleslými pažemi smutek, skloněnou hlavou zoufalství.

Příliv je vyhnal. On odešel první.

Nevěděl, kam jde, a nešel nikam. Bez cíle procházel končícím dnem do počínající noci. Neviděl první hvězdu, neslyšel cikády, nevnímal svoje mechanicky pochodující nohy, ani to, po čem šly.

Pomáhal jsem… Trest… Trest… Trest…

Turniket létacích dveří mu hodil do očí světlo. Vešel do haly.

V jídelně bylo pár opozdilců a před pultem baru dvanáct prázdných židliček na čápích nohách. Barman v bílé čepici klimbal mezi láhví portského a skotské whisky.

Olsen dopadl na nejbližší židličku, zahrabal v kapse a vylovil cigaretu. Barman ucítil kouř a probudil se. Lenivým krokem se přiblížil k muži s plavou hlavou.

„Co si dáte?“

„Co…“

Teď teprv spatřil žlutý popelník, dlouhý prázdný pult, za ním stěnu z lahví a lhostejný obličej v bílé čepici.

„Gin, dvojitý!“ řekl rozhodně.

*

Patricia Snydersová ležela v lenošce obklopené poházenými magaziny. Clarence ráno odletěl. Na den a noc ji nechal samotnou. Nudila se a bylo jí horko. Přešla z ložnice do koupelny, pohlédla do zrcadla, vyzkoušela úsměv, přesvědčila se, že zuby jsou dost bílé, rty dost rudé a pleť okolo úst vláčná. Kočičím pohybem protáhla ruce nad hlavou. Pak otevřela skříň, vybrala si červené šaty s oválným výstřihem a přihladila je dlaněmi v pase. Krabičku cigaret se stolku pod stojací lampou hodila do kabelky a sjela zdviží do jídelny.

Měla žízeň a strach z opuštěného pokoje.

U pultu baru se hrbila záda osamělého pijáka. Sedla si o tři židličky dál. Barman procitl z netečnosti a nasadil na tvář úsměv, připravený pro lepší hosty a hezké dámy. Zbytečnými pohyby oprášil vyleštěnou desku pultu. Přiběhl tanečním krokem s rameny rozkývanými ochotou a pozdravil pozdního hosta.

„Čím mohu posloužit, madam?“

„Čím…?“ rozhlédla se po bariéře lahví.

„Šampaňský flip, gin-fizz, portský cobbler, nebo pahit?“

„Mám žízeň…“

Korálové rudé nehty zmáčkly konec cigarety. Barman uctivě přiskočil. Její oči sklouzly s plaménku zapalovače na vzdálený konec pultu.

Velká, mužská ruka, objímající sklenici. Kostky ledu v ní zvonily jedna o druhou.

„Něco s ledem,“ řekla zamyšleně.

„Gin-fizz?“

„Třeba.“

Barman horlivě předstíral chvat. Muž v koutě postavil dopitou sklenici s ostrým cvaknutím na pult. Po třetím ginu narovnal Olsen záda, po čtvrtém zvedl pohled s desky stolu, prohrábl kštici a objednal si pátý. Chutnal mu.

V broušeném dnu dopité sklenice bylo několik tváří. Všechny byly stejné, všechny dívčí a všechny hezké. Měly plné rty, jiskřivé oči a výstřih podobající se lodičce. Tolik žen v tak malé sklenici! Odložil ji, byla prázdná. Ohlédl se, jako by procitl ze sna.

Před ním seděla žena o tolik větší a skutečnější. Nemohl uvěřit, jak jim byla podobná. Dal si šestý. Když dopil, viděl znovu dámskou společnost zakletou do skleněného dna. Vstal, narovnal skleslá ramena, vzal do ruky prázdnou skleničku a přistoupil ke kouzelnici v rudých šatech.

Úzký vysoký podpatek se pohupoval nad kobercem v rytmu melodie z radia. Hezká žena. Milý úsměv. Prostý obličej, který nic nepředstírá. Vlasy má rusé, jako oheň – ale není to Tanago.

Mezi nimi dvě vratké židličky. Křehká hradba pro muže. Dívala se na jeho nejisté kroky zděšeně. Pak se usmála. Našla pod plavými vlasy a dobromyslným modrým pohledem smutek. Ten velký hoch byl nešťasten.

Olsen zvedl skleničku.

Snad se chtěl znovu podívat do kouzelného dna. Snad už porozuměl. Snad se chtěl jenom znovu napít. Patricia se jeho pošetilému gestu shovívavě usmála.

Zaujal ji.

Byla by dala v tu chvíli nevím co za to, kdyby se mohla dopátrat, proč má v očích tolik vyčítavého smutku.

Snad v ní v první chvíli vzbudil jen soucit, ale v zápětí na to toužila po tom, aby ho směla pohladit, domluvit mu, pomoci. Líbil se jí. Byl velký, silný, mladý. Jeho pohyby byly neohrabané, gesta sebevědomá a výraz bezradný. Pohlédla na jeho do široka rozkročené nohy, posmutnělou tvář a udivené oči, ukázala na sklenici, kterou držel v ruce a řekla tiše, tónem, jakým se konejší malí hoši:

„Máte ji prázdnou.“

Olsen viděl kouzelnici, pak viděl ženu. Pootevřená ústa, hříva rusých vlasů, křivka štíhlého krku ztrácejícího se ve výstřihu. Zvedla ruku s cigaretou. Vytáhl zapalovač.

Se stoupajícím počtem skleniček zapomínal na zoufalství a Patricia si uvědomovala jednu Cliffordovu vadu za druhou. Než sesedli s vysokých židliček, které se pod nimi kymácely, přitiskla se loktem k jeho boku. Snažil se ji políbit.

Obrátila se uražena, v pohledu však měla souhlas.

Loučili se v potemnělé chodbě. Náhle se k němu přitiskla. Sotva ji stačil sevřít v náručí, vymkla se a proklouzla ke dveřím svého pokoje. Olsen zůstal stát uprostřed dlouhé chodby.

Podvod. Všechno je podvod, mumlal si, kráčeje po schodech, po kobercích nekonečných chodeb, přecházeje od jedné zdi ke druhé. Všechno ho zklamalo. Život, štěstí, ženská něha. Jen nenávist mu zůstala.

Utekla, snad poznala, že jsem zločinec!

Osaměl v neosvětleném pokoji, rouhaje se temnému nebi. Přivřel oči unavené kouřem.

V chatě zasypané závějemi sněhu vzplanul jazýček lampy. Nejdřív červený, potom oranžový, pozlacující skleněnou bublinu kolem sebe. Vhodil stíny mezi zčernalé trámoví stropu, odrazil se, třepetavým letem přeskočil se stolu na polici knih, na dopitý džbán, na hlavu, podřimující vedle knihy veršů.

V předsíni skřípaly dveře.

Bílá noc, nekonečná, přecházející z šerosvitu bezbarvého dne do opalisujícího soumraku. Bílá noc, přerušovaná jen poryvy větru, prasknutím smolného polena, písknutím veřejí.

Chlad čiší ze všech koutů, probírá se v listech knihy, studí hlavu, naplní džbán a proniká do kostí. Spáč se zachvěje a vstává. Bolavými pohyby přerušovaného spánku přejde k oknu.

Mráz pleskne do tváře, vleze pod košili, projede ke kostím a zatřese probuzeným. Plamen prudce vzplane, odrazí se od stěny, zazáří, až oslňuje.

Olsen se probudil z mátožného spánku.

Na protější stěně se rozšířil pruh světla, vnikajícího z chodby pootevřenými dveřmi. Potom cvakl zamykaný zámek. Z temna neosvětleného pokoje zašustilo hedvábí a zavoněl parfum.

Kapitola jedenáctá

Ráno utekl.

Procházel sluncem zažloutlými cestami a proklínal se při každém kroku. Bloudil mezi betonovými zdmi továrního plotu, chodil kolem pobřeží, nemocničním parkem, vystoupil na nevysoký pahorek a rozhlížel se.

Beton, za ním moře, mezi tím vším trochu palem a jazzová hudba z otevřeného okna.

A dole přístav.

U dlouhého mola vybíhajícího z ostrova jako vykřičník stály přilepeny bílé skořápky lodí. Nebyly velké, však přístav byl také malý. Nepřetržitým proudem přijížděla nákladní auta s kufry, bednami, ranci.

Lidé z ostrova odjížděli.

Zahleděl se na nekonečnou vodní plochu. To bylo moře, a za ním byl svět. Skutečný svět se škatulkami lidských příbytků, kde lidé jedí, spí, milují se a nenávidí, čekají na svůj šťastný den. Když nepřijde, najdou si novou naději a čekají znovu.

Opravdový život.

Když byl docela malý, bydleli v Alfdalen. Nevěděl o světě nic, ale věděl, co jsou rybáři. Budu rybářem – a nechtěl opravdu víc.

Když utekl z domu, byl už o něco větší. Zabloudil a ležel v závěji až do večera. Náhodou ho našel pošťák, který se vracel večer ze služby. Říkali, že se po druhé narodil.

Ještě než šel na gymnasium, ukradl otci peníze. Nebyla to náhodná krádež, promýšlel ji týdny. Otec měl na náměstí obchod střižním zbožím. Peníze nenechával v pokladně, nosil je v kapse kabátu. Když přišel v poledne domů, pověsil kabát na lenoch židle v ložnici a šel ke stolu.

Nebylo těžké vytratit se během oběda od stolu, vytáhnout z kapsy pár bankovek a dát je na takové místo, kde by je i otec sám mohl zapomenout.

Nechal je tam skoro dva týdny, tak dokonale chtěl být přesvědčen o tom, že otec nic nezpozoroval.

Koupil si potom u domovníka, který měl v průchodu domu dřevěnou budku s cukrovím, pytel sladkostí a všechny je ve třídě rozdal.

Myslel si, že je šlechetný, a připadal si chytřejší a důležitější než ostatní spolužáci. Tomu nejchudšímu dal pět korun.

Do smrti bude vidět jeho užaslé oči, které nevěděly, jak poděkovat.

Svědomí neumlčíš.

Ani po letech se neodhodlal k přiznání a život se mstil. Když otec zemřel, bylo pozdě. Kletba se s ním povleče věčně. Už nechtěl být rybářem, chtěl utéci do světa. A od té doby utíkal.

Dívka, do které se zamiloval, když byl ještě na gymnasiu, se jmenovala Irena. Chodila do vyšší třídy, měla pihovatý obličej a rusé vlasy spletené do tlustých copů. Litoval, že se nenarodil o rok dříve, aby se na ni mohl po celý den ve třídě dívat.

Hoši jí škádlívali, tahali ji za copy. Neměla to ráda, ale nezlobila se, věděla, že se jim líbí. On jediný si netroufal zatáhnout a proklínal všechny ty, kteří měli víc odvahy. Večer co večer stával v ulici před domem jejich rodičů, díval se na osvětlená okna a čekal, nezahlédne-li její stín. Irena byl fantom, který ho pronásledoval ve dne v noci, až se konečně odhodlal říci jí, že ji má rád.

Vybral si k tomu letní slavnost, kterou ústav každoročně pořádal. Dlouho si doma vázal kravatu, dlouho se česal, dlouho si říkal – tak teď, nebo nikdy – dlouho ji hledal mezi tančícími, a když ji konečně našel, stranou, za Stánkem s dorty, objímala vysokého hocha, který ji líbal. Byl to nejlepší fotbalista ústavu.

Olsen fotbal nehrál.

Sliboval pomstu všem ženám, ale pomstil se málo. S Valerií se poznal na chemickém semináři na vysoké škole. Nejdřív spolu luštili chemické formule, později spolu bydleli. Nikdy si nebyl jist svým vztahem k ní. Po dvou letech se mu stala nesnesitelnou. Byla nepřetržitě temperamentní.

Pod nohama hlučel přístav. Tam někde mezi řinčícími řetězy, kufry, ranci a spletí lan čekala, aby ho opustila. Říkal jí také Irena, ale jmenovala se Tanago.

Potkal ji na pláži, hned první den, kdy přijel na ostrov. Sbírala škeble. Byl zvědavý stejně na škeble i na ni. Šel blíž. Cítila, že za ní stojí. Otočila se.

Vysoký, s plavými vlasy, trochu příliš bílý v obličeji, vždyť zůstával většinu dne v laboratoři s umělým světlem. Její oči si ho zvědavě prohlížely.

Usmál se.

Chvíli proti sobě stáli. On rozpačitě, s rukama v kapsách, ona udivená velkým bílým mužem, který se za ní objevil. Měla ruce plné mušlí a žlutého písku a dívala se na něho, jak se nemají dívat ženy na muže, protože jim to zakazují předsudky, kterým se říká morálka.

Pohodila hlavou, černé vlasy jí odlétly s čela. Bosýma nohama, pleskajícíma po mokrém písku, odběhla k moři. Viděl její sehnutou siluetu, dotýkající se lesklé hladiny. Několik kroků. Zastavil se u první vlnky rodícího se příboje.

Vracela se.

S královským gestem, bez jediného slova mu podala bělostnou lasturu, kterou pro něho omyla. Vzal opalisující misku, zvedl ji blíž a dýchal z ní čistotu moře.

To byl její první dar.

Poslední držel ve zpocené dlani.

Dole, hluboko pod jeho nohama, odjížděla loď.

Jeho život byl také na palubě.

Rozběhl se se svahu, rozčileně mávaje pažemi. Oblázky, uvolněné jeho kroky, se kutálely pěšinou a předbíhaly ho.

Zastavte! Zadržte! Chci s sebou!

Chtěl doopravdy?

Jeho život byl řetězem zklamání. Zákon věčné nutnosti, člověk ukájí své potřeby a tím naplňuje osud. Všechno na světě směřuje k tomu, prožít jej co nejpříjemněji, mít co nejvíc štěstí, opatřit si co nejvíc hezkého.

Nejdřív miluje matku, potom ženu, dítě, město, práci, vlast, celé lidstvo. Láska je samozřejmost, jako pud sebezáchovy.

Tajemství velké lži.

Matku neviděl kolik let, ženy ho zklamaly, z lásky zbyl jen kouř za komínem lodi. Měl špatné svědomí. Život ho soustavně klamal, ale i on se prohřešil.

Měl jsem odjet. Zmizet lidem s očí, utéci, přestat se starat o všechno kolem. K čemu je práce? K čemu výzkum?

Když chodíval do sexty, rád se chlubil. Je pravda, jezdil na lyžích, ale ne tak dobře, jak o sobě tvrdil. Před očima svých kamarádů byl však závodníkem.

Jmenovali ho do družstva. Příští neděli se jel závod.

Celý týden přemýšlel o tom, jak by se z toho dostal, ale nakonec stál na startu a přivazoval si kolem pasu číslo.

Pak vyběhl na trať.

Tempo, tempo! Musím běžet? Mohu přece vzdát! Mohu být nemocen. Ne, poběžím ještě kousek, až k březovému háji.

O první břízu se opřel ramenem a zvracel. Před očima se mu dělaly barevné kruhy a stoupaly vzhůru, jako balónky o pouti. Snad neměl včera pít pivo.

Pil jsem na kuráž!

Utřel si rukavicí ústa, navlékl hole a běžel dál.

Přece se nepoddám. Musím vydržet, mohu přece běžet, mohu ještě přidat. Musím přidat, až dostanu druhý dech, pojedu jako dráha.

Tempo, tempo! Poběžím. Jenom by mě žaludek neměl bolet.

Olsen závod doběhl. Nebyl první, ale vzhledem k zastavení u břízek, o němž věděl jen on, nebyl jeho čas horší času vítěze.

Jsem zbabělec?

Vyrobil jsem hroznou smrt.

Jsem hrdina, nebo zbabělec?

