Genrich Saulovič Altov a Valentina Nikolajevna Žuravleva

Lidé z Modré hvězdy

ČÁST PRVNÍ

Černý prach

„Náročný čtenář pročte tento příběh a pokrčí rameny – proč se vzrušovat? Pronese slova, která Jsou schopna zhasit Slunce: ,Co \e na něm tak zvláštního?’ – a romantikové stisknou zuby a odvrátí se.“ k. Paustovsktj

Lanskoj neviděl staříka už šest let. Stařík zval k sobě často své žáky, ale Lánského nepozval ani jednou. Před šesti lety dokončil stařík v Gibraltaru svou poslední práci – sochu Námořníka. Lánsko] byl na jejím odhalení. Stařík vytvořil velké dílo. Další od něho už nečekali: od dob Michelangela nepoznal svět většího Mistra.

Socha stála na černých, oceánem rozhlodaných skalách. Vlny se o ně tříštily, odervané chuchvalce šedivé pěny vzlétaly vzhůru soše k nohám. Námořník byl ještě jinoch, docela mladý chlapec. Díval se na moře, vítr mu rozvál vlasy, jako plachtu nadul rozepjatou košili. Cítils, že má pod sebou nakloněnou palubu, a tam vpředu že číhá nebezpečí, užuž se něco stane. Ale chlapec se smál. Jako by volal oceánu vstříc: „No takl Hni sebou… Pusť se se mnou do křížku! Uvidíme, kdo s koho I“

Stařík se nezpronevěřil citu umělce. Vyhmátl onu míru nespoutaného veselí, jaká byla nutná. Trošku vío, a chlapec by byl prostě směšným pračetem. Trochu miň, a výsledek nad cházejícího souboje by vzbuzoval pochybnosti. Takhle však bylo jasno: ikdyby nakrásně oceán přemohl toho chlapce, přijde druhý, postaví se na jeho místo a znovu zavolá: „No tak, hni sebou … Pusť se se mnou do křížku! Uvidíme, kdo s kohol“

Stařík popošel k Lánskému a zeptal se ho bez pozdravu: „Líbí se ti?“

Lanskoj odpověděl, že by bylo třeba sochu zvednout trošku víc nad vodu.

Stařík po něm zle přejel kosým pohledem žlutých’očí.

„Chlapík,“ utrousil skřípavě, „kromě tebe to nikdo nepostřehl.“

Pak se dlouho díval na sochu. Byl žhavý den, ale stařík se halil do dlouhého pláště.

„Hlupák,“ řekl znenadání a otočil k Lánskému vysušenou kostnatou tvář. „Dnes je příliv. Nejvyšší v roce. Jasné? Tak. A teď jdi pryč!“

Uplynulo šest let. Stařík Lánského nezval, nepsal mu. Od svých přátel se Lanskoj dozvěděl, že se staříkem to jde s kopce. Říkali, že odjel umřít do rodného Janova. A najednou přišel telegram.

„Okamžitě přileť!“

Za tři hodiny byl Lanskoj v Janově.

Stařík, zabalený do teplé přikrývky, ležel v křesle na verandě. Dole pod srázem tiše pleskalo moře. Po stropě verandy přebíhaly jasné skvrny – sluneční pablesky, odrážené vlnami.

„Sedni si,“ řekl tiše stařík. Podle svého starého zvyku se s ním nepozdravil a na nic se neptal.

Lanskoj se posadil na hrubě sbitou nenatřenou lavičku. Stařík se díval na moře a řekl:

„Viděl jsem tvoje práce. Dovedeš něco. Daří se ti to.“

Pohnul naprázdno ústy, v žlutých očích zablýskl ohníček.

„Ale pamatuješ si, tehdy … právě jsi přijel… první práce, nerozpočítal sis to, odsekl jsi kousek, pak jsi lho chtěl přilepit… Co jsem ti tehdy řekl?“

„Odpověděl jste slovy Vasariho: Takovéhle příštipkaření se dá prominout břídllům, nikoliv skutečným mužům či dokonce vzácným mistrům – to je věc příliš ostudná, ohavná a zaslouží si ne]většího odsouzení.“

Stařík se nehlučně rozesmál. Jeho vyhublý žilnatý krk se chvěl, obličej se nakrabatil.

„Zapamatoval sis? To je dobré. Mně už paměť vypovídá …

Kolik je mi let? Ano, ano, sto sedm. V kterém roce jsem se narodil?“

„Podle nového letopočtu …“

Udeřil kostnatou pěstí o opěradlo křesla:

„Ne podle nového. Nezvykl jsem si na něj … Postaru.“

„V roce 1945.“

„A kolik je tobě let?“

Lanskoj odpověděl.

„Jsi mladý. Velmi mladý,“ řekl stařík zlostně. „Proč jsi ten basreliéf… no, jak mu… na počest první měsíční expedice … udělal z měsíčního kamene? Na; Zemi jsi materiál nenašel? Hokusy …“

Lanskoj mlčel, věděl, že je lépe neodporovat.

„Hokusy pokusy …“ vrčel stařík. „Viděl jsem projekt památníku padlým astronautům. Podstavec… a na něm raketa – samá rána, opálená a proděravělá, s mlčícími tryskami … Co tomu říkáš?“

Lanskoj odpověděl, že to není patrně ten nejlepší nápad. To hlavní není přece loď, ale ti, kteří v ní létali.

„No, to bych prosil,“ netrpělivě zavrčel stařík. „Za třicet let se lidé podívají na pomník a pomyslí si: ,1 rakety už tehdy byly!1… a dost. Je třeba vymodelovat člověka. Pak i za tisíc let bude současníkem tamtěch, příštích … Odvaha nestárne!“

Zavřel oči a dlouho mlčel. Lánskému se zdálo, že spí. Objevila se žena, rovněž tak stará, mlčky mu poopravila přikrývku a odešla. Stařík znenadání pozvedl hlavu a pevně se podíval na Lánského:

„Pracovat už nemohu. A bylo by to třeba. Ceká tu jedna velká věc. Slyšels o Ševcovově výpravě?“

„Něco málo,“ odpověděl Lanskoj.

Stařík se rozohnil.

„Jak to? Copak jsi přestal číst? Nevidíš dál než na svůj kámen?“ Ale rychle ztichl.

„Dobře. Poslouchej. Je třeba udělat věc – navěky. Chtěl jsem sám – ale už nemohu. Uděláš to ty. Celou tu dobu tě sleduji. Ti druzí potřebují podporu, nápovědu. Ty ne. Proto jsem tě nechával na pokoji. Až teď jsem tě pozval. Uděláš to místo mne. Určitě se ještě dožiju – chci to vidět… Poslyš, Ševcov už tady není. Odletěl znovu k Síriu. Ale říkali, že spojení s raketou se udrží ještě několik dní. Ty poletíš na tu … jak ji… Stanici hvězdných spojů. Všechno jsem zařídil, čekají tě tam. Uvidíš ševcova a poslechneš si jeho vyprávění. Rozumíš mi?“

Lánskému se nechtělo přít se staříkem, ale přesto se velmi opatrně zeptal, zda je skutečně nutné mluvit se Ševcovem. i.

„Jsi ještě mladý,“ řekl stařík laskavě. „Pochopíš, až ti všechno poví. Ty si myslíš, že tvůj basreliéf… ten měsíční…/je objev? Nikoli. Díval ses dozadu, do minulosti. A vyšla ti z toho ilustrace. Mlč! Je nutné dívat se dopředu!“

„I tehdy, když chce člověk ztvárnit událost, která se stala v daleké minulosti?“ zeptal se Lanskoj.

„Vždycky! Konkrétní fakt – to je jenom odrazový můstek. Tím se také liší velké dílo od díla dobrého. Tvoji astronaute, to jsou pouze cestovatelé. I když odvážní a smělí. Ale jenom objevují. Do budoucnosti jsi nenahlédl…“ Stařík unaveně mávl rukou. „Ale co ti mámi vykládat. Musíš to pochopit sám. Promluv si s Ševcovem. Vyletět musíš hned. Pak se vrátíš … Mám tu ty… jak se … hlášení, kopie palubního deníku, usnesení Výzkumné rady. Ševcova jsem viděl. Mnoho vyprávěl. Je to zapsáno v krystalofonu. Ne, ne, imlč! Nejdřív to musíš slyšet sám. Tak to bude lepší. V nejbližších dnech „ bude uveřejněna podrobná zpráva. Ale ty musíš vidět Ševcova sám. Ano, tak to bude lepší. A ještě,“ naklonil se k Lánskému a ostře se mu/podíval do očí. „Na stole leží moje nástroje. Přines je.“

Lanskoj přinesl idřevěnou lakovanou skřínku; lak už docela popraskal a byl drsný jak struhadlo. Stařík dlouho hladil víko dlouhými kostnatými prsty. Chtěl skřínku otevřít – ale nemohl se odhodlat.

„Tady,“ žalostně pronesl. „Vezmi. Já už je nepotřebuju. Vezmi, vezmi…“

A hněvivě dodal:

„Nástroje jsou dobré. Nové výmysly neuznávám. Tak. A teď jdi!“

Čtvrtá stanice hvězdných spojů byla v severní Evropě – v Norsku. Stařičký dvoumístný reaplán se vlekl nad hustou clonou bělavých oblaků. Pilot zapojil automatické řízení a mrkl na Lánského: „Čtyřicet minut! Budeme se nudit!“ a zahloubal se do obrázkového časopisu.

Lanskoj přemýšlel o staříkovi. Byl to velký umělec, ale nikdy nebyl schopen orientovat se v problémech vědy a techniky. A přece spatřil něco, co on, Lanskoj, postřehnout nedokázal. Co měl stařík před očima, to Lanskoj neyěděl.

Ale pevně věřil, že ]e to něco skutečně velkého a důležitého. Lánského to mrzelo, vždyť měl rád vědu a zakládal si na tom, že je informován i o jejích nejnovějších výbojích.

Dva roky pracoval na basreliéfu První měsíční expedice. Dlouho hledal myšlenku a vyjádřil ji nakonec jedním slovem »ObJev«. Ano, jeho astronaute objevovali. Stařík jako vždy postřehl to hlavní. Ale copak to, co astronauti dělají není objevování nového světa?

Pilot vzal za řídicí páku. Motory vyjekly a ztichly. Reaplán se vrhl dolů, se svištěním prořezával vzduch.

„Podívejte se,“ vykřikl pilot, „tam je Stanice!“

Nad mraky se tyčila černá jehlanovitá věž. Mračna na ni nabíhala jako vlny a věž se podobala majáku v rozbouřeném moři.

„Tisíc sedm set metrů,“ poznamenal pilot. „Na ‘Azorských ostrovech je vyšší – dva tisíce sto. A ted se držte. Pojedeme s kopce!“

Reaplán se ponořil do mraků. V kabině nastala okamžitě tma, automaty rozsvítily. Pilot se sklonil nad palubní deskou, natáhl krk a dětsky nakrabatil úzký, trochu zahnutý nos. Na okamžik nastal neobvyklý beztížný stav, pak se navalila tíha, jež všechno zatáhla červenošedým závojem. Motory pronikavě, hvízdly a zmlkly. Reaplán lehce dosedl na zem a vyhodil do výše sloup sněžného prachu. Pilot se usmál, něco prohodil k Lánskému a zaroloval pod skleněnou! stříšku.

A Lanskoj znova spatřil věž Hvězdných spojů, přesněji řečeno základy věže, poněvadž už dvě stě metrů od země začínaly souvislé mraky. Věž se zdála neobyčejně masivní. Připomínala otesanou a ohlazenou horu.

Lanskoj stiskl pilotovi ruku a vystoupil. U pohyblivého chodníku stál muž v kožešinové bundě, s červenou šálou kolem krku. Lanskoj na něho automaticky spustil – přemýšlel ještě o staříkovi – italsky. Muž pokrčil rameny a odpověděl anglicky. Za minutu už mluvili rusky. Byl to inženýr Tessem, náčelník stanice, Nor. Rusky mluvil docela dobře.

„Myslel jsem, že jste Ital,“ řekl Tessem. „Kdybychom nenašli společný jazyk, museli bychom se bavit prostřednictvím elektronického tlumočníka. Veselá vyhlídka!… Ale ted rychle nahoru. Na pohyblivý chodník, a pak výtahem. Za sedm minut začne přenos. Musíme si pospíšit.“\

V malé kabince rychlovýtahu sundal Tessem šálu a bundu a zůstal v černém svetru. Postavu měl velkolepou. Kadeřavá, krátce sestřižená bradka ho dělala trochu starším; bylo mu sotva víc než čtyřicet sedm – čtyřicet osm let.

„První přenos je zkušební,“ řekl. „Kvůli správnému vyladění. Pak bude přestávka a po ní začneme hovořit.“

Vešli do nevelkého polokruhového sálu s nízkým stropem. U stěny byla obrovská televizní obrazovka. Stříbrné nitky, jež vytvářely mřížku, pableskovaly v pološeru. Nad obrazovkou svítil čtvercový ciferník hodin. Tessem přisunul k obrazovce dvě křesla.

„Dorazili jsme právě včas,“ usmál se. „Hned to začne. Pohleďte I“

Lánsko] si všiml, že na Tessemově křesle je řídicí deska. Inženýr vylaďoval. Místnost se pomalu pohroužila do tmy. Pak vyšlehly od stropu zelenavé paprsky, ozářily jim obličeje. Stříbrné nitky obrazovky zajiskřily a zaplály bílým světlem. Lanskoj zneklidněl. A tu spatřil Ševcova.

Na obrazovce se objevila radiokabina lodi. Vešel člověk v antigravitačním obleku, přitáhl si křeslo, které nebylo vidět, protože je zakrýval rám obrazovky, a usedl. Měl zajímavou tvář: ostrou, výraznou,.dynamickou’, jak ji pro sebe v duchu charakterizoval Lanskoj. Oči veselé, s ullčnickými jiskérkami. Vlasy mu padaly do čela.

Podíval se na Tessema, usmál se a máchl rukou:

„Dobrý den, Tessemel“ řekl. „Jsem rád, že tě vidím. Znovu jsme tedy vyklouzli do vesmíru …“

„Dobrý den.Ševcove, „ ozval se inženýr. „Pozdravuj chlapce. Jednou se k vám dostanu, a pak máte s létáním konec.“

Na Lánského se Ševcov ani nepodíval.

„No, starý,“ mluvil stále jen k Tessemovi, „tak pověz, co potřebuješ.“

Tessem se otočil k Lánskému a kývl na obrazovku. – „Vysvětlete rychle, co potřebujete.“

Lanskoj, který nechápal, co se děje, celkem zmateně vyložil Ševcovovi celou záležitost. Ševcov neposlouchal. Díval se na Tessema a čas od času promluvil: připomínal jakousi informaci, prosil o přenos z olympijských her. Lánského to nakonec zmátlo docela a zmlkl. Ševcov mu ani pak nevěnoval pohled. Konečně řekl inženýrovi:

„Dobře, starý. Za hodinu budeme pokračovat.“

Obrazovka pohasla.

Pomalu se rozsvítilo světlo. Tessem se podíval na Lánského a provinile se usmál.

„Promiňte, neupozornil jsem vás … Hned to pochopíte. Ale nejdřív musíte povečeřet. Je to tady vedle …“

Večeřeli sami dva. Tessem jedl mlčky a soustředěně. Teprve ke konci večeře se rozhovořil, prohlížeje si zamyšleně zlatavé jablko, které vzal z mísy.

„.Oceán’ – Ševcovova lod – vyletěl včera,“ řekl. „Je to Ševcovova druhá expedice k Síriu. Na palubě lodi je kolem třicítky lidí. Ano, nedivte se. Ale chtěl jsem vám vysvětlit něco jiného.-Lod letí s trojnásobným zrychlením. Nyní už má Ševcov za sebou kolem sto dvaceti miliónů kilometrů. A rádiové vlny se plazí rychlostí tři sta tisíc kilometrů za vteřinu. Ševcov vás nemohl hned spatřit.“

„Ale vždyť jste se s ním bavil,“ vyrazil Lanskoj. „To mne právě zmátlo.“

Inženýr se rozesmál.

„Ví prostě, kde stojí moje křeslo. Kdyby v něm seděl někdo jiný, stejně by řekl:.Dobrý den, Tesseme!’ Ano … Na Zemi nepozorujeme, že se rádiové vlny opožďují. Ale ve vesmíru jsou jiná měřítka. Zítra se ,Oceán’ dostane ještě dál a rádiové vlny budou už potřebovat dvacet pět minut, aby doletěly k lodi. A pozítří to už bude šedesát minut…“

Tessem se najednou zamračil.

„Je to’bída,“ řekl a odložil jablko. „Právě pro tohle nemůžeme řídit lodi na dálku. Tam je nutné rozhodovat rychle, ale signály poletí měsíce k Zemi a zpět… Ševcov se směje a myslí si, že inženýři nikdy nenajdou východisko …“

„Proč se vlastně o té expedici tak málo psalo?“ zeptal se Lanskoj. „Myslím tu první Ševcovovu výpravu …“

„Psalo se o ní dost. Ale je to dávno. Ševcov startoval… ano, před osmnácti lety. Tenkrát o tom psali. Ale pak … Chápete, byl to výzkumný let. Možná, že je lepší a správnější říci – zkušební. Prosím, opravte mne, jestliže se zmýlím. Ano, chci říci, že zpočátku měl Ševcov jenom jeden úkol – prověřit aparaturu, možná i trochu ji poopravit. Na Zemi to nebylo možné vyřešit. No a pak… Pak se to vyvinulo všechno jinak. Ševcov učinil objev, ale ne ten, s kterým se počítalo, úplně jiný … Ostatně, když člověk letí sám … Ano, Ševcov letěl sám – on vám vysvětlí, jak k tomu došlo. Podobný objev už tu byl ostatně před Sevcovem. Taky na to přišel astronaut, který letěl sám, ale pak se ukázalo, že došlo k chybě. To víta, dlouhé roky letu, osamělost… Žádné nervy to nevydrží. Člověk považuje zdánlivé za skutečnost, přelud za to, co chce vidět, sen za realitu. Řeknete – přístroje, fotografie … Ano. Ale představte si, že jste se dostal do neznámého a naprosto nezvyklého světa. Tady nejsou hlavní fotografie a údaje přístrojů. Ale to, jak jste pochopil, jak jste zhodnotil tento svět. Proto Výzkumná rada rozhodla: v podobných případech se bude publikovat jenom to, co je nezvratně zjištěno. Ostatní se oznámí jenom jako… jak bych to řekl… domněnka. Ševcovovy závěry se ostatně vůbec musí brát s rezervou!“

„Proč?“

„Snílek,“ krátce odpověděl Tessem a Lanskoj nepochopil, zda to je řečeno s úctou nebo s odsouzením.

„Ševcov je konstruktér. Ale velmi svérázný konstruktér Řešit dnešní úkoly, to prostě nemůže, je mu to proti srsti, potřebuje úkoly zítřka. Jeho projekty se nikdy nevměstnaly do žádných konkrétních plánů. K jejich uskutečnění nebyla … řekl bych, potřebná základna. Neexistovaly ještě tak pevné materiály, nebylo tak kaloricky bohaté palivo, tak dokonalé přístroje… Nikdo nepochyboval, že přijde doba, kdy tohle všechno bude. Ale zatímco druzí konstruktéři řešili uskutečnitelné plány, on … Ano, už to mám. Říkal tomu perspektivní problémy. Nu což, je asi nutné, aby se i tím někdo zabýval. Konec konců chápu – rámec dnešní vědy a techniky je sice široký, ale přesto je omezen. Člověku – zvlášť takovému, jako je Ševcov – musí být někdy zatěžko se s tím smířit.“

„A nestal se sochařem?“ zeptal se s úsměvem Lanskoj.

„Ne. Dosáhl svého. Nepamatuji se přesně, ale už za tři nebo čtyři roky po jeho odletu přišel právě tak čas k uskutečnění některých jeho projektů. A pak dalších a dalších. Když se Ševcov vrátil, byly už téměř všechny uvedeny v život. Na Zemi uběhlo kolem sedmnácti let. Ale Ševcov zestárl daleko míň. Při pohybu velkými rychlostmi se čas smršťuje – přicházejí ke slovu zákony relativistické mechaniky … Musíme však jít. Hned začne přenos.“

„Nevím, jak si spolu popovídáme,“ řekl Lanskoj. „Vidíme se poprvé …“

Inženýr máchl rukou.

„Na Zemi byste si možná nepopovídali. Ale ve vesmíru … Víte, když astronaut odlétá na dlouhý čas od Země, je ochoten prosedět celé hodiny před obrazovkou, V takové chvíli se mu zdá každý člověk blízký. Věřte mi, jsem na Stanici dvacet let. Všechno dobře dopadne.“

Tak začal ten podivný rozhovor se Ševcovem.

Od okamžiku, kdy podruhé vstoupili do televizního sálu a na obrazovce se objevila radiokabina lodi, zachvátil Lánského zvláštní, nevylíčitelný pocit velikosti toho, co se děje kolem. Možná, že to bylo vyvoláno zpoždováním rádiových vln. Protože právě ono nutilo přímo fyzicky pociťovat, doslova nahmatávat onu ohromnou vzdálenost, která dělila Stanici hvězdných spojů od lodi. Ano, nahmatávat – časem. Když Lanskoj kladl Ševcovovi otázku, astronaut nepřerušoval své vyprávění – neslyšel Ji. Lanskoj se díval na hodiny a cítil, Jak rádiové vlny letí černou propastí… Ševcov mluvil dál, hovořil téměř čtvrt hodiny… a pak najednou přerušoval své vyprávění a odpovídal na otázku.

Lanskoj dokonce cítil, Jak se vzdálenost mezi nimi prodlužuje, protože Ševcovovy odpovědi se stále víc a víc opožďovaly.

Ano, byl to podivný rozhovor. Ševcov mluvil stručně, téměř opomíjel detaily. A Lánsko] pochopil mnohé teprve později, po besedách s Tessemem, po dlouhých úvahách nad zprávami Výzkumné rady …

„Slyšel jste o prachové korozi?“ zeptal se Ševcov, ale nečekal na odpověd a hned pokračoval. „Tím všechno začalo …“

*

Mezi řadou nebezpečí hvězdného světa bylo jedno – neviditelné, neodvratné, smrtelné. Říkali mu – ne právě přesně – černý prach.

Trasy hvězdoletů se určovaly tak, aby obrovské shluky prachu zůstávaly stranou. Proletět téměř světelnou rychlostí oblaky mezihvězdného prachu bylo vyloučeno. Prach se vrhl na kov, rval jej atom po atomu, až shltl koráb do poslední částečky. Tak shltnou nicotní mravenci do poslední kostičky ohromné tělo kance… Na mapách vesmíru lidé zaznamenávali prachová mračna, pozorovali je ze Země; jevila se jako temné skvrny na pozadí hvězdného nebe.

Ale vyskytovaly se i jiné shluky prachu, daleko řidší, neviditelné. Skrývaly se v temnotách vesmíru jako dravci číhající ve skrytu na svou oběť a ničím neprozrazovaly svou přítomnost. Ale lod, když se do nich dostala, hynula. Prachové částice, narážející na ni, rozrušovaly plášť, zahryzávaly se hlouběji a hlouběji – a nic nemohlo odvrátit katastrofu.

Bylo to jako strašná, nevyléčitelná nemoc. Prachová koroze omotávala loď sítí droboučkých ranek, pomalu je prohlubovala a měnila ve zlověstné jizvy provrtávající plášť lodi skrz naskrz…

Někdy se postižený hvězdolet bránil – snižoval rychlost. Ale aby se snížila téměř světelná rychlost, bylo třeba – dokonce i při velkých přetíženích – měsíců. Prachová koroze však zatím rozhlodávala titanové brnění boků a pronikala k motorovým oddělením. A nastávala agónie. Tak skončil hvězdolet ,Smělost’. Kapitán vyslal na Zemi s posledním pozdravem i hlášení s formulemi, jež charakterizovaly prachovou korozi. Jindy naopak kapitáni rychlost zvyšovali, aby proletěli prachovým shlukem co nejrychleji. Ale zároveň s rychlostí lodi rostla i ničivá síla černého prachu. Tak skončila expedice, která letěla k Síriu ve dvou hvězdoletech – v.Caravelle’ a ,Něvě’.

*

„Mne poslali hned za.Caravellou’ a.Něvou’,“ vypravoval Ševcov. „Přesněji řečeno, sám jsem o to požádal. Podařilo se mi najít prostředek proti černému prachu. V takových případech se obyčejně posílají automatické rakety. Jenže zkoušky s nimi by se mohly protáhnout na dlouhou dobu, a černý prach ničil lodi. Stálo za to riskovat. Podařilo se mi o tom všechny přesvědčit a odletěl jsem k Síriu na zkušebním hvězdoletu. Jmenoval se.Průzkumník’. Musím přiznat, že jsem nebyl tak docela přesvědčen o účinnosti svého ochranného prostředku. Všechno bylo totiž založeno především na teoretických výpočtech; černý prach jsme začali teprve zkoumat, a mnohé se dalo jenom předpokládat. Ale chtěl jsem se co nejdřív setkat s černým prachem – počítal jsem, že stačím opravit své zařízení…“

Ševcov se usmál.

„Nikoliv, nebylo to jenom mládí, i když jsem tenkrát byl o mnoho mladší. Ochranná aparatura a výzkumné přístroje vážily příliš mnoho. Proto i vybavení pro jednoho člověka už bylo ažaž. Řekl jsem si:.Když musíš letět sám, tak sám. Alespoň budeš mít dost času na přemýšlení!’ Zmýlil jsem se. Promiňte, jsem špatný vypravěč. Ale snažte si představit, co jsem tehdy cítil. Utíkaly dny, týdny, měsíce… Elektromagnetická pole napřed ztěžovala a pak docela znemožnila rádiové spojení se Zemí. Byl jsem sám. Úplně sám. A to je velmi těžké, věřte mi.“

Ševcov byl na lodi sám. Už se s tím vyrovnal. Zvykl si na to, že v řídicí kabině je prázdné křeslo astronavigátora. Přestal vnímat prázdná místa v obytné kajutě. Ale tu a tam ho mučilo přáni s někým si pohovořit. Rozmlouval s iontovým motorem, s přístroji, s knihami… Neodpovídaly. Hlas měl jen elektronický stroj. Ševcov neměl rád ten hlas – byl suchý, zbavený lidského tepla.

Ale přesto každých šest hodin přistupoval ke stroji, jenž pableskoval šedivým lakem, a vyťukával na klaviatuře otázku. Zablikaly červené ohníčky kontrolních přístrojů. Zdálo se, že stroj zvedl vlčka a desítky jeho očí upřely na člověka přezíravý, pronikavý pohled. Chvilku přemýšlel a pak odpovídal; odděloval při tom každou hlásku:

„Černý prach nezjištěn. Koncentrace mezihvězdného plynu …“

Ševcov rychie stroj vypojoval. Zajímal ho jenom černý prach. A za šest hodin přistupoval ke stroji znovu. Rozhořela se červená oka signálů a lhostejný hlas oznamoval:

„Černý prach nezjištěn …“

Čas se táhl, nekonečně se vlekl bez dnů a nocí. Na hodiny byl rozdělen jenom konvenčně… Někdy zachvacoval Ševcova pocit náhlého strachu. Zdálo se mu, že ted – právě teď! – se stane něco neočekávaného. Sestupoval dolů k motorům.

Motorové oddělení se podobalo hluboké jámě, která byla omotána pavučinou žebříkových schodů. Podél osy se v ní táhla masivní trubice – elektromagnetický urychlovač iontů. Trubice vyzařovala modravé světlo. Svítily i stěny motorového oddělení – žlutě, žebříky červeně, přístrojové desky zeleně. Byly tu ovšem lampy, ultrafialové, nebylo je však vidět: rozsvěcovaly se zřídkakdy. Luminiscenční laky, kterými bylo v motorovém oddělení všechno natřeno, urychlovač lontů, stěny i žebříky, pohlcovaly ultrafialové paprsky a pak dlouho svítily ve tmě. Ať už by se s dodávkou energie stalo cokoli, v motorovém oddělení by bylo vždy světlo.

Ševcov dlouho seděl na mřížkové plošince. Modré záření urychlovače se slévalo s žlutým odleskem stěn: zdálo se, že dokonce i vzduch zde svítí přízračným, mihotavým, zelenavým světlem, rozsekaným červenavými hádky žebříků.

Pravidelný hukot elektromotorů uklidňoval. Ševcov znovu vystupoval nahoru do kajuty k rýsovaclmu prknu. Mnoho pracoval. Projektoval nový hvězdolet…

*

Když Ševcov vykládal o tom projektu, najednou se nadchl a začal mluvit o technických detailech. Lanskoj jej nepřerušoval. Mlčel a přemýšlel o něčem docela jiném. Myslel na to, že podobně jako renesance vyzdvihla velké mistry uměni, tak epocha, v niž žije on, Ševcov, zrodila velké stavitele mezihvězdných lodí. Mělo by se jim říkat umělci, protože do každé linie, do každého, třeba sebemenšího detailu hvězdoletů, které postavili, vtělili nejenom přesný rozpočet, ale l nesmírné mistrovství, krásu a smělost.

„Socha může přežít tisíciletí,“ uvažoval. „Hvězdolet zestárne za třicet let. Osudy mají tyto lidské výtvory různé … Ostatně – není to pravda. To, co stavitel vložil do své lodi, nezmizí za třicet let. Prostě se to obnovuje a znovu rodí v další, ještě dokonalejší lodi. Ani jeden vynález – opravdový vynález – nepropadne ladem. V umění právě tak jako v technice..