Nic z toho, jsem člověk.

Vzdorně strčil ruce do kapes, podíval se naposled na šíři oceánu, poznamenanou nepatrným chomáčkem černého kouře, přecházejícího s modré ‚vody do modře vzduchu nad ní, a odcházel.

Co jsem začal, dokončím. Je třeba vyrovnat své dluhy – a já je vyrovnám!

*

„Připravte pokus na dvě hodiny. Bude přítomen president společnosti. Dbejte na to, aby bylo všechno v pořádku. Zavolejte do nemocnice, ať přijde lékař s ošetřovatelkou. V laboratoři bude několik laiků. Mívají panický strach před vším, co nemohou pochopit.“

Rosenthal se napřímil v křesle, které se stalo dlouhým soužitím součásti jeho těla. Sasada odcházel, aniž pohlédl zpět do místnosti, která v něm po každé vyvolala nepříjemný pocit doupěte, člověka, který zřejmě nenávidí všechno, nezná cit, nepoznal krásu a živoří uprostřed obludných plánů, které je bohužel schopen realisovat.

Znovu slyšel velikášská slova o ovládnutí hmoty, poslouchal teorie o nadvládě nad světem, o lidech předurčených k tomu, aby vládli ostatním, a po prvé si uvědomil, jakým nebezpečím je superbomba v Rosenthalových rukou. Bylo mu nyní jasné, že Jean Bergere ukládá na mořské dno radioaktivní prach vyrobený k tomu, aby pár jedinců s pomatenými mozky udržovalo svět v nejistotě.

Šílenec, vyrobil z radioaktivního prachu humánní zbraň, která nezabíjí, nechává žít, diktuje však způsob života i myšlení! O to se už pokoušeli. Nepovedlo se to ani v Hirošimě, ani v Nagasaki. Nepovede se to ani pomocí oscaria!

Přecházel betonovou silnící rozpálenou dopoledním sluncem, když potkal Olsena. Kráčel k laboratoři, díval se na špičky bot a nevnímal nikoho.

„Kam spěcháte?“

„Oh – Sasada!“

„Vypadáte, Olsene, jako by vám nebylo dobře.“

„Dobře!“ usmál se ironicky. „Je mi dobře, moc dobře mi je, mám jen kocovinu. Hnusím se sám sobě, Sasado, to mi je!“

„Přeháníte. Pochybuji, že byste tolik vypil, abyste musel takhle mluvit!“

„Nevíte, Sasado, co všechno dělám!“

„No, no, nebude to asi takové!“

„Jdu, musím se z toho dostat. Připravím materiál na odpoledne.“

„Měl byste si dát lázeň. U nás se takové věci léčí v kádi horké vody. Pára vás přivede na lepší myšlenky. Zkuste to, Olsene.“

Odcházel. Klátil se na dlouhých nohách, jako by se probojovával davem.

Sasada prošel mezi ploty ztichlé továrny, kterou teď oživovaly jen okované kroky stráží, vyšel na cestu vedoucí k pobřeží, pozoroval vlny neúnavně běžící jedna za druhou.

Došel do nemocničního parku. Květiny vykukovaly z travnatého koberce, v povětří byl klid a ticho rušilo jen chrustání vlastních kroků.

Těšil se na každé shledání s Helenou, jako se těšívají školáci na neděli. Navštěvoval ji v nemocnici, sedával s ní pod lampou u kávy a cítil, že jsou si tak blízcí, že jednou přece najde dost odvahy a požádá ji, aby s ním odjela z ostrova.

Toho večera, kdy se mu poprvé podařilo dokázat, že je možné jaderné reakce usměrňovat, kdy se mu povedlo s úspěchem dokončit životu nebezpečný pokus, opakoval si, spokojen výsledkem, celou cestu k ní, co jí řekne.

Když otevřel dveře a spatřil ji ležet na pohovce s knihou, nemohl promluvit, a přestože před malou chvílí zdolal hmotu, která vzdorovala po statisíce let lidskému důmyslu, nebyl schopen říci víc než pár slov, kterými ji oznámil, že se pokus zdařil.

Rovnýma nohama vyskočila, vzala ho za obě ruce, radostně je stiskla a byla po několik okamžiků tak blízko, že stačil jen nepatrný krůček k tomu, aby z podání rukou bylo objetí. Přesto odešel dřív než kdy jindy, aniž vyřídil, proč přišel.

Jejich přátelství se stalo zvykem.

Dnes seděla na terase zastíněné palmami, v ruce knihu a na stolku sklenici limonády s tajícím ledem. Nemohla ve dne usnout, tak nahrazovala noci probdělé v operačním sále lenošením v lehátku. Oči pod zelenými brýlemi se zavíraly únavou. Byly to nejhezčí chvíle z monotónních dnů valících se jeden za druhým, celé týdny a měsíce.

Vracela se v nich do narůžovělých západů slunce nad Beskydami, brouzdala se travou, prodírala se mlázím u řeky, slyšela pod nohama praskat kůru uschlého bahna, které přinesla jarní povodeň.

Procházela se podvečery, kdy první mrazíky štípaly do lýtek a se setměním poprvé zavoněla plechová lokomotiva starého Hanyka cizokrajnou vůní pečených kaštanů. Chodila znovu okolo rozzářených výkladních skříní, v nichž se objevovaly hlavičky čertů s vyplazenými jazyky červenějšími než krev. Obdivovala mikulášské punčochy, třpytící se stříbrnými penízky. Chodila okolo oken pekárny, dýchajících obláčky páry, tiskla nos k tabulím výlohy s knoflíky a pentličkami a slibovala si, že jakmile bude dost velká, aby si je mohla koupit, koupí si všechny.

Probouzela se pak ze zimavého podvečera svého dětství a po každé se divila, co se stalo s holčičkou udivenou výlohami v ulicích Skalice.

Znovu prožívala strach před první pitvou, hrůzu z nemoci. Znovu si opakovala slova profesora Penningtona: jste nejlepší radiolog z celého semestru. Vracela se do Skalice a sledovala mladého muže kráčejícího kolem barokního sloupu na náměstí. Petr Pašek zůstával stále v jejích vzpomínkách. Nejednou, když seděla v noci v nemocnici, zachtělo se jí napsat mu dopis. Zeptat se, nezapomněl-li. Vzala do ruky papír a zjistila, že neví, jak ho oslovit. Což když je ženat! Co kdyby dopis četla jeho manželka! Musela by napsat „pane Pašku“, a panu Paškovi psát nechtěla. Tak ani jediný dopis nebyl odeslán.

Doktor Sasada otevřel skleněné dveře na terasu. Viděl, že dřímá. Přikradl se po špičkách, přitáhl si židli do stínu. Založil ruce křížem a díval se na ni. Uvědomil si, že nikdy nenajde dost odvahy, aby jí řekl, co cítí.

Pootevřela víčka. Nebyl to Petr, na něhož právě myslela. Narovnala ztuhlé nohy a usmála se.

„Nechtěl jsem vás vzbudit,“ omlouval se. Byla ještě udivena světem tak odlišným od světa jejího snění.

„Dřímala jsem. čtu, a najednou usnu. Třeba v nejnapínavějším místě. Jsem věčně ospalá.“

„Měla byste pít zelený čaj. Zahání spánek.“

Usmála se.

„Přišel jsem služebně,“ začal Sasada.

„Jindy nechodíte?“ překvapila ho otázkou, která mu nahrávala odvahu. Podíval se jí do očí a řekl tiše.

„Ne, jindy chodím za vámi.“

Snad čekala, že vysvětlí, že bude mluvit dál, že řekne něco něžného, snad se divila jeho vytrvalosti, snad si ani neuvědomila, co pro něho znamená.

„Doktor Rosenthal vás prosí, abyste byla přítomna pokusu. Vezměte s sebou také ošetřovatelku.“

Byl by se chtěl pochlubit. Byl by chtěl projevit radost nad tím, že jí ukáže svoji práci, ale nebyl zvyklý říkat takové věci. Helena Kollárová se zvedla v lenošce a se zájmem se zeptala:

„Váš pokus, doktore?“

„Můj,“ odpověděl.

„Těším se. Nenapadlo mne, že bych směla být při tak významné události. Myslela jsem, že je to tajemství. Má to jistě něco společného s atomovými výbuchy a válkou. Páni od velení si dovedou žárlivě střežit svá privilegia.“

„Tajemství? Od chvíle, kdy Chadwick pojmenoval neutron, kdy bylo poprvé vysloveno jméno plutonia, není v jaderné fysice tajemství. Každý středoškolský profesor ví, jak postavit atomový reaktor, a každý jeho žák vám vysvětlí princip atomové bomby. Ostatní je matematika a rutina. Romantika vymizela z tohoto oboru při prvních otáčkách sovětské atomové elektrárny.“

„Jste zbytečně skromný. Kdyby to všechno bylo tak snadné, bylo by se na štěpení přišlo už dávno.“

„Snad,“ řekl stroze.

„Poslyšte,“ volala na něho ve dveřích. „Není to nebezpečné, nebudu se bát?“

„Nedovedu si vás představit, jak se bojíte. Ale opravdu: třicetkrát se nic nestalo, nestane se ani dnes. Tak tedy ve dvě!“

Patricia Snydersová se probudila z mátožného spánku až před polednem. Šla ke skříni, vybrala si šaty z bleděmodrého hedvábí, nesla je k oknu, a pak je odhodila na postel, aniž se na ně podívala. Vybrala si jiné a pobíhala po místnosti, hledajíc klid a uspokojení v rozhořčených vzpomínkách na muže, na něhož nebyla schopna zapomenout.

Nevyspalé oči, malátná ramena, nahořklá chuť ginu v ústech. Jediné, co zůstalo z předešlé noci. Oblékla se. Měla jít s Clarencem odpoledne do laboratoře.

Nějaký pokus!

Soustředěně pokuřovala. Snažila se upoutat myšlenky k něčemu jinému než ke vzpomínce. Kdo to vlastně byl? Nenáviděla na něm všechno. Plavé vlasy, ústa páchnoucí kouřem a alkoholem, pohled, kterým ji zatratil, když procitl. Nenáviděla všechno, co ho připomínalo, a přece nebyla schopna myslet na nic jiného.

Odpoledne budou předvádět reakci, kterou dosud nikdo neviděl. Kdo tam bude? Nikdo, vědci. Je to novinka. Atomový výbuch v laboratoři, říkal Clifford. Spoutali sílu, která srovnala se zemí Hirošimu. Není zvědava na výbuchy. Clarence říkal, že bude první ženou, která to uvidí.

*

Budova laboratoře L V 14 měla zvláštní tvar. V půdorysu byla široká, a zužovala se nahoru, takže vypadala jako železobetonový stan. Po délce stěn byla řada vrat, jezdících nehlučně v kolejových závěsech. V čele bylo kruhové okno. Objemné roury větráků ústily u nízké budovy s mnoha okny začínajícími ve výši tří metrů. Měla tvar amfiteátru. Byla postavena okolo synchrofasotronu.

Doktor Sasada vešel hlavním vchodem. Otevřel jedny z mnoha ocelových dveří nalézajících se na obou stranách chodby a vešel do své pracovny. Odemkl střední zásuvku psacího stolu a vytáhl černý sešit v měkkých plátěných deskách. Vzal dlouhý klíč s křidélky po obou stranách, zastrčil ho do zámku tresoru a poslouchal.

Třicet jedna – cvak. Patnáct – cvak. Osm, jedna – cvak. AWQ.

S posledním klapnutím mechanismu otočil zámkem a dveře se s hlubokým vydechnutím odsávaného vzduchu otevřely. Prohlédl jednu ze zásuvek tresoru, vzal do ruky mapu v kožených deskách, přesvědčil se, že obsahuje výpočty a schémata, rozevřel ji znovu na stole a pročítal.

Většinu přístrojů a strojů, na kterých se dnes znovu měl provést experiment, navrhl Olsen nebo Rosenthal, ale nejdůležitější konglomerát byl konstrukcí Sasadovou. Speciální stroj byl postaven v dílnách společnosti, některé součásti dovezeny, jiné vyrobeny na místě.

Dlouho si nebyl jist, zda je konstrukce složitého stroje správná. Jsou-li dobře voleny aparáty pro kontrolu probíhajících pochodů. Chodil do dílen a debatoval s mistry několika řemesel. Celé hodiny stával u pece sklářů, znovu a znovu ztvárňujících nepoddajné tabule chemického skla, pomáhal měřit teplotu, sedával na verpánku vedle rychloběžných kotoučů, které zabrušovaly a leštily ohýbané sklo s hodinářskou přesností.

Trávil většinu dne mezi soustruhy a frézkami, které obráběly ocel, mosaz a hliníkové slitiny na chapadla stroje. Kus po kousku kontroloval, měřil, schvaloval nebo vracel, a přestože nebyl ani sklář, ani strojař, ani konstruktér, pracoval s takovým zápalem, tak poctivě, že si ho všichni vážili. I když se někdy vyjádřil neodborně, nebo předepisoval materiál, který nebyl vhodný. S láskou k dílu dával dohromady stroj, který měl odhalit sílu hmoty.

Koženou mapu s výpočty v ruce, prošel chodbou do haly. Strop tvořily kolejnice jeřábů, pohybujících se v různých výškách jako skupina provazochodců. Střídavě pouštěly řetězy a řetízky, zatížené kesony, nebo houpaly klidným pohybem rozumného stroje litinové háky zbavené břemene.

Doktor Sasada prohlížel klouby, kluzné leštěné plochy, přejížděl je dlaněmi a hladil kovové součástky stroje s něhou milence.

Každou pohyblivou plošku pokrývala vrstvička olejového filmu. Stroj poslouchal na dotyk. Doktor Sasada vsunul ruce do chapadel a pozoroval měřící přístroje. Všechno bylo v pořádku. Vše běželo podle plánu.

Mlčenliví muži obsluhovali ostatní stroje. Byli tak zabráni do sledování kontrolních ciferníků, že ani nevzhlédli od svých svěřenců, když Sasada prošel kolem.

Pojízdný jeřáb se pohyboval po pavučině kolejí zavěšených pod stropem. Tiše vrněl. Řetězová chapadla s klouby kladek nesla s majestátní liknavovstí vzduchem olověný keson. Obsahoval odměřený materiál pro pokus. Jeřáb ho spouštěl do bezpečí tresoru v bazénu, několik metrů pod vodu.

Pokus byl připraven.

Znovu prohlédl zařízení za ochrannou stěnou a několika dutými okny ze silného dvojitého skla. Za nimi se mělo odehrát drama rozštěpené hmoty. Čtyři okna do budoucnosti lidstva.

Plesknutí o hladinu. Temné zabublání. Olověný keson se ponořil pod vodu. Klaply čelisti upínajícího zařízení. Řetězy, zbaveny tíhy zařinčely, vyjely vzhůru. Doktor Olsen kontroloval měřící přístroje a Sasada jako inspicient před premiérou nového kusu přehlížel poslední přípravy. Přestože se pokus měl dnes opakovat již po jedenatřicáté a o výsledku nebylo pochybností, měl trému. Byl rozrušen přítomností diváků.

Chodbou přijížděl vozík Karl Otto Rosenthala. Zatočil do dveří dispečerské kabiny. Muž, sedící za pultem obrovského stroje, zvedl ruce s klaviatury knoflíků, jimiž ovládal mechanismus, vstal, zasunul páku s nápisem ROBOT a pozdravil Rosenthala.

„Seďte, Pecoro. Nespoléhejte na robota. Vlastní rozum je jistější.“

Muž s trudovitým obličejem, s vlasy hladce přičesanými, pohlédl znovu mezi číselníky. Karl Otto Rosenthal objel jeden z dispečerských pultů, zastavil těsně u lavičky, na níž seděl Pecora, a ptal se, pozoruje měřící přístroje:

„Rychlost?“

Pecora stiskl knoflík mechanické tabulky. Pohlédl na ciferník a znovu se kontroloval.

„Dva, osm, šedesát jedna.“

„Málo,“ odpověděl Rosenthal a podíval se na hodinky nad stolem. Bylo tři čtvrti na dvě.

„Měl byste být ve čtrnáct nula nula na tři celé tři. Máte zpoždění. Napětí?“

Trudovitý nos lesklý potem se ponořil mezi ciferníky, chvíli přeskakoval od jednoho ke druhému, jakoby je očichával a nakonec se rozhodl.

„Slabé, kolísá.“

„Zavolejte elektrárnu. Celou kapacitu k synchrofasotronu. Volejte mým jménem. A hlídat stabilitu. Nejdéle ve čtrnáct dvacet musíte mít tři celé tři. Jsem u Olsena. Jakmile nebude něco v pořádku, ihned mi to hlaste.“

Sjel výtahem do spodní haly.

Muži byli rozsazeni u svých přístrojů. Olsen se Sasadou pozorovali zatemnělou obrazovku jednoho z nich. Slyšeli cvaknutí knoflíku. Vedle nich zastavilo křeslo. Oba se obrátili.

„Nemáme rychlost,“ přivítal ho Sasada bez úvodu. „Nebudeme připraveni ve čtrnáct.“

„Vím, byl jsem nahoře. Napětí není stabilní. Už jsem dal příkaz. Vy jste hotovi?“

Neodpověděli, bylo to samozřejmé.

Těsně před druhou hodinou přijel vůz s Clarencem Cliffordem a dámou, kterou nikdo neznal.

Na stolech ve vedlejší místnosti jsou připraveny ochranné oděvy, gumové zástěry, štítky na oči a brýle. Za nimi stojí čestný špalír neohrabané přezuvky z bílé gumy. Clarence Clifford přijímá nabízený plášť, obouvá nemotorné boty a bere do ruky ochranný štítek s brýlemi.

Dáma, kterou nikdo nezná, má sněhobílý kostým, vestičku z bruselských krajek a klobouček z růžového peří. Výstřih se v prostotě betonových stěn zdá odvážný. Bílé rukavice drží lesklou kabelku.

„Dovolíte, milostivá,“ nabízí zřízenec plášť.

Dáma se dívá na svého průvodce. Pohledem se ptá, musí-li to být. Oči vyjadřují výčitku za špatný střih pláště, za těžké gumové boty a nevlídné přijetí.

„Je to nutné,“ domlouvá Clarence Clifford. „Pokus je nebezpečný!“

Hrubé plátno ochranného overalu přikrylo bruselské krajky, rukavice drží štítek s brýlemi, štíhlý střevíček je obedněn humpoláckou galoší. Dáma hledá pohledem zrcadlo. Co s kloboučkem z růžového peří? Má si nasadit plátěnou čepici. Zrcadlo schází.

Chodbou přichází Helena Kollárová se sestrou Inez, obě v ochranných oděvech. Žádná z nich nemá klobouček z peří. Dáma ho také odkládá a nasazuje si bílou čepici.

Karl Otto Rosenthal se dozvěděl, že přijel president. Křeslo spěchá ke dveřím. Clarence Clifford vstoupil do místnosti, s ním žena.

„Moje snoubenka.“

„Rosenthal. Jsem rád, že vás poznávám.“

Díval se do tváře víc dívky než ženy, kterou zkrášlovala prostota rubáše. Na prsou přečníval přes okraj hrubého plátna proužek bruselské krajky.

Život v laboratořích byl životem bez žen, a když se přece někdy nějaká objevila, nevypadala obyčejně jako Patricia Snydersová. Rosenthal prožil léta v betonových bunkrech pod zemí. Jediným rozptýlením byly pravidelné zprávy z vůdcova hlavního stanu, ohlašované a končící ryčným „Denn wir fahren gegen England!“ i v době, kdy ze zbytku válčících Němců by se byl dal postavit právě jen zpěvácký sbor.

V projekční kanceláři a u přístrojů byly také ženy. V krátkých sukních uniforem ukazovaly lýtka v holínkách naboso obutých. Mívaly široké boky, dlouhé vlasy a prázdné pohledy. Prsa velká, nebo žádná. Přes pronikavou vůni voňavek, kterými polévaly soukenné uniformy, čpěly vojáctvím.

Karl Otto Rosenthal uvedl hosty před ochrannou stěnu z bílých cihel, přerušenou čtyřmi okny. Na připravených židlích seděli další hosté. U přístrojů sledovali muži v bílém ručičky pohybující se na číselnících. Křeslo s Rosenthalem zajelo k oknům, kde seděli vedle sebe Sasada a Olsen. Požádal je, aby se představili presidentovi.

„Doktor Sasada, doktor Olsen, autoři nového procesu!“

Olsen, který se zdál v gumové zástěře ještě vyšší, se sklonil, aby stiskl podávanou ruku. Vedle presidenta seděla žena. Letmo zavadil o její tvář.

Patricia!

Překvapené oči mu vzhlížely do tváře a byly udivenější, než když je ráno opouštěl.

„Jsem rád, že jsem vás poznal,“ řekl a myslel na zklamané procitnutí do slunečného rána.

Bláznivá slova a slzy předrážděného štěstí se mísily s představou zklamání. Cítil se podveden tou, která před ním seděla. Z její tváře a z krajek, ukazujících načechrané záhyby tomuto světu fysikálních zákonů, bylo znát, že se řadí výš než muži okolo strojů. Doprovázela presidenta společnosti, patřila na druhý břeh.

Nenáviděl je – snoby žijící jen pro své radovánky, pro peníze vydělané prací jiných, často vykoupené jejich utrpením. Starají se jen o to, aby šampaňské bylo správně vychlazené, aby jejich vůz byl poslední model, jejich šofér usměvavý mladý muž s pravidelnými zuby, šaty z Paříže, boty od Clarka a účes podle „Vogue“.

Žijí životem reklamních barvotisků, terorisováni módou, společenskou pomluvou a bezradností nad jeho smyslem. Muži stiženi slavomamem a tvrdnutím jater, ženy odmítající rodit děti, aby je těhotenství nezdrželo v radovánkách. Nevědí, co je cit, a zaměňují lásku s konvencí. Žijí vedle svých manželů a se svými milenci, a když se jim přece jen narodí děti, posílají je na vychování do internátů nebo je svěří uschlým pannám s diplomem vychovatelky a srdcem kata.

Jak nenáviděl sám sebe proto, že pro ně pracoval! Zradil, zaprodal svoji čest. Od půlnoci do svítání mu zhořkl život v ústech dvojnásob. Vina otrávila myšlenky.

Sedí vedle svého muže, možná otce, snad milence, a dívá se na něho. Ti dva patří k sobě. Nepatří však do prostředí naplněného prací lidských mozků, nocí probdělých nad výpočty, pokusů, hraničících často se sebevraždou, jako on nepatří tam, kde se octl.

Rosenthal ho vyrušil. Urychlené neutrony v synchrofasotronu budou mít potřebnou rychlost asi za patnáct minut. Provedou zatím první část pokusu.

Do řinčení řetězů, cvakání kladek a upínání háků vytahujících olověný keson nad hladinu bazénu, pronikal monotónní hlas.

„…kolik neutronů se při každém štěpení vymrští. To je jeden úkol měření. Je-li průměr nižší než jedna, nedojde k žádné reakci, ale je-li vyšší, dojde k reakci, což prakticky znamená atomový výbuch. Jsou-li dvě podlimitní části, které tvoří dohromady faktor vyšší než jedna, vzdáleny od sebe na určitou vzdálenost, dojde sice k proudění neutronů, uvolnění energie, ne však k bouřlivé atomové reakci výbuchem…“

Za ochrannou stěnou se blížil olověný keson na připravený podstavec.

„Intensita na třináct C,“ volal Sasada, aniž spustil ruce s páček přístrojů a oči s klesajícího kesonu se štěpným materiálem.

„Třicet dva, dvě stě šest na třináct C,“ zazněl do svistu prudce vytahované kladky Olsenův hlas, slavnostní jako solový zpěv v kostele.

„Třicet čtyři sto osmdesát. Posice dvacet dva,“ odpovídal neviditelný ministrant.

Karl Otto Rosenthal se zahleděl na tvář ženy, sedící vedle Clifforda. Tak pozorně naslouchávala Ingeborg, když vykládal něco, čemu se snažila porozumět, ale o čem předem věděla, že tomu neporozumí. Široce rozevřené oči, plné rty. Jen čelo měla užší a dlouhé plavé vlasy spletené do vrkočů stočených v uzel.

Znovu zařinčel řetěz jeřábu, kladka sjela dolů. Dva muži se štítky na očích zavěšovali oka víka kesonu do litinových háků kladkostroje. Jeden byl bílý, druhý ostře červený, oka na víku byla shodné barvy. Závěsy cvakly, řetězy se napjaly, těžký příkrov se zvedal k ocelové pavučině jeřábového kolejiště. Sasada napjatě sledoval dráhu gigantické zátky. Chapadla ocelových rukou zajela nad otvor odkrytý jeřábem. Muži, s detektory přes rameno, měřili intensitu.

Helena Kollárová zaujata nezvyklým prostředím, pozorovala dlouhé tyče, očichávající předměty, šaty i vzduch. U něčeho se na chvilku zastavily, něco přešly zdánlivě bez povšimnutí.

Karl Otto Rosenthal kývl na jednoho z mužů.

„Osmnáct dvacet šest. Kolísá!“ odpověděl muž.

V pořádku, myslel si Rosenthal a pozoroval tvář, která mu připomínala Inge. Výraz byl jiný, vlasy také, ale vystupující brada a melancholický pohled mu přivolal chvíle před mnoha lety.

„Odsunout keson!“ slyšel hlas doktora Sasady a viděl těleso z šedomodrého olova, sunoucí se s rachotem válečků drtících podlahu.

Poslední večer, který strávil s Inge, dostal od ní dárek. Přišla pod hodiny na rohu Adalbertstrasse s plochým balíčkem v novinovém papíře. Políbila ho na přivítanou. Zítra měl dělat závěrečnou zkoušku a měl trému. Ingeborg to cítila, a proto přinesla dárek napřed. Chtěla mu dodat odvahy a dokázat, že nepochybuje o jeho úspěchu.

Když rozbalil spoustu novinového papíru a smotal provázky do klubíček, postavil na stůl, plný sešitů, skript a otevřených knih, obraz hořců v černém rámu.

Kus stráně. Okénko do zelené louky někde v Alpách, Dolomitech, nebo Pyrenejích, zalité sluncem. Několik modrošedých květů, zabalených do chlupatých kožíšků. Jemné chmýří chránící je před žárem odráženým ledovci i mrazem měsíčních nocí.

Zamiloval si je na první pohled, a když stál příští den proti přísnému profesorovi, viděl mezi chemickými vzorci a formulemi reakcí jejich ochmýřené zvonečky, které mu dodávaly odvahy.

Zkouška dopadla dobře.

Zmizel profesor Weinzettel, zmizely vzorce a ztratily se i modré zvonečky. Šťastně si vykračoval s ostatními šťastlivci ulicí před fakultou. Dnešek znamenal nový život, a začínat žít, to je slavnostní chvíle.

Vybrali si kavárnu uprostřed města. Nikdo z nich ji neznal, nikdo tam předtím nebyl. Slýchali o ní jen chválu. Sedli si ke stolu u okna, které ukazovalo neustále se pohybující střechy tramvají. Zavolali číšnici.

Přišla ke stolu v bílém čepečku na plavých vlasech. Černé šaty, malá zástěrka, sněhobílý ubrousek v ruce.

Byla to Ingeborg.

V první chvíli nepochopil, ale smutný pohled vysvětlil všechno. Nerozloučil se, vstal a vyšel do ulic. Myslil si, že ho podvedla. On, věhlasný student, a číšnice!

Pak už se neviděli. Dlouho chodil posmutnělý a považoval se za uraženého. Zapomenout však nemohl. V duchu čekal vysvětlení. Přišlo až na podzim. Dostal dopis z Hamburku. Odjížděla na zámořské lodi jako číšnice. Nemohla se odhodlat žít v jeho blízkosti zklamaná, jako se nikdy neodhodlala říci mu o sobě pravdu.

„Zjistěte rychlost neutronů!“ rázně přerval své myšlenky.

„Tři celé dva pět dva,“ hlásil megafon.

„Skoro dobré,“ řekl Olsenovi. „Myslím, že můžeme začít. Než dojde k reakci, budeme na tři celé tři.“

Olsen kývl hlavou. Bylo mu dnes jedno, mají-li správnou rychlost nebo nedostatečnou. Byl by nejraději vzal uranové polokoule a vyhodil všechno do povětří. Hlavně sebe. Nechápal, že život může být tak zákeřný a prodlužovat hořké chvíle náhodami. Musel sedět s Patricií na zády a nebezpečným materiálem před sebou. Nemohl uhnout, ani sem, ani tam.

Helena Kollárová pozorovala ocelová chapadla, pohybující se za stěnou s přesností dobře vycvičených rukou. Obdivovala technickou fantasii těch, kteří navrhli konstrukci, umožňující pracovat s tak nebezpečným materiálem bezpečně.

„Tři celé tři jedna šest,“ ozval se nečekaně do ticha myšlenek megafon. Pecora se chlubil zrychlením.

Doktor Sasada si nasadil štítek. Kloubová chapadla, vedená jeho citlivou rukou, zajela do dutiny kesonu. Šikmá plocha zrcadla umístěného po celé délce nad ochrannou stěnou ukázala dva kusy šedočerné hmoty. Ocelové prsty je obepjaly, sevřely se kolem nich a pozorně nesly obě půle na pracovní stůl těsně za oknem vyplněným vodou.

Dva kusy hmoty, která má v nejbližších minutách dokázat, že ji člověk přemohl. Pokořit se před ním.

Tisíce let chodili lidé okolo. Tisíce let si netroufali ani pomyslit na to, že je v ní život. Nikdo neměl zdání o tom, že by v kusu hlíny mohla být větší síla, než má kůň, slon, tygr, oheň, blesk a mořská bouře. Nikdo netušil, že nejmenší částečka hmoty bude příčinou největších obav lidstva a současně základem nového věku.

Detektory kolem místnosti zaznamenávaly intensitu. Nitkovité ručičky se chvěly vzrušením ze síly, která se uvolňovala. Lidé za čtyřmi okny pozorovali ocelové ruce, svírající energii. Doktor Sasada má v rukou sílu. Není hmatatelná, není ji vidět, a přece je tak mohutná, že každý z přítomných cítí vzrušení z její blízkosti. Ocelové dlaně se přiblížily na dosah prstů. Přístroje zaznamenávaly průtok neutronů. Milimetr po milimetru, jistým, dobře promyšleným pohybem přibližoval dvě podlimitní části štěpného materiálu k sobě.

Průtok neutronů sesílil.

Muži u přístrojů pravidelně hlásili výsledky pozorování. Po každé, když se ozval úsečný hlas sdělující řadu čísel, kývl Sasada hlavou na souhlas. Nezvedl oči s mikrometrické stupnice, udávající na setinu milimetru vzdálenost obou polokoulí.

Nastal kritický okamžik. Ocelové paže se zastavily. Kdyby se přiblížily ještě víc, došlo by k výbuchu. Vzdálenost několika desetin milimetru zabránila hmotě, aby se spojila a ukázala svoji ničivou schopnost.

Doktor Sasada sebou trhl. Klidnými prsty projel blesk.