Světlo se plazí rychlostí tři sta tisíc kilometrů za vteřinu. Ale myšlenka je pravděpodobně rychlejší než světlo. V tu chvíli totiž Ševcov uvažoval téměř o stejném problému jako Lanskoj.

„Tady u rýsovacího prkna,“ říkal, „jsem neměl pocit osamocení. Nejen proto, že mne práce upoutávala. Nikoliv. Aby bylo možno řešit úkol (a projekt, to jsou stovky úkolů navzájem spolu spojených], musel jsem myslet na všechno od samého začátku. Na první umělé družice, na první kosmické rakety… Analyzoval jsem, srovnával, vybíral nejlepší řešení, někdy jsem se přel… Vedle mne – i když neviditelní – byli lidé: radili, varovali, odporovali… Jestliže jsem v takové chvíli pomyslel na černý prach, pak pouze se zlostí. Brzdil rozlet našich lodí. Mohl zničit i loď, kterou jsem rýsoval na kladívkový papír… Černý prach! Každých šest hodin jsem zapínal elektronický stroj. Zpracovával údaje přístrojů a odpovídal mi svým protivným hlasem: ,Černý prach nezjištěni’ Ale jednou … Divným řízením osudu k tomu došlo právě v den mých narozenin.“

Ševcov přecházel po kabině lodi.

Modrá plastická hmota, jež pokrývala podlahu, tlumila těžké kroky. Přetížení (loď letěla se zrychlením) zdvojnásobilo váhu a každý krok vyžadoval velkého úsilí. Ševcovovi se zdálo, že se pohybuje po dnu neviditelného, ale hustého oceánu, že překonává odpor vody. Postupně si na přetížení zvykl…

Od stěny k elektronickému stroji bylo osm kroků. Od stroje ke stěně – dvanáct. Když šel Ševcov ke stroji, tu mimoděk kroky prodlužoval: nechtělo se mu dívat na šedivý stroj. Když se od něho vracel ke stěně, kroky opět zkracoval, poněvadž na stěně visel portrét divky – a všechno na tom portrétu bylo zvláštní.

Ševcov se svou věčnou manýrou analyzovat už dávno zjistil, že to zvláštní se skrývá v kontrastech: úzký ovál obličeje, a daleko od sebe položené velké oči; křehkost, téměř vzdušnost, ale síla v ostrém pootočení hlavy; jemné, téměř ještě dětské cůpky, ale přísný a trošku zádumčivý pohled.

Chodil po místnosti a přemýšlel o tom, že ty oči jsou podivuhodné – jako jezera prozářená slunečními paprsky. Snažil se i pro ně najít vysvětlení, ale najednou, zcela neočekávaně, opustil analytické představy a z hlubin paměti se mu vynořily staré verše:

Nezrodila ses z lůna ženy, jarní háj v tobě zpěvem zní, ty z modři nebes stvořena jsi, stříbrné pěny jezerní.

Do ticha se zařízl zvonek, ostrý jako bodnutí nože. Ševcov se zastavil, stále ještě upíral zraky na portrét. Zvonek zazněl znova – naléhavě a varovně. Ševcov vyběhl nahoru do řídicí kabiny, bral několik schůdků najednou. Na přístrojové desce, pod číselníkem integrálního teploměru, svítila červená lampička. Ručička se odchýlila o tři setiny stupně. Integrální teploměr ukazoval střední teplotu na vnějším povrchu pláště lodi. Zvýšení teploty mohlo být vyvoláno i náhodnými příčinami: působením záření, nějakým místním přehřátím. Ale Ševcov už to cítil: je to – černý prach.

Seběhl k elektronickému stroji. Zapojil jej. A uslyšel známý strohý hlas; zdálo se mu, že v něm zaznívají zlověstné tóny: „Černý prach…“

Vrátil se do kabiny. Tady na řídicí desce byly vedle obyčejné klaviatury dvě červené klapky. Ševcov zaváhal, a pak jednu z nich stiskl. Ochranný prostředek proti černému prachu začal působit.

Bylo to světlo. Ostré paprsky světla se rozsvítily za palubou.Průzkumníka’, koncentrovaný snop paprsků se dral dopředu. Smete svým tlakem drobné, nepatrné částečky prachu a očistí lodi cestu … Tak to aspoň předpokládal Ševcov. Tak tomu mělo být podle výpočtů.

Seděl v měkkém tlumicím křesle a čekal. Ručička integrálního teploměru se však nevracela do normální polohy. Pomalu, ale vytrvale lezla vzhůru. Teplota dál narůstala.

Ševcov stiskl druhou klapku: zapojil rezervní světlomety. A opět bylo nutno čekat. Ale ručička teploměru ne a ne klesnout dolů, k zelené čárce.

Ševcov popošel k přístrojové desce a dlouho pozoroval chvějící se hrot střelky..Vždyť mi lže!’ pomyslel si..Světlo nahřívá kov. Světlo, a ne černý prach!’

Znovu sestoupil k elektronickému stroji. Ten rychle zablikal červenými kontrolními lampami a zřetelně pronesl:

„Černý prach. Částice se zkoncentrovaly. Zvětšily se. Světlo je neodpuzuje …“

*

Ševcov pokračoval ve vyprávění. Neviděl, jak Tessem vyšel z místnosti a vrátil se s lahvičkou ryzlinku. Nalil víno Lánskému i sobě a řekl: „Za ty ve vesmíru!“

Zvedli poháry, ale Ševcov vykládal dál, protože rádiové vlny se plazí velmi pomalu a on ještě neslyšel, že přípitek byl určen jemu 1 na počest všech těch, kteří spolu s ním letí tmou vstříc vzdáleným sluncím.

„Neměli tě pouštět, Ševcové,“ řekl Tessem a postavil pohár. „V takových případech se s tím roboti vyrovnají lip. Zůstanou klidní.“

Tessem si popotahoval kadeřavou bradku: byl rozrušen.

*

Tak tedy – stroj lhostejně oznámil:

„Černý prach. Částice se zkoncentrovaly. Zvětšily se. Světlo je neodpuzuje.“

Ševcov připouštěl, že zařízení, které mělo chránit loď proti prachu, může mít své rozmary. Tohle ovšem neočekával. Nechápaje ještě celou hloubku nebezpečí, pomyslel si: Je třeba něco dělat. A dal rozkaz stroji – zkoumat černý prach, přesně určit jeho koncentraci, složení, vlastnosti…

Chodil po kajutě. No dobrá, říkal sl, zatím se nic nestalo. Poslali mne, abych přemohl ten prach, a já ho přemůžu. Na

.Caravelle’ a.Něvě’ neměli takovou aparaturu, jakou mám já. A to je to hlavni. Věděl ovšem, že to není to.hlavní’, ale nechtěl sl to přiznat. Nic se nestalo, opakoval si. Ať stroj zkoumá prach. Já zatím budu myslet na něco jiného. A přinutil se skutečně myslet na něco jiného. Možná, že to byla ta jeho vrozená metodičnost. Ale možná taky, že to byla naopak vyzývavost. V každém případě však se přinutil vzpomenout na verše – na ony verše, které přerval zvonek Integrálního teploměru.

A tak stál před portrétem, jako by černý prach ani neexistoval, a díval se do očí jiskřících modravými záblesky:

Nezrodila ses z lůna ženy, farní háj v tobě zpěvem zní, ty z modři nebes stvořena jsi, stříbrné pěny jezerní. A proto chci té krásy třpyt přijímat s duší pokornou, nechat se unést jeho hrou a v jarním lese zabloudit.

Ne, to nebyla vyzývavost. Ani metodičnost, ani sentimentalita. Každý verš vypuzoval ze srdce rozechvění a naplňoval Je oním klidem a jistotou, kterých bylo tolik zapotřebí k bitvě s černým prachem.

*

„Tys řekl – roboti?“ opakoval Ševcov a potřásl hlavou.

„Ne, ne, Tesseme. Jakmile stroj zpracoval všechny údaje o prachu, vyťukal jsem na klaviatuře otázku: Jak se vyhnout prachové korozi?’ A víš, Tesseme, co odpověděl stroj? Rekl: Je třeba brzdit.’ Určitý smysl v tom byl. Tlak světla přece jenom zmenšoval sílu koroze. Přitom i koncentrace prachu narůstala poměrně pomalu. Stroj to nevymyslel hloupě – brzdit. Stačil bych snížit rychlost, ještě než by černý prach rozhlodal loď. Zcela určitě bych to byl stačil. Ale nemohl jsem se strojem souhlasit. I když, přiznám se, mi jej najednou bylo z nějakého důvodu líto. Konec konců on přece za to nemůže, že má takový protivný hlas. Vždyť jsme jej udělali my, lidé. My jsme naučili stroj dělat logická schémata, ale nenaučili jsme jej přemýšlet o lidech. Vyklepal jsem na klaviatuře:.Velevážená skříniI Ty se staráš pouze o svůj nalakovaný kožich. Ale mně poslali, abych přemohl ten prokletý černý prach. A jestliže tvoje elektronická šiška nevymyslela nic lepšího, než jak se zachránit, pak tě vem čert. Ale za údaie o černém prachu ti děkuji!’ A víš, Tesseme, stroj dlouho mrkal těma červenýma očima, až pak lhostejně řekl:.Nerozumím. Je nutno brzdit.’

Jenže já jsem si ho už nevšímal. Stroj mi dal podrobné údaje o černém prachu. Přemýšlel jsem.

Tam na Zemi jsme černý prach znali ještě velmi špatně. Proto Výzkumná rada, když posuzovala možnost letu, připouštěla ovšem i nepředvídané těžkosti. Letěl jsem vlastně proto, abych zjistil, jaké mohou nastat komplikace, a abych našel způsoby, jak se s nimi vypořádat. Došlo ovšem k něčemu docela jinému..Průzkumník’ narazil na takovou odrůdu černého prachu, jakou jsme zatím neznali. Teď nemohlo být ani řeči o tom, že bych svou ochrannou aparaturu pouze uzpůsobil. Bylo třeba najít zcela nové prostředky obrany.

Od samého počátku letu jsem mnoho o černém prachu uvažoval. Snažil jsem se usuzovat asi jako usuzuje šachista – na několik tahů dopředu… Ale tah, který udělal černý prach, byl zcela neočekávaný. Všechny předem připravené varianty jsem musel naráz pustit k vodě …“

Kdesi za rámem obrazovky sl Ševcov nalil víno a pozvedl pohár.

„Na naši Zemi, přátelé. Na její lidi. Na ty, kteří dali silu našim lodím. Černý prach … Sám bych byl proti němu bezmocný. Ale v té chvíli jsem se necítil samoten. Vědění všech lidí bylo mým věděním. Vůle všech lidí – mou vůlí. Na naši Zemi, přátelé!“

*

Černý prach už se lodi zahryzával do pláště, ale Ševcov seděl v křesle a přemýšlel. Tohle byl jeho živel. Dovedl spolehlivě probíjet taranem logiky chaos faktů. Uměl uvažovat v tom střelhbitém tempu, kdy se myšlenka žene jako závodní automobil: všechno kolem se slévá v šedivé splývavé pásy a je vidět jenom to, co je vpředu, a dráha ostře kličkuje ze strany na stranu a rychlost je stále vyšší a vyšší…

Minuty, dokonce ani hodiny tu samozřejmě nerozhodovaly. Černý prach potřeboval mnoho týdnů k tomu, aby rozrušil titanový pancíř lodi; ale Ševcov téměř fyzicky pociťoval prachovou korozi, a nemohl nespěchat.

Držel v rukou lístek s přesně vyrovnaným sloupečkem čísel. Elektronický stroj pečlivě shromáždil údaje o vlastnostech černého prachu, a na Ševcovovi nyní bylo, aby vybral jednu jedinou z těch vlastností, takovou, za niž by se mu podařilo „zachytit“.

Těch vlastností nebylo tak mnoho a pokaždé, když vyškrtával novou řádku, myslel si: „A zas je hůř. Ustoupil jsem o další krok.“

Až najednou – to už byl u posledního řádku, Ševcov cítil, že zde – právě zde! – se mu podaří „zachytit“. Tady najde to, co prachovou korozi zastaví. Částice černého prachu byly totiž elektricky nabité. Ano, tady je možno se zachytit, opakoval si. Náboje se stejným znaménkem se odpuzují. To už jsem se učil jako kluk. Dejme tomu, že tělo lodi bude nabito kladně. Pak odmrští všechny částice prachu, jež mají kladný náboj. To je krásné. Ale druhé částice – se záporným nábojem – ty bude loď naopak přitahovat… Co dělat?

„Zachytit“ se mu nepodařilo. Ševcov zmačkal lístek s číslicemi a hodil ho na podlahu.

… Obrazovka zaplála stříbrným světlem a pohasla. V televizním sále se pomalu rozsvěcovalo světlo. Tessem poznamenal, že v rozhovoru s Ševcovem budou pokračovat za dvě hodiny, jakmile skončí astronavigační přenos.

Výtah trochu skřípal, když se s nimi hnal vzhůru. Tessem vyprávěl cosi o věži Hvězdných spojů, ale Lanskoj poslouchal sotva na půl ucha. Myslel na Ševcova. Stále ho ještě viděl před sebou, tu ostře řezanou.dynamickou’ tvář, hned rozhodnou a plnou zloby, hned nesmělou a rozpačitou. Slyšel Ševcovův hlas – klidný, rozvážný, ale chvilkami vibrující sotva zdržovaným napětím …

„Poslechněte, Olegu Fjodoroviči,“ Tessem opatrně uchopil Lánského za rameno. „Musíme vystoupit.“

Vešli do nevelké místnosti. Tessem rozsvítil stropní světlo, otevřel okenice okrouhlého okna. Lanskoj si všiml, že stěny tu vlastně nejsou příliš silné, a zmínil se o tom Tessemovi. Inženýr se obřadně uklonil.

„Máte vynikající pozorovací talent. Zaslouží tím víc pochvaly, že jsem vám celých šest minut vyprávěl o zařízení věže. Přikyvoval jste, kladl jste dokonce věcné otázky… Víte co, přijdu za vámi za půldruhé hodiny. Za tu dobu můžete udělat ještě celou řadu originálních objevů.“

U dveří se znovu zastavil.

„Mimochodem, jsme devět set padesát metrů vysoko. Nevypadněte, prosím vás, v zamyšlení z okna.“ Lanskoj osaměl.

Seděl u okna, díval se na hvězdy. Čas od času je zakrývala oblaka, připomínala mu kouř. Bývají v životě takové ostré zvraty: jako když zabočíš z hlavní ulice do tiché uličky, kde je všechno neznámé, podivné, vzrušující. Ráno byl ještě doma v ateliéru – umisťovali tam mramorový balvan, který si přivezl navečer. V tu chvíli si myslel, že jeho život je přesně stanoven na mnoho měsíců dopředu. Avšak přišel staříkův telegram – a všechno se naráz změnilo. To, na co byl zvyklý, zůstalo kdesi stranou. A nyní je sám v této tiché místnosti na Stanici hvězdných spojů. A za oknem jsou nebe a hvězdy. Za hodinu za dvě znovu uslyší hlas Sevcova, hlas člověka, kterého ještě ráno vůbec neznal, jako ho ostatně nezná ani teď. Nezná, i když stačil zachytit – profesionální zvyk! – to charakteristické ve vnějším vzhledu, v řeči. Ovšem vzhled člověka je jako fasáda u budovy. Kdybys spočítal na domě všechny cihly, nebudeš mít ani potuchy o starostech, radostech a bolestech, které žijí za neprůhlednou zdí.

Lidí je mnoho, ale sochaři nezobrazují jen lidi, zobrazují především lidské vlastnosti a city – Krásu, Lásku, Zradu, Rozum, Sílu, Obětavost… To hlavní není v tom, jaký má Ševcov nos nebo oči. Lanskoj musí za Ševcovem spatřit něco všelidského – nebo neuvidět nic.

Z nějakého důvodu ho to neustále táhlo dolů k obrazovce. Byl by rád znovu zachytil pohled Ševcovových moudrých očí, zaslechl jeho klidný, trošku smutný hlas …

Tessem se objevil za půldruhé hodiny, jak slíbil.

„Musíme ještě počkat,“ řekl. „Ševcov žene loď s šestinásobným zrychlením, při takovém přetížení je zhola nemožné hovořit. Asi za tři čtyři hodiny se pravděpodobně budeme moci s.Oceánem’ zase spojit. A zatím se vyspěte.“

Ale Lánskému se spát nechtělo. Té noci popsal několik stránek ve svém deníku. Deník to byl podivný a vedl jej případ od případu. I zápisky byly divné: myšlenky, úvahy, výpisky z knih, poznámky a postřehy pro práci, verše …

Té noci na Stanici hvězdných spojů do něho napsal:

„Hezký, skutečně útulný pokoj. Knihovna ve zdi… Koberec je opravdový peršan, není samozřejmě zdaleka tak pěkný jako koberec ze syntetické srsti, ale stejně je něco příjemného v jeho starodávné exotice… Stůl 1 váza jsou z modré majoliky … Gladioly … A to všechno Tessem. Stačil už dokonce zjistit, že se mi líbí gladioly. Stačil dokonce vybrat knihy, a mezi nimi mnoho zajímavých. Pravda, o koberci jsem mu nic neříkal. Tessem patrně sám usoudil, že sochaři bude příjemná ta exotická starožitnost. Myslím, že kdyby mohl, přivlekl by sem i jednu menší egyptskou pyramidu…

Je to něco zcela jiného než obyčejná pozornost. Tessem je člověk, který nemá nazbyt ani minutu. A přesto se mnou sedí před obrazovkou a poslouchá historii, kterou už dávno aspoň v základních rysech zná. I Ševcov trpělivě vykládá, třebaže má určitě taky jinou a daleko důležitější práci. Důležitě ší? Tessem i Ševcov chápou, že někdy je rozhovor s umělcem stejně důležitý jako astronavigační přenos. Dokázali by to pochopit lidé dvacátého století, nebo je tenhle vztah k umění charakteristickým rysem naší epochy?

… V černém kruhu okna studeně svítí hvězdy. Oblaka jsou už někde pod námi. Zde zůstalo jenom nebe a hvězdy. Tak asi stál u okénka ,Průzkumníka’ Ševcov. Stál a díval se do černé propasti na ostré pronikavé hvězdy… Ostatně, mohl vidět hvězdy? Nemýlím-li se, závisí to na rychlosti lodi. Musím se na to Ševcova zeptat.

Vůbec – mnoho toho nechápu. Nepochopitelný je mi především sám Ševcov. Tessem řekl: ,Snílek’. Je to určitě nepřesné. Řekl bych to jinak:.Myslitel’. Ostatně na obrazovce teď už není týž Ševcov, který se kdysi vydal na svou cestu. Tam ve vesmíru spatřil, co ještě nikdo z lidí neuviděl. Přehnaly se nad ním neviditelné smrště, ošlehaly ho a zanechaly po sobě nezahladitelnou stopu.

… Ševcov miluje verše. Nu což, v jedné velmi staré knize jsem se setkal s těmito slovy: ,Poezie je sestrou astronomie’. Tak už uvažovali i staří Rekové; v jejich bájích jsou Uránie, múza astronomie, a Euterpé, múza lyriky, rodnými sestrami. Ale múza jako ochránkyně sochařů, ta neexistovala …

Někdy závidím inženýrům. Mohou říci, že nový stroj je lepší než starý, mohou dokonce i vypočítat, o kolik je lepší – v metrech, kilogramech, vteřinách, v kaloriích…

U nás je to jiné. Uděláš něco a nevíš – je to dobré nebo špatné? Teprve čas vynáší konečný rozsudek nad uměleckým dílem. Ale ten, kdo dílo vytvořil, už obyčejně tento rozsudek neuslyší.

Je mi čtyřiadvacet. Udělal jsem už něco skutečně mistrovského? Nebo mne to ještě všechno čeká? Nevím. Mnoho závisí na tom, co,najdu zde, na Stanici hvězdných spojů…

Vždy mne uchvacovaly historické postavy – Spartak, Pavlov, Einstein… Astronauty jsem se důkladněji zabýval jenom jednou, tehdy, když jsem pracoval na basreliéfu na počest První měsíční expedice. Začal jsem jako obvykle, studiem epochy. Mezi spoustou materiálu, s nímž jsem se tehdy seznamoval, byly i romány o astronautech. Ještě dnes si rád vzpomínám na knihy.Galaxie Artemidy’, ,Země zelených mračen’,.Měsíční cesta’. Ale všiml jsem si zajímavé věci. Zdá se mi, že knihy o budoucnosti se psaly s pohledem upřeným… do minulosti. Přinesly do astronautiky všechno, co bylo kdysi charakteristické pro romány o mořeplavcích. Bouře, které vrhaly lodě na skály, bájeslovní hadi, obrovití hlavonožci a chobotnice – veškerá romantika mořeplavectví se přestěhovala do vesmíru. Jenom místo mělčin a korálových útesů číhala na hvězdolety přitažlivost cizích planet – hojně osídlených mořskými nestvůrami, chobotnicemi a hlavonožci… A přesto ve mně zanechaly tyto romány příjemné vzpomínky. Připomínaly něčím ten perský koberec, možná také tou starodávnou exotikou.

Osud astronautů našeho věku je ovšem jiný: daleko surovější, ale také nesrovnatelně velkolepější..Chobotnice’, i když se nakrásně vyskytly, nebyly tím největším nebezpečím. Gigantická oblaka černého prachu táhnoucí se na miliardy kilometrů; výbuchy nových hvězd; záření nesmírné síly, jež přichází neznámo odkud a znenadání proniká do hvězdoletů … ano, s tímhle se naši astronauti museli vypořádávat.

Hlavní zbraní člověka v těchto gigantických bitvách byla především myšlenka. Kdybych mohl, postavil bych sochu Myšlence – rychlé jako blesk, i pomalé; matematicky strohé; lstivé a zlé, nebo zas nekonečně dobré; dovádivé jako jara, i smutné jako podzim… Bohužel, lidská myšlenka je stejně mnohotvárná jako člověk. Jednou sochou nic nevyjádříš. Je to dobré i špatné. Nikoliv, je to dobré, poněvadž umění by patrně zaniklo, kdyby bylo možné někdy vyjádřit všechno naráz…

Do okna svítí studené hvězdy. Viděl je Ševcov tehdy za letu?

Když jsem poslouchal Ševcova, zauvažoval jsem najednou: co je důležitější při takovém objevu – sám okamžik objevu (a ten my obyčejně vyjadřujeme), nebo práce, která mu předchází? Možná, že právě to měl na mysli stařík? …

Ševcov hledal řešeni, a lod se zatím hnala vpřed a černý prach se zahryzával do jejího pláště. Elektronický stroj vypočítal, kdy nastane konec, a oznámil to člověku. Řekl to naprosto lhostejným hlasem. Když na to Ševcov vzpomínal, najednou se rozesmál. Já jsem si však představil na místě Ševcova sebe, a zachvátil mne pocit jako před skokem z velké výšky: současně tě to táhne i odpuzuje. Tady nejde jenom o znalosti nebo zkušenosti. To hlavní spočívá v nezlomné víře ve vítězství. V přesvědčení o vítězství rozumu nad slepými přírodními silami. Vždyť právě tehdy, když Ševcov seděl v křesle a klidně rozebíral různé způsoby řešení, vykonal svůj velký čin.

Bude těžké to vyjádřit. Sochaři zobrazovali v minulosti hlavně člověka v pohybu. To jsou například sochy italských kondotiérů na koních. Hrdinou našeho věku je však myšlenka. A my, sochaři dvacátého prvního století, máme co dělat především s člověkem, který uvažuje. Tento člověk nevyniká ani přenáramnou zbrojí, ani krásně zřasenými látkami. Tento člověk, oblečený v tom nejobyčejnějším obleku, sedí za obyčejným stolem nebo u řídicí desky a uvažuje. Činnost, je-li to tak možno vyjádřit, se soustředila do lidského mozku. Právě tam dochází k neviditelným soubojům, právě zde vznikají neviditelné objevy. Protože pak – potom už tento člověk prostě jen stiskne knoflík nebo přesune páku nebo si něco zapíše.

V Rodinově.Mysliteli’ je hlavní póza zamyšleného člověka. To je ovšem oklika. Myšlenka se tu vlastně vyjadřuje také činnosti, pózou nahého těla. Nesrovnatelně těžší bude ukázat samotnou myšlenku. Tady je třeba jakéhosi jemného tahu…

Ano, bylo by to daleko jednodušší, kdyby Ševcov šel s dvěma atomovými pistolemi vstříc tuctu nestvůrných chobotnic …“

*

Když se na obrazovce znova objevil Ševcov, Lanskoj se ho zeptal, zda mohl vidět hvězdy. Ševcov neodpověděl. Pokračoval ve vyprávění. Lanskoj si už začal zvykat na to, že odpovědi přicházejí se zpožděním. Ale ten svérázný pocit, který se v něm zrodil hned na počátku rozmluvy, ten nemizel. Třebaže obrazovka stála na tři metry od křesla, neustále hmatatelně cítil, že Ševcov je daleko jako hvězdy v kruhovém okně…

„No co,“ pokračoval Ševcov, „smačkaný papírek s údaji

0 černém prachu jsem zvedl a uhladil. Věděl jsem – za jinou vlastnost než tu, že částice černého prachu jsou elektricky nabity, se nezachytím. Jenom klidně a systematicky uvažovat. Ale první, co jsem se rozhodl učinit, bylo odstranit dalekohled. Byl umístěn venku, a zatímco bych přemýšlel, černý prach by se s ním velmi rychle vypořádal… Vystoupil jsem do řídicí kabiny, zapojil mechanismus demontáže dalekohledu, a tu … Víte, dalekohled namontovaný na.Průzkumníku’, to nebyl obyčejný optický dalekohled, ale takzvaný podsvětelný teleskop, vlastně astrograf. Tessem ví, co to je, a vám to vysvětlím později. Astrograf automaticky pořizoval v určených časových intervalech snímky oblohy, přesněji řečeno té její části, kudy ,Průzkumník’ právě prolétal. Snímky se hned mechanicky vyvolávaly a sešívaly v alba. A tak když jsem tedy prohlížel poslední album – nutno poznamenat, že bez zvláštního zájmu, protože moje myšlenky byly zcela zaujaty černým prachem – spatřil jsem najednou něco takového… Vy víte, že.Průzkumník’ letěl k Síriu. A najednou na fotografii uviděl, že Sírius má oběžnici … Kdyby byl v tom okamžiku.Průzkumník’ třeba hořel, nebyl bych tomu věnoval pozornost a začal bych se zabývat planetou! Vrátil jsem astrograf do předchozí polohy a…

Není třeba vyprávět dopodrobna, jak se mi podařilo získat značně zvětšené snímky, jak byla přibližně vypočítána hmota planety, jak spektrální analýza dokázala, že v atmosféře této planety je volný kyslík… To už jsem na černý prach zapomněl úplně. Divíte se proč? Vždyť konec konců, co to je – ještě jedna planeta? Do chvíle, co.Průzkumník’ startoval k Síriu, lidé už navštívili čtrnáct hvězdných soustav, objevili osmdesát devět planet. Na dvanácti planetách se podařilo najít život. Na čtyřech z nich byl život zastoupen celkem vysoce organizovaným rostlinstvem. Na dvou planetách, které byly pokryty mnoha oceány, žili obojživelníci…

1 když se ještě pozemští astronaute nesetkali s rozumnými bytostmi, objev nové planety sám o sobě byl už docela běžný. To jste chtěl asi říci, že? Nu což, já vám něco vysvětlím … Před sto lety, když se otázka života na hvězdných soustavách posuzovala ještě pouze teoreticky, vyslovil akademik Fesenkov domněnku, že planety v soustavách dvojhvězd jsou mrtvé. ,Aby mohl vzniknout a rozvíjet se život,’ tvrdil Fesenkov, ,je třeba, aby podmínky na planetě, například teplota, radiace, byly dlouhou dobu poměrně stálé, neměnné. A to je možné jenom tehdy, jestliže se dráha planety blíží kruhu. U dvojhvězd mají planety velmi složité dráhy: jednou se přibližují těsně k hvězdám, podruhé se příliš vzdalují …’

První lety potvrdily Fesenkův předpoklad. Na planetách Alfa Centauri – dvojhvězdy – nebyl život. Mrtvé byly i planety ostatních dvojhvězd: Šedesátá první Labutě, Šedesátá Kriiga… Z každých deseti hvězd na nebi je osm dvojhvězd, což znamená, že se okamžitě snižuje pravděpodobnost života na planetách cizích světů. Samozřejmě, jestliže měl Fesenkov pravdu.

Sírius, k němuž letěl.Průzkumník’, je rovněž dvojhvězda. Ale planeta Síria měla atmosféru průměrně stejné hustoty a průměrně stejného složení jako Země. V každém případě jsem v ní našel kyslík, dusík, vodní páry a stopy kysličníku uhličitého. Nyní chápete, proč jsem zapomněl na černý prach?…“

*

Ševcov na okamžik zmlkl a čemusi naslouchal. Pak pokračoval:

„Ptáte se, Olegu Fjodoroviči, co vidí astronaut, když letí téměř světelnou rychlostí? Nebe, které vidí, se vůbec nepodobá tomu, na jaké jsme zvyklí na Zemi nebo jaké vidíme z okének pomalých meziplanetárních raket. Hvězdy jako by se posouvaly k tomu bodu oblohy, k němuž letí loď. Tessem vám ukáže fotografie. Ano, strašlivé nebe… Neznám jiného výrazu. Strašlivé. Neodkrýval jsem průzory, a kdyby to nebylo bývalo nutné, ani za nic bych nebyl vystoupil z lodi. Byla tu však nutnost. Černý prach mne přinutil obléci skafandr a vyjít ven. I když jsem to nebe už viděl nejednou, zdálo se mi tenkrát zvlášť zlověstné …

Ještě jsem vám však neřekl, proč jsem musel ven z lodi. Bylo to tak …“

Došlo k tomu třetí den poté, co Ševcov objevil na snímcích astrografu novou planetu. V té době už přišel i na nový způsob ochrany před černým prachem. Plně přijatelné řešení. Matematicky bezvadné, konstrukčně možné. Mělo jenom jeden nedostatek: Ševcov sám jej nemohl využít. Na Zemi před odletem by mohli na loď namontovat potřebnou apara –

2ÍL

turu. Ale teď mělo řešení jenom teoretický význam. Bylo třeba přijít na další nápad, který by se dal uskutečnit zde, na lodi. Najít něco – nebo … O tom – ,nebo’ Ševcov raději nepřemýšlel.