Pohlédl na přístroje. Signalizovaly červeně. Ocelové prsty chapadla svírajícího jednu uranovou polokouli se sevřely v prázdnu. Štěpný materiál vyklouzl a v kmitavém pohybu se zastavil nedaleko druhé poloviny sevřené pevně v čelistech.

Vzdálenost byla nepatrná.

V celé budově se ozvaly signály zvonků, po celém ostrově vyly sirény. Ručičky detektorů narážejících na okraje ciferníků hlásily nebezpečí silného záření. Nepatrná vzdálenost dělící hmotu byla dostatečná, aby zabránila explosi, nezabránila však nebezpečí zničení organismů zářením.

Nebezpečí života!

Bylo nutné okamžitě zasáhnout. Snažit se znovu uchopit materiál do ocelových prstů bylo riskantní. Milimetr, možná že jen setina, a mohlo dojít k ničivému výbuchu. Srovnal by ostrov s hladinou oceánu.

Ocelová chapadla neměla potřebný cit. Cit měly jen prsty – živé prsty. Jen ty mohly zachránit!

Olsen prudce vstal. Zahleděl se do prostoru za stěnou. Nejlépe skočit tam, vzít uran a praštit jím o zem. Co záleží na pokusu, byl by aspoň konec. Ale to znamená obětovat se, aby mohl zachránit ostatní!

Koho?

Patricii, kterou nenáviděl, Rosenthala, který ho podvedl, Clifforda, majitele peněz a továren, nebo snad zpoceného tlouštíka po jeho boku? Proč zachraňovat takové lidi?

Sasadu, Plelenu Kollárovou, Oaklanda!

Napřímil se, přistoupil k oknu a odhadoval vzdálenost. Dva, tři skoky a prudkým pohybem oddělí polokoule od sebe. Bude po nebezpečí!

Karl Otto Rosenthal popojel s křeslem blíž ke stěně, ale ztrnulé postavy Olsena a doktora Sasady ho odrazily do bezpečné vzdálenosti. Napjaté postoje signalisovaly nebezpečí. Křeslo couvalo opatrně k zadní stěně místnosti. Od ní se ozval hlas, který chtěl znít energicky.

„Co se děje, Sasado?“

Do řinčení zvonků, a vytí sirén padl ječivý výkřik omdlévající Patricie Snydersové. Ostatní zůstali beze slova a bez pohybu. Nebyli schopni pochopit ani utéci.

Helena Kollárová zachytila Sasadův pohled. Bylo v něm odhodlání i tesknota. Cítila, že hledá povzbuzení. Rysy obličeje mu ztvrdly, pohled znehybněl. Záda se ohnula k obřadné pokloně, pak se napřímila. Sasada udělal několik rychlých kroků k boční straně ochranné stěny. Prsty v gumových rukavicích objal horní okraj a přehoupl se přes ní.

Zmizel za hradbou bílých cihel.

„Sasado, nesmíte…!“ zvolala Helena Kollárová pozdě.

Doktor Olsen se rozběhl. Ani jeho dlouhé nohy nedohonily Sasadovo rozhodnutí. Varovné zvolání ho dostihlo.

„Proboha, Sasado!“

Nedal se zadržet slovem.

Nekonečné vteřiny zůstal s nebezpečnou hmotou.

Červená světélka na přístrojích zhasla. Zvonky utichly. Ječivé vytí sirén přešlo v dobromyslné mručení. Místností zavládlo ticho. Muži u měřících přístrojů, hosté na židlích, Rosenthal u dveří, Olsen před ochrannou zdí, všichni si uvědomili nebezpečí, které jim hrozilo.

Dva z nich věděli, že Sasada obětoval život, aby je zachránil.

Stál u zdi, opřen o chladivé cihly, čelo oblepeno plátěnou čepicí promočenou potem.

Odhodil gumové rukavice.

Dlouho hleděl na svoje ruce.

Kapitola dvanáctá

Okno bylo otevřeno. S jedním křídlem si hrál vánek. Komíhalo se sem a tam, chytalo do zrcadlící plochy slunce a házelo jeho záři lidem do očí. Kroky vyplašily ptáky, dohadující se v křoví. Chrustaly po pěšině a přehlušily ticho. Šoupání nohou o kamenné schody. Cvaknutí zavíraných dveří. Západka zámku zaskočila.

Postel z bíle natřených trubek, ustlaná bez jediného záhybu, láhev chlazené šťávy, zubní kartáček se žlutou rukojetí zavěšený vedle umyvadla. Strop tvořící s holými stěnami čtyři kouty. Květy magnolie, časopis s křiklavým nadpisem, pod postelí střevíce s pohozenými ponožkami. U křesla stolek a na něm ruce.

Upřeně se na ně díval.

Stejné, jako včera, jako celý život předtím. Jaké budou zítra? Prsty nahmataly navyklým pohybem zápalky, uchopily cigaretu a nesly ji k ústům. Stejné, dnes ještě stejné! Trochu se chvěly – nepatrně – jen nejistotou.

Zítra ještě budou cítit písek pláže protékající mezi prsty, udrží břitvu, stisknou podávanou ruku. Mívali doma černou kočku s hedvábnou srstí. Rád ji hladíval. Jsou dosud bílé a nebolí. Jak dlouho ještě budou citlivé? Zkoušel jeden prst po druhém, bubnuje do desky stolu. Poslouchaly – dnes ještě mohly.

Kroky, které dozněly cvaknutím dveří, pokračovaly v chodbě. Odměřeně míjely dveře po dveřích. U čísla šestadvacet se Olsen zastavil. S rukou na klice přemýšlel, co řekne, až otevře. Chtěl poděkovat, třebaže Clifford již poslal tajemníka v tmavých šatech, který tlumočil Sasadovi uznání, třebaže v koutě pokoje stál koš s květy a visitkou H. G. Puppa.

Vešel, usedl ke stolu u okna a mlčel. Díval se na Sasadovy ruce.

Ještě byly živé.

*

Rosenthal vytočil číslo nemocnice.

„Je právě u pacienta na čísle dvacet šest,“ odpovídal hlas ošetřovatelky.

„Ať ihned zavolá, jak se vrátí!“

Položil sluchátko a zadíval se na bílé prsty, které je pouštěly. Sepjal je jako k modlitbě, položil před sebe na desku stolu a pozoroval žilky, proteplující je krví. Jsou v pořádku, jsou živé, kdysi však také umíraly.

Zajatecký tábor nedaleko Simferopolu. Závěje sněhu zvrásnily rovná pole jako bouře oceán. Saně s namrzlým koníkem skáčou s vlny na vlnu. Padání do propastí sněžných jam bolí. Rosenthal vidí nad sebou beznaději nebe ztěžklého sněhovými vločkami. Je mráz, ale zima není. Jen bolest cítí, tupou bolest a horko rozlévající se při každém dalším hřebenu do celého těla.

Střepina granátu. Kus kovu, z něhož mohla být lžíce, věšák, dětská rolnička, veletucet per. Ve válce je granát prospěšnější, proto oželeli veletucet per, lžíci, dětskou rolničku.

Koník za jeho hlavou oddychoval obláčky. Běžel v hlubokém sněhu nesmírně dlouho.

Pět hodin, snad den a noc, snad věčně.

Houpavý pohyb vyvolával závratě. Propadal se do hlubin, a vyjížděje prudkým letem nad střechy domů, dotkl se oblohy, vracel se, pronikal zemí a zas letěl v nenávratnu.

Palčivá bolest ho vrátila skutečnosti. Setmělo se, bylo zima. Nejdříve ochladly konečky, pak dlaně a nakonec necítil nic. Ruce zmrzly.

Probudil se až po operaci. Kolem nemocniční lůžka s pokrývkami v bílých povlacích. Opravdové postele, na které nesněží, jsou suché, teplé, nikdo do nich nestřílí. Postele nepřítele, který chodil v bílých pláštích. Usměvavé dívky s červenými tvářemi a dlaněmi, které hřály, když měřily puls. Živé ruce!

Ty jeho ležely na bíle povléknuté dece zchromlé. S celou zásobou energie, která mu ještě zůstala, snažil se pohybovat prsty. Ukazovák se pohnul, palec také, ale cit v nich nebyl. Byly tupé, cizí a studené.

Bál se o ně, a přece mu je nakonec vrátili zdravé!

Zazvonil telefon. Doktorka Kollárová. Poslouchal a pokyvoval hlavou. Tvář nevyjadřovala nic, ale pohled upřený na pravou ruku říkal, že rozumí, že ví, co se děje za dveřmi pokoje číslo dvacet šest.

„Podejte mi každý den ráno hlášení. Lékařský bulletin večer. Myslím, že není zapotřebí zdůrazňovat, že musíte udělat všechno, co by mu mohlo pomoci. Vím - ano, vím, že ne – ale aspoň zpříjemnit těch pár dní.“

Odmlčel se.

„Neměl by zemřít s vědomím, že jsme neudělali všechno!“

Povšechná nevolnost, nechutenství, řídká stolice, jednou zvracel. Teplota normální, tlak, tep a práce ostatních orgánů beze změny.

Nikde ani stopy po nemoci, nikde ani potuchy po smrti. Jen krev se začíná pomalu měnit. Leukopenie, agranulocythosa, polychromasie, basofilní zrnění, to jsou jména smrti. On má jenom žízeň, jinak je zdráv. I ruce, které včera podezříval, že neudrží břitvu, poslouchají tak jako předtím.

*

Pondělí:

Doktor Sasada, 37 let. Teplota 37,2. Tlak 165-185. Počet bílých krvinek 7.500. Pokračující nechutenství, nevolnost, malátnost. Pacient zvracel. Ve sputu nalezeny stopy krve. Zjištěna počínající stomatitis.

Nikdy předtím si nevšiml, že rozednívání trvá tak dlouho. Přechod ze tmy do slunečního světla byl tak poznenáhlý, že nemohl určit, kdy začalo ráno. Modř se změnila v šedou a po dlouhé minuty bledla. Někde nedaleko pískl první pták. Dveře se pomalu otvíraly. Sestra nechtěla pacienta vzbudit.

„Nespím, pojďte dál!“

Vkročila po špičkách, svěží, jako by právě vstala, narovnala pokrývku, zvedla polštář a vzala s nočního stolku dopitou sklenici.

„Budete si přát?“

„Prosím, a raději dvě.“ – Nikdy jsem tolik nepil!

Zas ticho. Sestra odešla, a přestože věděla, že nespí, zavírala opatrně.

Za otevřenými okny zněly kroky po písku. Zaměstnanci nemocnice šli do práce. Na chodbě zazvonily sklenice a šálky se snídaní. Pro nemocné skončila noc a začal den.

Při visitě mu stiskla Helena Kollárová ruku. Zdálo se, že její dlaň byla chladná. Nebo byly chladné jeho dlaně? Neustále je pozoroval, hladil vyžehlený povlak přikrývky a porovnával pocity. Cítil stále, že je povlak hladký a naškrobený.

Vstal, oblekl se, umyl a usedl do křesla. Přinutil se otevřít obrázkový magazín a začal číst. Do fotografií, které sotva vnímal, se mu zaplétaly vzpomínky.

Šel znovu ulicí, cítil vůni města, rozpáleného asfaltu, rozkvetlých sadů a spěchajících žen. Cítil chlad chodeb universitní budovy a díval se z jejích oken do stráně s rozkvétajícími akáty. Vozy projížděly pod ním ulicí. Už nikdy nebude mít svůj vůz.

Někdo klepal.

Vešli muži v bílých pláštích a nesli přístroj. Televisní monitor.

„Doktor Rosenthal dal příkaz k montáži,“ oznámil jeden z nich.

Pohled na nazelenalou obrazovku aparátu připomněl Sasadovi včerejší den. Byl neúspěchem svého pokusu tak ochromen, že si hned neuvědomil, co se vlastně stalo. Teprve v noci, když ležel na horkém lůžku, pochopil, co ho čeká. Neměl však ještě dost odvahy, aby se zeptal, kdy se tak stane.

Lidé čekají apaticky na svůj osud, vědí-li, že je nevyhnutelný.

Červená lampička nad obrazovkou zablikala. Ozval se bzučák. Sasada se posadil k přístroji. V obrazu se objevila našedlá tvář doktora Rosenthala. Při prvních slovech, která slyšel, si Sasada uvědomil, jak ho nenávidí, a každé další, které musel vyslechnout, v něm vzbuzovalo odpor.

„Sasado, nesmíte stonat, musíte se z toho dostat. My vás potřebujeme. Věda vás potřebuje! Takových lidí, jako jste vy, Sasado, se rodí málo. Ne každý je schopen přivést vědeckou práci k takovým výsledkům jako vy. Budete pracovat. Uvidíte, že budete brzo pracovat!“

Sasada poslouchal a dlouho neodpovídal. Bouřil se v něm odpor proti Rosenthalům, kteří podváděli svět a klamali důvěřivé.

„Vím, co se stalo, a vím, co mne čeká! Hrozím se jen pomyšlení, že jsem vám pomáhal. Nechte mne na pokoji, Rosenthale. Buďte rád, že už brzy nebudu moci proti vám ani hnout prstem.“

Vypnul přijimač. Překvapená tvář na obrazovce zsinala, rozplizla se a pomalu zhasla. Jen několik světelných čar se zachvělo, než obraz zmizel docela.

Pak znovu ticho, přerušované jen prudkým dechem rozčilených plic a vzdáleným hlukem s chodby. Šuměním života někde daleko.

*

Úterý:

Doktor Sasada 37 let. Teplota: 37,1. Tlak 160-170. Počet bílých krvinek 7.200. Na levém předloktí podkožní petechie.

Nechutenství, krev ve stolici, celková apatie.

Ráno, když se myl, objevil na předloktí skvrnku. Mohla to být piha nebo mateřské znaménko, kdyby se nebyla objevila právě dnes. Věděl, co to znamená, ale stáhl rukáv košile, odhodlán ignorovat své ruce. Prozradil se, když ho Helena Kollárová vyšetřovala. Brala mu krev a on se otáčel tak nešikovně, že bylo vidět, že něco skrývá. Prohlédla mu ruce.

„Petechie!“ vykřikla, přestože čekala, že se musí objevit. Ovládla se, odložila stříkačku a řekla s úsměvem, který měl zakrýt vzrušení.

„To nic není, malá krevní podlitinka.“

„Vím, co je petechie. Přesto se jí nelekám. Věděli jsme přece oba, že se objeví. Pochybujete snad o tom, že jsem vzal uran do rukou chráněných jen rukavicí? Není třeba nic předstírat.“ Usmál se a přiznával. „Jsem buddhista, byl jsem od malička veden k zásadě neodporovat ničemu – ani zlu. Buďte klidná a říkejte mi pravdu, i když se vám zdá krutá.“

Helena Kollárová sklopila oči. Po každé, když otvírala dveře s číslem šestadvacet, se bála, že mu jednou bude muset říci, co ho čeká. Zatím jí to říká on, klidný, vyrovnaný a smířený s osudem. Uklidňuje ji.

„Není to tak snadné říkat pravdu…“

„Ale musíme si zvyknout,“ odpověděl Sasada. „Vyrůstali jsme uprostřed lží a pracovali pro společnost lhářů. Byli jsme nuceni předstírat něco, čemu se říká způsob života, někdy dokonce civilisace, ale nikdy jsme tomuto životu nevěřili, tušili jsme pod pláštíkem zásad a morálky skrytou lež. Proto jsme také věřili jenom sobě a tomu, na co jsme si mohli sáhnout.“

Vztáhl obě ruce, uchopil její zápěstí a díval se na ně a hladil je stydnoucími prsty.

„V Hirošimě jsem ztratil všechno. Matku, sestru a dívku, s níž bych se byl oženil. Děkoval jsem bohu za to, že jsem zůstal naživu – třeba sám. Dovedu se smířit se svým osudem, i když je smutný. Vyrovnávám se i s vědomím, že do týdne zemřu. Nereptám na svět, ani na boha. Není zla ve smrti, v životě je zlo. Nenávidím je, a než odtud odejdu, s jedním zlem se vyrovnám!“

„Tu noc před pokusem jsem měla předtuchu. Nemohla jsem spát a převalovala jsem se na horkém lůžku. Zdálo se mi o muži, kterého jsem kdysi velmi milovala. Přihodilo se mu něco zlého. V té chvíli vám byl velmi podobný. Teď vidím, že to nebyl on, že jste to byl vy.“

Sasada odvrátil tvář k oknu. Do srdce se mu zaryl bolestný smutek.

„Předtucha neexistuje. Člověk zná jen to, co prožil v některém ze svých životů. I u vás to byl snad nějaký minulý prožitek. Nestalo se vám, že jste přišla na místo, kde jste nikdy nebyla a které se vám přesto zdálo známé? Nepotkala jste cizího člověka, který vám připadal povědomý?“

Helena Kollárová přikývla. Petr Pasek a doktor Sasada, oba tak vzdálení a přece se poslední dobou jejich obrazy prolínaly. Čím víc poznávala doktora Sasadu, čím víc se s ním stýkala, tím víc však toužila po tom, vrátit se domů a vidět znovu Petra. Zaměňovala touhu po domově s potřebou sejít se s ním a představa o něm byla totožná s tou, kterou měla o Sasadovi.

Náhle se cítila zviklána ve svém důsledně materialistickém přesvědčení. Co když teorie o nesmrtelnosti duše která je součástí každého náboženství, jež bylo kdy na světě hlásáno, je víc než milosrdný výmysl pro potěchu umírajících?

„Domníváte se tedy, že lidské bytosti neumírají docela? Vyčkávají na jiném světě, až budou znovu povolány? To by znamenalo, že svět je po staletí obýván stejnými lidmi.“

„To ne. Stejnými bytostmi. Stávají se lidmi tím, že se přizpůsobují prostředí, v kterém se narodily. Musí se učit žít, mluvit, řečí, kterou mluví svět okolo nich. Myslí však po svém, ať jednají jakkoli naučeně. Ne každý Američan přemýšlí způsobem považovaným v Americe za správný.“

Doktor Sasada si nalil chlazenou šťávu. Stále trpěl žízní. Pít mohl celou noc a celý den, ale nejedl, přestože se o to snažil. Věděl, že rozklad krve, který po ozáření musí nastat, lze oddálit jedině tím, že se organismu dostane mimořádně vydatné výživy. Nebyl však schopen polknout ani sousto a tak pil s ovocnou šťávou jen vitaminy a glukosu.

„Existují rozvětvené teorie o dědičných vlastnostech, ale nikdo nemluví o těch ostatních, které rozhodně u každého převládají a nejsou ani po otci ani po matce. Jsou to vlastnosti získané z jiných životů.“

Narovnal se v křesle. Byl už unaven dlouhým sezením. Vzal z krabičky cigaretu a škrtl zápalkou, Vyskočil žlutavý plamen. Dva prsty jej nesly k cigaretě. Plápolal, poskakoval, třásl se a zhasl. Nejistá ruka pustila zápalku.

Helena Kollárová předstírala, že si nevšimla prudké křeče, která mu proběhla prsty. Snažila se přejít to jako neopatrnost, a proto se ptala:

„Když dáme za pravdu vaší teorii, jak vysvětlíme to, že se lidstvo stále nepoučilo ze svých dřívějších chyb, že samo sebe ohrožuje zkázou! Jen se rozhlédněte, Sasado! To, co kolem sebe vidíte, postavili šílenci, zneužívající své geniality. – Doktore, já tady nevydržím! Nemohu pracovat vedle lidí, kteří chtějí ničit. Odjedu domů a nebudu se nikoho ptát, smím-li!“

„Kdysi jsem myslel, že pojedu s vámi. Teď už nemohu.“ Sklopil oči a Heleně se zdálo, že zapochyboval o tom, co před chvílí říkal o lhostejnosti ke smrti. Zvedl hlavu a pokračoval.

„Je zapotřebí obrovské píle a sebezapření k vynalezení něčeho nového. Stane se, bohužel, že člověk, který strávil svůj život rok po roku v laboratoři, má ke světu a životu tak daleko, že jej nechápe, a místo aby mu pomáhal, začne jej ničit. Je na ostatních, aby si s takovými jedinci dovedli pomoci.“

„Máte pravdu – a dovedete se s ní obdivuhodně vyrovnat!“

„Je lépe spokojit se se svou pravdou a smířit se s osudem, stane-li se nevyhnutelným. Neboť co se má stát – stane se!“

*

Středa:

Doktor Sasada, 37 let. Teplota 38,8. Tlak 150-170. Počet bílých krvinek 5200. Petechie v krajině žaludeční. Stomatitis acuta, opilace, agranulocythosa.

Helena Kollárová pročítala lékařský bulletin. Vysvědčení pro smrt, čtyři, snad pět dní by mohla vůle doktora Sasady odolávat rozkladu krve a tkání zasažených zářením. Potom konec.

Cítila, že pak zůstane na ostrově sama. Už teď pobyt v nemocnici nemůže snést. Nevydrží, pokusí se dostat přes moře, dřív než vyprší lhůta, na kterou se zavázala.

Snad by mohl David Parker!

Měl letět s osleplým Jimem domů. Mohl by ji vzít s sebou! Den ze dne si víc uvědomovala, že touží dostat se domů, do Skalice, do známého prostředí známých lidí, kterým již odvykla, ale nemohla na ně zapomenout. Vždyť i doma by mohla pracovat!

Za hranicemi zůstává člověk cizincem, i kdyby tam prožil celý život. Může mít jmění, může být slavný. Být cizincem není příjemné. Je to cítit z každého pohledu, čiší to ze všech koutů, naznačuje se to každým podáním ruky.

Rozhodla se, že odjede, ale když seděla u lůžka doktora Sasady, jehož stav se den ze dne zhoršoval, nedokázala mu o tom říci. Neuměla by mu ani naznačit, že má vůbec nějaké plány do budoucnosti. Začal však sám. Horečně ji přesvědčoval:

„Rozhodně jeďte. Čím dřív, tím lépe. V tomto prostředí není dobře žít.“

Zavřel oči, jako by se unavily pohledem na její smutný obličej. Litovala jeho zmařených nadějí, plánů, snů, jeho zmařeného života. Viděla, jak ho jeho vlastní slova bolí, třebaže se snažil nedat na sobě nic znát.

Přemýšlel.

Kdyby se jí podařilo utéci a vzít s sebou jeho výpočty, mohl by se předtím, než odejde, vypořádat s těmi, kteří usilovali o zničení celých generací.

„Jak byste se odtud mohla nejsnáze dostat?“

„David Parker říkal, že poletí s Oaklandem domů. Mohla bych se dostat do letadla.“

Dá dokumenty Heleně a tím znemožní Rosenthalovi pokračovat ve výzkumu! Kdyby tak mohl ještě zničit konglomerát a prototypy! Pak by se možná podařilo, že by pokusy se superbombou nebyly obnoveny. A zničit laboratoře i s prototypy by nebylo tak obtížné! Vypořádal by se tak s Rosenthalem i s jeho záští k lidem.

„Kdy má letět?“

„Prý za dva nebo tři dny.“

„Zjistěte přesně den odletu. Chtěl bych, abyste s sebou vzala něco ode mne.“

„Kam?“

„Kamkoli, pryč z ostrova, někam – tam, kde toho nebude zneužito. Dejte to kterémukoli slušnému vědci. Ale Rosenthalovi to nemohu nechat.“

Když odešla, pocítil Sasada velkou únavu. Bolest přecházela z kloubů do kostí a celého těla, hlava malátněla.

Široce otevřel oči a díval se na bílé stěny pokoje. Pohled přeskakoval s křesla na stolek, na červený koberec, do temných koutů, pomalu a stále pomaleji.

V pokoji se setmělo. Před otevřeným oknem poletovaly v poryvech větru roztrhané cáry černé látky. Stále rychleji a divočeji. Splynuly s korunami stromů šumících ve tmě, roztočily se s nimi v divokém víru, rozsvěcujícím se zažloutlým svitem. Červenal se a bělal rozpálen žárem, a když se vír zastavil, svítilo na jasné obloze kulaté slunce.

Na vlajce lodi „Fukuriu Maru“ plápolala žlutá barva. Na zádi, vedeny kladkostroji, se odvíjely sítě. Svistly přes okraj paluby, ponořily se do hřebene vlny a zatíženy olovem klesaly do hlubiny k rybám. Tři muži na zádi pozorovali jemnou spleť provázků, korků a olůvek, tvořící za lodí pytel.

„Dobrý tah!“ řekl ten s plnovousem do neurčita, neboť nespustil oči z ubíhající sítě.

„A dobrý vítr!“ doplnil hluboký hlas. „Ještě osmdesát tun a jsme hotovi. Pojedeme domů!“

Na střední palubě seděli muži u košů. Pohyby zděděnými po otcích svých otců zpracovávali úlovek. Ukládali metrák stříbrného masa po metráku do podpalubí, z něhož vanul chlad mořského dna.

Kývajíce se do taktu, zpívali táhlou píseň. Nebyla smutná, měli dobrý úlovek. Byli spokojeni. Muži žijící své životy mezi žárem slunce a solí mořské vody mají své způsoby, jak vyjádřit veselí. Věčné loučení kazí radost z opětného shledání. Rybáři stále odjíždějí, a někdy – se nevracejí.

Kapitán změnil kurs. Slunce začalo mužům pražit do zad. Loď zatahovala. Kladky skřípaly napětím. Muži u rumpálů pozorovali lano omotané chaluhami. Ještě jednou a pojedou domů, plni až po okraj! Pozítří budou v přístavu.

Slunce se zatáhlo řídkou mlhou. Lidé se ohlédli po bezmračné obloze. Kotouč, zářící dosud jasným žárem, zarůstal načervenalými okraji.

Muži u rumpálů přestali pozorovat lana a obrátili obličeje vzhůru. Paprsky slunce, pronikající mlhou, kalily vzduch, měnily barvu. Z temně fialové přecházely přes oranžovou a zelenou do karmínově rudé, opalisující na všechny strany jako dobře připravený ohňostroj.

Kapitán i ostatní se narodili pod tímto sluncem. Divili se zázraku. Nejen že neviděli, ale nikdy neslyšeli, že by se něco takového kdy bylo přihodilo.

Nože ležely vedle cukajících se ryb, ruce svírající dosud namočená lana visely s rozevřenými dlaněmi – a lidé žasli.

Ve vzduchu ležela nehybná malátnost, na prsou tlačil dusivý polštář, muži dýchali hluboce, vzrušeni něčím, co neznali. Barevné kruhy, šířící se kolem slunce, ztemněly.

Na palubu dopadl závoj jemného prachu.

Doktor Sasada odhodil pokrývku s prsou a v polosnu otřel zpocené čelo. Měl žízeň – neuhasitelnou žízeň!

Na kamenném molu v Osace stály davy lidí. Morseové značky bezdrátových telegrafů předběhly loď a ohlásily neštěstí. „Fukuriu Maru“, japonská rybářská loď, lovící ve vodách Tichého oceánu mimo vyznačený perimetr, byla zasažena oblakem radioaktivního prachu. Většina mužů posádky utrpěla popáleniny. Několik z nich je ve smrtelném nebezpečí.

Lidé čekali.

Ne ze zvědavosti, ne že by mohli pomoci; chtěli být přítomni ve chvíli velké katastrofy, která napovídala nebezpečí hrozící lidstvu.

Ručičky detektorů měřících intensitu radioaktivisace lodi směřovaly k maximu. Geiger-Müllerovy počítače na dlouhých tyčích klepaly na všech stranách. Když byla loď připoutána a sanitní auta odvážela posádku do nemocnice, ponořily se do útrob lodi a zjistily, že úlovek není poživatelný. Ryby byly otráveny radioaktivní vodou.

Vítr, který se zvedl, roztočil nápis na zádi „Fukuriu Maru“, zvedl vodu přístavního bazénu k nebi, rozfoukal obavy mezi ulice města a za okna domů zanesl strach.

Daleko v moři zkoušejí výbuchy. Otráví vzduch, zamoří atmosféru a ohrozí vše živé. Vystřelují do povětří mračna radioaktivních látek. Potulují se kolem země, aby jednoho dne zničily životy nic netušících.

Mořské pobřeží má mnoho zálivů a v každém jsou lodě. Po jedné vyplouvají na širé moře. Ze všech přístavů. Jedna, dvě, flotila. Kutry, karavely, jachty i plachetky s barevnými kosatkami plují k ostrovu. Tisíce plachet pleská ve větru, tisíce vlajek se třepetá nad hladinou. Paluby lodí přikryly oceán. Lidé protestují svojí přítomností, svými životy.

Marně! Nemyslící ruka stiskla knoflík. Nebezpečí vylétlo do povětří!

Otevřel oči. U lůžka stála sestra s šálkem horkého bouillonu. Kde už viděl její tvář? Na přístavním molu, v sutinách Hirošimy nebo v Osace? Nemohl si vzpomenout, myšlení unavovalo, víčka byla ztěžklá. Cítil v ústech chuť bouillonu. Pálil do rozbolavělých dásní. Zavřel ústa, nechtěl jíst. Jen žízeň, žízeň měl nesmírnou!

Čtvrtek:

Doktor Sasada, 37 let. Pokračující leukopenie, prudce probíhající epilace, stolice krvavá, stopy krve v moči. Počet bílých krvinek 3.600, rozšiřující se pásmo petechií.

Doktor Sasada pozoroval se zvědavostí i smutkem v očích chuchvalec vlastních vlasů. Každé prohrábnutí hřebenem zanechávalo zhoubné stopy. Ve tváři byl zsinalý, pleť dostávala kožený lesk a tmavošedou barvu. Cítil se sláb, přestože dostal několik transfusí, které ho měly udržet déle při životě.

„Vidíte, Olsene, teď je to jasné!“ říkal a ukazoval vlasy mezi prsty.

„To nebylo zapotřebí. Nemusel jste to dělat – kvůli Rosenthalovi a těm ostatním. Měl jste je tam nechat a utéci. Lidstvu i vědě by to bylo prospělo víc než vaše oběť! Já jsem s nimi, Sasado, ještě nezúčtoval. Udělám to, bůhví že to udělám! Vždyť mne podvedli a podvádějí celý svět!“

Přestal, viděl, že je Sasada unaven. Ležel, opřen o nízký podhlavník, na němž se odrážela tmavá hlava s bílými ostrůvky vypadaných vlasů. Přemýšlel, nespal, myslel na Olsenova slova.

Zúčtovat se zlem, vyrovnat se s těmi, kteří chtěli zneužít svých vědomostí k ničení. Ochránit lidstvo před hrozbou oscaria a superbomby. Olsen by chtěl. Je však zdráv, mohl by pokračovat ve výzkumu, práci úspěšně dokončit. Někde na světě najde místo, kde mu to umožní. Vyrovnat se s nimi může on sám. Co riskuje? Den nebo dva dny života s tělem v rozkladu. Víc nic. Rozuměli si, nemusili si nic říkat. Pro ně existoval jen jediný způsob, jak zúčtovat s oscariem, superbombami a Rosenthaly.

Explose!

Uran, plutonium, deuterium, vodík nebo kobalt. Kterýkoli z nich je dost dobrý, aby rozmetal hnízdo lidí nenávidějících svět.