Podle jakýchsi podivných psychologických zákonitostí jeho mysl, která měla být plně zaujata černým prachem, pracovala s neobyčejnou jasností a přesností i v ostatních směrech. V těch dnech vyřešil velmi lehce několik zamotaných problémů, jež souvisely s projektem nového hvězdoletu. Vysunoval vždy na chvilku i astrograf a pokračoval v pozorování nově objevené planety. Podařilo se mu odhalit ještě další dvě: jejich atmosféry se skládaly z metanu a čpavku.

Jednou, když Ševcov seřizoval chladicí systém v motorovém oddělení, ozvalo se přerývané zvonění rádiové stanice. Zvonek oznamoval, že stanice přijala a zapsala jakousi zprávu. Ovšem – jaké oznámení mohla přijmout? Od koho? Odkud? Spojení se Zemí bylo dávno přerušeno. Mezi hvězdoletem a sluneční soustavou byla silná elektromagnetická pole. A tam vpředu byl Sírius, k němuž ještě nikdy hvězdolety nepronikly. Ale radiostanice vytrvale volala člověka. Její charakteristické přerývané zvonění si nebylo možno s ničím splést…

„Nevím proč,“ pokračoval Ševcov, „ale první, co mne napadlo – že signál přichází odtamtud, z planety Síria. Hloupá myšlenka, nicméně právě ona byla první. Ale pak … Promiňte, odbočil jsem. Máme málo času. Budu stručný… Vyběhl jsem po schůdkách, trhl páčkou magnetofonového zápisu, až v přístroji zapraskalo, a zaslechl jsem hlas – poprvé za mnoho měsíců. Byl to radiogram z.Aurory’, vlajkového korábu expedice, která odstartovala k Prokyonu asi tři neděle poté, co já opustil Zemi.

Tessem ví, co je to za zázrak – poslat radiogram-z jednoho hvězdoletu na druhý. To nejtěžší je výpočet směru. Rádiové vlny letí v úzkém svazku, takže velmi lehce minou cíl. Pravda,.Aurora’ měla novější počítací stroj, ale přesto si dovedu živě představit, co jim to dalo práce … Blahopřáli mi k narozeninám, přáli mnoho úspěchů a oznamovali údaje, které ulehčovaly vyslání zpátečního radiogramu. Pozdrav se opozdil o tři dni, i když ho poslali před dvěma měsíci. Nu což. Tessem vám potvrdí, že tři dni za takových podmínek, to je opravdu nicotná chybička. Na.Auroře’ byli vynikající inženýři …

Znova a znova jsem si pouštěl magnetofonový zápis. Byl

jíl jsem jako posedlý: opakoval jsem ta slova, křičel jsem je, dlouhému sloupci čísel, kterým radiogram končil, jsem se naučil nazpaměť. Ty suché cifry mi zněly jako nejněžnější hudba – vždyť jsem slyšel lidský hlas, opravdový lidský hlasl

V bateriích.Průzkumníka’se nashromáždilo dostatek energie, mohl jsem oznámit na.Auroru’ řešení, které jsem našel

to, kterého jsem sám nemohl bohužel využít. Z.Aurory’ by ho vyslali na Zemi i na ostatní lodi. Přiznám se, že v prvním okamžiku mi taková myšlenka skutečně bleskla hlavou

nečekat ani okamžik a hned odeslat radiogram.Auroře’. Ale pak jsem raději odešel dolů do obytné kajuty, dál od pokušení… Energie byla jedním z mála prostředků, které jsem měl k dispozici v bitvě s prachovou korozí: spotřebovat ji mohlo znamenat porážku.

Sestoupil jsem tedy do kajuty a vtloukal si do hlavy:.Musím myslet na černý prach.’ Řeknu vám otevřeně: ještě nikdy se mi myšlenky tak nemotaly. Bylo to zrovna jako telegrafický zápis – tečka, čárka, tečka, čárka… Úvahy o černém prachu se mísily se vzpomínkami na radiogram nebo zas s představami o planetě v soustavě Síria, do toho jiné myšlenky, docela náhodné, které ani s tím neměly nic společného. A přesto jsem právě tehdy našel to druhé řešení.

Přestal jsem uvažovat o elektrických a magnetických vlastnostech černého prachu. Tady se totiž vždy celý problém točil kolem aparatury, kterou jsem neměl… Začal jsem znova rozebírat ostatní vlastnosti prachu. Musím vám říci, že se skládá z molekul vody, čpavku a metanu. Tyto částečky, to je vlastně zmrzlá kapalina, zledovatělé plyny. Tedy spíš bláto než prach.

Teď určitě řeknete, že je velmi lehké černý prach rozehřát. Zpočátku jsem si to taky myslel. Přišel jsem na nápad nahřát trup lodi proudem o vysokém napětí. Ale celá obtíž je v tom, že částice černého prachu poškozují kov v okamžiku nárazu. Pak už nejsou nijak nebezpečné, dají se velmi lehce rozpustit, taví se dokonce samy. Ale to už je pozdě. Loď je zasažena. Proto mi nezbylo, než se znovu začít zajímat o elektrické vlastnosti prachu.

No, nebudu napínat vaši trpělivost. Našel jsem způsob, jak rozpouštět prach daleko před hvězdoletem. Někdy je užitečné, že si člověk nemůže mezi technickými prostředky vybírat. To pak najednou přijde na něco ohromně jednoduchého, čeho si dřív vůbec nevšiml. Ano, východisko bylo

Í5>

nadmíru prosté. Mohl bych vám je vysvětlit několika slovy. Ale snad stoji za to zmínit se o tom trošku podrobněji, poněvadž právě zde je klíč ke všemu. I k tomu, proč jsem o dalekohledu na.Průzkumníku’ mluvil jako o podsvětelném. I k tomu, proč jsem vám řekl, že nebe, jež astronaut vidí, je strašlivé.

Ať mi Tessem promine, že se bude jako inženýr na půl minuty nudit. Vám však připomenu Dopplerův princip. Jestliže se pohybujete vstříc zdroji vln (nebo se zdroj vln pohybuje proti vám – to je jedno), tu se frekvence přijímaných vln zvyšuje. Vzdalujete-li se, pak se kmitočet snižuje. Světlo, jak víte, je elektromagnetické vlnění. Červené světlo má vcelku malou frekvenci vln, zelené větší, fialové ještě větší. Jestliže se pohybujete vstříc červenému světlu, tu se při velké rychlosti změní v zelené, pak ve fialové, a nakonec už ho vůbec nevidíte, poněvadž se stane ultrafialovým. Ale to samozřejmě předpokládá obrovské rychlosti. Přesněji řečeno – téměř světelné rychlosti. Takové, jakými se pohybují naše hvězdolety.

Nyní chápete, že obyčejný optický dalekohled, jenž počítá s viditelným světlem, se pro takové podmínky nehodí. Světlo hvězd, které jsou před lodí, vnímáme jako ultrafialové. Proto naše lodní dalekohledy jsou zkonstruovány tak, aby se mohlo fotografovat v ultrafialových paprscích.

Jistě jste si už sám spočetl, že právě tak nejsou vidět hvězdy za zádí letícího hvězdoletu. Zpočátku je kolem obyčejné hvězdné nebe. Ale rychlost narůstá. Hvězdy vpředu jsou postupně modré, pak fialové a konečně hasnou. Před vámi se objevuje černá skvrna, a podle toho, jak se zvětšuje rychlost, roste i skvrna, překrývá hvězdy, zháší je… Ke stejnému jevu dochází i vzadu. Žluté hvězdy se mění v oranžové, ty se zbarvují do červena, jsou stále matnější, až hasnou docela … A opět jen zlověstná černá skvrna …

.Průzkumník’ měl dva silné radiolokátory. Kdyby nebyl v pohybu, pak by jejich záření černému prachu ani v nejmenším neuškodilo. Loď však letěla téměř světelnou rychlostí. A to měnilo záření lokátorů v daleko kratší paprsky, zkrátka a dobře, v paprsky tepelné …“

Všichni tři už byli velmi unaveni – ševcov, Tessem i Lanskoj. Nikdo z nich té noci nespal.

„Radary měly velký výkon,“ pokračoval ševcov. „Ohromný. Bylo nutno jen nasměrovat antény dopředu a zvolit základní frekvenci záření, aby je rychlost korábu změnila v kmitočet, jenž odpovídá tepelným paprskům. Část výpočtů, těch jednodušších, jsem provedl z hlavy, část na elektronickém stroji. Svědomitě mi tím plechovým hlasem odříkal údaje o frekvenci impulsů, o úhlu rozptylu a o mnohém jiném. Pak už bylo třeba jenom obléknout skafandr, vyjít z lodi a odstranit nyní už zbytečné světlomety, které přečnívaly hranice prostoru pročišťovaného paprsky.

Zapojil jsem oba radiolokátory, sestoupil ke vchodu, oblékl skafandr a vystoupil z lodi…“

*

Ve skafandru tiše bzučely přístroje, jak hnaly vzduch do patrony, jež pohlcovala kysličník uhličitý. Průzračnou skořepinou přílby se Ševcov díval na nebe.

Před.Průzkumníkem’ zela ohromná černá skvrna. Připomínala nekonečný tunel. Tunel, do něhož můžeš vletět, ale dostat se z něho už nikdy nedokážeš, protože tam vpředu bude věčná tma, bez záblesku světla, bez života … Tam, kde skvrna končila, svítily fialové hvězdy, klidné, vybledlé. O kus dál už měly hvězdy obyčejné světlo – žluté, modravé. Byl to kousíček pozemského nebe, sevřený dvěma černými skvrnami. Dvěma, protože i za zádí.Průzkumníka’ byla černá propast. Věnčily ji hvězdy krvavě červené, což vyvolávalo ještě chmurnější a odpudivější obraz …

Skvrny se podobaly noční můře. Valily se přímo na lod, svíraly ji ze dvou stran, hrozily ji rozmačkat… Krev ledovatěla …

Čas od času se v těch kotoučích tmy objevily podivné mihotavé ohníčky, jež vzdáleně připomínaly polární záři. Byly to elektromagnetické vlny, které není možno spatřit, dokud loď neletí téměř světelnou rychlostí; pohyb lodi mění kmitočet těchto vln, proto jsou viditelné. Omotávaly černé skvrny bledými přízračnými vlákny a rychle mizely. A tma pak byla ještě hlubší.

Obraz světa, který vidíme, závisí na rychlosti. Stačí rychlost změnit, a změní se i vzhled tohoto světa.

,Co nás vlastně nutí pronikat stále dál a dál do vesmíru?’ uvažoval Ševcov. Je to nutnost? Nikoliv. Na Zemi teď máme všechno, a přesto se ženeme do černé propastí Touha po poznání? Nikoliv. Rozhodně to není jenom touha po poznání…’

Reflektory byly odstraněny. Ted už se mohl Ševcov vrátit a svléci skafandr. Ale on stál u řídicí kabiny.Průzkumníka’ a nehýbal se. Poprvé se toho zlověstného nebe nebál…

*

Výtah lehce skřípal a hnal se vzhůru. Když se Lanskoj vrátil do svého pokoje, zapsal si do deníku:

„Kdysi vypluli lidé ve skořápkách na oceán vstříc vlnám, větru, bouřím – a zvítězili. Pak jsme přišli na řadu my. Vydali jsme se na svých lodích do hvězdného světa, i když tyto lodi jsou jako zrníčka písku ve srovnání s nekonečným vesmírem. Přesto však také letíme vstříc nebezpečím, jež jsou strašnější než nejsilnější bouře, jdeme a vítězíme. A ti, co přijdou po nás, poletí ve svých lodích vstříc ještě větším, dosud neznámým nebezpečím …

Osud člověka může být různý; lidstvo však může mít jenom jeden osud – jít vpřed a vítězit!“

ČÁST DRUHÁ

Na neznámé planetě

K tomu, aby bylo možno vytvořit umělecké dílo, nestač! jenom talent, možnosti, doba. Právě tak jako zůstanou kvslík a vodík chladnou směsí plynů, dokud jimi neproběhne elektrická jiskra, jež vyvolá výbuch, musí v duši umělce rovněž zablesknout oheň vyvolaný jakousi událostí. Teprve pak vzniká ze směsi nejrůznějších faktorů něco, co neodolatelně nutí vzít do ruky štětec, dláto nebo pero …

Na vrcholku Stanice hvězdných spojů byl kulatý skleněný sál. Lanskoj, jenž se sem ráno vydal, spatřil průzračnými deskami podlahy oblaka osvětlená sluncem. Byla nehybná a podobala se nekonečné ledové poušti. Kdesi pod těmi mračny je Země… Z vnější strany obklopovaly sál antény: dlouhé čtyřramenné antény pro mezihvězdné spojení, připomínající chapadla fantastických zvířat; rozvážně se pohybující mřížové měsíční antény; čiperné antény meteorického dozoru, jež se nezastavovaly ani na minutu… Každá z těch antén měla svů] vlastní, naprosto nezávislý pohyb, ale všechny hledaly v nebi cosi stejného, všem společného …

Sálem procházel mohutný ocelový stožár. Vzpínal se vzhůru a pozvedal vysoko k nebi vlajku Spojeného lidstva. Odtud se vlajka zdála maličká – kousíček rudého plamene, jenž se třepotal ve větru.

Výška uklidňuje. Když zůstaneš sám se sebou vysoko nad oblaky, přestaneš mimoděk vnímat maličkosti, které jako neviditelné závaží přikovávají lidský duch k zemi. Zde je vše prozářeno světlem. Je tu jasno a čisto.

Najednou se za zády Lánského u vchodu do kabiny výtahu rozlehl tichý hlas:

„Pozor…“

Lanskoj se otočil…

Byl to reproduktor. Jeho okrouhlý kotouč tiše hučel. Stejný hlas opakoval pak slovo ,pozor’ ještě v pěti řečech. Lanskoj popošel blíž.

„Vysílají všechny rozhlasové vysílače Země,“ tiše jako předtím řekl hlasatel.

„Poslechněte si mimořádné hlášení.“

Lanskoj nikdy nevěřil v předtuchy, ale v tomto okamžiku pocítil naprosto jasně, že toto hlášení sehraje v jeho životě zvláštní úlohu.

Hlasatel dlouho opakoval v šesti jazycích:

„PozorI Vysílají všechny rozhlasové vysílače Země. Poslechněte sl mimořádné hlášeni.“

Lanskoj pomalu přestal vnímat všechno kolem – i oblaka pod nohama, i antény, které pokračovaly ve svém věčném pohybu, i vlajku vysoko nahoře.

Zůstal jenom černý kotouč reproduktoru, který neustále opakoval:

„Pozor! Vysílají všechny rozhlasové vysílače Země. Vyslechněte mimořádné hlášení..

A potom uslyšel tu zprávu. V prázdném sále na vrcholu věže Hvězdných spojů zněl hlasatelův výrazný hlas zvlášť slavnostně a smutně:

„Včera přijala služba Hvězdných spojů radiogram o záhubě hvězdoletu.Vulkán’, který nesl první průzkumnou expedici k hvězdě Volf 424. Náhlá radiace, do níž se lod dostala, vyvolala neřízenou řetězovou reakci v jaderných generátorech. Kapitán.Vulkánu’ stačil vyslat na Zemi hlášení o této radiaci a současně poslal jménem celé posádky poslední pozdravy.

Na hvězdoletu , Vulkán’ zahynuli astronauti Knut Gerdner, Seiroku Noma, Anatoll] Jugov, Richard Rosse.

Celá Země uctí jejich památku minutou ticha.

Jakmile dojde toto hlášení ke stanicím Merkura, Venuše a Marsu, na hvězdolety, ať jsou kdekoliv, nechť i tam nastane minuta ticha..

Ještě v pěti řečech opakoval hlasatel tato slova. Pak udeřily hodiny. A Lanskoj spatřil, jak rudá vlajka Spojeného lidstva pomalu klesá dolů. Antény strnuly, obráceny k nebi. Spuštěná vlajka se zdála velká a těžká.

Nastala minuta ticha.

*

Jsou v životě člověka chvíle, kdy skládá přísahu sám sobě. A třebaže tyto přísahy nemívají svědků, bývají právě ony nejpevnější a naprosto neporušitelné. Právě v té minutě ticha pod spuštěným praporem Země vzal Lanskoj ze staříkových rukou – z rukou svého učitele a přítele – skřínku s nástroji. Nepronesl jediné slovo, myslel na padlé astronauty, ale když skončila minuta ticha a z reproduktoru se ozvaly zvuky Mozartova »Rekviem«, pochopil najednou, co to je – nástroje, jež mu předal stařík.

V té minutě se zapřísáhl, že od této chvíle budou všechny jeho myšlenky i síly zasvěceny cíli, pro nějž ho sem stařík poslal.

*

Ve výtahu se Lanskoj podíval na hodinky a řekl si, že zprávu už zachytili i na.Oceánu’. Ted i tam nastala minuta ticha.

*

Tessem a Lanskoj opět seděli v televizním sále. Stříbrná obrazovka zasvítila chladným světlem a znovu spatřili rádiovou kabinu.Oceánu’. Ševcov se pozdravil s Lánským a jako obyčejně řekl: „Dobrý den, Tesseme!“

Ale měl špatnou náladu. Vyprávěl unaveně, trhaně, Jako kdyby ani neměl chuť mluvit. Třebaže minuta ticha uplynula, musel zřejmě stále ještě myslet na.Vulkán’.

„Už si nepamatuji,“ začal, „jestli jsem vám říkal, že v soustavě Síria byly ještě dvě další planety. Měly velkou hmotu, jejich atmosféra se skládala z čpavku a metanu. Zkrátka, podobaly se našemu Jupiteru. Astrograf Je zachytil později než prvou planetu jenom proto, poněvadž se skrývaly v paprscích Sírla. Ale ne, tím jsem neměl začínat. Takhle byste mnoho nepochopil. Vysvětlím vám to jinak… S černým prachem jsem se vypořádal, ale cítil jsem, že je mi každým dnem hůř a hůř. Ano, byl jsem nemocen. Projevila se samota a neustálé nervové vypětí. Nemohl jsem spát, trápily mě časté a prudké bolesti hlavy …

Jednoho dne –poprvé za celou dobu letu – jsem zapojil automatický diagnograf. Dlouho mne proklepával a prosvěcoval’a pak předal nashromážděné Informace elektronickému stroji. Ten odsekával svým protivným hlasem: Nervové vyčerpání. Je nutný delší oddech. Změna prostředí.’ Ta prokletá mašina se ml asi vysmívala: ,Změna prostředí…’

Let pokračoval..Průzkumník’ se probíjel černým prachem. Radiolokátory mu úspěšně čistily cestu. Nepřetržitě byla v činnosti automatická aparatura, která zkoumala složení i hustotu prachu. Předpokládal jsem, že brzy začnu brzdit. Bylo třeba postupně hvězdolet zastavit, obrátit a dát se na cestu k Zemi.

Ale dopadlo to úplně jinak.

Ozvala se opět radiostanice. Vystoupil jsem do kabiny, zapjal přístroj, který zaznamenával zvuky, a zaslechl jsem

– volání o pomoc. Tři tečky, tři čárky, tři tečky. Pak souřadnice lodi. A číslo, které znamenalo, že na lodi došlo k výbuchu Iontového urychlovače.

Neznámá lod letěla od Sírla. Bylo to nepochopitelné. Vždyť lodím mířícím ze Země k Síriu přehrazoval cestu černý prach..Průzkumník’ se první prodral tou černou clonou. Neexistovala, nemohla existovat loď, která by proletěla touto oblastí vesmíru dřív než.Průzkumník’.

Cekal jsem, že radiostanice zachytí ještě nějaké jiné signály. Třeba jméno lodi. To by okamžitě všechno vysvětlilo. Ale přístroj úporně opakoval jen signály SOS. Tak uběhlo několik hodin. Probral jsem desítky variant, ale ani jedna z nich nedávala uspokojující odpověď.

Už jsem se vzdával, že něco z toho pochopím, když jsem konečně záhadu rozluštil.

Mezi loďmi, které kdysi startovaly ze Země, byla jedna

– jmenovala se.Argonaut’, jež zmizela beze stopy..Argonaut’ opustil Zemi před šedesáti čtyřmi lety. Za několik roků došlo ke katastrofě; podle všeho nastal výbuch urychlovače. Za šedesát let opsala loď (nebo to, co z ní po výbuchu zbylo) ohromný oblouk, mohla obletět černý prach z opačné strany, doletět k Slriu a nyní pokračovat v letu směrem k Zemi.

Ano, bylo to jasné..Průzkumníku’ letěla vstříc lod, kterou postihla katastrofa, a pouze havarijní automat vysílal do vesmíru signály o pomoc. Tyto automaty mohou pracovat i sto let. Přitom samy zjišťují souřadnice…

Pravděpodobně řeknete, že jsem měl využít radiolokátorů, rádiového spojení, není-liž pravda? Někde jsem četl o setkání dvou lodí, které se domlouvaly radiolokátory. Hlouposti.Průzkumník’ letěl málem světelnou rychlostí, to znamená, že se téměř neopoždoval za paprsky vysílanými radiostanicí. Kdybych stačil zachytit odpověď – kdyby mi vůbec odpově děli – nestačil bych prostě zabrzdit. Zde působí prostá, ale vražedná aritmetika. Znovu opakuji – rychlost.Průzkumníka’ se blížila světelné. Abychom si to zjednodušili, budeme předpokládat že se rovnala třem stům tisícům kilometrů za vteřinu. Při havarijním režimu – desetinásobném přetížení – jsem mohl každou vteřinu zmenšovat tuto rychlost o sto metrů. Abych tedy loď zastavil, potřeboval bych tři milióny vteřin. To je kolem třiceti pěti dnů.

Řeknete, třicet pět dnů není tak mnoho. Tak především – ne pouze třicet pět. Nestačí jenom zabrzdit, je pak třeba ještě loď otočit a dohnat.Argonaut’. Kromě toho desetinásobné přetížení můžete snést jenom tehdy, když použijete přístroje pro elektronický spánek a zapojíte umělé dýchání. Kdyby v této době došlo třeba jenom k maličké poruše, mohly by být její následky katastrofální.

A to všechno jenom proto, aby člověk spatřil starou loď, znetvořenou výbuchem? Mrtvou loď. Naprosto mrtvou, i když její automat, jenž zázrakem zůstal nepoškozen, stále ještě vysílal signál o pomoc …

Ne, nemylte se, nenapadl mne ani stín myšlenky, že bych mohl letět dál svou cestou. Věděl jsem: musím brzdit. Signál o pomoc, to je něco, co poráží každou logiku. Zbytečné, třikrát zbytečné, naprosto zbytečné, ale astronaut vždycky půjde na signál pomoci.

Dvě hodiny jsem strávil v motorovém oddělení. Pak jsem vystoupil nahoru do kajuty, a víte, podivná věc: všechno v ní mí už dávno zevšednělo, omrzelo mě, tisíckrát, miliónkrát jsem viděl kolem sebe jedno a totéž, ale nyní mi bylo najednou líto se s tím rozloučit… Práce, knihy, hudba, přemýšlení, to všechno spánek vyškrtával na řadu týdnů.

Dlouho jsem chodil po obytné kajutě. Díval jsem se na portrét. Napadlo mne:.Průzkumník’ se vrátí na Zemi za sedmnáct pozemských let. Kdy a jak vlastně zlomíme tu rozpolcenost času? je jenom jediná cesta – rychlost. Zatímco.Průzkumník’ letěl k Síriu, uběhlo na Zemi přes osm let. Ale na lodi pouze dva roky. Cas se smrštil čtyřikrát. A kdyby.Průzkumník’ doletěl k Síriu za hodinu, za deset minut, za vteřinu? Ať se pak čas na lodi smrští třeba miliónkrát nebo miliardkrát. To už bude jedno, rozdíl bude stejně nicotný – hodina, deset minut, vteřina …

Věřím, že lidé budou jednou létat takovými rychlostmi. Ale nikoliv na našich lodích, k tomu bude třeba vynalézt něco naprosto jiného.

Ano, abych se vrátil. Napadlo mne: teď usnu a.Průzkumník’ poletí vpřed a budou ho řídit jenom mechanismy. Jestliže se něco stane, pak začne havarijní automat vysílat signály o pomoc. Možná, že je někdo uslyší, jako já jsem zaslechl signály.Argonauta’. Přijdou sem lidé, najdou můj projekt. Jistě už teď v něm mnoho zastaralo. Ale pak tedy …

Napsal jsem na poslední list projektu: ,Lidél Létali jsme na atomových a iontových raketách. Byla to těžká doba v hvězdoplavectvi, poněvadž se čas rozdvojoval. Člověk se však má vracet do své epochy. Jménem těch, kteří létali přede mnou, jménem posádky.Argonauta’, která zahynula, jménem svým vás zapřísahám: je nutno létat rychlostmi většími než světlo. Nám se tuto bariéru nepodařilo zlomit. Překonejte ji vyl’

Ano, tak jsem to napsal. Ale myslel jsem na něco jiného:.Vrátím se na Zemi a přestanu létat. Nalétal jsem se ažaž!’

Odnesl jsem projekty do kabiny a uložil je spolu s palubním deníkem do kovové schránky.

A pak začalo peklo. Havarijní přetížení ďábelské síly se provalilo i spánkem k mému vědomí jako dusivá můra. Někde v koutečcích mozku, jež se nepoddávaly snu, se nashromáždil všechen strach i bolest. A smrtelná slabost jako gangréna pomalu omotávala tělo … Každých pět dní přístroje zastavovaly motory a časové relé mne budilo z elektrického spánku. Pak začínalo všechno znova. Bylo to jako ve víru: hází tebou, kroutí, nese tě někam, pak tě na vteřinu pustí, nalokneš se vzduchu, a znova propast, tma…

Celou tu dobu řídily.Průzkumníka’ automaty. Jak jsem už říkal, radiostanice zachycovala z.Argonauta’ nejenom volání o pomoc, ale i souřadnice. A přístroje podle těchto měnících se souřadnic sledovaly let lodi. Pronásledování, to je něco pro astronavigační automaty! Ano, myslím to vážněl Dokonce bych řekl, že mají touhu po stíhání v krvi, poněvadž jejich předkové řídili samonaváděcí vojenské rakety. Když Jsem pak, vždy po pěti dnech, zapojoval elektronický stroj, hlásil ml jasně a s jakousi bojovností:

.Stíhání pokračuje … Vzdálenost od cíle …’

Ostatně, stroj asi mluvil svým obvyklým lhostejným hlasem. Po pěti dnech havarijního přetížení se může zdát leccos.

Přetížení… Kdybychom mohli létat na našich lodích třebas i nadsvětelnými rychlostmi, přesto by bránilo překonat rozpolcenost času právě přetížení. Dokonce i při trojnásobném přetížení je zapotřebí téměř čtyř měsíců, než dosáhneme rychlosti světla. A za tu dobu na Zemi uplynou roky …

Odbočil jsem však … Konečně přišel den, kdy stroj řekl:

,K cíli zbývají tři kilometry!’

.Průzkumník’ teď letěl jen s malým zrychlením, takže nebylo téměř cítit tíži. Je to velmi divné, když po mnoha týdnech nesmírného přetížení najednou tíže zmizí. Je to jako sen naruby: chceš udělat jedno, ale vychází ti něco úplně jiného. Aby se člověk dostal k přístrojové desce, musel dlouho uvažovat nad každým pohybem. Nevyvolávalo to však zlost, ale smích, ten nejopravdovější smích …

Se skřípěním se zvedl kovový štít, jenž zakrýval průhled. Paprsky palubních reflektorů prořízly tmu a dopadly na.Argonaut’.“

*

Ševcov mluvil klidným a lhostejným hlasem. Lanskoj však chápal, že vůbec není lhostejný. Vypráví prostě o hvězdách – o nekonečných hvězdných cestách i osudech lodí, jež na těchto cestách ztroskotaly, o hvězdné rozdrobenosti času, který běží svým řečištěm na každém hvězdoletu. Proto nabral jeho hlas na tvrdosti a jasnosti. Jak jinak by mohl znít hlas muže, který dokáže projít hvězdnými cestami, měnit osud lodí, překonávat čas.

*

„Nemýlil jsem se,“ pokračoval Ševcov. „.Argonaut’ byl mrtvý. Katastrofu způsobil výbuch iontového urychlovače. V motorovém oddělení zely obrovské průrvy. Výbuch serval pancéřování stabilizačních ploch, pokroutil je, rozerval… Kormidla smačkal jako ubohé lístky papíru. Podlomil antény radiolokátorů…

Jako by ze stránek knihy vystoupila starověká plachetnice. V jejím trupu šplouchá voda, plachty jsou servány, stožáry visí jako třísky. Vítr se skřípěním točí kolem kormidla, k němuž už nikdy nepřilne lidská ruka, a skřípění plaší ptáky. Proud nese mlčelivý koráb nocí a nepohodou. Ale možná, že to skřípění kormidelního kola je vlastně hlasem lodi?

.Průzkumník’ se pomalu přibližoval k mrtvému hvězdoletu. Studené světlo reflektorů se rozlévalo po jeho šedivém trupu, zajiskřilo na rozervaných okrajích děr, udeřilo do černých, navždy pohaslých oken.

.Průzkumník’ neměl vlajku, a proto jsem ztroskotanou loď mohl pozdravit pouze světlem.

Pak jsem šel k manipulačnímu pultu a stiskl klávesu. Reflektory pohasly. A tu se v černém kruhu okna zablýskl slabý mihotavý plamínek: tři tečky, tři čárky, tři tečky… tři tečky, tři čárky, tři tečky …

Nevím dodnes jak, ale v okamžiku jsem stál těsně u okénka.

Na obloze visel ohromný trup.Argonauta’ a zakrýval hvězdy. Bledý ohníček se rozsvěcoval a hasl: tři tečky, tři čárky, tři tečky… Jasné paprsky reflektorů tento slabý plamínek smazávaly, nyní však byl vidět zřetelně: tři tečky, tři čárky, tři tečky …

Znal jsem konstrukci hvězdoletu: na jeho palubě nemohly být žádné automaty, které by dávaly světelné signály! Na lodi jsou lidé.

Od toho okamžiku čas letěl rychlostí dravé řeky, která prorvala přehradu. A jako člověk, kterého její bouřlivý proud strhl s sebou, zapamatoval jsem si do nejmenších, až zbytečných detailů jedno a zapomněl druhé. V prvních minutách jsem jednal jako stroj: stává se to někdy – myšlenky jsou čímsi úplně pohlceny, ale člověk přesto někam jde, něco dělá … Magnetické drapáky přitáhly hvězdolet k.Argonautu’; sestoupil jsem k východu, navlékl si skafandr, ale myslel jsem stále jenom na jedno: jak mohli zůstat naživu lidé na lodi, kterou před šedesáti lety postihla katastrofa?“

*

Ševcov se usmál a v jeho očích – dnes poprvé – probleskly živé jiskérky.

„Předpojatost,“ řekl a rozhodil rukama, jako kdyby se omlouval. „Nic není pro výzkumníka nebezpečnější než předpojatost. … Ano, byl to omyl. Domníval jsem se, že ta lod je.Argonaut’, a přesvědčil jsem o tom sám sebe. Dokonce 1 když jsem při setkání postřehl cosi neznámého ve tvarech lodi, připisoval jsem to pouze následkům výbuchu.“

„Cizí hvězdolet?“ zeptal se tiše Lanskoj Tessema.

Inženýr zavrtěl záporně hlavou.

„Už vchod nebyl tam, kde jsem předpokládal,“ mluvil dál Ševcov. „Ale to bylo jenom první překvapení. Když jsem vchod konečně nalezl, jeho pancíř se sám nadzvedl. Vešel jsem dovnitř, otvor se zavřel a rozsvítilo se světlo. Vzápětí se ozval klidný měkký hlas: ,Dobrý denl Projděte prosím do kabiny.’ Nic jsem nechápal. Tahle část lodi byla výbuchem celkem málo poškozena. A já viděl, že je tu ohromně dokonalé vybavení. Tak dokonalé, že o něm nemohlo být řeči nejenom před padesáti nebo šedesáti lety, ale ani v den mého odletu ze Země. Když jsem pak šel dál úzkou chodbou, objevil jsem navíc několik přístrojů, které jsem kdysi sám projektoval. Nepodařilo se mi je tehdy z různých příčin zavést do výroby. Prostě, když jsem startoval, tak na Zemi takové přístroje ještě neexistovaly.

Schůdky, které vedly do kabiny, byly zničené, ale dvěma skoky – tíži jsem téměř necítil – jsem se dostal ke dveřím. Rozrazil jsem je a do kabiny jsem přímo vletěl. Byla prázdná. Lidé na lodi nebyli.

Zdá se vám to snad divné, ale mne to ani moc nepřekvapilo. Zaujala mne jiná věc. Vybavení kabiny bylo ještě dokonalejší. ,Dobrý den,’ pronesl za mými zády zas ten klidný hlas. Okamžitě jsem se otočil. U dveří stál elektronický stroj. Vůbec se nepodobal velké šedivé skříni na.Průzkumníku’.

Ano, hvězdolet řídil stroj. Za deset minut jsem věděl všechno. Stroj odpovídal rychle a přesně.

.Objevitel’, jak se loď jmenovala, startoval ze Země později než.Průzkumník’. Právě proto měl také mnohem dokonalejší aparaturu. Zeptáte se jistě, jak mohl předhonit.Průzkumníka’. Pravda, obě lodi měly přibližně stejné rychlosti. Jenže.Průzkumník’ zrychloval svůj pohyb celkem pomalu – člověk nesnáší dlouhé působení velkých přetížení. Kdežto.Objevitel’ odletěl s ohromným zrychlením. Maximální rychlost obou lodí byla téměř stejná, ale průměrná rychlost.Objevitele’ o mnoho převyšovala průměrnou rychlost.Průzkumníka’ …Objevitel’ obletěl černý prach, přistál na jedné z planet v soustavě Síria a vracel se zpět k Zemi. Výbuch urychlovače let přerušil. Elektronický stroj, jenž loď řídil, přijal jedině“ správné rozhodnutí: čekat na setkání s.Průzkumníkem’, který letěl do této oblasti.

Ano, bylo to všechno velmi jednoduché. Ale právě tato jednoduchost mnou otřásla. Stál jsem na palubě hvězdoletu, který přiletěl z budoucnosti. Pro nás astronauty se čas téměř zastavuje, jakmile ztratíme spojení se Zemí. Pamatujeme si Zemi takovou, jakou jsme ji znali v den odletu. Ale čas na Zemi zatím letí obrovskou rychlostí. Lidé přemýšlejí, hledají, vynalézají…

Samota ve vesmíru je těžká. Lod na léta pohltí černá propast. Ta drtí člověka, doléhá na něj den za dnem, měsíc za měsícem, rok za rokem… Ale najednou právě zde na palubě.Objevitele’ jsem cítil, že se čas nezastavil, že za tím bezedným nebem s černými propastmi existuje Země, moje Země, naše Země – a lidé vrhají stále směleji svou výzvu vesmíru.

.Objevitel’, jak jsem se už zmínil, přistál na jedné z planet v soustavě Síria. Právě na té, kterou jsem odhalil jako první. Elektronický stroj, jenž shromažďoval údaje přístrojů, mi oznámil, že atmosféra planety se hodí k dýchání, a uvedl podrobná čísla o teplotě, záření, atmosférickém tlaku, rychchlosti větru, skladbě půdy… To všechno bylo třeba poslat na Zemi, poněvadž.Objevitel’ už nemohl pokračovat v cestě.

A tady… A tady je jeden detail, o němž musím vyprávět podrobněji. Při přistání na planetě pořídila loď automatický filmový záznam. Rozhodl jsem se samozřejmě okamžitě jej prohlédnout. Stereoobrazovka mi ukázala, jak.Objevitel’ přistává na rozlehlou písčitou poušť. A pak dlouho nic, všechno zůstávalo téměř nehybné. Viděl jsem jenom, jak jasný kotouč Síria stoupá výš a výš a stín lodi se velmi rychle zkracuje. Cas od času se objevovala na obrazovce maličká červená světélka. Díval jsem se do nich tak upřeně, až mne bolely oči, ale ani při maximálním zvětšení se mi nepodařilo nic rozeznat. Červená světélka se pohybovala – byl to život … A najednou se na obrazovce ukázala silueta člověka. Došlo k tomu v jakémsi zlomku vteřiny. Tam, kde se míhaly červené ohníčky, vznikla zničehonic rozmazaná, sotva znatelná silueta člověka. Objevila se z prázdnoty a okamžitě zmizela… To nemohl být přelud. Třikrát jsem pouštěl stereoprojektor – a třikrát se na obrazovce ta podivná silueta ukázala.“

Ševcov dlouho a soustředěně mlčel, jako kdyby se snažil něco si připomenout. „Jak už jistě tušíte,“ pokračoval konečně, „nedalo mi to.

Nemohl jsem se vrátit na Zemi a nepodívat se na onu planetu. Lidská silueta… Ne, to Jsem nemohl nechat jen tak. A přesto, rozhodnout se k tomu letu na cizí planetu, ani to nebylo nijak snadné. Ale věděl jsem vlastně od prvního okamžiku, že poletím. Věděl jsem, že to ani jinak nejde. Věděl jsem to, ale něco ve mně umíněně opakovalo: ,Ceká na tebe Země – a čas na ní stále víc a víc předhání tvůj čas na lodi…’

Vybral jsem z přístrojů.Objevitele’ všechny zápisy, vypojil havarijní automat a vrátil jsem se na.Průzkumníka’. Bylo mi smutno: zdálo se mi, že zde – v němé černé propasti – zanechávám kousíček rodné Země. Dlouho jsem stál u průzoru a díval se, jak.Objevitel’ pomalu mizí ve tmě.

Přemýšlel jsem o osudu takových lodí..Objevitel’ opisuje gigantickou kružnici. Ovšem jiné lodi se mohou pohybovat po přímce. Nepotřebují už ani gram další energie. Nepočítají roky života. Uběhnou tisíce, milióny let, ale lodi, podřizujíce se poslední vůli svých kapitánů nebo svých přístrojů, poletí stále vpřed a vpřed.

Mrtvé lodi… Každá z nich se bila, jak mohla. Ale to už je daleko za nimi a nyní pro ně neexistují žádná nebezpečí. Nezastaví je černý prach, poněvadž jejich rychlost je příliš malá. Meteory, záření, magnetická pole – nic už nehrozí jejich posádkám. Letí bezednou propastí vesmíru a není možno předvídat, kde a jak jejich putování skončí. Možná, že ještě pracují v jejich kabinách přístroje, které zůstaly nepoškozeny, a odhalují tajemství hvězdného světa. Kdo se dozví tato tajemství? Možná, že jejich antény ještě loví vzdálené hlasy lidí. Ale kdo odpoví lidem? A tak lodi letí, mlčenlivě, s pohaslými světly, letí podle kursu, který jim určila náhoda …“

*

„Ted, když vzpomínám na tento let,“ pokračoval Sevcov, „myslím, že všechno bylo v podstatě zákonité. Letěl jsem prozkoumat černý prach a bít se s ním. Jiné úkoly jsem neměl. A když se ml nakonec podařilo vyrovnat s prachovou korozí, měl jsem se vrátit na Zemi. Ale tam vpředu se objevilo tajemství – něco takového, co lidé ještě neznali. A já jsem se nemohl vrátit. Nemohl jsem a nechtěl. Ovšem vědomí, že se stále ještě vzdaluji od Země, vyvolalo – jak to vyjádřit – duševní korozi. Ve vesmíru není člověku lehko. A samotnému … Ano, objevili jsme mnoho planet, dokonce je měníme: vytváříme jim atmosféru, zlepšujeme podnebí… A přesto Země zůstává pro člověka nejlepším ze všech světů. Je to – vlast. A ať sebedál proniknou naše hvězdolety, stále nás to potáhne domů …

Poslal jsem na.Auroru’ radiogram o prachové korozi. A.Průzkumník’, ten pak ještě čtyři měsíce letěl k soustavě Síria. Dny se slily v šedý neprůhledný závoj. Někdy bych byl nejraději použil přístroje na elektrický spánek, abych procitl teprve za čtyři měsíce. Ale byl jsem na lodi sám – bylo nutno sledovat činnost jaderných reaktorů, elektromagnetických urychlovačů, různých přístrojů …“

Sevcov se odmlčel a teskně se usmál:

„Ale ne. Abych pravdu řekl, prostě jsem se bál přístroj zapojit, třebas jenom na krátký čas. Pronásledovala mne myšlenka, že nebude pracovat správně, že mne nevzbudí, až uplyne stanovená doba. Byl jsem na lodi sám, a kdyby selhal… Tak proto jsem ho nezapojoval. Mučila mne nespavost, ale nezapojoval jsem jej.

A teď si představte, co to vlastně je soustava Síria. Především jsou to dvě bílé hvězdy – Sírius A a Sírius B, které se otáčejí kolem společného těžiště. Sírius A je dvaapůlkrát mohutnější než Slunce. Ale hvězda jako hvězda. Sírius B je bílý trpaslík. Co do rozměrů je o trošku větší než Země. Jak vidíte, je to podivná hvězdná dvojice. Obr a trpaslík. A k tomu tři oběžnice. Dvě z nich předčí svými rozměry Sírius B a jsou obklopeny rodinou družic. Třetí planeta, k ní právě letěl.Průzkumník’, má jen jednu družici, ta je o něco menši než náš Měsíc. Planety se pohybují po velmi složitých drahách. Jejich pohyb určuje nejenom přitažlivost hvězd, ale 1 vzájemná přitažlivost.

Já tedy zamířil s lodí k třetí planetě, v jejíž atmosféře byl kyslík. Připomínala vůbec v mnohém Zemi.

Ano, připomínala Zemi, poněvadž v její atmosféře se vznášela oblaka, a tam, kde oblaka nebyla, jsem spatřil moře a pevniny. A mně se zdálo, že se vracím na Zemi.

Přistát na neznámou planetu je dosti riskantní. Ale mně nic jiného nezbývalo. Průzkum z velké výše se protáhne na měsíce, a přesto dá jenom velmi málo údajů. A na lety v atmosféře jsem neměl palivo.

Kromě toho jsem byl hrozně unaven. Každý, kdo dlouho letěl sám, ví, jak přitahuje země, třebas cizí…“

Ševcov vykládal, ]ako kdyby nechtěl, vynechával možná jakési velmi zajímavé podrobnosti, jeho vyprávění se podobalo knize, v níž chybějí stránky. Najednou třeba řekl: „Seděl jsem na schůdkách, spuštěných ze vstupního otvoru, a díval se na oblaka. Ostatně, to je bezvýznamné…“ a přešel k něčemu jinému. Lanskoj teprve později, když dostal do ruky materiál expedice, pochopil mnohé z toho, co nebylo dopovězeno.

*

.Průzkumník’ stál na prostorném lesním palouku. Mohutné tlumicí sloupy udržovaly loď ve svislé poloze, takže připomínala starověký, trošku nachýlený minaret. Ševcov seděl na nejnižším stupínku spuštěného žebříku a díval se do nebe.

Slabý větřík nesl nad lodí řídká roztřepená oblaka. Bílé obláčky na modré obloze, to bylo úplně jako na Zemi. Ale na nebi svítila dvě slunce: jedno velké a jasné, rozžhavené do modravé běli, druhé rovněž bílé, ale maličké, pohybující se s překvapivou rychlostí. Na šedivou půdu, rozrytou po přistání, padaly dvojité stíny.

Vítr přinášel opojnou a marnivou směs vůní. Ostře tu čpělo čímsi sladkým. Připomínalo to vůni všech květů dohromady, ale přitom to nebyla vůně ani jednoho z nich. Trpce tu vonělo tlející trávou. A ještě čímsi, snad mlhou nebo lesní syrovostí.

Hlava se točila, možná z nadbytku kyslíku, možná z těch omamných vůní. Nejspíš však to byl důsledek právě požitého mycellinu, antibiotika, jež mělo paralyzovat neznámé baktérie.

Oblaka plula nízko, rozčepýřená a jarně světlá. Ševcova napadlo, že tu všechno připomíná jaro: nesmírně jasné nebe i ta světlá oblaka i vůně květů; ale chybí zde ptáci, není slyšet ptačí cvrlikání. A vůbec všude kolem je naprosté ticho, působí to zvlášť nepříjemně po hučení iontového urychlovače, kterému přivykl.

Les obklopující louku také mlčel. Ševcov se díval na stromy nepřátelsky. Nebe, oblaka, to připomínalo Zemi, ale stromy byly cizí. Jejich kmeny se stáčely ve spirálu zužující se k vrcholkům. Listí bylo poměrně husté a mělo neurčitou barvu – nebyla to zelená, ani modrá, ani černá. K nejbližším stromům nebylo od lodi dál než půldruhého sta metrů. Ale Ševcovovi se tam nechtělo. Tam začínalo neznámo. A on byl unaven. Bylo velmi příjemné sedět ve stínu lodi, dýchat teplý vonný vzduch, dívat se na bělostná oblaka a na nic nemyslet.

Přestal vnímat čas. Možná, že uběhla hodina, možná pět minut. Začínalo být horko. Modravě bílý kotouč Velkého Síria šplhal vzhůru, palčivé paprsky probíjely a rozpouštěly něžná oblaka, stín lodi se rychle zkracoval. Ševcov si lenivě pomyslel: „Musím dovnitř … vedro …“ a podíval se na stromy. To, co spatřil, bylo fantastické: dřímota rázem zmizela.

Neznámá síla smrštila spirálovité kmeny stromů, smáčkla je, vtlačila do půdy – nedosahovaly nyní ani poloviny předchozí výšky. Modravě zelené listí bylo najednou oranžově červené. Vypadalo to, jako kdyby někdo zapálil kolem lodi ohnivý kruh …

Ševcov seskočil se žebříku a pomalu šel k lesu. Žár mu stiskl spánky tupou bolestí. Začal si hvízdat, ale hned zmlkl: v tomto světě ticha se hvízdot zdál nemožně falešný.

U nejbližšího stromu se zastavil. Mohutný kmen s hladkou červenou kůrou, pokrytý červenými výrůstky, se zvedal vzhůru ve spirálovitých závitech. Závity se postupně zužovaly a strom připomínal obrovskou kuželovltou pružinu. Jasně červené listí, úzké a dlouhé, pokrývalo jenom vršek; chvělo se v nahřátém vzduchu tak, že to připadalo, jako by tam nahoře poskakovaly jazýčky plamenů.

Ševcov se lehce vyšplhal po kmeni a ulomil spirálovitou větev. Ta se okamžitě smrštila, listí se zbarvilo do purpurová. Když však větev zaclonil před paprsky Velkého Síria, opět se rozvinula a listí dostalo zelenavý nádech. „Není to hloupé,“ zabručel sl Ševcov. Už necítil bolest ve spáncích. „Není to hloupě vymyšleno. Mění se tu velmi výrazně síla záření, a stromy se přizpůsobují. Jednou pohlcují paprsky, jednou je odrážejí…“ Měl radost, že se mu podařilo tak lehce rozluštit první, i když nevelké tajemství cizího světa.

Kmeny stromů se mu před očima smršťovaly, jako kdyby na ně tlačila obrovská závaží. Kůra už byla purpurová, listí také. „Opravdu to není hloupé,“ opakoval si. „Při malé radiaci mají rostliny zelenavou barvu, při větší oranžovou a pak dokonce červenou, aby mohly odrážet tepelné paprsky. Prostě se přizpůsobily. To je vše..

Popošel k druhému stromu. Zachvátila ho horečka objevitele. Mozek pracoval s neobyčejnou jasností. Jeho stín dopadl na kmen. Okamžitě si všiml, že purpurová kůra se v tom místě změnila v šedou. Rychle ustoupil stranou, ale na kůře zůstal ještě nějakou chvíli sedavý otisk jeho stínu. „No dobrá, to jsou stromy,“ pomyslel si Ševcov. „Ale jak asi vypadají živé bytosti?“ Bylo mu do smíchu. „Lidé s měňavou barvou kůže … Svět těkavých barev …“ A najednou si řekl, že to musí být neobyčejný svět, jehož krása je úplně jiná než na Zemi.

Pokusil si představit lidi s měnící se barvou kůže – a vtom spatřil asi padesát metrů před sebou lidskou postavu. Vykřikl překvapením. Mezi stromy se mihla bezbarvá silueta. Přesně taková, jako tehdy na stereoobrazovce.Objevitele’. Přeběhla a zmizela. Ševcov cítil, jak mu zběsile bije srdce. Les byl v tu ránu cize nepřátelský a spirálovité stromy se najednou podobaly tělům gigantických hadů. „Hloupost,“ řekl si Ševcov. Mluvil nahlas, to uklidňovalo. „Mám prostě unavené oči. To se ví, co jiného – unavené oči. Měl jsem si vzít tmavé brýle …“

Couval k lodi a lovil mimoděk každý zvuk. Byl připraven na všechno. Ale nic se nestalo. Nad šedou popraskanou půdou se chvěl přehřátý vzduch. Obrovský trup.Průzkumníka’ nevrhal už téměř žádný stín.

Po nesnesitelně bílém a jasném světle obou Síriů se zdála kajuta temná. Ševcov dlouho seděl u ventilátoru a nastavoval tvář chladivému proudu vzduchu. Postupně si oči zvykly a Ševcov se mechanicky podíval na stěnu, tam, kde dřív visíval portrét. „Nemyslet na to,“ říkal si, „nemyslet…“

Sedmnáct let je dost dlouhá doba, aby se mu dívka, jež hledívala z portrétu, úplně odcizila. Tato myšlenka pomalu – jako kyselina kov – rozleptávala vůli. A tak jednou Ševcov portrét sundal.

„Nemyslet na to,“ unaveně opakoval. „Musím uvažovat o něčem jiném.“

Vystoupil do řídicí kabiny. Seřídil televizní obrazovku a pozorně si prohlédl okolí. Stromy se zatím svinuly v tfisné spirály a ležely na zemi zčernalé žárem. I purpurové listy se zkroutily, vypadaly jako papyrusové svitky. Najednou Ševcov spokojeně hvízdl: asi tři sta metrů od lodi se mezi stromy, jež se podobaly spícím hadům, pomalu pohybovaly dva červené ohníčky. Jejich pohyb však Ševcova udivil: ohníčky neletěly nad stromy, ale obcházely je. Ševcov zvětšil obraz na maximum, ale plamínky se doslova rozplynuly v rozpáleném vzduchu. „No co, podívám se tam ještě jednou,“ rozhodl se.

Sestoupil z lodi, a rozhlížeje se na všechny strany, vydal se ke stromům. Jenže daleko nedošel. Paprsky Velkého Síria pronikaly oděvem a Ševcov cítil, že dostat se k lesu Je prostě nad jeho síly. Obrátil se nazpět. Ke schůdkům už neměl dál než deset metrů, když zaslechl za zády pomalé kroky. Bylo to něco tak neuvěřitelného, že celý ztuhl, na okamžik zůstal, jako když do něho hrom uhodí. Pak se prudce obrátil.

K lodi se blížily tři přízraky.

*

„Přízraky?“ Ševcov se rozesmál. „Samozřejmě, nebyly to přízraky. Ale čestné slovo, kdyby přízraky existovaly, nemohly by se ničím lišit od toho, co jsem spatřil. Všechno se sběhlo v několika okamžicích. Ale vidím to doposud jako dnes, do nejmenších podrobností… Chápete, ty tři bytosti, které šly ke mně, se podobaly lidem. Aspoň pokud jsem tehdy mohl soudit, vypadaly téměř jako lidé: měly podobnou postavu, téměř stejnou tvář. Opakuji, nakolik jsem to tehdy mohl posoudit. Protože … chápejte, ty bytosti, ti lidé nebo skoro lidé, byli poloprůzrační. Poloprůhlední, průsvitní ze tří čtvrtin a hned zas průsvitní z devíti desetin …

Promiňte, vykládám trochu zmateně: ale ještě dnes nemohu na to setkání klidně vzpomenout. Ty bytosti šly ke mně, pomalu, dokonce trošku jako slavnostně, a já jsem skrz ně viděl červené stromy, nebe i oblaka… Jako sklem. Ano, představte si, skleněné postavy v jasném světle. Vidíte obrysy, i když ne zvlášť ostře, vidíte dokonce skleněnou hmotu, a přesto je sklo průsvitné a vy se díváte skrz ně…

Ještě jsem se nezmínil o očích. Měly růžovou, téměř červenou barvu, ty nebyly průsvitné. Červené oči – jako indikátorové lampy elektronického stroje … Ale nemrkaly.

Opakuji, tohle všechno jsem zachytil ve vteřině, možná ve zlomku vteřiny. Protože pak jsem vzal nohy na ramena. Vrhl jsem se k žebříku, vyběhl vzhůru, trhl páčkou pneumatické soustavy. Otvor se zavřel.

Řeknu vám to otevřeně: v tom okamžiku se mi zdálo, že jsem přišel o rozum. Myslel jsem, že blouzním, že začínám trpět chorobnými vidinami. Ale vystoupil jsem do řídicí kabiny, zapjal obrazovku – a uviděl jsem znovu tři přízraky. Pomalu odcházely k lesu. Ne, nebyla to halucinace!

Rychlými, horečnatými pohyby jsem nařídil infračervený videoskop. Ti ďáblové však infračervené paprsky propouště –

11 právě tak lehce jako obyčejné světelné. V okuláru videoskopu se objevily jenom rozmazané obrysy. Zapojil jsem tedy ultrafialové lampy. A opět z toho nic nebylo. Moje přízraky byly patrně z nejlepších druhů křemičitého skla: ultrafialové paprsky jimi volně procházely … A zatím přízraky odešly.

Mozek mi v těch chvílích fungoval asi dost nesystematicky, poněvadž když jsem se znovu podíval na ten les a vzpomněl si na spirálovité stromy, bylo mi najednou všechno jasné. Pochopil jsem, proč jsou ty přízraky průsvitné jako sklo. A proč je jejich průsvitnost hned větší, hned menší. Vždyť se rovněž přizpůsobují! Organismus těchto bytostí se během dlouhého vývoje přizpůsobil podmínkám života pod žhavými paprsky dvou sluncí, pod stále se měnící silou Infračerveného, ultrafialového a světelného záření. Mně bylo vedro, poněvadž mé tělo zahřívalo záření. Ale jejich průsvitnost se patrně zvyšovala nebo snižovala tak, aby odpovídala intenzitě záření a teplotě vzduchu.

Jiné životní podmínky vedly k jiné stavbě organismů. To se přece dalo čekat. Po téhle zkušenosti jsem byl přesvědčen, že mne v tomto světě očekává mnoho neobyčejného …

Přízraky – zatím je tak budu nazývat – se rozhodně objeví znova. O tom jsem nepochyboval. Nebály se mne, velmi klidně šly k lodi a právě tak klidně odcházely zpět do lesa. Rekl jsem si:.Přijdou. Bud ty, co tu byly, nebo jiné!’ a trpělivě jsem vysedával u televizní obrazovky.

Chvílemi jsem usínal, probouzel se, pozoroval obrazovku a znova podřimoval. Tak minulo několik dní. Ostatně na této planetě nedocházelo ke střídání dne a noci tak, jak jsme my zvyklí. Někdy svítila na obloze dvě slunce. Jindy na ní zůstával pouze Malý Sírius; bylo vidět jasné hvězdy a bledý měsíc (nechtěl jsem vymýšlet jiný název pro družici planety). Noc, skutečná noc podle našeho, ta tu nebyla, byl tu jenom soumrak.

Jednou, zrovna jsem se zase probudil, kouknu na obrazovku a vidím na ní dva přízraky. Víte, když se člověk probudí, vnímá všechno nějak otupěle. Zůstal jsem úplně klidný. Přízraky vyšly z lesa, pomalu se přiblížily k lodi a hned odešly. Tu jsem se teprve definitivně probral.

Ale od té doby přicházely často. Někdy jeden dva, jindy ve skupinách. Za soumraku jsem rozsvěcoval palubní reflektory. Přízraky se světla nebály. Nevšímaly si ho prostě.

Třetí nebo čtvrtý den – nepamatuji si už přesně – začalo pršet. Přízraky si navlékly Jakési peleríny, néco jako naše pláštěnky. Těžko určit, jakou měly ty pláště barvu: měnila se, a chvílemi byly 1 ty peleríny průsvitné.

Napadlo ml zapnout mikrofon. Přízraky spolu hovořily. Velmi tiše, naprosto klidně, řekl bych dokonce s jakýmsi nepochopitelným příšerným klidem, s dlouhými pomlkami mezi jednotlivými slovy …

V těch dnech jsem mnoho přemýšlel. Znepokojovala mne jedna otázka, nejdůležitější ze všech: dostaly se tyto bytosti ve svém vývoji dál, nebo jsou na nižším stupni než lidstvo?

Překvapovalo mne, že se chovají k vesmírné lodi celkem nevšímavě. Přijdou, podívají se, vymění několik slov – a odejdou. Copak by se tak chovali lidé na Zemi, kdyby tam přistál cizí hvězdolet? Tato až nepochopitelná lhostejnost napovídala, že rozumová úroveň přízraků nebude asi vysoká.

Na druhé straně však jejich chování vůbec nepřipomínalo divochy. Lod se snesla z nebe, ale oni se jí nebojí. Prostě se podívají a odejdou. Tak se lidé dívají na kus skály, která se urvala a zřítila s hory: je to zajímavé, ale víc nic. Napadlo mne: a co když nás ve svém vývoji naopak nesmírně předhonili?…

Jak už jsem vám říkal, přízraky se u lodi nikdy dlouho nezdržovaly. Objevily se a hned zas šly. Ale jednou jsem uviděl podivný přízrak. Dlouho obcházel kolem hvězdoletu, vystoupil po schůdkách k zavřenému vchodu, pak zmizel v lese a brzy se opět vrátil. Ano, vrátil se; zapamatoval jsem si ho podle modravé pláštěnky. Položil ke schůdkům nějaké plody – kulaté a podobné našim pomerančům – poodešel a sedl si do stínu.