„Olsene!“ Otevřel oči, rozhodnut. „Vy odletíte. Pracujte dál. Dám vám výpočty. Domluvte se s Parkerem a Kollárovou. Vašeho života je škoda. A já – je to jedno, bude-li to zítra nebo pozítří.“

V Sasadově obličeji se objevil výraz uspokojení. Konečně měla jeho smrt smysl. Zničí laboratoře, rozmetá konglomerát. Plány odveze Olsen, nebudou moci pokračovat. Vyhodí do povětří sklady s oscariem a ti, kteří nejsou vini, budou v bezpečí.

Čekal na svůj osud rád a nedočkavě. Jeho smrt bude užitečná. Usnul klidně, vyčerpán vzrušením a slabostí, jež se zmocňovala jeho těla.

Pozdě v noci, posílen spánkem, seděl v křesle u stolku a zchromlou rukou, necitlivými prsty, psal.

Drahá Heleno,

lotosový květe v poušti kamení. Miloval jsem matku, miloval jsem mládí a modrou oblohu nad rodným domkem, byl jsem zamilován do dívky s překrásnou duší a jménem Osaké, ale nikdy jsem netoužil po nikom tak jako po Vás, jež jste pro mne nejčistším pramenem dobra a šlechetnosti.

Pokorná jako lístek sakury, byla jste pro mne nedostupnou a já jsem se nepovažoval za hodna Vaší lásky. Až bude jednou svítit měsíc nad místem, kde Vám…

Ruka odmítla psát, prsty se křečovitě rozevřely a pero vypadlo na stůl. S hrkavým zvukem se kutálelo, až se komíhavým pohybem zastavilo docela. Sasadova hlava klesla únavou na nedopsaný dopis.

Na jihovýchodním svahu posvátného ostrova Mijažimy se bělá kamenný dům. Odráží se od zelené stráně se schody z cihel a branou do zahrady, tolik podobnou torii iktušimské svatyně z kafrového dřeva. Brána se zvedá z vody, po staletí omývána stejnou vlnou jako ostrov. Moře kolem Mijažimy je klidné, nebe nad ní vyleštěné do ocelového lesku. Jen od východu je poházeno obláčky, které se utrhly od vrcholu Fudži.

Od Žigozenu se blíží hluk turbin. Nejdřív vzdálené mumlání, srozumitelné jen při závanu větru, pak spokojené bručení. Rezavé svištění rozetne ticho. Letadlo přistává.

Na terase kamenného domu se střechou z červených tašek sedí muž v bílém obleku, na nose černé obroučky brýlí. Pozoruje záliv. Když se letoun mihl kolem, než zakroužil nad přistávací plochu, pomalu vstal, postoupil k otevřeným dveřím do haly s evropským krbem a zvolal:

„Jsou tady!“

Sestoupila s točitých schodů z tmavého dřeva, krajkový klobouček jí zakrýval tvář. Helena Sasadová se rozloučila s dětmi a připomínala slečně Hinadě:

„Dejte pozor na Petra. Toki ať nemlsá, zkazila by si žaludek.“

Před vchodem na terasu čekal vůz. Projel po asfaltových silnicích jednoho ze sedmi nejkrásnějších míst Japonska. Zastavil u betonové plochy letiště.

„Stříbrná vlaštovka“ čekala. Doktor Sasada kdysi zdokonalil chlazení atomových reaktorů těchto strojů. Kdykoli pro něj poslali některý z nich, vítal se s ním jako se starým známým.

Sedli si do křesla proti sobě, na stolku dva šálky zlatého čaje. Letěli vysoko nad oblaky. Zahleděl se na obličej své ženy.

„Pamatuješ na zelené křeslo pod stojací lampou na ostrově Oscar? Tam jsme po prvé pili kávu. Je to dávno, hodně dávno!“

Dvacet jeden tisíc metrů nad mořem. Dole se točí země. Do ticha ničím neohraničeného prostoru hraje hudba vysílaná ze světa. Zázrak při bezhlučné rychlosti dvou tisíc kilometrů za hodinu.

Podávají oběd. Mezi Saturnem a Zanzibarem. Je třeba rychle jíst, za chvíli přistanou v Paříži.

Doktor Sasada vystoupil, za ním jeho paní. Reportéři je vítají. Dva tajemníci předsedy vlády, velvyslanec Tukumaši, atašé několika zahraničních zastoupení, luxusní vozy podobné motorovým člunům.

Průjezd městem.

Trocadéro, Madeleine, Café de la Paix, Vítězný oblouk, který kdysi lidé postavili, protože se domnívali, že zvítězili. Louvre, pruhované bistro na Boulevard des Italiens. Muži bez klobouků. Strážníci v pelerínách. Pruhované slunečníky, čestný řád Légion ďhonneur. Gratulace, stužky na kabát. President, předseda vlády, bývalí předsedové a mnoho budoucích.

Když odlétají, má Helena v očích slzy, Sasada v ruce koženou etui s řádem.

Kytice gladiol, diplomy, úspěch. Mlha nad Londýnem, podvazkový řád. Dvoupatrové omnibusy. Westminster a královnina ruka, chladná, jako by v ní nebyl cit. Řím, New-York, Maracaibo. Města, lidé, blahopřání, šílený spěch. Stále dál – stále dál!

V Praze dostal čestný doktorát a Helena plakala, když musela opustit podloubí Malé Strany. Pilot zakroužil čestné kolo nad vltavskými mosty a ona by se byla nejraději sehnula a vzala je s sebou. Smutně hleděla s oblaků na mizející zemi a hledala na ní svůj život. Nemohla ho nalézt.

Sasada seděl za řídícím panelem stroje, páku staženu mezi kolena k nejprudšímu stoupání. Letěl neměřitelnou rychlostí mezihvězdným prostorem. Jen stále výš, ještě výš, aby nebylo vidět zemi, aby zapomněla na úzká podloubí starého světa, na věže kostelů, z nichž jsou cítit knoty zhasínaných svíček a hudba varhan prýští nedovřenými dveřmi do zimního podvečera.

Pryč od země!

Nalevo Mars, Plejády, Ursus, Velký Měsíc. Nejvyšší možná akcelerace. Stroj sviští, ale zvuk zůstává daleko za ním. Výfuky atomové turbiny jsou rozžhaveny do bělá. V mrazivém chladu mezihvězdné oblohy nechávají za sebou chodník sražené páry.

Kontrolní světla signalisují červeně. Je horko, kabina je dusná. Otevře dveře, vykročí do tmavomodrého Vesmíru. Červená světýlka se roztočila. Řítí se nekonečnou spirálou do neskutečna.

Pocit pádu s výše měsíců a hvězd je nepříjemný jen v první chvíli. Pak člověk letí a letí, vznáší se po dlouhá léta v prostoru, kde není čas, a pohrdaje zemskou tíží přibližuje se jinému světu.

Neznámému.

Otírá si zpocené čelo. Ruka je studená, jakoby cizí. Sestra mu vyměnila obklad. Doktorka Kollárová měřila tep. První krize ustupovala.

„Sestro, ještě transfusi!“

Vysoký stojan na kolečkách, tenké gumové hadičky a dvě láhve naplněné životem. Při prvním vpíchnutí se Sasada probral. Byl unaven a hlava ho bolela. V těle se střídalo horko se zimnicí. Jen ruce od loktů níž měl stále stejně studené. Cizí, necitlivé.

Pátek:

Doktor Sasada, 37 let. Teplota 39,2, kolísá. Počet bílých krvinek 2.200, provedena třetí transfuse. Pokračující epilace a stomatitis. Na vnitřních orgánech se tvoří petechie.

Když přišel Olsen s Helenou Kollárovou, seděl Sasada v křesle u otevřeného okna. Po transfusi se cítil lépe. Obličej měl znetvořen temnými skvrnami. Pokrývaly čelo a ostře se odrážely od světlých míst na hlavě, kde včera ještě byly vlasy. Nebylo snadné mluvit při pohledu na umírajícího.

Helena Kollárová se vyhýbala hovoru o odletu z ostrova, ale Sasada se sám zeptal, jak daleko pokročily přípravy.

„Pozítří – brzy ráno!“ slyšel odpověď. „Je nás víc.“

„Nedivím se,“ souhlasil Olsen. „Bylo by nejlépe, kdyby utekli všichni slušní lidé a ostrov s lumpy pak vyletěl do povětří.“

„Olsene, vy poletíte samozřejmě také! Chtěl bych vám dát něco s sebou.“

Olsen poposedl na židli. Neměl v úmyslu opustit ostrov. Chtěl něco docela jiného, ale nemohl odporovat. Neměl dost odvahy říci mu pravdu a raději přisvědčil.

„Jistě odletíme všichni, Jean Bergere také. Jenom vy…“

„Nesmysl, Olsene. Budu rád, když se dožiji vašeho odletu a budu vám moci držet palce. Pozítří? Kdo ví, uslyším-li ještě…“ Sáhl si na ruce. Mnul si jednu druhou, jako by je chtěl prokrvit. Byly chladné a vzájemný dotyk působil jako podání ruky v rukavici. Ne, ty ruce už nebudou dlouho žít.

Vstal, opřel se o hranu stolu, aby se narovnal. Malá, shrbená postava s olysalou hlavou a skvrnitým obličejem. Šel ke skříni a pomalu otáčel klíčkem v zámku. Zkoušel ruce, dovedou-li ještě poslouchat. Dveře se otevřely, zmizel na chvíli za nimi. Pak se znovu posadil. V ruce držel svazek klíčů. Pohrával si s nimi jako dítě, které chce ukázat, že dovede něco nového. Zvonily, klouzaly po lesklém kroužku, vzájemně se proplétaly a znovu se řadily jeden za druhý. Opatrně, aby nebylo vidět nemohoucnost prstů, je podal Olsenovi.

„Od psacího stolu. Dojděte tam, prosím. V prostřední zásuvce najdete dlouhý klíč s křidélky po obou stranách. Je od tresoru. Napište si, prosím, kod: Třicet jedna – patnáct – osm – jedna – AWQ. V tresoru jsou poznámky svázané v kožené mapě, výpočty k mé poslední práci a všechny výkresy. V prostřední zásuvce stoluje silný sešit v plátěných deskách. Přineste to všechno, prosím!“

Olsen kráčel zamyšlen po pěšinách nemocničního parku a když se dostal na silnici, zrychlil krok. Bylo skoro poledne, nejvhodnější doba pro návštěvu Sasadovy kanceláře. Nikde nebylo ani živé duše.

Prošel hlavním vchodem, otevřel ocelové dveře, vešel do prázdné pracovny, odemkl střední zásuvku a vytáhl sešit v měkkých deskách. Nahlédl dovnitř, aby se přesvědčil, že obsahuje výpočty. Vzal dlouhý klíč s křidélky a zastrčil jej do jednoho ze zámků tresoru. Ohlédl se ke dveřím. Měl by snad zamknout, co kdyby někdo vešel! Ale zámek už poprvé cvaknul.

Třicet jedna-cvak-patnáct-cvak-osm-cvak-jedna-cvak-AWQ– Tresor se otevřel. V horní přihrádce byly kožené desky s výpočty a dvě role výkresů.

Když odcházel, měl dojem, že splnil poslední přání umírajícího. Dokumenty dá Heleně Kollárové, ta je odveze do bezpečí. Odevzdá je a v pokusech se bude pokračovat. Sám se rozhodl zůstat na ostrově. Jakmile letadlo odletí a bude jisto, že Sasada nepřežije příští den, provede poslední pokus na ostrově Oscar.

Laboratorní výbuch superbomby.

Tak se s nimi vyrovná! Za sebe, za Sasadu, za Jima Oaklanda, za všechny bezejmenné, kteří nechali na ostrově oči, ruce a životy. Až poletí ostrov k nebi, ať si vzpomenou páni akcionáři na terasách svých vil v Palm Beach, v Cannes a Biarritz, že za prací stojí lidé, že vynález je dílem člověka, že ho nesmí být proti němu zneužito!

Postaví Sasadovi, Jimu Oaklandovi i sobě pomník, jaký nepostavil ještě nikdo na světě. Z milionů kubíků kamene, z miliard hektolitrů mořské vody proměněné v páru. Vysoký do oblak, široký jako pohoří.

Symbol pomsty za podvody těch, kteří v něm budou pohřbeni.

*

Sobota:

Doktor Sasada, 37 let. Na vnitřních orgánech pokračuje tvoření petechií. Červené krvinky mají příznaky anisocythosy, poikilocythosy a basofilního zrnění. Zasažen celý krvetvorný systém, mozek, slezina, lymfatická tkáň, játra.

„Ještě transfusi,“ řekla doktorka Kollárová k Olsenovi, který stál nad lůžkem se zaťatými zuby, trochu pobledlý, s tmavými kruhy probdělých nocí pod očima.

„Pravděpodobně poslední.“

Olsen usedl do křesla, rozhodil nohy bezvládně od sebe, povolil knoflíček límce a sevřel pěsti. Sasada nepřežije tuto noc. Tedy dnes – dnes v noci!

Sasada se však pohnul, transfuse mu dodala nové síly. Pohlédl na Olsena, podepřel si hlavu o polštář a namáhavě, jakoby z polospánku řekl:

„Nezapomeňte na výpočty a na sešit. Vezměte všechno ssebou. Ať pokračují, je to už skoro u konce. A poslyšte, měl jsem tam ještě Frenkela. Nechcete si vzít mého Frenkela? Já už ho potřebovat nebudu.“

Olsen chtěl odpověděl, ale než si rozmyslil, co má říci, Sasada usnul.

Morový oblak roste do nebeské výše před zraky překvapených. Atom zamořuje ovzduší. Lidé si nevědí rady se silou, kterou objevili. Sasada znovu stojí na pobřežním písku a pozoruje gigantický hřib, rostoucí do výše a hrozící světu záhubou.

Bikini, Eniwetok, Vánoční ostrovy – nejdřív. Sutiny z pustých korálových atolů. Trochu horké kaše z písku a vody, která se rozplyne v oceánech. Potom Louvre, Escorial, Hradčany, Durer, Leonardo da Vinci, katedrály celého světa.

Aikiči Kubojama, jeden z rybářů „Fukuriu Maru“, zápasí se smrtí. Byl zasažen radioaktivním prachem sto třicet kilometrů od místa pokusného výbuchu.

Prvního března byla zasažena „Koei Maru“, vzdálená od Bikini tisíc pět set kilometrů. Čtyřiadvacátého dubna „Yasukava Maru“, nákladní parník, plující ve vzdálenosti tisíc osm set kilometrů od ostrova. Byl ještě po několika měsících silně radioaktivní.

Woomera. Oblak atomového prachu, který se vznesl po pokusech s atomovou bombou na ostrovech Montebello, se proti předpokladu stočil nikoli do moře, ale nad australský kontinent. Ve středu byla shledáno, že nebezpečí pominulo, jak prohlásil ministr Beale.

Žák Makoto Čiba je sužován zhoubnou bělokrevností. Také on se stal obětí atomového výbuchu.

Lord Cherwell volá do světa: Strach je bezdůvodný. Nic se neděje! Těch pár mrtvých nic neznamená! Co chcete, každý rok se utopí určitý počet osob ve vaně a přece nikdo nezakázal koupelny.

Obyvatelé tichomořských ostrovů trpí strašnou nemocí. Kůže postižených praská a pod ní se objevují živé spáleniny. Napadá bez rozdílu starce i děti. Rány se otvírají po celém těle. Neví se, jak nemoc léčit, není znám lék.

Zářící světlo z oblaku rozstřikuje na všechny strany plameny.

Zvedne se uragan a roznáší je na střechy domů. Hoří tokijská universita. Chytl malý domek v Hirošimě. Sestra s matkou utíkají před zkázou. Plameny olizují Řím, Londýn je zahalen v dým. Paříž trčí pokroucenými traversami Eifelovy věže ze sutin.