Snesl se soumrak, lehce mrholllo, ostatní přízraky odešly, ale tenhle stále seděl a jeho červené oči svítily jako dva uhlíky. Začalo mi ho být líto. Pomyslel jsem si: ,Co mi může udělat? Cert to vem, vždyť je průsvitnýl Nemá žádnou zbraň, to je vidět; silnější než já není, tak čeho se bát?!’

Nemá zbraň… průsvitný… hloupost! Zvykli jsme si všechno posuzovat podle pozemských měřítek. Přízrak byl silnější než já. Jenže tehdy Jsem to nevěděl. Otevřel jsem vchod a sestoupil dolů.

Přízrak se ani nepohnul.

Nehybné červené oči – znova jsem si vzpomněl na elektronický stroj – mne upřeně pozorovaly. Teď, za soumraku, se průsvitnost snížila, a tak když Jsem sestoupil z lodi a došel asi na pět kroků k němu, spatřil jsem i jeho tvář. Neviděl jsem ji samozřejmě v plném smyslu slova, tak jak my jsme zvykli, poněvadž světlo přece jenom procházelo jeho tělem. Ale přesto jsem si přízrak prohlédl lépe, dokonce mnohem lépe než kdykoli předtím – však co se mne nadráždila a namučila neviditelnost těchto bytostí.

Tvář přízraku se podobala tváři člověka – byla jenom užší, bez vrásek, s hladkými ušními boltci, zuby, hezky rovné, měl spojeny do oblouků, vlasy dlouhé, poloprůzračné. Ale to není to hlavní. Ohromilo mne něco jiného. Usmíval sel A ten úsměv byl skutečně podivuhodný, řekl bych fantastický. Usmíval se, asi jako se usmívá Gioconda na Leonardově obraze: nepochopitelně a záhadně, něčemu, co ví jenom on sám…

Jako každý astronaut jsem nejednou dával život v sázku. Ale přiznám se, že opravdový hrdinský kousek, za nějž se nemusím stydět, jsem prokázal jenom jednou: to když jsem zůstal s tím přízrakem sám. Zůstal jsem, ačkoli ten podivný – nebo strašný, jak chcete – úsměv mne zrovna strkal zpátky ke schůdkům, k hvězdoletu.

Ostatně právě v tom okamžiku – dívali jsme se jeden druhému do očí – jsem pochopil (bývají takové okamžiky jasnozřivosti), že tyto bytosti nejsou svým rozvojem ani výš, ani níž než člověk. Jsou prostě jinél Naprosto jiné. Není možno je srovnávat s člověkem, právě tak jako nelze srovnávat … nu, třeba … delfína s orlem.

Ano, zvykli jsme si – hloupý zvykl – měřit všechno podle svých měřítek. Představujeme sl obyvatele cizích planet buď jako naši historii, nebo jako naši budoucnost. To je nesmysl! Tam, kde jsou jiné podmínky k životu, tam všechno probíhá jinak …

Přízrak se na mne díval červenými uhlíky očí a usmíval se. Začal jsem mluvit. Už si ani nevzpomínám, co jsem vlastně všechno říkal. Zdálo se mi, že už sám zvuk hlasu uklidňuje, odstraňuje nebezpečí tohoto setkání. Mluvil jsem – nikdy v životě jsem toho tolik nenamluvil. Přízrak (stále ho ještě’nazývám tím jménem) si mohl myslet, že tihle lidé jsou nejupovidanější bytosti ve vesmíru… Ale on mlčel a z jeho tváře nemizel záhadný úsměv Giocondy.

Mluvil jsem dlouho, velmi dlouho. Až jsem nakonec cítil, že už dál nemohu. Ticho však bylo nepříjemné, výhružné.

A tak jsem přinesl krystalofon a pustil krystal se zápisem hlasů těch podivných bytostí. Můj přízrak se však vůbec ne –

¦

podivil, ani neprojevil přáni si krystalofon prohlédnout.

Musím podotknout, že řeč přízraku byla velmi svérázná. Jak bych vám to vysvětlil… Chápete, připomínala úryvky hudebních vět. Naše slova se skládají z jednotlivých zvuků a je to také jasně znát. Mezi zvuky vyclťuješ jakési mezery a mezi slovy prostě díry … Jenom někdy jsou zvuky rozloženy tak, že je přijímáme zvláštně: a tehdy pokládáme slovo za krásné, melodické. Srovnejte si například slovo ,zvon’ a.popelník’. Slovo.zvon’ nejenom vyjadřuje určitý pojem; v jistém smyslu jej reprodukuje, je v něm něco, co skutečně zvoní. Ale.popelník’ je jenom popelník… Řeč těchto přízraků zněla nesmírně melodicky. Nebylo možno určit, kde konči jeden zvuk a kde začíná druhý. Přecházely plavně jeden ve druhý a už samotná skladba zvuků byla příjemná a ušlechtilá.

Přízrak, jak jsem vám už řekl, se vůbec nepodivil, když slyšel hlasy zapsané na krystalofonu. A tu jsem připadl na myšlenku přehrát mu hudbu. Napadlo mi to zřejmě proto, že řeč přízraků byla tak hudební. Vzal jsem bez výběru jeden z krystalů, byl to náhodou třetí kvartet Cajkovského.

Přízrak se ani nepohnul. Záhadně se usmíval a poslouchal. Za několik minut jsem krystalofon vypjal. A tehdy … V prvním okamžiku se mi zdálo, že jsem přístroj omylem znovu zapojil. Ale nebyl to krystalofon. Můj přízrak opakoval tón za tónem všechno, co uslyšel..Přehrál’ to naprosto věrně a čistě, se všemi detaily, bez jediné chybičky…

Jak víte, třetí kvartet je dílo velmi smutné, věnované památce Cajkovského přítele, houslisty Lauba. Ale přízrak se usmíval… Přijímal hudbu nějak jinak, avšak možná také, že dílo prostě mechanicky opakoval, tak jako krystalofon.

V těch chvílích (déšť téměř úplně ustal) se objevily ostatní přízraky. Přiměl jsem se k tomu, abych zůstal, 1 když se mi hrozně moc chtělo vrátit do lodi. Ostatně přízraky se chovaly úplně stejně jako jindy. Dívaly se na lod, na mne, vyměnily si několik slov a beze spěchu odcházely.

Pomalu jsem si na ně zvykl. Pomyslel jsem si: jestliže můj přízrak (zní to velmi zábavně, že ano, ,mů] přízrak’?) tak snadno reprodukoval hudbu, kterou slyšel všeho všudy jednou, pak má vynikající paměť. A začal jsem mu jmenovat jednotlivé předměty. Má-li takovou paměť, pak musí mít i vyvinuté myšlení, musí pochopit, že se s ním chci dohovořit.

Pokuste si představit ten podivný obraz: vysvětloval jsem přízraku význam slov – chodil jsem, běhal, padal, ukazoval na předměty, Jak se mi namanuly… ale přízrak seděl naprosto nehybně a usmíval se …

Trvalo to zřejmě dlouho. Vítr rozehnal oblaka. Vzduch se rychle rozehřál a začala se ml točit hlava. Najednou se mi zdálo, že to není nic než sen a stačí otevřít oči a všechno rázem zmizí…

Tu přízrak znenadání vstal. Byl teď v Jasných paprscích Velkého Síria téměř neviditelný: mlhavý dým, který měl nejasné, rozmazané obrysy. Prázdnota. A z té prázdnoty zazněl klidný hlas:

.Přijdu…’

A odešel.

Odešel, a já ještě dlouho stál a díval se za ním. Pak jsem se dovlekl ke schůdkům. Byl jsem unaven. Nemožně mne bolela hlava. Nechtělo se mi na nic myslet. Všechno mi bylo jedno. Zapojil Jsem přístroj na elektrický spánek a šest hodin jsem spal jako dudek – poprvé za mnoho měsíců.

Přístroj samozřejmě pracoval naprosto bezvadně a vzbudil mne přesně v určenou dobu. Vstal jsem vyhladovělý, se svěží hlavou. Je třeba říci, že když jsem se vracel do hvězdoletu, sebral jsem plody, které mi přinesl přízrak. Jak už jsem se zmínil, tvarem i rozměrem se podobaly pomerančům, byly pouze poloprůsvitné, jakoby vyrobené ze žlutého křišťálu. Voněly příjemně, třebaže trochu ostře, jako karafiáty. Teď po probuzení jsem vzal zkoušky pro jejich rozbor. Plody byly jedlé. Po výtečné pozemské snídani (možná však, že to byl oběd nebo večeře) jsem se do nich pustil. Kdybych řekl, že byly chutné, bylo by to málo. Slučovaly v sobě šťavnatost hrušky i trpkost ještě ne zcela zralé broskve a ještě cosi nepostižitelného, ale velmi, velmi příjemného.

Najednou mi blesklo hlavou, že tyto plody byly vypěstovány uměle, a moje myšlenky se vrátily k přízraku. Odpověděl mi v mé řeči. Stačilo mu k tomu pouze několik hodin. Z mého hlediska to byl zázrak. A z jeho? Dejme tomu, že by současný člověk potkal divocha, jenž ovládá na tři desítky slov. Kolik času by potřeboval, aby pochopil a zapamatoval si těch třicet výrazů, zvlášť kdyby se divoch sám vynasnažil objasnit mu jejich význam… Ve srovnání s přízrakem jsem já pravděpodobně takovým divochem. Proto pochopil celkem bez zvláštní námahy můj nepříliš složitý jazyk (z jeho hlediska) a odpověděl mi jím …

Na tomto místě se však najednou moje hypotéza rozsypala jako domeček z karet. Je zcela možné, že rozumné bytosti na některých planetách předběhly svým vývojem člověka. Vysoký rozvoj by se však musel projevit ve způsobu života. Především v technickém rozmachu. Ale obyvatelé této planety neměli rozvinutou techniku. Neměli letectvo. Neměli rádio. Velmi citlivé mikrofony.Průzkumníka’ nezachytily žádné zvuky, jež by svědčily o průmyslu. Nejméně v okruhu patnácti kilometru nepracovaly žádné motory, nejezdily automobily ani vlaky. A pravděpodobně tu nebylo ještě mnoho dalších věcí, protože všechna odvětví techniky jsou těsně navzájem spojena a vzájemně se podmiňují. Jestliže neexistují spalovací motory, nedobývají tu naftu, není rozvinuta chemie. Neexistuje-li rádio, pak asi neexistuje elektroprůmysl, elektronika a automatika, nevyužívá se atomové energie …

Podobně jako si paleontolog může z jedné kosti vykonstruovat podobu dávno vymřelých zvířat, může i inženýr z jednoho technického faktu učinit poměrně přesné závěry o úrovni rozvoje techniky. Já tyto závěry učinil a ony mi hlásily: nejsou tu na vyšší úrovni než jsme byli u nás v osmnáctém století. Naopak, jsou patrně ještě níž.

Ale tahle druhá hypotéza, podle níž obyvatelé této planety zaostali ve svém vývoji za lidmi, se mi hroutila také. Ani jeden člověk, vyzbrojený třebas nejdokonalejšlmi elektronickými stroji, by nemohl tak rychle pochopit neznámý jazyk. K tomu bylo třeba – a to je naprosto nespornéI – velmi dokonalého paměťového stroje.

Řešil jsem samozřejmě neřešitelnou záhadu. Nelze srovnávat nesrovnatelné. Co je víc? Čtverečný metr, nebo vteřina? Nesmyslná otázka I Obyvatelé této planety jsou přece naprosto jiní než my. Tahle myšlenka už mne jednou napadla. Ale něco jiného je připustit určitou věc teoreticky, a něco jiného je skutečně přijmout všechno, co z toho vyplývá. Teoreticky jsem připouštěl, že je zde cizí svět se svými vlastními zákony, jež se úplně liší od zákonů pozemských. Ale přitom mne naprosto lidsky mučila neodbytná otázka: jsou tyto bytosti ve svém vývoji výš nebo níž?

Vzpomněl Jsem si, jak přízrak – můj přízrakI – slíbil, že se vrátí. Vstoupil jsem do řídící kabiny a zapojil televizní obrazovku…

Ano, seděl na stejném místě.

Byl opět soumrak. Velký Sírlus se schoval za obzor. Spirálovité stromy se napřímily: listí měly opět modrozelené. Přízrak seděl zachumlaný ve svém plášti, červené oči mu svítily jako uhlíky. Díval se ke vchodu do lodi.

Rychle Jsem vyšel. U schůdků ležely jiné plody – šedé, kotoučovltého tvaru.

Tak jsme se setkali podruhé. A tentokrát promluvil jako první přízrak.

Tady musím něco vysvětlit. Jak si jistě pamatujete, přízrak s naprostou přesností opakoval třetí kvartet Cajkovského. Lidský hlas není prostě schopen reprodukovat zároveň hru čtyř nástrojů. Ale to není to hlavní. Chtěl jsem pouze připomenout, že přízrak opakoval všechno do nejjemnějších odstínů, dokonce i lehounké zaskřípění spouštěného krystalu před začátkem koncertu. A tato zvláštnost se pak objevila i při naší rozmluvě. Přízrak mluvil mými slovy, to znamená, že používal těchže slov, kterých jsem používal já, a přitom právě s takovým významem, jaký jsem měl já na mysli. Ale to nejcharakterističtější – mluvil mým hlasem. Je to velmi nepříjemný pocit, když s člověkem někdo mluví Jeho hlasem.

Tak tedy, když jsem k němu přistoupil, řekl:

.Odkud../

Začal jsem vysvětlovat (jistě budete souhlasit, že to nebylo lehké), ale přízrak mne velmi rázně přerušil: ,Moc mluvíš … málo ukazuješ.. A usmál se.

Vůbec se velmi často usmíval. Z těch dvou hypotéz, o nichž Jsem se vám zmínil, by si on jistě vybral tu první. Byl bych přísahal, že mne pokládá za divocha.

Nepochopil jsem zprvu, co myslí slovem.ukazuješ’. Hvězdolety mají, jak víte, stereoprojektory. Takový projektor byl i na.Průzkumníku’. Dávno už jsem ho nepoužil, neměl jsem na to náladu. Ale přízrak mne žádal, abych.ukázal’…

Strach zřejmě vůbec neznal. Když jsem ho pozval do lodi, šel. Klidně, bez nejmenšího zaváhání… Zavedl jsem ho do obytné kajuty a ukázal na křeslo. Sedl si. Bylo cosi úplně šíleného v tom obrazu. Jak bych vám to vysvětlil… Tak by asi vypadal starověký římský voják za elektronovým mikroskopem. Nebo indický kněz u radiolokátoru …

A tu, jak tam seděl, mne znovu překvapovala lhostejnost této bytosti ke všemu kolem. Nerozhlížel se, nekladl otázky, ničemu se nedivil. Divoch, který by se dostal do laboratoře, by byl jistě celý udivený. Současný člověk, kdyby se octl v chýši divocha, byl by rovněž udiven a zaujat. Ale přízrak se nedivil ničemu.

Víte, nechci vás zbytečně napínat. Vždyť kvůli napínavosti nebo dobrodružství vám to nevyprávím. Proto skočím trochu dopředu a něco vám vysvětlím.

I když jsem teoreticky připouštěl, že tyto bytosti jsou jiné, naprosto odlišné pd lidí, přesto jsem jim mimoděk připisoval lidské pocity, názory, měřítka. Všimněme si třeba řeči. Podle našeho pozemského hlediska mluvily velmi málo. Přitom však – dozvěděl jsem se to později – nehovořily o nic méně než lidé. Protože to, co jsem pokládal za jednotlivá slova, byly celé věty nebo dokonce celé monology. Abychom my řekli nějaké slovo, například.atomochoď, potřebujeme vlastně značnou dobu, něco kolem jedné vteřiny. To znamená, že na každý zvuk – v tomto případě je jich osm – připadá osmina vteřiny. Kmitočet zvukových vln je – dejme tomu – čtyři tisíce za vteřinu. Z toho vyplývá, že na každý zvuk potřebujeme asi pět set kmitočtů. Přízraky však zachycují daleko kratší zvukové impulsy. Zvuky jsou v jejich řeči kratší, a proto jsou úspornější i jejich slova a věty. To však není všechno. Už sama jejich řeč má jinou skladbu. Je prosycena pojmy, jež zahrnují celé věty. Něco podobného – samozřejmě ve velmi malé míře – můžeme najít i v naší řeči. Větu –.veličina, kterou neznáme a máme ji určit tím, že budeme vycházet z podmínek úkolu,’ často nahrazujeme dvěma slovy.neznámá veličina’. Nebo to vyjadřujeme ještě Jednodušeji – ,X’. A jazyk tím nijak netrpí, ale stává se naopak dynamičtější, řekl bych hutnější a pružnější.

Taková byla řeč přízraků. Zdálo se mi, že si pomalu vyměňují jednotlivá slova … Tápal jsem v dohadech, a přitom bylo všechno naprosto jednoduché. Říkali ,x’, ale já chtěl, aby vysvětlovali celou tu těžkopádnou větu.veličina, kterou …’

Dráždilo mne, že přízrak zůstal naprosto lhostejný, když vstoupil do mé kajuty. Protože zajímat se o něco znamená podle našeho pozemského chápání především se rozhlížet. A rozhlížet se, to vyžaduje otáčení hlavy. Přízrak hlavu neotáčel, což pro mne znamenalo, že se o okolí nezajímá. Takový byl další závěr – a opět chybný … Náš zrakový úhel je celkem malý. A navíc i v rozmezí tohoto úzkého zrakového úhlu vidíme jasně jenom část pole, dejme tomu předměty, jejichž obrazy se octnou v takzvané žluté skvrně, na sítnici oka. Můžeme si tedy opravdu dobře prohlédnout předmět pouze tehdy, když je přímo před námi. A tak dostaneme-li se do neznámého prostředí, otáčíme hlavu, abychom zaměřili pohled kolem… Jenže přízrak viděl jinak.

Jeho zrakový úhel byl téměř kruhový. Viděl najednou celou obytnou kajutu, aniž otáčel hlavu.

Tehdy jsem to samozřejmě nevěděl. Rychle jsem připravil obrazovku a vybral film, vcelku znechucen lhostejností návštěvníka. Začal jsem s krátkými obrazy, s jednotlivými pohledy. Moře, lesy, hory, řeky… Přízrak mlčel a v polotmě svítily studeně jeho červené oči. Po třetím filmu řekl:

,Co dřív …*

Pochopil jsem to tak, že mu mám ukázat historii Země, a zaradoval jsem se. Především proto, že mezi filmy jsem měl jeden velmi zajímavý; byl vyroben krátce před mým odletem a pracovali na něm vynikající historikové, spisovatelé i básníci, vytvářeli jej přední umělci, režiséři, kameramani, malíři. Ukazoval celou cestu lidstva. Vy jistě ten film znáte.

Vyhledal jsem jej, nařídil projektor a sedl si do křesla trošku dál od přízraku, abych viděl na něj i na obrazovku.

Nepamatuji se přesně, ale určitě jsem ten film viděl už po páté nebo po šesté. A přesto jsem byl znovu stržen. Zvlášť začátek byl úchvatný a měl několik opravdu výrazných, velmi působivých episod: stavba pyramid, boj gladiátorů… Kdybych se byl míň díval na obrazovku a víc na přízrak, možná, že bych byl zpozoroval… ale ne, sotva. Prostě neměl jsem ten film ukazovat. Když se na obrazovce objevila scéna upálení Bruna, přízrak vstal. Mechanicky jsem rozsvítil světlo. Přízrak se ke mně otočil a řekl:

,Lidé … zlí…’

A šel ke schůdkům, aniž věnoval jediný další pohled obrazovce, na níž se zatím míhaly jiné scény.

Stál jsem, jako kdyby mi někdo plivnul do tváře.

Nevíte, jak jsem si spílal! My, lidé, se díváme na minulost lidstva bez studu, poněvadž světlo zvítězilo nad tmou, dobro navždy přemohlo zlo. Můžeme říci: ano, v roce 1600 fanatikové upálili Bruna. Lidé se však nedali cestou, na kterou je strkali tmáři a fanatikové, šli cestou Bruna. Víme, že lidstvo (podle historických údobí podivuhodně rychlej se dostalo od divošství k spravedlivé a krásné komunistické společnosti. Ale přízrak tohle všechno nevěděl. Spatřil naši minulost, řekl: ,Lidé jsou zlí,’ – a odešel. Neměl jsem mu ten film ukazovat…

Nechal jsem vchod do lodi otevřený, vystoupil jsem do řídicí kabiny a snažil se soustředit na jiné myšlenky. Dařilo se ml to velmi špatně. Musel jsem stále myslet na to, co se stalo.

Odedávna existovaly dva názory na rozumné bytosti, s nimiž se dříve nebo později musí austronauti setkat na ostatních hvězdných soustavách. První názor, vědecký, byl velmi opatrný. Věda upozorňovala, že životní podmínky na jednotlivých planetách jsou velmi rozličné, což znamená, že mohou být rozličné i cesty vývoje organického světa. Za druhý názor, řekl bych, za druhou tradici, děkujeme literatuře. Ta se téměř vždy snažila nalézt na jiných světech něco shodného se světem naším – jen s tím rozdílem, že ono.shodné’ různě posouvala na stupnici času. Hrdinové fantastických románů se dostávali bud do minulosti Země, na planety zabydlené ještěry, například pterodaktyly, nebo se zas ocitali v budoucnosti Země, v pohádkových městech s křišťálovými paláci.

Rozumné bytosti, které žily na této planetě, připomínaly podobou (odmyslíme-li si průsvitnost) lidi. Z toho jsem mechanicky vyvodil závěr, že jejich myšlenky, představy 1 duchovní svět jsou rovněž pouhým opakováním toho, co je charakteristické pro člověka. A to byla právě chyba.

Vzpomínám si na jeden román, rozvíjel myšlenku Velkého kruhu – myšlenku o rádiovém spojení mezi světy. Ale my – já a ta cizí bytost – jsme tu stáli vedle sebe, hovořili jsme spolu, a přesto jsme se navzájem nechápali. Spojení mezi světy nespočívá jenom v technické obtížnosti, jak se domníval spisovatel. Jsou tu nesrovnatelně větší obtíže, vyvolané tím, že na každé planetě šel vývoj milióny let vlastními cestami, a proto je velmi těžké najít nějaké styčné body.

O mnohém a mnohém jsem přemýšlel, když jsem tak seděl v kabině. Snažil jsem si představit, jak ty přízraky myslí, mluví, uvažují… A čím víc jsem přemýšlel, tím jasněji se mi vybavovala Leninova slova, že rozumné bytosti na jiných planetách mohou být – vzhledem k okolním podmínkám – zcela odlišné a vůbec se nemusí podobat lidem. Lenin tuto myšlenku vyslovil již v roce 1916. On už tehdy, před dávnými lety, pochopil to, co není ještě ani v naší době zdaleka jasné všem..,“

*

„Měl jsem najednou pocit,“ pokračoval Ševcov, „jako kdybych zmoudřel, vyspěl, byl zkušenější. Ale to hlavní, co jsem cítil, byla odpovědnost. Uběhlo dvacet měsíců (podle času na hvězdoletuj od doby, co.Průzkumník’ opustil Zemi. Dvacet měsíců jsem nechtěl na Zemi myslet. Zpočátku tu ovšem byl zápas s černým prachem, ale potom … Ano, zdálo se mi, že budu silnější, jestliže se přinutím nemyslet na Zemi. Přestal jsem dokonce poslouchat hudbu, přestal jsem se dívat na mikrofilmy. Ba co víc – našel jsem si zdůvodnění: přesvědčil jsem sám sebe, že se musím soustředit jenom na bezprostřední práci…

Byla to chyba. A první moje kroky na cizí planetě byly rovněž chybné. Jako člověk jsem tak mohl jednat. Ale ne jako představitel lidstva – to rozhodně a třikrát ne!

Před půl stoletím byl vydán zvláštní předpis pro posádky hvězdoletů. Nesl hlavičku »0 možném setkání s jinými rozumnými bytostml« a říkalo se v něm: »Je nutno zachovávat největší opatrnost a ohleduplnost, neboť i dobrý astronaut může být špatným psychologem.« Předpis přikazoval kapitánům hvězdoletů, kteří by se setkali s rozumnými bytostmi, aby při prvních obtížích bez meškání cizí planetu opustili. Bylo to tvrdé, ale nutné opatřeni…

A tady, na planetě, kde přistál.Průzkumník’, byly rozumné bytosti, byl tu cizí svět. A vztahy mezi dvěma světy ted závisely na jednom člověku. V takové složité situaci jsou chyby téměř nevyhnutelné. Zvlášť je-li člověk unaven.

Obyčejně jsme my, astronaute, jenom krčili rameny, když jsme si vzpomněli na ten starý předpis. Možná, že to byla touha po objevech. Možná lehkomyslnost: zdálky se každý problém zdá jednoduchý. Ale možná, že 1 zde se projevoval vliv oné literární tradice: románoví astronauti, kteří se prodrali k neznámým světům, pronikali přece do jeho tajů s neobyčejnou lehkostí… Avšak když jsem se jako první z lidí setkal s jinými rozumnými bytostmi, pochopil jsem – i když ne hned – jak moudrý je tento zákon, napsaný před půl stoletím.

Jen velmi příznivá shoda okolností mi pomohla, že nedošlo ke katastrofě. Nevěděl jsem, co se skrývá v těch lesích se spirálovými stromy. Netušil jsem, že ta podivuhodná bytost, ,můj přízrak’, pochopí historii lidstva tak svérázně a po svém … Na každém kroku na mne číhalo nějaké překvapení. Později jsem se například dozvěděl, že přízrak mohl číst moje myšlenky – alespoň tu jejich část, která souvisela se zrakovými představami.

Pochopit chyby ještě vždy neznamená je napravit. Mnohé jsem pochopil, ale nic jsem nenapravil.

.Průzkumník’ zůstal na planetě.

ČÁST TŘETÍ

Lidé a hvězdy

„Seděl jsem v řídicí kabině u televizní obrazovky a myslel na Zemi. Zachvátil mne jakýsi podivuhodný klid.

Za šest hodin se přízrak vrátil. Uslyšel jsem jeho kroky a seběhl jsem do obytné kajuty. Přízrak došel ke křeslu a řekl:

.Nikoliv zlí… nešťastní.. ‘

Opět mnoho nepochopil. Ale pro ten úsek historie lidstva, který spatřil, to bylo spravedlivé. A já znovu, poněvadž nebylo jiného východiska, pustil ten film. Od samého začátku. Ano, kdysi bylo lidstvo nešťastné, slabé, bezmocné, a proto kruté. Ať ale taky vidí, uvažoval jsem, Jaké je dnes.

A on to uviděl.

Spatřil salvu Aurory a první traktory na polích, uviděl start prvních kosmických raket i to, s jakou vytrvalostí a úporností lidé útočili na neproniknutelnou tajgu a pusté stepi. Viděl naši planetu jako jediný les staveb: jaderné podzemní výbuchy hloubily nové doly na vzácné kovy, řízené výbuchy sopek zvedaly ostrovy nad oceány, rostly nové horské hřebeny a zanikaly staré, a kosmické lodi už navzdory nebezpečím a dálkám letěly ke hvězdám …

Přízrak mlčel. Na něco jsem se ho zeptal, ale neodpověděl. Seděl tiše a nehybně a díval se na pohaslou obrazovku. Jenom v jednom okamžiku zvedl hlavu, jako kdyby se chtěl na něco otázat, ale nakonec zase neřekl nic. A znova ztuhl v jakési strnulosti. O čem přemýšlel? Pochopil historii lidstva? Změnil svůj původní, trošku ukvapený názor?

Uběhla aspoň hodina, než jsme znova začali hovořit.

Víte, zajímal mne především název jejich planety, název bytostí, které na ní žijí. Jinak by bylo velmi těžké dávat další otázky.

Nebudu podrobně vyprávět o tomto rozhovoru. Byl dlouhý, ale téměř k ničemu nevedl. Jednotlivá slova v řeči těch přízraků zněla tak kratičce, že je nebylo možno dobře zachytit. Připomínala vzdech, lehký závan větru … Když jsem to zjistil, pokusil jsem se pochopit alespoň smysl těch jmen. Po dlouhém přemýšlení přízrak řekl, že se zdejší bytosti jmenuji.vidící jádro věcí’. Rozumíte, na otázku: Jak říkáte u vás rozumným bytostem?’ odpověděl:.Vidící jádro věcí’. To znamená, že řekl totéž co já jinými slovy. A tu mi bylo Jasné, že nemohl Jednat Jinak. Jak by se například dalo vysvětlit slovo lidé? Od té doby Jsem jim začal říkat.vidící’.

Něco podobného bylo* i se jmény. Tady bylo vůbec mnoho překvapujícího. Ukázalo se, že se jména často mění. Proč, to nevím. Ale mění se. Jméno – současné – mého vidícího znamenalo v naší řeči, jestliže jsem to správně pochopil,.Paprsek’. Jiná jména (podle smyslu, nikoliv podle toho, jak zněla) byla ,Červený list’,.Měkká voda’,.Měsíční světlo’…

Nejhorší to bylo s názvy nebeských těles. Když jsem zavedl vidícího ke vchodu a ukázal na nebe, okamžitě řekl: Sírius A a Sírius B. Dokonce jsem na okamžik strnul překvapením, ale pak Jsem sl domyslel, že vidící prostě opakuje moje slova. A protože jsem se po několika pokusech přesvědčil, že situace je beznadějná, požádal jsem ho, aby říkal alespoň Velký Sírius a Malý Sírius, poněvadž to lépe zní. Neodporoval.

Pokud jde o název planety, tady jsme se dál než za slovo.planeta’ nedostali. A tak to také zůstalo –.Planeta’.

Ano, bylo velmi těžké dohovořit se spolu. Nejenom proto, že vidící špatně rozuměl naší řeči. Nikoliv. Uvažovali jsme, je-li to tak možno vyjádřit, v různých rovinách. Cítil jsem to, ale nevěděl jsem proč. Konečně jsem se zeptal:

,A co bylo dřív na tvé Planetě?’

Člověk zůstane člověkem dokonce i v naprosto neobvyklých podmínkách. Jakmile jsem položil tuhle otázku, nemohl jsem se udržet, abych nedodal:.Ukaž…’ Chápete, já si myslel, že já jsem mu to ukázat dovedl. A byl jsem si jist, že on tp nebude moci udělat. Naši techniku neznají, o tom jsem byl přesvědčen.

Vidící se na mne podíval svýma červenýma očima a řekl:

.Ukážu…’

,Kde?’ zeptal jsem se. ,A jak?’ Usmál se.

,To je Jedno … zde …’

Neviděli jste ještě nikdy světlomet na moři? Kdesi zazáří maličký jasný ohníček, úzký proužek sklouzne po vlnách, přibližuje se, je stále širší, až vám najednou udeří přímo do očí. A vy přestanete okamžitě vidět cokoli jiného, protože pruh světla už je tak široký, že zaplňuje celý prostor… Paprsek se usmál a řekl: ,To je jedno … zde …’ A v jeho červených očích, které se podobaly živým uhlíkům, se znenadání objevila růžová záře a začala se rychle rozlévat, až zaclonila všechno kolem, tak jako když vám udeří do očí světlomet… Ne, to jsem neřekl správně. Ta růžová záře nic nezaclonila. Červené oči vidícího skutečně zazářily, rozlily se z nich mihotavé vlny světla. Ale ten světelný závěs byl poloprůzračný, a já na něm spatřil pohybující se obrazy.

Nevím, kdo si vymyslel pojem.přenášení myšlenek na dálku’. Biofyzika není můj obor. Ale zdá se mi, že je to velmi nepovedený termín. Sotva by stálo za to přenášet právě myšlenky, z toho by vznikl jedině galimatyáš. To už je lepší přenášet zrakové obrazy nebo slova. Ale ať tak nebo tak, vidící přenášeli zrakové obrazy.

Jak už jsem říkal, růžovou mlhou, na níž běžely tyto obrazy, jsem mohl vidět i všechno kolem. Ale nijak mne to nerušilo. A přesto jsem mnohé nepochopil. Především – starší historii vidících neznal dost ani Paprsek sám. Musel jsem si mnoho domýšlet. Něco z toho, co věděl on, jsem opět nepochopil já, poněvadž.vyprávění’ běželo velmi rychlým tempem. A konečně – i to nejpochopitelnější bylo z našeho hlediska naprosto neobyčejné.

Paprsek viděl jenom jeden stereofilm. A to mu naprosto stačilo, aby převzal celý složitý systém klnematograflckých prostředků: detailní záběry, nečekané perspektivní zkratky, panorámování, prolínačky… To mi rovněž vadilo, i když Paprsek používal filmových prostředků velmi zdařile.

O vzdálené historii Planety a.vidících jádro věcí’ jsem se tedy mohl spíš jenom dohadovat. Ale co jsem pochopil, že do určité etapy byly životní podmínky na Planetě velmi tvrdé, dokonce daleko drsnější než na Zemi. Možná, že ani ne o tolik tvrdší, jako spíš daleko složitější. Aspoň jsem se nakonec začal přiklánět k tomuto názoru. Například roční období se na Zemi střídají v pravidelném cyklu. Na Planetě byl naopak rok neuvěřitelně dlouhý (zahrnoval období delší než jedno naše století) a směna ročních období velmi zamotaná, tu a tam přicházela zcela neočekávaně. Planetou otřásaly zalednění, spalující sucha, veliké stěhování zvířat. To všechno ovšem působilo na vývoj vidících. A nejenom to. Vrstva ozónu v zemské atmosféře zadržuje ničivé ultrafialové paprsky. Avšak na Planetě mělo ultrafialové záření čas od času velikou intenzitu, takže si organismus vidících musel najít svůj způsob ochrany – průsvítnost. Průzračnost se vůbec stala zbraní v bitvě o existenci: pomáhala překonávat nesmírný žár, při němž na Planetě neprůhledné bytosti vymíraly, pomáhala v lovu i ukrývala před dravci…

Záření vyhubilo postupně všechny neprůsvitné. Zůstali

.vidící Jádro věcí’ a nemnohá, rovněž průzračná zvířata. To už připadlo do údobí, kdy se podstatně změnila dráha Planety. Přestaly zimy. Od pólu k pólu se rozhostilo téměř stejné klima. Na tisíce let zmizely uragány a bouře. Stromy se prohýbaly pod tíží plodů. Od té doby se vidící téměř nemuseli starat o svou existenci. Neznali, co je trpět zimou, zapomněli, co je to hlad.

Nikoliv, o tom nelze povědět několika slovy. Ještě se k tomu vrátíme … Představte si obytnou kajutu.Průzkumníka’. Nestačil jsem uklidit stereoobrazovku. Nahoře v řídicí kabině pravidelně tikal chronometr. Seděli jsme proti sobě …“

*

Seděli proti sobě – člověk a vidící, rozumná bytost cizí planety. Člověk byl oblečen v lehké bílé šaty. Vidící měl na sobě modravý plášť, který byl v rozptýleném světle palubních lamp téměř neprůzračný. I tvář vidícího tu dostala jasnější obrysy. Byla úzká, úplně hladká, s vysokým čelem. Nedal se podle ní uhádnout věk: možná, že byla velmi stará, možná velmi mladá. Vidící se nehýbal, na tváři mu strnul záhadný úsměv.

Člověk ten úsměv nepozoroval. Díval se do červených očí, které byly rozděleny na množství sotva znatelných čtvercových buněk. Z očí proudily růžové paprsky a v nich se objevovaly obrazy. Vzdušnou tkání těchto obrazů prosvítala obytná kajuta, stereoobrazovka, elektronický stroj, stůl, skříň s knihami a mikrofilmy. Nahoře v kabině odměřeně tikal chronometr. Dotěrně bzučelo dynamo stereoobrazovky. Člověk si toho nevšímal. Historie Planety ho tak upoutala, že zapomněl na všechno.

Byla to zvláštní historie. Jako by příroda podnikla podivuhodný pokus. Výjimečně vzácnou shodou okolností byla – počínaje určitou dobou – ze života.vidících jádro věcí’ na mnohá tisíciletí téměř úplně vyloučena nutnost pracovat. A vývoj se zastavil. Neexistoval už takový faktor, jako je boj o existenci, a ještě se nezrodil takový duševní podnět, jako je snaha poznávat, přetvářet, budovat.

Od té doby, co změna dráhy proměnila Planetu na věčný ráj, nemuseli se vidící vůbec starat o potravu: nacházeli ji v hojnosti na polích, ve stepích i v lesích Planety. Nemuseli se bránit před dravci, poněvadž téměř všichni dravci vymřeli. Nestrádali nepohodou, protože na celé Planetě se rozhostilo pod světlem dvou sluncí blahodárné klima bez mrazů a bouří. Možná, že se projevoval vliv záření, nebo tu byly jiné příčiny, ale počet vidících vzrůstal velmi pomalu. A oni nikdy v ničem nepociťovali nedostatek. Tak plynul čas.

Vidící žili na účet rostlinstva. Práce, tvrdá, velkolepá práce, která vytvořila člověka, která vytvořila i jejich předky, ta byla zapomenuta. Plody poskytovaly nadbytek potravy, gigantické listy oděv. Z větví stromů si stavěli přístřešky, které jim sloužily jako obydlí. Rozvíjela se pouze malá část znalostí, v nichž se potřebovali dále zdokonalovat. Museli bojovat s dravci, kteří zůstali naživu; nebojovali však zbraněmi, ale uměním podřizovat zvířata své vůli, kterou si vypěstovali v procesu vývoje.

Nesmírného rozvoje bylo dosaženo v logickém myšlení, v analýze. Boj o existenci už nepovzbuzoval myšlení vidících, ale ono se přesto rozvíjelo dál – setrvačností. Vidící se tříbili v logických hrách, daleko složitějších než jsou například pozemské šachy a ještě abstraktnějších, odtržených od skutečnosti. Zdokonalovalo se uměni, zvláště hudba a zpěv, poněvadž malířství a sochařství byly tomuto světu měnících se barev cizí.

Pokolení střídala pokolení. Práce už vidící nesjednocovala, a tak se oddělovali a uzavírali před sebou. A jako vzdálená, ale neodvratná bouře se přibližovala odplata. Čas od času se vidící ještě snažili něco pozměnit. Doutnala v nich kdysi dávno nashromážděná síla, marně však hledala východisko …

*

Ševcov pokračoval:

„Ale to už jsem sl zakryl rukama oči a přiměl Paprsek, aby přestal. Chápete, vidící – aspoň pokud jsem to mohl posoudit – nepůsobili dojmem silného a cílevědomého společenství. Naopak, byla v nich ochablost, apatie. Rekl jsem to Paprsku. Pochopil, usmál se a odpověděl.

,Nyní… ano … poněvadž … zahyneme … všichni.’

Rozuměl jsem tomu tak, že myslí na postupnou degeneraci, k níž dochází, poněvadž byla zapomenuta práce. Zeptal jsem se, zda jsem to pochopil správně. Řekl:

,Nlkollv … Nic nemůžeme dělat… Víme..

Bylo to řečeno tak, že jsem okamžitě uvěřil: ano, oni skutečně vědí…“

*

Obrazovka dvakrát mrkla, obraz se rozplynul a pohasl. A vzápětí se v televizním sále rozlehl silný hlas:

„Inženýre Tesseme, inženýre Tesseme, silný vítr serval šestý blok meteoritních antén.“

Tessem rozsvítil a řekl Lánskému:

„Tak proto se nám přerušilo spojení s.Oceánem’.“

Lanskoj neodpověděl. Jeho myšlenky se Jen pomalu vracely k tomu, co se dělo zde, na Zemi. Tak tomu bývá, když se člověk náhle probudí: oči jsou už otevřeny, ale spánek ještě taky neodešel…

Tessem mlčel a díval se na hodiny. Za pět minut se týž hlas (Lánskému se zdál veselý) ozval znovu:

„Inženýre Tesseme, šestý blok strhl s sebou ještě další antény. Tak máme už tři v pekle… Ztratili jsme spojení s hvězdolety Izumrud, Oceán, Lena. Šplháme nahoru.“

Tessem odpověděl jedním slovem: „Dobrá.“

Lánsko] se zeptal: „Je asi hodně mladý, že?“

„Ne,“ Tessem potřásl hlavou, „padesát šest let. Je to Haylord, můj zástupce. Výborný člověk.“

Zamyslel se a pak dodal:

„Můžeme se podívat nahoru. Nikdy se do toho nepletu, když je tam Haylord. Ale pro vás to bude velmi zajímavá podívaná.“

*

Skleněný sál, jenž byl pohroužen ve tmě, se chvěl pod náporem uragánu. Vítr hnal před sebou s protáhlým řevem zkroucené, roztrhané gigantické mraky. Probíjely vzduch fialovými žahadly blesků, metaly celé stěny zpěněné vody.

Světlo reflektorů stěží prosakovalo chaosem mraků, vody a větru. A v tomto chaosu byli lidé. Jejich maličké postavičky se hned objevovaly v paprscích světlometů, hned mizely ve tmě.

„Je to nebezpečné?“ zeptal se Lanskoj. Hysterické vytí uragánu, jež pronikalo masivními skleněnými stěnami, přehlušilo jeho hlas. Lanskoj opakoval: „Je to nebezpečné?“

„Ano, je,“ křikl Tessem. „Loni se dva zřítili. Muž a žena – , Francouzi. Ale spojení obnovit musíme. Předáváme na hvězdolety údaje pro navigační výpočty.“

Lanskoj se už na nic neptal. Díval se, jak maličké stříbrné postavičky úporně šplhají po neviditelných žebřících. Dorážely na ně mraky, tma je pohlcovala. Ale ony se znova objevovaly v průrvách mezi mračny a lezly stále výš a výš …

Lanskoj naslouchal neutuchajícímu hukotu vichru a říkal si, že stařík měl pravdu, když ho přiměl, aby si pohovořil s Ševcovem. Ted chápal a cítil: to je ono, proč sem vlastně přiletěl. Ne proto, aby vyslechl dobrodružné vyprávění. Ani příběh o exotickém cizím světě. To hlavní je v něčem jiném. Jako poutník, který se škrábe na vrchol hory a dlouho vidí jenom kameny na cestě, ale pak se octne nahoře a najednou spatří nekonečné dálky, jež se rozprostírají až ke vzdálenému obzoru – i Lanskoj spatřil za detaily tohoto vyprávění to velkolepé a nejdůležitější.

Setkaly se dva světy. Ten první zapomněl už v dětství na práci. Jeho život se najednou stal lehký a bezstarostný, poněvadž sama příroda o něj pečovala. Druhý svět prošel těžkou školou boje s přírodou.

Ten první už dávno neznal hoře a neštěstí. Druhý po staletí procházel úpornými boji mezi dobrem a zlem, ale vyšel z nich, zesílil a zocelil se.

Jeden svět žil na účet štědré přírody, která mu po tisíciletí rozdávala plnými hrstmi. Druhý svět po tisíciletí dostával jenom žalostné drobty. Přišel však čas, kdy si i tento svět pokořil přírodu a byl by mohl říci: ,Stačí. Ted mám všechno.’ On však řekl: ,Ode dneška se už nemusím starat o svou existenci. To je výborné, poněvadž mohu jít ještě rychleji vpřed.’

Jeden svět žil v nekonečném, a proto vyčerpávajícím svátku, druhý se konečně rovněž probojoval k věčnému svátku. Ale byl to zvláštní svátek, kdy vítězství práce a myšlenky se stalo nejkrásnějšími oslavami, kdy nejvyšším štěstím lidstva byla opojná, bouřlivá práce, která přetvářela vesmír.

A jestliže na jeden svět čekal nevyhnutelný konec, jakmile by jej příroda přestala štědře obdarovávat, druhý svět nepočítal s milostí přírody. Byl připraven hodit výzvu slunci, hvězdám, vesmíru.

*

Tady ve skleněném sále na vrcholu věže Hvězdných spojů Lánského poprvé napadlo, že za každým člověkem, za každou tou maličkou křehkou postavičkou, která se nyní míhá v paprscích světlometů, stojí tisíce a tisíce let historie lidstva. Historie velmi trudné, do určité doby dokonce kruté, která však člověka zocelila a naučila ho věčnému letu vpřed.

K ránu byly antény opraveny. Během dne pak došlo k epizodě, na níž Lanskoj později vzpomínal se smíšeným pocitem zlosti i radosti. Vítr utichl a dopravním reaplánem přiletěl na Stanici hvězdných spojů jakýsi sochař z Barcelony. Nebylo to nic divného, k Lánskému neustále přijížděli mladí sochaři. Španěl ovšem nebyl už tak docela mladý, měl bojovné pirátské kníry a vyznačoval se přímo nehoráznou uctivostí.

Setkali se v Sále oddechu, kde Lanskoj besedoval s Tessemem a Haylordem. Po nekonečných omluvách přešel host nakonec k věci. Zpočátku se Lánskému zdálo, že se přeslechl. Pečlivě vybranými větami, prošpikovanými květnatými poklonami přítomným, sochař oznámil, že udělal vynález, který vyvolá převrat v umění. „Kamenné sochy jsou ošklivé,“ řekl. „Je to přežitek barbarství. Našel jsem nový, velmi krásný materiál. Něco takového, že i nejhorší sochař z něho dokáže vytvořit mistrovská díla.“

Byla to plastická hmota, kterou bylo možno opracovávat dlátem, ale která se dala také razit. Měla zlatavou barvu a velmi dobře v sobě slučovala vlastnosti mramoru a bronzu. Sochař předvedl několik sošek; materiál byl skutečně zajímavý. O žádném převratu v umění tady samozřejmě nemohlo být ani řeči, ale plastická hmota se mohla velmi dobře hodit pro celou řadu sochařských a dekorativních prací.

Lanskoj sochaře pozorně poslouchal. Tessem se s ním bavil o technologii výroby plastické hmoty. Po chvíli ke stolu, u něhož seděli, přišli i ostatní inženýři Stanice. Sochař si tuto pozornost vyložil po svém: zdvořilost se postupně změnila v nadutost, z poklon přítomným se staly poklony vlastní osobě.

Lanskoj, jak se tak na něho díval, si pomyslel, že lidé ještě zdaleka nepřekonali nemoci minulosti – nafoukanost, nadutost, ješitnost. Nezbavili se ani obyčejné hlouposti.

„Víte,“ řekl nakonec, „já jsem taky vynalezl nový materiál.“

„0! Jaký?“ zpozorněl host. „Jaké je jeho složení?“

Lanskoj se na okamžik zamyslil, než odpověděl:

„Složení má ohromně jednoduché. P a U.“

Sochař si bezradně pohladil pirátské kníry.

„P a U,“ opakoval Lanskoj. „Hned vám to ukážu.“

A požádal, aby mu přinesli kámen, libovolný kámen, a staříkovy nástroje, které měl ve svém pokoji. Sochař mlčel, stále ještě nechápal, co se děje. Kdosi přinesl kámen a nástroje. Kámen byl světlešedý vápenec, ještě mokrý od sněhu.

Lanskoj obvykle dlouho promýšlel každou práci, pozorně vybíral model, snažil se představit sl hotové dílo do nejmenších detailů. Tentokrát však jednal naprosto obráceně. Strhl ho nějaký nezadržitelný proud, zapomněl na všechno, 1 na sochaře s pirátskými kníry, i na to, že není ve své dílně, že kámen je velmi špatný, dokonce úplně špatný.

Zlvot sochaře se měří na desetiletí, jeho práce, jestliže počítáš jen dobu bezprostředně na ni věnovanou, léty. Ale podobných okamžiků nadšení bývá velmi málo. Všechny dohromady by vydaly pouhých několik týdnů nebo možná dní, někdy dokonce pouze několik hodin života.

Lanskoj pracoval s horečnatým spěchem. Byla to kaskáda překvapujících objevů, nenadálých nálezů, neobyčejných odhalení. Myšlenka předbíhala ruce a Lanskoj i přes střelhblté tempo práce jasně viděl, kam směřuje. Tato hodina – tato hvězdná hodina umění – ho obdařila neobyčejnou smělostí a odvahou. Bez jediného zaváhání dělal to, k čemu by se jindy bez přípravy nikdy neodvážil.

Z kamene vznikla hlava člověka, astronauta, zvednutá vzhůru. Jeho tvář téměř ničím nepřipomínala obličej Ševcovův. Snad jenom moudrým a klidným pohledem a určitou hranatostí a ostrostí. Možná, že v té tváři bylo 1 něco z nespoutané odvahy Haylorda a z mužné krásy Tessema. Ale hlavně – bylo v ní úsilí jít vpřed a jenom vpřed, navzdory všemu. ,Ty dokážeš měnit osudy planet,’ šeptal Lanskoj..Dokážeš, dokážeš… Já tě tak vidím.’ A skutečně viděl za silou jednoho člověka nekonečnou sílu lidstva.

Detaily nepropracovával. To, co dělal, podobalo se jen velmi zběžné skice, studii něčeho velkého a významného. A když konečně k smrti unaven odstoupil od kamene, věděl, že nalezl to hlavní – cestu, kterou se musí dát. A ještě si pomyslel, že ten kámen je skutečně špatný, rozpraskaný…

Sochař s pirátskými kníry zmizel. V sále zůstal jenom Haylord, seděl u elektrického krbu. Když k němu Lanskoj přistoupil, Haylord vstal a zeptal se:

„Co to znamená – P a U?“

Lanskoj se unaveně usmál:

„Ach – P a U – Práce a Umění.“

Haylord potřásl hlavou:

„Ať mě ďas, ale nedomyslel jste to. Je třeba přidat ještě T. Práce, Umění, Talent.“

*

Později si Lanskoj zapsal do svého deníku: „Dřív jsem se divil, proč ševcov, inženýr a astronaut, tolik miluje poezii. Ba víc, žije poezií. V jeho vnímání světa i věcí je poezie. Řekl jsem:.Poezie je sestrou astronomie’ – a to mi stačilo. Ale vždyť to je jenom všeobecná fráze. Až dnes jsem pochopil, že skutečná poezie a velká věda je prostě jedno a totéž. V poznání je poezie a v poezii je poznání. Vědec i básník potřebují stejnou představivost. Vědec i básník přemýšlejí o stejném – o zákonech života.

Titáni renesance dovedli slučovat umění s vědou. Leonardo da Vinci byl velký vědec – tak velký jako malíř Leonardo. Michelangelo, tvůrce nesmrtelných soch a fresek, byl také vojenský inženýr. Rafael, tvůrce Sixtinské madony, archeolog. V těch dobách umění potřebovalo vědu, aby poznalo přírodu. A v našem věku věda potřebuje umění, aby hlouběji pochopila přetvořenou přírodu. Věda bez umění se podobá ohromné budově bez oken. V takové budově je možno žít: chrání před nepohodou. Jenom okny však můžeme spatřit krásu okolního světa. Jenom okny vnikají jasné a teplé paprsky…

Marx i Engels psali verše, v tom je přece také zákonitost.

Ano, možná že právě proto je Manifest komunistické strany prostoupen tak velikou poezií. Jenom básník mohl najít ten strhující začátek:.Evropou obchází přízrak..’.’

Pročetl jsem nemálo knih o budoucnosti. V těch knihách Je předpovězeno mnoho technických novinek, až po přístroje, které obnovují vlasy na pleši. Ale lidé v nich, ti se v základě ničím neliší od našich současníků. Že by spisovatele zajímala jenom technika? Já jsem ovšem sochař. Já nemohu vytvořit sousoší, které se bude skládat z pěti nových strojů, a říci:.Pohleďte, to je budoucnost.’ Pro mne je hlavní především člověk. A jeden jediný nový rys v jeho charakteru je mi daleko důležitější než kupa všelijakých elektromobilů nebo elektrických sprch …

Vzpomínám si na román, v němž se lidé budoucnosti vyznačovali především tím, že jejich řeč byla prosycena vědeckými a technickými termíny. Myslím, že tomu bude jinak. Řeč lidí se obohatí poezií. Poezií v nejširším slova smyslu. V budoucnosti budou moci lidé samozřejmě daleko hlouběji a jasněji chápat podstatu okolních jevů. Věda zdvojnásobí sílu vědeckého chápání lidí. Ale umění zdesateronásobí sílu básnického vnímání jevů.

Člověk budoucnosti, to bude básník i vědec. Přesněji řečeno, básník a vědec současně, poněvadž za Jakousi hranicí tyto pojmy splývají…

Píši nyní o lidech, ale myslím na.vidící jádro věcí’. Nevím, Ševcov ještě neskončil své vyprávění, ale zdá se mi, že.vidící jádro věcí’ už dávno ztratili právo na tento název. Ve skutečnosti patři to hrdé jméno lidem. Planost a moudrost nelze stavět do jednéroviny.

První lidé, tak se říkalo v bibli, byli vyhnáni z ráje a přinuceni pracovat. Práce jako trest… Nu a hle, na planetě.vidících jádro věcí’ příroda nechtě provedla veliký experiment. Lidé tam zůstali v ráji. Téměř zapomněli na práci. A to je nakonec dovedlo až na sám okraj propasti. Jinak to ani nemohlo být. Práce přece nejenom změnila naše předky v člověka, ale i dál člověku utvářela …

Stanice hvězdných spojů… Je tu ticho a téměř tu nejsou lidé. Rádio však sem přináší hlasy ze Země, z planet, z hvězdoletů. Zprávy o objevech, přehledy velkých staveb naší epochy, plány a touhy… Lidé, kteří tu pracují, drží doslova ruku na tepu lidstva. Dech naši doby vane nad věží Hvězdných spojů. A je to dech práce, jež se stala nezbytnou jako vzduch i žádoucí jako láska …“

*

Toho dne řekl Tessem, když se s Lánským 6etkal v televizním sále:

„Musíme počkat, teď je bleskový přenos pro dva hvězdolety, které se vracejí na Zemi. Chcete-li, posedíme zde.“

Usedli vedle obrazovky a inženýr se Lánského zeptal, co zamýšlí udělat s hlavou astronauta.

„Nevím,“ odpověděl Lanskoj. „Nejraději bych ji nechal tady. Jestli není podle vašeho míněni tak špatná, ať tu zůstane …“

Tessem mu mlčky stiskl ruku. Lanskoj se usmál:

„Když ji nechám tady, uchráním ji aspoň před kritiky.“

„Naopak,“ rozesmál se Tessem. „Ted ji uvidí na všech lodích. A tam jsou ti nejpřísnější kritikové.“

„Přemýšlel jsem o.vidících jádro věcí’,“ změnil Lanskoj téma rozhovoru. „Co myslíte, jaký mají společenský řád?“

„Žádný,“ rychle odpověděl inženýr.

Lanskoj se na něho udiveně podíval.

„Ano, v podstatě žádný,“ opakoval Tessem. „Kdysi dávno probíhal společenský vývoj vidících skoro stejně jako u lidí.

Práce přeměnila vidící v rozumné bytosti. Vznikla prvobytně pospolná společnost. Ale právě v této etapě byla práce ze života společnosti vyloučena. VýVoj se přerušil. Vidící nepoznali otrokářskou společnost, nepoznali feudalismus … A navíc i prvobytně pospolná společnost se začala rozpadávat. Zmizelo to, co všechny spojuje – společná práce.“

„Dobrá, ale přesto nelze říci, že vývoj úplně ustal,“ nesouhlasil Lanskoj. „Vidící museli přece stavět jakési domy, bojovat s dravci, kteří zůstali naživu …“

„To je málo,“ pokrčil rameny Tessem. „To se jenom podobá práci. Copak si zvířata rovněž nestaví doupata a nebojují s dravci? K rozvoji lidské společnosti je nutná právě lidská práce. Výroba. Vidící se podobají dětem, talentovaným dětem (.výjimečně talentovaným,’ dodal pro sebe Lanskoj), nenaučili se pracovat, a proto se ani nemohli stát dospělými… Ale už máme čas.’

Zapjal reproduktor.

Do televizního sálu se vedral praskot výbojů. Lánskému se zdálo, že slyší hlas Vesmíru; šumění vzdálených hvězd, šplouchání elektromagnetických vln, které miliardy let tekou prázdnotou … Pak praskot utichl, přemožen hlasem člověka.

*

„Musíme si nějak poradit,“ řekl Ševcov. „ ,Oceán’ se dostal do oblasti elektromagnetických polí, začaly poruchy … Víte co, uděláme to tak. Budu vám vyprávět jenom to nejnutnější, a vy – budete-li se chtít na nějaké technické detaily zeptat – ptejte se Tessema. Zná to.

Měl bych vám vlastně hned povědět konec té historie. A pak, bude-li ještě čas – podrobnosti a detaily. Ale přece jen se pokusíme zachovat posloupnost. Ostatně teď už ani sám nevím, v jakém pořadí jsem ten cizí svět objevoval. Vidící si nesmírně rychle osvojoval naši řeč; mohl jsem mu dávat stále obecnější a obecnější otázky … A tak to pro mne byla jakási řetězová reakce objevů.

Ale snad bych měl především podrobněji vyprávět o očích vidícího. Myslím, že už jsem vám to říkal – zbarvení jeho očí se měnilo: hned byly růžové, hned červené. A někdy se v nich rozsvěcovaly a hasly jasné jiskérky. Velmi brzy jsem si povšiml zajímavé zákonitosti: jiskřiček bylo tím víc, čím usilovněji vidící přemýšlel. Když na mne čekal u hvězdoletů, jiskřičky se skoro neobjevovaly. Ale při rozhovoru se jejich počet rychle zvětšoval a tehdy byly jasně patrné. Dokonce ani nevím, s čím bych to srovnal. Něco podobného můžeme snad pozorovat ve spintartskopu, když jeho obrazovku bombardují radioaktivní částice. Jenže vy jste se sotva kdy mohl dostat k spintariskopu. Ale to hlavní, co chci říci: že Jiskérky.vidícího jádro věcí’ souvisely s myšlením. Už samo vědomí, že vidím bezprostředně práci rozumu, už to mne vzrušovalo…

A ještě jeden fakt. Při usilovném myšlení se jiskřičky v očích rozhořívaly jakoby vlnami – jejich jasnost se měnila v závislosti na jakémsi vnitřním rytmu. Přesněji několika rytmů. O tom jsem se velmi brzy přesvědčil.

Zmiňoval jsem se už, že vidící měli velmi hluboké znalosti v lékařství. Tyto znalosti byly samozřejmě svérázné. Jejich lékařství připomínalo částečně naše lidové lékařství východní, čínské á indické.

Paprsek, když předával svoje myšlenky, díval se mi do očí. Podle nich také pravděpodobně zjistil, že nejsem docela zdráv.

Rekl mi:

,Je třeba to opravit..,!

Neznal ještě slovo ,léčiť. Pochopil jsem a zeptal se: Jak?’