Člověk si pozdě uvědomil sílu, kterou objevil.

Sasadovy oči se probouzejí světlem plamenů. Těžká víčka slepená horečným potem přikrývají skutečný svět. Obrátil se ke zdi. Je bílá. A přece je temná noc. Ale někde hoří!

Tam hoří města, lidé. Chytají lodě na širém moři, dětem hoří panenky v rukou, starcům na molu v Osace vousy. Je třeba zabránit ohni, je třeba vstát a hasit.

Víčka z unavených očí se zvedla. Tma. Hustá, tmavomodrá. Jen venku za otevřeným oknem svítí mezi palmy světlo pouliční svítilny.

Doktor Sasada vstal a šel.

*

Karl Otto Rosenthal seděl ve své pracovně nad lékařským bulletinem. Bílý papír s rozsudkem smrti ležel na desce stolu, nad ním ruce složené do stříšky.

Sasada. Snad den nebo dva – bude třeba zajistit jeho papíry. Vzal tužku a poznamenal si do programu na příští den:

„Tresor, Sasada, vyzvednout dokumentaci.“

Papír a tužka mu připomněly rozepsaný dopis, který měl v zásuvce psacího stolu. Rozhlédl se místností, podepřel hlavu do dlaní. Stroze osvětlené hořce na obraze mu připomněly pokoj, kde je poprvé rozbalil. Pohlédl znovu na stůl a na svoje ruce. Pohyb páčkou a nad obrazovkou bliklo červené světélko.

Nejdřív nesouvislé čáry, potom rozkmitaná vlnovka. Když se obrazovka zahřála a dostala nazelenalý tón, objevil se setmělý obraz Sasadova pokoje.

Tmou našedlé dveře. Osvětlená elipsa pod stojací lampou. Postel zvrásněná záhyby prostěradla. Čip zmuchlané pokrývky visí na podlahu, tvoří pátou nohu postele. V otevřeném okně silueta.

Stál s rukama zdviženýma proti vyklenuté obloze. Horečnatě pozoroval bílé prsty neschopné pohybu. Ani jeden, ani druhý, ani malíček! Necitlivá dlaň, palec, hladící odumírající hřbet ruky, jezdil po cizím.

Masao Sasada, 37 let, měl ruce mrtvé.

Obrátil se od okna, obličej zsinalý zhoubnou bělokrevností, sám, s myšlenkami, které hraničily s šílenstvím. Přestal si uvědomovat, že je ztracen, tápal bezmocně zmrtvělýma rukama po těle a přecházel těžkými kroky po červeném koberci.

Stěny pokoje odrážely červená světla požárů měst.

Svět hoří!

Na zdi se promítají plameny Quirinalu a chrámu Notre Dame de Paris. Fudži, po staletí zarostlá sněhovým vousem, chrlí z úst lávu. Oheň a dým přikrývá svět. Superbomby zapálily hmotu. Kámen chytá od kamene, od vody písek. Stupně posvátných pyramid vybuchují. Z obelisku na Place de la Concorde se stal projektil. Alpy, Pyreneje a Sierra Nevada jsou třaskavou náloží. Život se přestal bránit, když hmota objevila v sobě sílu. Příroda se mstí člověku za svoje pokoření.

Rosenthal – jenom Rosenthal je vinen!

Široce rozkročené nohy se dávají do pohybu. Bosá chodidla se sunou po červeném koberci. Sasada se potácí od okna ke dveřím. Jen dojít – jen dojít včas!

Zabiju ho!

Chce zapálit svět, udělat z něho Hirošimu, srovnat život do hromad kamení!

Okoralé rty se chvějí. Nejdřív jen šeptá, pak hrozí hlasem vyprahlým horečkou, křičí:

Zabiju ho, bombou ho zabiju. Rukama nemohu, ty jsou mrtvé!

Sahá po klice. Vedle. Ruka sklouzne po lakovaných dveřích. Bezmocně klesne. Ale druhá přece otevře.

Kapitola třináctá

Jim Oakland seděl v koutě limuzíny, a chladil si obličej u otevřeného okénka. Byla temná noc, udušená příkrovem nízkých mraků, které se nestačily proměnit v déšť. Vzduch lepil vyschlý jazyk na patro. Vůz zahnul s betonové silnice na cestu vysypanou pískem. Jim ucítil slabý zápach desinfekce. Byli u nemocnice.

Po kamenných schodech vedoucích do parku spěchaly kroky. Několik zaskřípění písku hned u vozu. Zadní dvířka klapla, vůz se znovu rozjel. Vedle Jima usedla žena. Podle hlasu poznal doktorku Kollárovou.

Když se kdysi po hrozném výbuchu vzbudil na nemocničním lůžku, byl to první hlas, který slyšel – konejšící hlas. Přicházel z velké dálky. Držela ho tenkrát za ruku a nyní za dusivé noci ji znovu uchopila a radostně stiskla.

„Konečně domů!“ vydechla tiše, jako by se bála prozrazení. Pocítila touhu nadechnout se naposledy vůně proudící od moře, rozloučit se – zapomenout. Neviděla nebezpečí útěku, ani útrapy dlouhé cesty přes oceán. Viděla daleko před sebou skalické náměstí se sloupem a vyhlížela muže přecházejícího v touž hodinu s chodníku na chodník. Nejdřív ho bude chvíli pozorovat, pak se pomalu za ním otočí a nakonec se rozběhne.

„Petře!“

Zatím byla noc, daleko od skalického náměstí. Temná a děsivá. Jen Jim Oakland neviděl její černou tmu. V jeho představách byl nejzářivější den se zlatým sluncem nad hlavou. V takovou chvíli, když jel za Geertje, nahradil všední noc slavnostním dopolednem.

Vůz zpomalil a zastavoval. Ozvaly se okované kroky. Šoupání nohou, cvaknutí kovu o kov.

„Kam jedete?“

„Ke stroji – Parker – David Parker!“

„Haló, Parker. Nepoznal jsem. Dneska je tma jako v pytli!“

Cvaknutí sluchátka přerušilo muže na druhém konci drátu. Prsty rozčileně bubnovaly do desky stolu. Stále rychleji a stále vztekleji.

David Parker měl odletět v devět nula, nula. Měl dopravit osleplého pilota domů. Proč letěl o tolik dříve? Proč riskoval, že bude zadržen nebo sestřelen? A vůbec – jak ti lidé na letišti střílejí, že nezastaví startující stroj? Měli by dostat pořádnou školu. Salonní uniforma, vyžehlené puky na kalhotech a aperitiv před večeří, ale zalehnout za kulomet nedovedou!

Vzal znovu do ruky sluchátko. Jednou, dvakrát – třikrát, cvakal kotouč s číselníkem. Signál na druhé straně zvonil do prázdné místnosti. Lékařka nebrala telefon. Vytočil jiné číslo.

„Prosím, sestra Inez.“

„Kde je doktorka Kollárová?“

„Není ve svém pokoji?“

„Nehlásí se.“

„Podívám se.“

„Čekám u telefonu…!“

Ve sluchátku bylo slyšet vzdalující se kroky. Klaply dveře a dál pobzukovaly jen mouchy, které se u rozsvícené lampy divily, jak dlouhý je dnes den.

Karl Otto Rosenthal si otřel kapesníkem čelo. Byl unaven a nejraději by si byl šel lehnout. Pohlédl na hodiny. Tři. Začne se rozednívat. Ve sluchátku se ozvalo prasknutí a rychlý dech.

„Doktorka Kollárová – haló – šéfe – slyšíte, ona není nikde. Je pryč. V posteli nespala!“

Ještě než položil sluchátko, stiskl páčku na panelu psacího stolu. Zanedlouho se ozval hlas z amplionu:

„Slyším!“

„Okamžitě zjistit, kde je doktorka Kollárová, lékařka nemocnice. Pošlete do pracovny doktora Sasady a dejte přinést všechnu dokumentaci z psacího stolu a tresoru. Klíče vám vydám.“

*

Doktor Sasada se přidržoval zábradlí a ztěžklým tělem dopadal s jednoho schodu na druhý. Raz – dva, raz – dva, ťapaly nohy zesláblé odumírající krví po žulových stupních. Na konci zábradlí tmavěla mříž dveří. Vedly do zahrady, zalité světlem pouličních lamp.

Sestoupil s posledního schodu. Nemohl dýchat. V prsou mu chraptěl neznámý hlas. Jen oči hořely, odrážejíce v sobě požáry měst. Tápavě postupoval pěšinami, vyhýbaje se hořícím kostelům prodíral se začouzenými troskami slavných děl, srovnaných podle abecedního přehledu evropského umění.

Botticelli, Boucher, Corot, Corregio, Cranach, Degas, Delacroix, Donatello, Dúrer, van Dyck.

Pomalu vyslovovaná jména do pomalých kroků, tápajících v písku. Nad hlavou žár oblohy, v srdci zoufalá touha dostat se včas vpřed. Zachránit ještě, co se dá!

Na Boticelliho „Jaru“ doutnaly kmeny pomerančovníků a květiny na louce s Venuší a gráciemi zavíraly ohořelé kalíšky. „Ztracený syn“ Hyeronyma Bosche spěchal zničenou vesnicí, pronásledován psy vzteklými hrůzou.

Stejnou cestou jako kdysi, kráčel Sasada parkem, přešel na betonovou silnici a potácivým krokem raněných se prodíral závěsy agónie.

Durerovi apokalypští jezdci vystoupili z dřevorytu a uháněli na pohublých koních, třímajíce v ruce meč, luk, váhy a kopí. Lidé umírali pod kopyty jejich koní, na obzoru hrozil zhuštěný mrak vystupující z moře. Gigantický hřib zrozený rozštěpenou hmotou.

„Zabiju ho – zničím ty šílence!“ opakoval si a pozoroval prudký vítr, zvedající Durerovy anděly s obrazu do stratosférického nebe zamořeného oblaky radioaktivního prachu.

„Zachráním je – snad ještě stačím!“

Lidi, Helenu Kollárovou, kraby na písku i Vermeerova „Pána s dámou“ pijící víno. Taviče u vysokých pecí i Rembrandtova „Muže ve zlaté helmě.“ Římskou fontánu di Trevi i chudé kumštýře, házející do ní poslední groš. Cézanna, Renoira i mlékařku roznášející před úsvitem mléko. Stavby da Vinciovy i Corbussiérovy. Dětské tunely z písku i platinovou monstranci z Prada.

Svazkem klíčů narazil na dveře laboratoře.

Dlouhá, úzká chodba. Po obou stranách řada dveří ponořených do tmy. Postupuje krok za krokem, tápá ve tmě, a teprve když ušel několik metrů, vzpomíná si, že u vchodu je vypínač. Předloktí pravé ruky zmáčklo knoflík. Rada bílých dveří vystoupla ze tmy. Prohlíží je pozorně, jako obrazy galerie. Zkoumá jedny po druhých, nutí omámené smysly aby rozpoznaly ty pravé.

Klika povolila.

Podvědomí poznalo pach vlastní pracovny. Za dveřmi věšák, koš na papíry. Dvě skříně, psací stůl. Všechny zásuvky jsou vytaženy, jedna rozbita na třísky. Byl zde zloděj, vandal, nebo ho již považují za mrtvého? Dveře tresoru jsou dokořán! Přihrádky prázdné! Ještě že dal Olsenovi výpočty! Vzal je snad s sebou. Teď jsou už všichni daleko od ostrova, někde v oblacích.

Nechal dveře dokořán, stáhl košili a na holé zpocené tělo si navlekl ochranný oděv. Dlouholetý zvyk, který byl dnes už zbytečný. Prošel chodbou do vysoké haly. V přísvitu dne se leskla ramena přístrojů, matně svítily obrazovky monitorů a voda v nádrži s uranem hrozila hloubkou.

Pokoušel se zavěsit bezcitnýma rukama hák kladkostroje do víka pouzdra. Tyč byla těžká, neměl dost sil. Do vody nemohl. Zkoušel tedy znovu. Po druhé, po třetí. Konečně hák zapadl do olověného ucha.

Zapjal kontakt, materiál vyjel z krytu. Podařilo se! Únavou se mu dělaly mžitky před očima. Sedl si na podlahu, opřel hlavu o zeď a zavřel oči.

Nemohl dál.

Žaludek se zvedal, mozek obcházely mrákoty. Před zavřenýma očima se točily kladky, cvakaly čelisti ocelových rukou, voda z roztočeného bazénu stříkala kolem a betonová podlaha se propadala do bezedné hloubky.

Padl na obličej a zvracel krev.

Dvě uranové polokoule ležely před ním. Jen vstát a udělat pár kroků! Spojit je – a byl by konec! Přestal by pocit nemohoucnosti, byl by vyrovnán se světem, s Rosenthalem i se svým nemocným tělem.

Jen moci vstát a udělat pár kroků!

Vůle mučená předtuchou neúspěchu rozkázala mrtvým rukám. Sasada se pohnul. Po předloktích se plazil ke spouštěčům. Nedovedl si představit, že by provedl výbuch jinak, než podle všech pravidel. Oč snazší by bylo vzít uran do rukou a prostě jej spojit!

Explose by nastala o dva metry blíž! Konec stejný!

Ochrnulé ruce škrábaly po zdi, chtěly se zachytit, pomoci tělu. Opřel se zády o stěnu a pomalu se soukal nahoru, až stál před přístroji. Pohladil je očima a uchopil páku.

Otočil se.

Z chodby se blížil hluk.

Nejdřív prásknutí dveří, pak prudké oddychování, rána dalších dveří, silueta na pozadí osvětlené chodby.

Na plošinu vyjelo křeslo s Rosenthalem.

Rozhlédl se laboratoří. Zjistil otevřený příklop zásobníku štěpných materiálů. Šlehnul pohledem do kolejiště jeřábů, pohlédl na kaluž krve u zdi a spatřil Sasadu.

„Proboha – šílence! Zadržte!“

Sasada tápal mezi kontakty. Jen spojit! Jenom spojit a bude konec, pokoj!

Křeslo se prudce rozjelo proti vrávorajícímu. Úder do lidského těla. Křeslo ztratilo nárazem rovnováhu. Rosenthal padá vedle poraženého Sasady. Bezmocně leží vedle sebe. Umírající a nehybný.

Na stole, několik kroků od nich, dvě polokoule uranu, schopné vyhodit do povětří miliony krychlových metrů půdy.

*

Olsen se probudil z polospánku. Podíval se na hodinky. David Parker už odletěl. Teď je na ostrově sám. Pomalu se probíral ze ztrnutosti. Na stole zazvonil telefon.

Jednou, dvakrát a znovu.

Nebyl tu nikdo, s kým by chtěl mluvit, tím méně teď, před svítáním. Zvonek umlkl. Po malé chvíli zvonil znovu. Olsen se k němu otočil zády.

Vstal, protáhl zdřevěnělé nohy a rozhodl se, že půjde. Nyní je už všechno v pořádku. Život mu dává příležitost. Vykoná opravdu užitečnou práci.

Každá věc má své padlé, žádné vítězství není bez hrdinů, žádný vynález bez obětí. Lidé se stávají slavnými různými způsoby. Někteří životem, jiní smrtí. Ta je vstupným, kterým platí za život. Někdy bývá vstupné příliš vysoké a kus, za který zaplatili, špatný, Lidé ztrácejí odvahu, mají-li si něco odepřít. Je zapotřebí odvahy, odpíráme-li si vlastní život?

Olsen procházel blednoucí nocí. Pohlédl na oblohu posypanou střepinami hvězd, vzal do ruky chlupatou větvičku tamaryšku, rozmělnil ji a přivoněl.

To byl svět, to byl život. Člověk se však nemůže stále dívat na oblohu a vonět ke květinám. Osvobození od života, prosté, jako žloutnutí listů na podzim. Navíc se vykope jáma a postaví kříž.