Vidící jádro věcí se ke mně přiblížil a já spatřil, jak se rozbouřily jiskérky v jeho očích. Přiznám se, že jsem vůbec netoužil po tom, aby mne.opravovala’ bytost, která má jen velmi mlhavou představu o anatomii a fyziologií člověka, o lidských nemocech. Chtěl jsem ustoupit stranou – a nemohl jsem. Rytmus jiskřiček, obyčejně neurovnaný a kmitavý, se rázem stal výrazný a rychlý. Bylo to, jako kdyby se v očích vidícího najednou zrodily a roztočily ohnivé víry. Působily hypnoticky: spoutávaly pohyby, otupovaly vůli…

Nevím, jak dlouho trval ten stav podivné strnulosti. Jiskřičky začaly zas hasnout a jejich rytmus se měnil. Paprsek seděl v křesle a jako vždy se záhadně usmíval. A já jsem najednou pocítil, že nemoc zmizela. Moje vědomí bylo nádherně jasné a každá buňka v těle vibrovala nadbytkem sil…

Byl bych tomu moc rád přišel na kloub a začal jsem vypočítávat nejrůznější způsoby léčení a zároveň krátce vysvětlovat jejich podstatu.

Ale Paprsek jen úsečně odpovídal:

,Ne … ne …’

A teprve když jsem vyčerpal téměř všechny své lékařské vědomosti, řekl:

,Ano … Je to … čžeňczju … Pícháni jehlou…’

Vidící samozřejmě nevěděli, že právě tohle posiluje činnostnf proudy. Nevěděli ani, co to činnostní proudy jsou. Ale tak jako čínští lékaři, kteří pozorovali už před čtyřmi tisíci lety, že nemocní se někdy uzdravují po náhodném píchnutí jehlou, postupovali i oni čistě experimentální cestou. A dostali se po této cestě nesmírně daleko.

Těžko vám mohu vůbec vysvětlit, jak dobře jsem se cítil. Předtím už řadu měsíců jako by mezi mnou a okolním světem stálo matné sklo. A teď někdo sklo rozbil a bylo pryč. Mohl jsem opět přemýšlet naplno, opravdově.

…Průzkumník’ si pobyl na planetě ještě pak asi dvě stě., hodin. Celou tu dobu jsem nechával vchod otevřen. Vidící volně vcházeli do hvězdoletu. Někdy mi bývalo hrozně. Díval jsem se z řídicí kabiny, jak po obytné kajutě mlčky chodí průsvitné postavy, v červených očích jim svítí bílé Jiskřičky. Je ovšem třeba podotknout, že normálně se v očích vidících jiskérky téměř neobjevovaly. Tyto bytosti patrně už dávno přestaly cítit potřebu neustálého myšlení; jejich oči hledívaly jaksi prázdně, bezvýrazně. Ovšem zde na lodi přemýšleli usilovně. O čem? Nevím. Nesnažili se se mnou dohovořit.

Přicházeli a odcházeli. Jenom Paprsek se choval jinak. Vůbec se něčím lišil od ostatních. Vidící se k němu chovali možná ani ne tak uctivě, jako spíš s velkou opatrností. Když jsem se o tom Paprsku zmínil, odpověděl: ,2l]i už dlouho..

Začal Jsem se o to blíž zajímat a dozvěděl jsem se, že vidící žijí kolem čtyř set let. Jejich osady (města neznali) jsou rozpočítány na jedno pokolení. Každé nové pokolení, jakmile dosáhne dospělosti, odchází z osady a organizuje novou. Osada, poblíž které.Průzkumník’ přistál, byla velmi mladá. Žili zde vidící v průměrném věku osmdesáti let. Paprsek přišel z osady starců. Jestli jsem to správně pochopil, bylo mu kolem 330 let… Mimochodem, různým stářím se dal jistě vysvětlit i různý vztah k blížící se katastrofě. Pro Paprsek už nemusela nic znamenat, ale mladým hrozila záhuba.

Vyptával jsem se občas na tuto katastrofu, ale marně. Paprsek se vždy okamžitě pohroužil v pochmurné rozjímání a neodpovídal…

Možná, že jsem měl na nějakou dobu opustit hvězdolet a vydat se dál, ale k čemu by to bylo? Nic zásadně nového

(snad kromě příčin přibližující se katastrofy) jsem už nemohl poznat. Podmínky života na Planetě jsem znal. Setkal jsem se s.vidícími jádro věcí’ a seznámil jsem se (i když pouze v nejzákladnějších rysech) s jejich historií. Měl jsem záznamy, které pořídily přístroje.Objevitele’. A hlavní úkol spočíval nyní v tom, abych dopravil tyto údaje na Zemi. Může sem přiletět velmi dobře vybavená expedice. Ne už pouze jeden člověk, ale stovky speciálně připravených lidí.

A ještě jeden důvod mne zdržoval na palubě. Kolik bych asi tak mohl ujít? Třicet kilometrů? Padesát? Sto? Paprsek mi ukázal celou planetu, a to bylo nejrychlejší cestování. V růžové záři, která vycházela z jeho očí, jsem spatřil mořský příboj u zelenavých skal, nekonečné lesy se spirálovitými rostlinami, jež vzdáleně připomínaly naše kaktusy. Viděl jsem ruiny starověkých staveb s podivuhodnou spirálovitou kolonádou…

Ano, rozvaliny, pouze rozvaliny. Vůně tlení se vznášela nad Planetou.

Bohužel to, co mi ukazoval Paprsek, nebylo možné zaznamenat na filmový pás. Ba dokonce jsem vidící nemohl ani vyfotografovat..Průzkumník’ měl provést pouze zkušební let, a přistání na neznámé planetě bylo naprosto nepředvídané. Proto jsem neměl s sebou fotoaparát, a astrograf se hodil pouze pro fotografování hvězd.

V prvních dnech jsem ještě myslel na to, že přivezu na Zemi nějaké předměty související s kulturou vidících. Už jsem samozřejmě nedoufal, že tu najdu atomorolery nebo osobní konvertoplány. Ale knihy! Bez nich není přece možné předávat znalosti. A přece tu knihy nebyly. Ano, vidící neznali knihy. V každém případě je neznali už velmi dlouho. Nepotřebovali je. Jejich paměť nahrazovala tisíce, možná desítky a stovky tisíc svazků. Všechno, co vidící jednou zaslechli nebo spatřili, jim zůstávalo v paměti na celý život. Jejich paměť – rozsahem i silou – o mnoho převyšovala lidskou.

Když jsem o tomhle přemýšlel, stále víc jsem se utvrzoval v přesvědčení, že kdysi byly životní podmínky na Planetě značně složitější než na Zemi. Právě to asi podmínilo vysokou úroveň předků.vidících jádro věcí’. Člověk začal vládnout nad Zemí, když se jeho mozek a ruce ještě mnoho nelišily od mozku a rukou lidoopů. Na Planetě to zřejmě bylo jiné. Prudké změny podnebí ztěžovaly boj o existenci. Kdyby tu nebyl dosti značný rozdíl v rozvoji mozku a rukou, mohla by každá větší změna podnebí poskytnout převahu živočichům. Předkové vidících se stall pány Planety, až dlouhý boj zbystřil jejich rozum. Jak jsem pochopil z Paprsková vyprávění, byla zvířata daleko dokonalejší než na Zemi, a proto také musely být daleko vyvinutější i první myslící bytosti.

Když jsem to Paprsku vyložil, usmál se a odpověděl:

,To je už dávno … Nyní děláme sami…’

Dlouho mi vysvětloval, jak to.dělají’. Nakolik jsem pochopil (a pochopil jsem velmi málo), existoval tu celý zvláštní systém, jímž podněcovali práci mozkových center, aby rozvíjeli a posilovali paměť. Všechno to se však dělo ze setrvačnosti, bez jakékoli nutnosti. Další rys tragédie …

Ať už tomu bylo tak nebo onak, paměť vidících rozhodně vyvolávala úžas. Jednou mi Paprsek naprosto přesně předvedl úryvek ze stereofilmu, který jsem mu ukázal v den našeho setkání. V růžové záři vycházející z jeho očí se objevily známé obrázky … Pak se najednou zeptal:

,Lidé … různí? Černí, bílí…’

Dlouho jsem mu vysvětloval, že existuje několik lidských ras. Nevím, možná že stejně nepochopil, proč se vytvořily různé rasy a proč se nyní postupně slévají v jednu rasu všelidskou.

Musím říci, že některé věci – dokonce velmi prosté – jsem nedokázal Paprsku za žádnou cenu vysvětlit. Nechce se mi používat slova.hloupost’ – to by bylo samozřejmě nespravedlivé, ale přesto jakousi svéráznou nechápavost bylo možno u vidících pozorovat. Musel jsem vynaložit například nesmírné úsilí, abych Paprsku vysvětlil význam hodinek, prachobyčejných hodinek. Považoval je za živého tvora. Nakonec jsem mu je daroval. Radoval se z nich jako dítě. A pak jsem zahlédl, že je hladí – přes všechno vysvětlování zůstaly pro něho živou bytostí…

Tato nechápavost se podivuhodným způsobem spojovala s ohromnou silou logického myšlení. Vidící byli moudří, je-li to tak možno vyjádřit, v hranicích určitého, celkem úzkého okruhu otázek. Neznali stroje, proto jsem při sebevětší snaze nemohl Paprsku vyložit zařízení třeba nejprostších přístrojů. Ale když jsem mu ukázal šachy, okamžitě všechno pochopil a lehce nade mnou vyhrál, třebaže mně pomáhal elektronický stroj.

Pokusil jsem se ho seznámit s matematikou a užasl jsem, jak rychle si ji osvojuje. V krátkém čase docela volně operoval integrály. Sám vyvozoval nové formule, hledal nové matematické prostředky. Zdálo se mi však, že považuje matematiku za logickou hru, Jen trochu složitější než šachy.

Ano, mysleli jsme v různých rovinách. Možná, že i Paprsek se domníval, že jsem někdy neobyčejně nedovtipný …“

*

„V těch dnech,“ vyprávěl dál Ševcov, „došlo k události, jež pro mne zůstává záhadou dodnes. Jednou se vyhoupla ze spirálovitých stromů lesklá bilá koule. Měla v průměru asi půl druhého metru a letěla ve výši pěti až sedmi metrů. Pohybovala se pomalu a zlehka se kolébala. V první chvíli se ml zdálo, že je to malý balón z gumy nebo z plastické hmoty, jakých používáme k průzkumu atmosféry. Koule se však pohybovala proti větru I Přibližovala se k.Průzkumníku’ a oslnivě zářila v paprscích Velkého Síria.

Rychle jsem zmizel v lodi a oblékl si ochranný skafandr. Nevěděl jsem, co je ta koule vlastně zač. Je-li nebezpečná a čím. Ale cosi v jejím chování mne nutilo k ostražitosti.

Když jsem znova sestoupil – už v ochranném skafandru – na zem, kroužila koule kolem lodi. Byl to podivný obraz. Jako živá bytost se sunula těsně podél trupu.Průzkumníka’, zdálo se, že si jej prohlíží. Čas od času se zastavovala, jako by cosi zkoumala důkladněji, a pak se znova dávala do pohybu.

Nikoliv, nebyla to živá bytost. Povrch koule byl ideálně hladký, bez jakýchkoli výstupků nebo štěrbin. Nemohl jsem na té zrcadlové ploše najít sebemenší detail, který by mi něco napověděl. Rostlina? Ale v pohybu koule bylo znát, dá-li se to tak říci, jakousi promyšlenost. Zkoumala.Průzkumníka’, a zkoumala ho docela rozumně. Dlouho se zdržovala u míst, na něž bych 1 já obrátil zvláštní pozornost, kdybych takovou lod spatřil poprvé …

Nyní už o tom mohu vykládat klidně,“ usmál se Ševcov, „ale tehdy jsem stěží potlačoval horečnaté rozčilení. Bylo mi jasné, že jakmile si koule prohlédne lod, začne se zajímat o mne. Snažil jsem se co nejrychleji přijít na kloub tomu, co ten záhadný balón vlastně je. Ani rostlina, ani zvíře… Zůstávalo tu jediné přijatelné vysvětlení: koule je kybernetické zařízení. Ale čí a jaké? Na tuhle otázku jsem ovšem odpověd neměl. Kouli samozřejmě nevytvořili vidící. Ale co když na planetě žijí kromě vidících ještě jiné rozumné bytosti? Třeba ne zde, ale kdesi na jiné pevnině …

Jak jsem čekal, koule se nakonec začala přibližovat ke mně. Zapjal jsem indikátory, ale ani jedna z kontrolních lamp se nerozsvítila. To znamenalo, že kolem koule není ani záření, ani elektrické nebo magnetické pole. Stál jsem, nehýbal jsem se a usilovně jsem přemýšlel, jak se koule vlastně drží ve vzduchu. Bylo znát, že je velmi těžká; nápory větru s ní sotva pohnuly. Na zrcadlově hladkém povrchu nebylo vidět žádné pohybové zařízení. A přesto se koule držela ve vzduchu, a nakolik jsem mohl soudit, dokonce velmi stabilně.

Koule kolem mne kroužila asi deset minut. Snesla se do výše lidské postavy, obíhala kolem a chvílemi se ke mně přibližovala tak těsně, že jsem se jí klidně mohl dotknout. Přiznám se však, že mne něco takového ani nenapadlo. Naopak, snažil jsem se, abych se ani nepohnul. Čekal jsem, že se nakonec něco stane a všechno se vysvětlí. Ale když kouli omrzelo létat kolem, zvedla se prostě o kus výš a zůstala viset, jen se sotva znatelně kolébala.

Vzal jsem hroudu suché hlíny a hodil po ní. Byl jsem připraven na všechno, dokonce i na elektrický výboj, ale to, co se stalo, bylo daleko děsivější. Hrouda ke kouli nedoletěla. Jako by se před ní dostala do něčeho hustého a lepkavého – její pohyb se zpomalil, na okamžik uvízla ve vzduchu a pak spadla …

Chtěl jsem to zkusit znovu a našel si novou, větší. Ale hodit jsem už nestačil. Najednou jsem cítil, že někam padám. Koule mne odmrštila o dobrých pět metrů a jen díky skafandru jsem z toho vyvázl se zdravou kůží. A koule jako kdyby se nic nestalo – visela na stejném místě…

Zamířil jsem zpátky k lodi. Prošel jsem přímo pod koulí, ale ta se ani nepohnula. Byla zřejmě docela mírumilovná; pokud bylo třeba se bránit, bránila se – ale nic víc. Jakmile jsem však vystoupil po schůdkách a otevřel vchod, okamžitě sebou trhla a dala se do pohybu. Bylo zřejmé – chce se dostat do lodi. Jenže jsem ještě stačil zaklapnout za sebou uzávěr.

Zajímalo mne, co si ted ten prevít vymyslí. Naše pozemské kybernetické stroje by v takové situaci patrně zůstaly u žebříku a čekaly by, až se vchod znova otevře.

Nechal jsem si skafandr, vystoupil jsem do řídicí kabiny a zapjal obrazovku. A tu jsem viděl – koule jako by se přilepila k plášti lodi a rychle se zmenšovala. Zapojil jsem televizní spojení s oddělením, na jehož stěně koule zvenčí visela. Nechtělo se mi věřit vlastním očím – koule pronikala pláštěm lodi. Jak se postupně venku zmenšovala, rostla uvnitř lodi na opačné straně silného titanového pláště druhá koule.

Je to sice podivné, ale právě v tom okamžiku, kdy jsem se díval, jak koule proniká pláštěm, uklidnil jsem se najednou a pochopil, že mi ta koule nic neudělá. Ted je velmi těžké, abych vyložil řetěz myšlenek, který mne přivedl k tomuto závěru. Mihlo se mi to všechno hlavou jako blesk. Ale podstata byla asi tahle.

To, co se na první pohled zdálo neuvěřitelné, dokazovalo jenom vysokou úroveň bytostí, které kouli vytvořily. Kdyby největším vědcům sedmnáctého nebo osmnáctého století byl někdo řekl, že je možno vidět silnou kovovou deskou, pokládali by to za žert. Ale po objevu rentgenových paprsků a paprsků gama nikdo nepochyboval, že záření může kovem procházet. No a bytosti, které vytvořily kouli, dovedly kov udělat prostupným taky pro hmotu, z níž byla koule vyrobena. Ale tím se zhroutil můj předpoklad, že někde na jiné pevnině Planety existuje třeba civilizace, jež se liší od civilizace.vidících jádro věď. Aby bylo možno vytvořit tuto kouli, k tomu bylo zapotřebí nesmírně vysoké úrovně vědy a techniky. Sousedství s takovými bytostmi by se zákonitě projevilo na vidících. Daleko pravděpodobnější bylo, že koule je jakousi automatickou průzkumnou stanicí, která sem byla vyslána z jiné planety. Aspoň její chování připomínalo v mnohém ohledu chování našich kybernetických stanic, které byly posílány na palubách automatických hvězdoletů ke vzdáleným planetám. Koule pozoruje. Koule se brání, ale neútočí. Tak se přece chovají i naši roboti-průzkumnícl…

Opakuji, že všechny tyto myšlenky mi jenom bleskurychle proletěly hlavou. Přitom jsem si už představoval, jak koule proniká kovem. No, byly to jenom docela obecné předpoklady. Nevěděl jsem tehdy, že i na Zemi se už dělají pokusy s přetvářením materiálních objektů v řízené záření s následující zpáteční přeměnou záření ve stejný objekt.

Viděl jsem na obrazovce, jak se koule rozdělila na dvě průměrně stejné části. Jedna, ve tvaru polokoule, zůstala venku jakoby přilepena k plášti. Druhá, jež pláštěm pronikla, vzala na sebe opět tvar koule a pomalu se začala pohybovat po lodi – z oddělení do oddělení.

Šel jsem k řídicímu pultu a otevřel všechny vnitřní přepážky. Nemělo smyslu kouli zdržovat. Ted Jsem sl byl naprosto Jist, že mi nic nehrozí.

Trvalo to přes dvě hodiny. Koule proletěla všemi odděleními, otočila se několikrát kolem elektronického stroje a nakonec pronikla do řídicí kabiny. Zastavovala se u každého přístroje, nad klaviaturou řídicího pultu visela aspoň pět minut. Pak se nejkratší cestou (nikoliv tou, kterou se do kabiny dostala) vrátila do oddělení, z něhož začala svou prohlídku. A opět se všechno opakovalo – jenže v opačném sledu. Koule se přilepila k plášti lodi a začala se pomalu zmenšovat. Zároveň se začala zvětšovat ta část, jež zůstala venku. Za tři minuty (díval jsem se na hodiny) se obě polovičky znovu spojily a koule, blýskajíc v paprscích Velkého Slria, se pomalu zvedala nad lod.

V té chvíli jsem zapojil magnetické pole. Na obrazovce bylo zřetelně vidět, jak sebou koule trhla a zastavila se. Zvýšil jsem napětí. Koule – jako kdyby nechtěla – se začala přibližovat k lodi. Ale já rychle magnetické pole vypjal. Nechtěl jsem kouli poškodit. Ted už Jsem nepochyboval, že mám co dělat s automatickou kybernetickou stanicí.

Koule se opět vznesla asi třicet metrů nad loď a dlouho zůstala v klidu. Podrobně jsem zapsal do palubního deníku všechno, co jsem viděl, a nakonec ve stručnosti zaznamenal i svou domněnku. Poté jsem znova vystoupil z lodi, ale už bez skafandru.

Koule se okamžitě dala do pohybu. Připlula ke mně a začala opisovat kruh. Tvářil jsem se, jako kdybych si toho nevšímal. Vystupoval jsem a sestupoval po schůdkách, chodil kolem hvězdoletu. Koule mne sledovala krok za krokem, ale ani jednou se nepřiblížila na dosah. Pak znova zaujala své místo nad loukou.

Netrpělivě jsem čekal na Paprsek. Vidící mohli o této kouli vědět velmi mnoho.

Paprsek nakonec přišel a nesl v plášti asi tři desítky různých plodů. Prosil jsem ho o to. Zajímalo mne, čím se vidící živi. Ale tentokrát jsem se na přinesené plody sotva podíval. Měl jsem plnou hlavu koule.

Je třeba říci, že na příchod Paprsku vůbec nereagovala. A ani on si jí nevšímal. Moje první otázka byla, co o ní Paprsek ví. Ten se ani nepodíval vzhůru, usmál se a odpověděl jedním slovem:

.Dávno..

Tu jsem ukázal na nebe a zeptal se:

.Odtud?’

,Ano,’ odpověděl Paprsek klidně..Ukaž!’ řekl jsem.

Usmál se. V jeho očích se objevila známá růžová zář. Růžová mlha mne zavalila a já spatřil povalené stromy a hluboký kouřící kráter. Z jámy se vznesly jedna za druhou tři bílé koule. Zlehka se pohupovaly, jak letěly nad zuhelnatělými stromy.

Růžová záře pohasla. Paprsek opakoval:

.Dávno…’

Můj dohad se potvrdil. Zařízení koule však zůstalo zahaleno tajemstvím. Od té doby se už ani jednou nespustila dolů. Nehybně visela nad loukou. Postupně jsem si na ni zvykl. Ale pokaždé, když jsem se na ni podíval, začaly mi v hlavě kroužit myšlenky o tom, že kdesi existuje ještě jedna civilizace. Nekonečný vesmír je plný tajemství. Na lidi ještě čekají podivuhodné, fantastické objevy …“

*

„A nemohl jste dopravit kouli na Zemi?“ zeptal se Lanskoj.

„Přenos skončí dřív, než vaše otázka doletí k Ševcovovi,“ poznamenal Tessem. „ ,Oceán’ už je daleko. Odpovím vám sám. Bylo velmi nebezpečné pokusit se kouli chytit. Mohla se bránit. Kromě toho nebylo jasné, jak by snesla let. Mohlo to skončit katastrofou i pro hvězdolet. Nynější druhá expedice však se bude vážně zabývat i těmito koulemi. Ostatně o tom si ještě pohovoříme. A zatím poslouchejte…“

*

„Jednou za soumraku,“ vyprávěl ševcov, „jsem zaslechl hudbu. Byla průzračná a čistá jako horský pramen stékající se skály, jako Griegova Solveižina píseň. To zpívali vidící. Vyšel jsem z lodi, sedl si na schůdek. Koule, která za soumraku dostávala šedivou barvu, se lehce pohupovala pod poryvy svěžího větru. Nad spirálovitými stromy svítil Malý Sírius. Stromy se napřímily a člověk měl málem pocit, že to jsou naše jívy. Soumrak, stromy, vzdálená píseň. Na okamžik jsem pocítil lítost, že musím planetu opustit. I když v mých představách setkání s rozumnými bytostmi bylo jiné, daleko slavnostnější a významnější. I když jsem tu nenašel křišťálové paláce a obyvatelé planety neměli osobni létací stroje. Možná, že jiné hvězdolety už planety s křišťálovými paláci objevily. Ale mně je přesto tento svět nesmírně drahý… Nejen proto, že jsem ho objevil. Opravdu ne. Já se zde i mnohému naučil. Kdysi si člověk podle svého obrazu a podle své podoby vytvářel bohy. Pak začal podle svého obrazu a své podoby osidlovat cizí planety rozumnými bytostmi. Mne už ted ta naivní sebejistota nadobro opustila. Setkal jsem se s vidícími a pochopil jsem, že mnohotvárnost života je nekonečná.

A vidící? Mohli oni pochopit lidi? Náš svět, který jde vpřed a nechce se zastavit, jim byl naprosto cizí.

Přiznám se, že jsem mnohé vidícím zatajil. (Přesněji řečeno, zdálo se mi, že jsem zatajil, ale Paprsek si pravděpodobně přečetl moje myšlenky). Neřekl jsem, že v den, kdy.Průzkumník’ odletěl do hvězdného světa, věřila ještě asi jedna sedmina obyvatelstva Země v nejrůznější bohy (kdežto.vidící jádro věci’ v žádné bohy nevěřiliJ, že na Zemi ještě leckde zůstaly kláštery, kostely, věznice, že tam ještě čas od času vybuchovala rasová nenávist…

Snažil jsem se vůbec co nejméně mluvit o lidech a víc se dovídat o vidících. Je to velmi složitá věc, vzájemné pochopení dvou světů. Zkuste si například představit náš život z Jejich hlediska. Kdyby starý dub mohl přemýšlet a srovnávat svůj život s životem člověka, došel by asi k podobným závěrům jako vidící. Ano, život stromů je klidný, čistý. O mnoho převyšuje délku lidského života. Existují přece stromy, které přetrvají tisíciletí. Stromy neznají bolest. Ale který člověk by vyměnil svůj krátký věk za tisíciletí takového života?!

Ostatně není spravedlivé srovnávat vidící se stromy. Spíš Je můžeme přirovnat k velkolepému stroji, který byl už dávno převeden na mrtvý chod. Dávno, ale ne navždy 1

Čert to vem! Dokonce ani v člověku se tak lehce nevyznáš. A vidící byli.cizinci’. Není divu, že jsem tak mnoho nepochopil, že to nechápu ani dnes. Například mi byl naprosto nejasný jejich společenský řád. Vidícím patrně vládli stařešinové. Ostatně vládli – to není pravé slovo. K stařešinům se obraceli, jestliže bylo nutno něco řešit. Nic víc. Ale to bylo také všechno, co jsem z Paprsková vysvětlování pochopil. Stejně tak se ml nepodařilo zjistit, kolik vidících žije na Planetě. Nepodařilo se mi spatřit živočichy Planety. Jenom jednou proletělo kdesi vysoko po obloze hejno téměř neviditelných ptáků, možná trochu podobných, tak se mi to aspoň zdálo, našim čápům. Ano, i Planeta ještě čeká na své objevitele …

Odkudsi z dálky se nesla lehounká píseň. Tu tlchla, tu opět sílila. Pomyslel jsem si, že v cizích světech může být všechno rozdílné, ale přesto jedno zůstává pochopitelné všem. Hudba. V jedné staré knize jsem se setkal s touhle myšlenkou: rozumné bytosti, které konstruuji dokonalé hvězdolety, nemohou být zlé. Já bych to řekl jinak: nemohou být zlé rozumné bytosti, které vytvořily překrásnou hudbu.

A Jak jsem tak seděl na stupínku před hvězdoletem, znenadání mne napadlo: lidé a vidící se nakonec navzájem pochopí. Ne proto, že lidé mají hvězdolety a vidící umějí přenášet myšlenky a léčit v mžiku nemoci. Nikoli. Lidé a vidící se pochopí navzájem, protože oba světy milují život a to překrásné, v čem se život projevuje …

O tomhle jsem přemýšlel, když jsem poslouchal píseň vidících. Nepozorovaně se snesla noc. Skutečná hvězdná noc. Poprvé za celou tu dobu… Možná, že právě proto také vidící zpívají?

Nad lesem visel srpek měsíce a na nebi svítily hvězdy. Podivné nebe! Nebe s cizími souhvězdími… Některá souhvězdí, například Plejády, bylo možno ještě rozeznat. Ale ostatní se změnila k nepoznání. Nemohl jsem najít Velký Vůz, Orion, Persea… Jako každý astronaut jsem takové nebe viděl nejednou, ale teprve zde jsem pocítil, jak málo se podobá pozemskému. Souhvězdí, věčná a neměnná souhvězdí, odtud byla úplně jiná.

Nu což, lidé se dlouho dívali na nebe zdola a zdálo se jim nepředstavitelně vzdálené. My nyní v tom nebi létáme. Co je pak na tom divného, že nevidím souhvězdí Velkého psa? Vždyť můj hvězdolet je v soustavě Síria – Alfy Velkého psa…

Nevím, jaká síla mne najednou přiměla vstát a jít v tu stranu, odkud se nesla píseň. Rychle jsem minul palouk a zastavil se u vysokého stromu. Bylo ticho; jenom vítr šelestil dlouhými listy a rozvinuté, téměř rovné větve skřípěly. Píseň, stále tak jasná a čistá, zněla nyní silněji. Šel jsem správným směrem.

Oblaka zakryla měsíc a tma zhoustla. Instinktivně jsem se přitiskl ke stromu. A tu jsem zpozoroval, že jeho kmen světélkuje – vydával měkké načervenalé světlo. Patrně to byl další prostředek ochrany před silnými změnami radiace.

Kůra stromu pohlcovala přebytek zářeni a s nastupujíc! tmou je zase vyzařovala.

Vešel jsem do toho světélkujícího lesa. Stromy blikotaly celkem slabě, aby to stačilo k orientaci. Jenže půda světélkovala rovněž (žlutozeleným světlem) a zůstávaly na ní stopy mých kroků. Byl to patrně mech, ve dne jsem si ho nevšiml (možná, že prostě nebyl vidět). Ale ted mi to dodalo jistoty: věděl jsem, že se mohu snadno vrátit.

A vidící zpívali dál svou píseň. Snažil jsem se jít potichu, opatrně jsem obcházel stromy. Konec konců jsem tu přece jenom nezvaným hostem… V jednom místě jsem se musel prodírat dosti hustým porostem keřfl, na jejichž širokých listech byly velmi výrazné fialové pásy. Na třicet kroků odtud rostly jiné, vyšší keře, s modravými listy, jež ostře voněly mátou. A pak se mi před očima rozevřel prostorný palouk a na něm jsem spatřil toho, jenž zpíval. Ano, nepřeřekl jsem se. Na palouku byl jeden – pouze jeden – vidící. Seděl na balvanu, asi patnáct metrů ode mne, zachumlaný do jasně červené světélkující pláštěnky. Zprvu jsem nevěřil, že je sám. Díval jsem se upřeně do tmy a hledal další zpěváky …

Stále týž omyli V tomto cizím světě bylo třeha jednou provždy odvrhnout pozemské představy a měřítka. Na Zemi by k takové písni byl nutný sbor a orchestr; ba ani to ne, velkolepý sbor a velkolepý orchestr; zde to patrně dovedl každý z nich.