Nebudu mít kříž. Budu mít pomník, vysoký až do nebe. Nebudu mít ani hrob, nápis, který by lhal potomkům o mém životě!

Od narození byl zatížen několikerou hrůzou. Hrůzou z neúspěchu, strachem z odmítnutí, děsem z života i smrti. Zbaví se hrůzy. Konečně.

Cítil se přitahován betonovou krychlí budovy laboratoře. Přešel práh, nahmatal dveře Sasadovy pracovny. Mechanicky nahlédl dovnitř. Nepořádek ho nezarazil. Nedivil se, nepřemýšlel už. Vešel do laboratoře.

Nedaleko kesonu ležely dvě postavy.

Sasada a Rosenthal.

Japonec měl oči přivřeny, ústa potřísněna krví. Vyrážel ze sebe nesrozumitelné zvuky. Tělo se třáslo poslední křečí. Nerozuměl už ničemu, z toho, co mu říkal Olsen ve svém mateřském jazyce. Nerozuměl také Rosenthal, zsinalý strachem. Ležel vedle umírajícího, sám bezmocný. Snažil se doplazit po loktech dál od Japonce, z něhož měl hrůzu.

Doktor Olsen zamkl dveře a pak zůstal stát nad Rosenthalovým tělem.

Vzal ho konečně pod pažemi a posadil zpět do křesla. Pohlédl na svoje ruce a otřel je o kalhoty.

„Ubožáku!“

Hnusil se mu. Proklínal v něm ztělesnění špatných vlastností lidského genia. Všichni máme špatné svědomí. Všichni jsme podvodníky. Kdo je bez viny? Podvádíme nejdříve své rodiče, potom milenky, přátele a často i sami sebe. Nikdo se nevyhne lži a špíně.

Nikdo se však nesmí obrátit zády k lidem, k lidství!

Nenáviděl Rosenthala a všechny jemu podobné, využívající svých mozků k tomu, aby se povýšili nad ostatní, aby je ovládli. Smrt je jim jen prostředkem.

Udělal několik kroků ke stolu s uranem a prohlédl mechanismus. Čelistí ocelových ramen vzaly do prstů dvě nevýrazné polokoule hmoty. Zařízení bylo v pořádku. Olsen vyzkoušel napětí. Zapojil proud. Pak se otočil k Rosenthalovi:

„Bylo by to nejjednodušší, viďte, Rosenthale? Ale neudělám to. Proč také? Bude snazší – a spravedlivější zničit jen vás samotného. Vás, pro kterého budoucnost lidstva, miliony a miliony životů nemají žádnou cenu. Jakou cenu může tedy mít váš život? Žádnou, Rosenthale, sám jste se odsoudil…“

„Aaauáá!“

Hluboký sten se ozval z pootevřených úst doktora Sasady.

Olsen se otočil.

Zdálo se, že se Sasadova víčka zachvěla. Snad se ještě i málo pohnul. Doktor Olsen se octl dvěma skoky vedle něho. Poklekl a pozorně naslouchal.

Ústa chtěla ještě něco říci, ještě naposled, ale zvuk již nevyšel. Jen rty se zimničně chvěly trhavou křečí.

S hrůzou pohlédl do znetvořené tváře.

Tak by chtěli zmrzačit tváře všech!

Rosenthal se třásl na celém těle. Strachem, že přijde o život, potom bezmocnou zuřivostí, že byl zaskočen. O tom, že je Olsen rozhodnut vzít mu život, nemohl pochybovat. Vyčetl z jeho očí neomlouvavé, pevné odhodlání. Odstraní mne, a mé práce, mých výzkumů a objevů se zmocní někdo jiný! Myslil jsem, že budu pánem světa, že budu vládnout, diktovat, a zatím zahynu jako poslední lidská nula. Myšlenky se horečně honily jeho hlavou.

Nahrbil se v pojízdném křesle a stáhl obličej do grimasy. Z celého těla vyzařovala touha pomstít se, zabít, zbavit se Olsena za každou cenu. Mám-li zahynout, tedy ne jako bezmocná oběť!

Chce mi vzít moc. Je zdravý, silný, neuniknu mu. Přišel mne zabít. Zmocnit se ostrova. Kdo bude mít ostrov, bude mít sílu. Já jsem ostrov.

Já jsem moc.

Já jsem osud – já, Rosenthal!

Nedám – nedám!

Nikdo nebude vládnout – nikdo jiný – jen já!

Před ním ležely polokoule uranu. Stačí pohyb a Olsen zemře. Stačí dotek kontaktů, sevření čelistí, a nenáviděná představa, že všechna jeho moc padne do rukou hlupáků, bude rozmetána do vzduchu.

Zničím ji raději, jediným pohybem vše zničím!

Křeslo se rozjelo, Karl Otto Rosenthal uchopil páky s uranem.

Když nad mořem svítá, jsou mráčky pod letadlem nejhezčí. Nejdříve zšednou, pak zrůžovějí, a čím výš vylézá slunce z ranní koupele, tím jsou bělejší, až září na obloze, vyleštěné nocí, jako chomáče rozházeného peří. Moře se čeří drobnými varhánky, mění barvu podle mělčin a šumí na březích.

Nad obzorem, daleko pod letadlem vytryskl z oceánu silný proud páry. Nejdřív se zbarvil rudě, prošleháván žlutými a zelenými plameny, zhoustl a rychlostí rakety se řítil k nebeské klenbě.

Narazil na ni a rozšířil se jako spěšně otevřený deštník, až zastínil slunce. Hrozivě rudá pata ponořená do vody mohutněla a rozrůstala se do šíře.

Vzduchem se ozvala detonace. Všechny bouře se vybily v jediném hromu, otřásly nebem, pohodily letadlem, rozfoukly mráčky. Plameny šlehající z vody šplhaly po kouřovém stromě, zapalovaly jeho větve a proplétaly se jimi jako červené žilky.

Tam, kde se dotýkaly hladiny oceánu, býval ostrov Oscar.

Na skalickém nádraží stojí návěstidlo hned vedle pumpy s pitnou vodou. Má černé, mísovité zvonky a dvě kladívka. Když je klidný večer a po cestě do cukrovaru nejezdí zrovna traktory s řípou, je jejich vánoční cinkání slyšet až na náměstí. Skalice je malé městečko. Nádraží také není velké. Nízká zděná budova s podkrovním bytem pro přednostu. Nad vchodem, označeným nápisem, omšelá stříška, zčernalá sazemi projíždějících vlaků.

Jedny dveře vedou do čekárny s pokladnou, druhé do dopravní kanceláře. Za oknem probleskují dva zlaté kotouče telegrafu, na stěně visí plácačka výpravčího, vedle ní skříňka s telefony. Nedaleko nádražní budovy stojí dřevěná bouda se zamalovaným nápisem. Je dlouho opuštěná, déšť smyl barvu, ale stále prosvítají písmena BUFFET. Není ho na skalickém nádraží třeba. Kdo jede do světa, nají se na cestu doma. Kdo přijíždí na návštěvu, je očekáván u stolu. Cizinci do Skalice nejezdí, proto buffet zavřeli.

Před vjezdovou výměnou stojí hradlo. Slunce se opírá do skleněné stěny, blýská na pákách. Děda Kadlec má na chvíli volno. Do příjezdu rychlíku je ještě dobře půl hodiny. Vyhřívá se na sluníčku a libuje si, jaký je dnes hezký den. Však zima letos trvala až až.

Zapálil si fajfku, sáhl po holích, které visely na lenochu židle, vstal a dokýval se k oknu. Za Němců mu vagon rozmačkal nohy. Těsně před květnem. Ve dne posunoval, v noci sypal do maznic písek a železný šrot. Bylo tma jako v pytli, nedával pozor, Němci hlídkovali se psy. Zachytil rozepnutým kabátem za schůdky a vůz ho zmáčkl. Do nemocnice nemohl, policie pátrala. Spravovali mu je, jak se dalo. Nakonec se přece jen naučil chodit. Posunovat už nemohl. Udělali ho hradlařem.

Ozval se zvonek. Děda Kadlec odešel od okna. Šestsetdvojka. Postavil na volno. Za chvíli to zacvakalo v kolejích, výpravčí vyšel před kancelář a po první koleji projel rychlík. S nástupiště se zvedl mrak prachu. Strojvůdce se zazubil umouněnou tváří. Děda Kadlec salutoval.

Šestnáct dvacet šest.

Každý den projížděl v tuto dobu a skalickým nádražím zavoněla dálka. Warszava – Berlin – Praha – Bratislava – Budapest – Sofia – Saloniki. Schlafwagen, Vagon restaurant, É pericoloso spor gersi.

Po první koleji jezdil denně neznámý svět. Po druhé přijížděli lidé, řípa do cukrovaru, igelitové pršipláště pro konfekci, brambory, filmy pro místní biograf, sudy s pivem, mražené mořské filé a jednou za pár let cirkus. Druhou kolej děda Kadlec znal, ale po léta marně nahlížel do oken rychlíku. Jel stanicí příliš rychle. Jak vypadají lidé, kteří jezdí světem, jsou jiní, oblékají se jinak, jinak jedí? Musí mnoho vědět, když tolik viděli. Snad by byl jednou mohl také, po první koleji – ale teď už ne. Ty nohy.

Na rampě vykládali nové brambory. Pytel za pytlem šel z vagonu. Jeden náklaďák za druhým přijížděl a za pár minut byl už zase pryč. Ti spěchají, aby je už měli na talíři! Na hromadách písku, který přivezli před měsícem na stavbu jeslí, si hrála parta kluků. Pepík Svobodů, bože, vždyť pamatuje ještě jeho tátu, takhle malého, Karel Svozilů a Martin Pecháček. Kluci křičí, hází po sobě hrsti písku a odsekávají přitom ta – ta – ta – ta – ta.

Darebáci, zase si hrají na válku!

Martin Pecháček vylezl z pískového opevnění a utíká za dřevěnou kůlnu. S ohlušujícím rachotem vleče po kočičích hlavách dláždění starou plechovku od oleje.

„Klucíí – mám bombu!“

„Kecáš, kde bys ji vzal,“ nevěří druzí.

„Nevidíš?“ ukazuje na plechovku.

„No jo, kluci, Martin má bombu.“

Nechali všeho a shlukli se kolem plechovky. Jeden s ní doběhl k pumpě, ale nemohl sám nabírat i pumpovat. Druhý přispěchal na pomoc. Sotva dosáhl, ale voda přece tekla. Když ji vlekli k hromadě písku, stříkala na všechny strany.

„Škoda, že nemáme špunt.“

Pepík drtí kamení a sype ho do bomby. Martin nabírá hrstě písku.

„Je tam už dost výbušniny?“

„Kdepak, syp dál!“

Znovu horečně pracují, jako by na rychlosti závisely životy. Najednou se Karel zamyslí a důležitě říká:

„Páni, já mám nápad.“

„Tak ven s ním…“

„Uděláme si atomovou bombu!“

„Ty chytrej, jakou myslíš, že děláme?“

Karel Svozil hledí zklamaně na Pepíka. Vzal mu nápad. Nevzdal se však. Strčil ruce do kapes, rozkročil se jako táta a pochybovačně řekl:

„Kluci, myslím, že se do atomových bomb dává ještě něco jiného než voda a písek.“

„Kecá, syp dál, Martine!“

„U skladiště je bílý prášek,“ pokračuje Karel. „Vykládali tam včera pytle. Myslím, že v nich byly atomy.“

„Hurá, pro atomy!“

„Hurá, hurá!“

Nechali plechovku na písku a rozběhli se ke skladišti. Karel Svozil první. Děda Kadlec kluky pozoroval z hradla a usmíval se pod vousy. Když však skákali přes koleje, zamával z okna holí.

„Jedeš z těch kolejí! Kluku miliónská!“

Všichni se zastavili, pohlédli vzhůru.

„Dědo, my tam musíme,“ žadonili.

„Já ti dám!“

„My jdeme pro atomy. Pane Kadlec, nutně je potřebujeme,“ prosil nejmenší.

„Já ti dám atomy, já vám dám bomby. Už ať jste pryč. Jděte si na písek!“

„Ale dědo, nebojte se, to nebude atomovka – jenom jako. My víme, že na nádraží nesmí bouchat opravdové atomové bomby.“

Smutně odcházeli ke své plechovce. Najdou si atomy jinde.

To jsou dnes kluci. Vida je, bombu! Po celém světě už je pokoj a takový potěr… Mrňousi mrňaví! Velcí už přišli k rozumu. Bodejť by ne, taková hrůza. Peklo, jako tenkrát v Japonsku. Teď už si snad žádný netroufá…

Děda Kadlec vybalil krajíce chleba s máslem a otevřel bandičku s kávou. Byl čas k svačině. Za skladištěm zavrčela motorka. Koho to zas čerti nesou s tím prskometem. Položil bandičku, ukousl ještě z krajíce, opřel se o hole a dívá se z okna.

Heleme se, Petr Pašků. Jde se podívat, jak skládají tu obludu. Panečku, je to ale kus. Aspoň pět tun. K rampě přijela stojedenáctka s jeřábem. Nákladiště zavonělo spálenou naftou. Plošiňák, na němž byla naložena obrovská bedna s ruskými nápisy, se schoval za oblakem černého kouře. Zařinčely řetězy, žlutě natřený jeřáb se nahnul nad vagon. Černovlasý muž si opřel motocykl o dřevěnou stěnu skladiště. S roztaženýma rukama ukazoval jeřábníkovi. Když bednu zahákli, ustoupil stranou a spokojeně si zapálil cigaretu. Děda Kadlec se naklonil z hradla a volal dolů:

„…brej den, pane inženýr!“

Petr Pasek se otočil a usmál se. Zvedl ruku na pozdrav. Děda kýval, aby šel blíž.

„Copak, dědo, jak se máme?“

„To víš, Petře, jako na hradle. Kolem frčí vlaky, já sedím a koukám. Do světa bych chtěl. Šestsetdvojkou.“

„Co byste tam, dědo, dělal! Doma je nejlíp.“

„I mlč, však ty víš svý. Myslíš, že se už nepamatuju? A copak to tam skládáte za potvoru?“

„Kobaltový kanón.“

Děda Kadlec spráskl ruce nad hlavou.

„Tak ti mrňousi měli pravdu! Bude válka?“

„I to, válka. Mašina pro nemocnici, léčí rakovinu. Je v ní isotop kobaltu. No – atom.“

„Zase ten atom!“

„Ale jaký…!“

„Nevybuchne?“

„Tenhle ne. Buďte zdráv, dědo. Už zase musím…“

Inženýr Pašek odběhl ke skladištní rampě. Motorka prskla a pak se pravidelně rozvrčela. Prach na silnici k městu pomalu lehal na příkopy. Děda Kadlec znovu zasedl ke své svačině.

Návěstidlo u pumpy s pitnou vodou zazvonilo. Na nástupiště vjel pošťák s károu a překladači s plochým vozíkem. Pár kufrů, košík, zašitý pytlovinou, klec s husou.

Děda Kadlec přehodil vjezdovou výměnu.

Po pražcích zadupal osobní vlak. Strojvedoucí zatáhl páku, pára vystřelila mezi koleje, brzdy vozů si odfoukly. Ještě trhnutí, průvodčí vyskočil na nástupiště.

„Skalicéé…“

Lidé spěchali k východu. Dělníci s aktovkami, ženy s taškami, napěchovanými nákupem. Za nimi babička s nůší na zádech; vezla dceři leghornky. Obyčejní lidé, všední jako den, jako městečko za nádražním plotem.

Z prvního vozu vystoupila Helena Kollárová, postavila kufřík na nástupiště a rozhlédla se kolem.