O čem zpíval vidící? Nevím. Ale jeho píseň byla smutnější a smutnější. Ne, to není to pravé slovo. To nebyl smutek, ale jakási beznadějná zoufalost. Zoufalost, na niž si již zvykli…

Dlouho jsem poslouchal a bál jsem se pohnout. Vítr tiše ševelil světélkujícími listy a cizí píseň letěla k cizímu nebi…

Vidící seděl nehybně. Připomínal sochu. A teprve když jsem se podíval pozorněji, viděl jsem, že se zlehka pohybuje do taktu písně. Ale to nejpodivuhodnější bylo, že rovněž svítil. Závan větru poodhalil pláštěnku a já spatřil, že tělo vidícího vyzařuje mihotavé oranžové světlo.

Kdesi v dálce se ozval výkřik, zněl jako přidušený sten. Ale vidící dál zpíval svou žalostnou píseň. Začalo mi být najednou těžko a obrátil Jsem se nazpátek k lodi.“

„Vracel jsem se k hvSzdoletu a celou cestu jsem ještě slyšel zpěv. Říkal jsem si, že vidící jsou nesmírně osamocení, a moje myšlenky se mimoděk začaly točit kolem nadcházející katastrofy. I když je to podivné, ale právě mezi těmi světélkujícími stromy mne poprvé napadla domněnka, která se velmi rychle stala jistotou. Když jsem vstupoval do lodi, věděl jsem už, jaké nebezpečí vidícím hrozí. Věděl jsem také, proč vidící tuší nevyhnutelnou katastrofu. Proč ]1 cítí, jako cítí zvířata na Zemi blížící se zemětřesení nebo povodeň. U pozemských zvířat se vypěstoval instinkt, jenž je varuje před katastrofou. Zde docházelo k jiným pohromám, nesrovnatelně větším svými rozměry, protože souvisely se změnami dráhy Planety. A bytosti, které na Planetě žijí, mají také dávno vypěstovaný instinkt, který je varuje před příchodem takových pohrom …

Ano, všechno spočívalo ve změnách dráhy. V dvojité hvězdné soustavě je dráha planety složitou prostorovou křivkou. V soustavě Síria se situace komplikovala ještě tím, že tu kromě hvězd byly další dvě velké planety. Proto na třetí, malou planetu působila současně přitažlivost čtyř těles.

Představte si let mušky kolem lampy. Muška krouží, poletuje, kličkuje, ale neustále se drží ve světle lampy a dráhu jejího letu byste mohl v průměru zobrazit kruhem nebo elipsou. Tak tomu bylo i s Planetou. Pohybovala se po velmi rozmarné dráze, ovšem nikdy se příliš nevzdalovala od svých dvou slunci. Tak uplynuly (od poslední katastrofy] desítky, možná stovky tisíc let – až jednou se přitažlivost všech čtyř těles složila tak, že se planeta dostala na jinou dráhu. Jako by se muška, která krouží kolem lampy, najednou odtrhla a vletěla ze světla do tmy a chladu. Ostatně, neberte tuto analogii tak doslovně. Planeta nikam neodletěla, Její dráha se prostě protáhla. Naše Země proletí svou dráhu za rok, planeta.vidících jádro věci’ dělala jeden obrat za sto třicet let. Ale změna dráhy vedla k tomu, že asi kolem čtyřiceti let z těchto sto třiceti mělo vládnout na planetě drsné, chladné podnebí. Přibližně jako u nás v Antarktidě … Zjistil Jsem to později – asi za čtyři hodiny, když elektronický stroj zpracoval výsledky pozorování.

… Na nebi svítil Velký Sírius. To, co bylo v noci – světélkující les, píseň vidícího – se mi ted zdálo fantastickým snem, nic víc. Pracoval jsem s elektronickým strojem a myslel jsem na osud Planety. Všechno záviselo na tom, kdy začne ochlazování. Věděl jsem, jak s ním bojovat. Ale až příliš dobře jsem chápal, že sám mnoho nezmohu. Tady nebylo třeba nic vymýšlet. Jenom uskutečňovat. Ale co muže dokázat jeden člověk?

Čekal jsem na odpověď elektronického stroje. Jedno Jediné číslo, a co všechno na něm závisí. Jestliže stroj řekne:,Dvacet leť – pak sem stačí přijít lidé. Ale řekne-li: ,Dva roky’ – pak… co pak? Může jeden člověk zabránit kosmické katastrofě? Třásl jsem se jako v horečce. Netrpělivostí, a mám-li mluvit pravdu, strachem. Nikoliv za sebe. Mně nic nehrozilo. Ale myšlenka na to, že svět vidících by měl zahynout, mě zbavovala poslední špetky rozvahy.

Ostatně nervozita rychle zmizela. Uvědomil jsem si, že se rozčiluji zbytečně – protože jsem vůbec nesprávně postavil otázku. To se ví, že jeden člověk by nemohl v takové situaci nic udělat. Jeden člověk by nemohl zadržet blížící se katastrofu. Ale se mnou byly znalosti všech lidí. A třebaže moje paměť mohla z těchto znalostí uchovat jenom malou část, jsou přece zaznamenány v knihách, na magnetických pásech, na filmech. A já už dokážu najít, co bude třeba.

Stroj stále ještě zpracovával údaje, a já – počítaje s nejhorším – jsem se pídil v paměti po tom, jaké konkrétní úkoly asi budu muset řešit.

Nejdřív vám však musím vysvětlit, jak je vlastně možno bojovat s ochlazováním.

Vy už jste určitě slyšel o takzvané křemíkové reakci. Když k ní na jednom místě dojde, pak se tato řetězová jaderná reakce přenáší všude tam, kde je křemík. Stačí zapálit docela malý kousíček půdy – třeba jako hrášek – a oheň se okamžitě začne šířit do hlubin země i po jejím povrchu. Křemíkový požár se prohryzá zemskou kůrou, projde pouštěmi, horami, po dnu oceánů, nic ho nezastaví… Obejde celý svět a vrátí se k tomu, kdo ho zapálil. Kdysi to taky bylo jedním z podnětů k všeobecnému odzbrojení… Tak tohle asi víte, nevíte však možná, že křemíkové reakce bylo už také prakticky použito. A dokonce nejednou. Došlo k tomu ve vesmíru, proto to není všeobecně tolik známé. Napřed roznítil profesor Jurigyn křemíkovou reakci na nevelkém asteroidu Juno. Asteroid – měl v průměru kolem sto devadesáti kilometrů – shořel za jedenáct měsíců. Několik let poté Serro a Frantini opakovali pokus na Hyperionu, jedné z družic Saturna. Pokus se však nepodařil, dopustili se jakési chyby ve výpočtech. Konečně Syzrancev a Vaděckij navrhli využít křemíkové reakce ke změně počasí na jedné pláněti v soustavě hvězdy Epsilon Erldana. Klima tam bylo chladné, asi takové jako na Islandu. Ale planeta měla družici. Syzrancev a Vaděcki] vypočítali, že křemíku – bude-li zapálen – je na družici tolik, aby teplo vydrželo půldruhého tisíce let.

Tak bylo možno bojovat s ochlazováním I tady. Celá věc je samozřejmě jednoduchá jenom v principu. Vznikly by klimatické pásy, období s palčivým létem, kdy by vydávaly žár zároveň Malý i Velký Sírius a ještě planoucí družice …

Ale nejsložitější ze všeho bylo, jak získat geologické údaje. Křemík bývá na družicích rozložen vždy více nebo méně nerovnoměrně, zvlášť ve velkých hloubkách. Tady by bylo třeba velmi pracných geologických výzkumů, aby člověk mohl určit, jaké množství náloží a na jakých místech má být založeno. Chyba je nebezpečná: požár může zhasnout, nebo se zas rozhořet příliš silně. Právě tyhle geologické výzkumy, to byla překážka, s kterou jsem si dobře nevěděl rady. Co zmůže jeden člověk bez průzkumné aparatury?

Ostatně, jak jsem už říkal, není to správně postavená otázka. V takových případech se musí přemýšlet nikoliv o tom, co není, ale o tom, co je. Něco jsem přece jenom k dispozici měl…

Jak jsem tak o tom všem uvažoval, přistoupil jsem ke vchodu. Svěží vltr hnal nad lesem načechraná oblaka. Bílá koule visela jako dřív nad paloukem a pohupovala se ve větru. Tu a tam se v průrvách mezi mraky objevil Velký Sírius a stromy okamžitě zčervenaly, smršťovaly se, jako kdyby se zavrtávaly do půdy. Pak znova přilétla oblaka, spirálovité kmeny se zvedaly vzhůru a dlouhé listy opět dostávaly modrozelený odstín.

Tento svět si žil svým životem a nebylo mu vůbec nic do mne a do mých myšlenek. Najednou jsem měl pocit, že ta podivuhodná planeta se svou šálivou hrou barev je věčná a nezničitelná. Ze nad ní visí katastrofa, to je jenom výmysl elektronického stroje, který nyní škodolibě vypočítává čas, jenž má tomuto světu zůstat. Ale stromy, podivuhodné stromy hrající barvami, ty zde budou stát navždy… A bylo mi hrozně líto, že jsem v noci, když jsem se vracel světélkujícím lesem, přemýšlel o katastrefě a neutrhl si ani jedinou větévku…

Za deset minut jsem vešel do obytné kajuty. Stroj dokončil výpočty a lhostejně opakoval svým skřípavým hlasem-:

oo

.Dvacet pět… Dvacet pět..

Ostré ochlazení má tedy nastoupit teprve za dvacet pět let. Kdybych řekl, že mi spadla s ramen hora, bylo by to málo. Spadla mi s nich celá planeta …

Toho dne Jsem poprvé po mnoha měsících poslouchal při snídani hudbu. Myslel jsem na lidi a hvězdy. Dřív nebo později začnou lidé přeměňovat vesmír. Dávno už jsme vytvořili atmosféru na Marsu, chystáme se zažehnout umělé slunce nad Neptunem. Ale to jsou jenom první kroky. Přišla doba, v níž je třeba nejenom objevovat, ale také přetvářet. Ted lidé musí pronikat do vesmíru ne už jako objevitelé nebo cestovatelé, ale jako stavitelé.

Bylo už objeveno osmdesát devět planet. Tato je devadesátá. A na každé planetě bude třeba něco přetvořit… Jednou dokážeme řídit reakce v nitru hvězd. Dokážeme měnit dráhy planet. Už dnes však jsme schopni udělat velmi mnoho. Zde, nad devadesátou planetou, se rozhoří malinká hvězdička. Aťsi bude její život krátký. Ať křemíkový požár pohasne za několik staletí. Za tu dobu lidé určitě přijdou na něco jiného …

Krystalofon hrál ještě Lisztovu rapsodii, ale já už na hudbu docela zapomněl. Devadesátá planeta nepatří přece lidem – a tady začínal problém daleko složitější než geologický průzkum družice. Na devadesáté planetě žijí.vidící jádro věci’. Zachránit je před ochlazením, to není celkem tak složitý úkol. Ale pak bude nutno je zachránit před nimi samotnými. Vrátit jim to, co Jim kdysi dávno dalo právo nazývat se.vidícími jádro věcí’. Jak se budou chovat k našemu zásahu? Na tuto otázku nemohl odpovědět žádný elektronický stroj.

Vidící nás neznají. Můj naivní pokus se stereofilmem byl odsouzen k nezdaru. Film ukázal základní historii posledních pěti století. Pro lidi je to ohromný výsek času. Co však znamená těch pět století pro vidící? Jejich průměrný věk převyšuje čtyři sta let. Mnozí žijí i pět a šest set let. Mohl Paprsek chápat stereofilm historicky? Možná, že pro něho inkvizitoři, kteří se vypořádali s Brunem, a my, jsme současníky …

Nikoli, stereofllmy to nemohou objasnit. Ani moje vysvětlování by nebylo k ničemu. Je velmi těžké, téměř nemožné si představit, jaké závěry vyvodí Paprsek z každé mé věty.

Zamítal jsem nejrůzně Ší varianty jednu za druhou. Až jsem konečně přišel na nápad, který se mi zdál na první pohled velmi riskantní. Ale pak Jsem si řekl, že Je naprosto logický. Ba co víc, že Jinak to ani nejde. A myšlenka měla pro mne ke všemu i technický půvab. Ale hlavně – bude to tak nejčestnější. Doposud jsem kličkoval. Neřekl jsem Paprsku všechno. Ne proto, že bych se styděl za temné skvrny v historii lidstva. Opravdu ne. Čím dále jsme ušli za tak krátkou dobu, tím velkolepější byla naše cesta. Obával jsem se však, a ne bezdůvodně, že mne Paprsek nepochopí.

Už jsem vám říkal, že vidící měli absolutní paměť. Nepochyboval jsem o tom, že to, co se Paprsek dozví, bude předáno naprosto přesně ostatním. Ale mozek vidících měl ještě jednu zvláštnost. Rychlost vnímáni byla u nich daleko vyšší než u lidí. A na to jsem také spoléhal. Správnou představu o lidech mohl Paprsek získat jenom tehdy, bude-li znát velmi mnoho. Rozhodl jsem se seznámit ho s naší literaturou.

Knihy, to je duše lidstva, jeho zrcadlo a svědomí. Předčítací aparát elektronického stroje mohl Paprsku přečíst ve velmi rychlém tempu stovky svazků zapsaných na mlkrofilmu. Během několika dní by se tak dozvěděl o lidech téměř vše …

Teoreticky byla tato myšlenka bezvadná. Paprsek už znal dostatečně jazyk, aby pochopil když ne jeho krásu, tedy alespoň smysl. Velký počet knih při vhodném výběru téměř vyloučí nesprávné pochopení. Pomyslel jsem si dokonce, že si Paprsek může sám měnit rychlost čtení. Nebude tak těžké mu vysvětlit, jak se přístroj řídl.

Technické detaily… Na určitý čas mne přímo zhypnotizovaly. Dokonce jsem pro ty jemnůstky techniky zapomněl na to hlavní. Ale stačilo vzít do ruky kartotéku mikrofilmů, a tohleto hlavní odsunulo všechno ostatní do pozadí. Shakespearův Titus Andronicus, to Je čtrnáct vražd, třicet čtyři mrtvol, tři useknuté ruce, Jeden vyříznutý jazyk… V tomto jediném díle je určitě víc hrůz a bolesti, než v celé novodobé historii.vidících jádro věci’… Ano, mnohé knihy vyprávějí

0 tom, co tak dlouho provázelo historii lidstva – o válkách, porobě, krutosti, nevědomosti. Mám to všechno předložit soudu vidícího? Pochopí, že je to pro nás daleká minulost? Vždyť pro něho dvě stě tři sta let Je vlastně krátké období. Mám ho s tím seznámit – nebo nemám?

Možná, že bych se nebyl tak snadno rozhodl odpovědět na tuto otázku. Ale v kartotéce jsem našel mezi jinými knihami

1 dílo Jak se kalila ocel’. V této knize je víc bolesti než v mnoha jiných, a přece oslavuje to dobré, jasné, čisté. Napadlo mne: Jestli vidící nepochopí krásu a velikost lidi, ať je vezme čerti’ Je hloupé přikrašlovat historii, je hloupé snažit se ji líčit v růžových barvách. Ať se Paprsek dozvi všechno, co a jak bylo. Vždyť knihy nejenom zlo popisují, ony je také odsuzují. Co na tom, že.nás od doby, kdy zlo ještě vládlo na Zemi, dělí jenom půl druhého století? Co na tom, že ještě není všechno zlo vymýceno? Ale od dob Velké revoluce jsme ušli takovou cestu, že není možné to neocenit.

Začal jsem vybírat mikrofilmy. Nehledal jsem knihy, které by ukazovaly lidstvo lepší, než jaké skutečně bylo. Hle –– Faust. Mnoho trpěl, mnoho se mýlil, páchal zlo. Ale nakonec mohl říci:

… poslední závěr moudrosti je ten: Jen pak jsi hoden svobody a žití, když rveš se o ně den co den …

Starý Faust vysušoval bažiny, zvedal přehrady. Ten by nesložil ruce v klín před blížící se katastrofou, byť by byla sebestrašnější. A v každém z nás je kousíček Fausta.

Vidící by mi mohl říci: ,Vy, lidé, nám chcete prokázat dobro? Ale proč vám máme věřit? Kdo jste vlastně? Ještě před sto lety – všehovšudy před sto letyl – Jste zničili dvě města zbraní, kterou jste si sami vymysleli. Ještě před několika desetiletími Jste vynakládali své nejlepší síly na zdokonalení zbraní. Aťsi nejste všichni stejní. Ale my posuzujeme celé lidstvo. Každý z vás odpovídá za to, co se děje na vaší planetě.’ A já bych odpověděl:.Prošli Jsme těžkými zkouškami. Ale právě proto se nemůžeme vrátit zpět. Křemíková reakce byla rovněž zbrani, a nyní naopak přináší světlo, teplo, život. To dobré v člověku se nezrodilo včera. Vzniklo hned s člověkem. Jenže bylo uzavřeno, spoutáno. Nyní se však osvobodilo navždy. A copak to není zákonité, že právě my, kteří jsme poznali tolik hoře, získali jsme právo nabídnout pomocnou ruku ostatním?’

Ano, každý z nás odpovídá za to, co se děje na naši planetě. Kdysi, není tomu tak dávno, byl náš svět omezen na Zemi. Hovořili Jsme různými jazyky. Mysleli jsme a žili různě. Až teprve nyní se považujeme za jedinou rodinu. Víme, že pro jiné myslící bytosti jsme čímsi Jediným, společným – lidstvem, lidmi. Proto při setkání s nimi každý z nás odpovídá za všechno lidstvo. Za jeho minulost, přítomnost a budoucnost.

Podle mého Je hluboká zákonitost v tom, že lidstvo vstoupilo do vesmíru až za komunismu. A není to Jenom v rozvoji techniky. Nebylo možné setkat se s cizími rozumnými bytostmi, aniž bychom dřív – a Jednou provždy – zvítězili nad vládou zla na Zemi. Jinak by setkání bylo skončilo katastrofou. Komunismus dal lidem nejenom technickou možnost dalekých letů, ale i morální právo na setkání s Jinými rozumnými tvory.

… Toho dne přišel Paprsek pozdě. Ráno se objevili dva vidící a mlčky vstoupili do hvězdoletů. Byli to Jacísl velmi zvědaví vidící, nahlédli i do řídicí kabiny a dlouho stáli před televizní obrazovkou. Pokusil Jsem se s nimi promluvit Neodpověděli a nepozorovaně zmizeli, Jako kdyby se rozplynuli ve vzduchu.

Vítr zesílil. Oblaka letěla nad vrcholky stromů. Potom zaduněl hrom a na vysušenou půdu dopadly těžké krůpěje deště. Paprsek přišel v pláštěnce, která se leskla vlhkem. Ty pláštěnky už jsem tehdy dobře znal. Dělali si je ze širokých listů jakési rostliny a švy slepovali zvláštním rostlinným klihem.

Přes všechny mé obavy Paprsek okamžitě pochopil, co mu nabízím. Ukázal jsem mu, jak si má seřizovat přístroj, a zeptal se ho, jak dlouho bude schopen poslouchat. Odpověděl:

Jeden náš den … nebo i víc..

Den na Planetě odpovídal přibližně třem pozemským dnům. Předpokládal jsem, že vidící jsou vytrvali, ale tohle Jsem, přiznám se, nečekal.

Paprsek si sedl do křesla před elektronický stroj, na který byl napojen předčltací aparát, a stiskl klávesu… A nic se nestalo. Ovšem jen z mého hlediska. Kmitočet zvukových vln byl při velké rychlosti čtoucího aparátu tak vysoký, že se zvuk přeměnil v ultrazvuk. Já nic neslyšel. Ale Paprsek si Ještě zvýšil rychlost čtení…

Šel jsem nahoru do řídicí kabiny. Nezbylo ml nic jiného než čekat.“

*

Na obrazovce za ševcovovými zády se otevřely dveře. Do radiokabiny vešla žena. Podala Ševcovovi lístek papíru, usmála se a Lánsko] zachytil její pohled.

„Znáte ji?“ zeptal se ho Tessem.

„To je … –

„Ano. Jak jsem vám už říkal, ševcov ted letí s velkou posádkou. Výzkumná rada dlouho posuzovala problém.vidících

Jádro v8cť. A rozhodla, aby Jim byla poskytnuta pomoc. I když zpočátku třeba pomoc nežádaná. Zítra bude usnesení Rady oznámeno.. „Ale ta žena … ona …*

„Ano. Čekala. Účastnila se rovněž hvězdného letu. A když se ševcov vrátil na Zemi… Vás překvapilo, že je stejně mladá?“

Žena na obrazovce zamávala přátelsky rukou a vyšla z radlokabiny.

„Přenosy ze Stanice jsou už přerušeny,“ řekl Tessem. „Nyní už pouze přijímáme.“

„Představoval jsem si ji jinak,“ zamyšleně poznamenal Lanskoj. „Vlastně je téměř taková… Je… a není. Tvář Rafaelovy Madony, ale oči… oči diblíka.“

Inženýr se rozesmál.

„A vy Jste věřil Ševcovovi, když mluvil o jejích očích? Nikdo tak špatně nezná ženu, jako člověk, který je do ní zamilován.“

„Ten kontrast je ale překvapující,“ řekl Lanskoj stále tak zahloubané. „Tady je sochařství bezmocné. Oči zobrazovat nemůžeme.“

„Můžete vyjádřit duši,“ nesouhlasil Tessem. „Viděl jste … a to už si své vyjádření najde.“

„Poslechněte,“ zeptal se Lanskoj, „a proč Jste připomněl, že Stanice už jenom přijímá?“

Tessem se usmál.

„Zůstal mi ještě ryzlink, škoda, že nás už ševcov neuslyší. Ale my dva připijeme ženám.“

*

„Předpovědi jsou nepříznivé,“ pokračoval Ševcov. „Poruchy rychle vzrůstají, musíme vydávat mnoho energie, abychom udrželi spojení. Co bych vám ještě pověděl?…

Tak jsem tedy čekal v řídicí kabině a vidící seděl dole u stroje. Čas se strašně táhl – ty tři dny byly nekonečné. Několikrát jsem sestoupil do obytné kajuty. Paprsek se lhostejně díval na stroj. Ale v Jeho červených očích bouřily snopy Jisker. Ještě nikdy Jsem neviděl, že by jich bylo tolik. Připomínalo to zpěněné, klokotajíc! moře – pod bílou pěnou už nelze rozeznat vlastni modř vln. V jeho očích bouřily, pulsovaly, kolébaly se proudy jisker a já chápal, jak veliké Je napětí, které skrývá za svým tichým úsměvem.

Bouře už dávno utichla. Velký Sírius se vySplhal k zenitu a zdálo se, že se tam nadobro zastavil. Pracoval jsem v motorovém oddělení, dřímal jsem, snažil jsem se číst… Uběhlo víc než osmdesát hodin, když jsem najednou zpozoroval, že Paprsková tvář už není lhostejná. Možná, že jsem se mýlil. Nevím. Ale zdálo se mi, že se v jeho obličeji míhá hned smutek, hned zase radost. Bylo to sotva znatelné. Lehký závan, nic víc.

Šel jsem zpátky do řídicí kabiny a nařídil si přístroj elektrického spánku. Ty tři dny mne přišly příliš draho. Sotva jsem se držel na nohou.

Za čtyři hodiny mne přístroj vzbudil. V obytné kajutě už nikdo nebyl. Vidící odešel. Elektronický stroj byl vypjat.

A znova se táhly nekonečné vysilující hodiny čekání, naplněné těžkými pochybami. Vzal to das, ale jaké všemožné hrůzy si vymysleli romanopisci, když popisovali dobrodružství na neznámých planetách: písečné bouře, atomové výbuchy, elektrické medúzy… A zde svítil přívětivě Velký Sírius, vítr laskavě houpal podivuhodnými stromy, všude bylo ticho a klid. Jenže já v tom tichu dal k posouzení.vidícím jádro věcí’ celou historii lidstva, a to mne vzrušovalo nepoměrně víc než jakékoliv bouře nebo vpád ještěrů. Jak bych chtěl, aby teď na mém místě stál jeden z těch, kteří s takovou lehkostí popisovali setkání cizích světů! Setkali se, okamžitě si porozuměli, potlachali si, rozešli se … Jaký nesmysli

A čas ubíhal. Ano, teprve nyní jsem do posledního písmene pochopil hlubokou moudrost starého předpisu, který varoval před riskantními pokusy s obyvateli cizích planet. Paprsek se neobjevoval, a já si začínal myslet, že to je jeho odpověď.

Nastal večer. Velký Sírius vystřídal na nebi Malý. Pak se i Malý schoval za obzorem. Podobalo se to bílé noci; ta zde vždy ohlašovala blízký východ Velkého Síria.

Čekal jsem. Rozhodl jsem se, že počkám ještě šedesát hodin.

Ale uběhlo sedmdesát hodin, a já si řekl: Ještě deset.’ Čistě mechanicky, jako ve snu, Jsem připravoval.Průzkumníka’ k odletu. A co se mi motalo v hlavě … Toho dne, když Jsem se holil, hlavu stále plnou myšlenek na vidící, jsem dlouho stíral mýdlovou pěnu se spánků. Pěna nešla dolů. Byly to šediny.

Do stanovené doby – do poslední lhůty – zbývalo sotva několik hodin. Seděl jsem na stupíncích hvězdoletů. Nad lesem stoupala rozžhavená koule Velkého Síria. Hořel tak pronikavým bělomodrým světlem, až se mi zdálo: užuž se přepálí a zhasne … Ale nepřepálil se. Stoupal vytrvale vzhůru a stín hvězdoletů se zkracoval. Bílá koule nad paloukem zářila v těch oslepujících paprscích jako maličké slunce. Všiml jsem si zajímavého jevu: koule nevrhala stín. Dodnes nevím, jak to vysvětlit.

Začalo být vedro. Vstal jsem a naposledy jsem pohlédl na oranžové stromy. Pak jsem se otočil ke vchodu. A v tu chvíli se ozval zezadu klidný hlas:

.Neodcházej…’

U schůdků stál Paprsek.

Nevím, proč jsem ho nezpozoroval dřív. Možná proto, že přišel z té strany, kde zářil Velký Sírius, a ostré světlo změnilo průsvitné tělo v neviditelné. Stěží jsem rozeznával švy pláštěnky.

Rychle jsem sestoupil k němu. Stáli jsme tam, kde končil krátký stín lodi. Stáli jsme vedle sebe, tváří v tvář. Myslel jsem na to, že se nyní rozloučíme..Průzkumník’ se musí vrátit na Zemi. Jinak sem přiletí jiný hvězdolet, a všechno se bude opakovat od počátku … Musím ho varovat, všechno mu povědět. Musím mu vysvětlit, jaká katasrofa hrozí Planetě.

Velký Sírius stoupal k zenitu. Nastával dusný a spalující žár. Červené oči.vidícího jádro věcí’ se na mne upřeně dívaly. A pak …“

*

Stáli tam, kde končil krátký stín lodi. Nad černou zemí, rozpálenou dvěma slunci, stoupaly rozžhavené proudy vzduchu. V těch vzdušných potocích, lámajících světlo, se oranžověčervené stromy chvěly jako plamen kolébaný větrem. Ševcova začalo bolet od nesmírného jasu ve spáncích.

„Ty … opouštíš …“ řekl Paprsek.

Ševcov sebou trhl. A odpověděl jako stroj:

„Ano.“

Pak se zeptal: „Odkud to víš?“ Vidící potřásl hlavou.

„Vím všechno … opouštíš … přijdou druzí…“ V jeho očích se začaly rozhořívat v růžové aureole jasné jiskérky. Ševcov si pomyslel:.Zpátky! Rychle zpátky!’, ale nemohl udělat ani krok. Myšlenka pohasla, ztratila se. Jiskérky přitahovaly, lákaly jako tůň.

Obrazy, které se objevily v růžové mlze, byly podivuhodně známé. Ševcov spatřil soustavu Síria – dvě hvězdy a tři planety, uviděl družici kolem jedné z planet. Pak se družice rozhořela a Ševcov pochopil, že je to odraz jeho vlastních myšlenek. Ano, byly to jeho myšlenky, předpoklady, pochybnosti, rozpočty, formule, schémata …

Růžová záře se začala zmenšovat jako stín lodi při východu Velkého Síria. Vidící se záhadně usmíval. Ale možná, že se to Ševcovovi jenom zdálo.

„Vím,“ opakoval Paprsek.

Nyní Ševcov pochopil: ano, ví. Vidící mohou číst myšlenky.

Dlouho mlčeli. Parný a horký vítr k nim zanášel omamné vůně.

„Lidé … málo žijí…“ zamyšleně řekl.vldícl jádro věcí’. „Stále na cestě …“

„Málo,“ souhlasil Ševcov. „Ale i my se naučíme žít dlouho. Teprve jsme zahájili svůj pochod.“

„Jdi,“ řekl Paprsek. „Budu se dívat…“

ševcov přikývl.

„Sbohem. Odstup ke stromům.“

Trochu ho mrzelo (nechtěl si to sám přiznat], že se Paprsek s ním tak lehce loučí. Ale hned si uvědomil: ,Zase se držím našich představ… vždyť několik desetiletí, to je pro vidící hrozně krátký čas, téměř niď

„Sbohem,“ řekl znova.

Paprsek odešel, rozplynul se v paprscích Velkého Síria. ševcov vystoupil po schůdkách a ohlédl se. Kolem hvězdoletu se červenala rozpálená půda. Bílá koule pomalu odplouvala k lesu. Jako by věděla, že lod v nejbližších okamžicích odletí…

*

„A potom,“ pokračoval ševcov, „jsem vešel do řídicí kabiny a zapojil iontový urychlovač. Přístroje ožily, hvězdoletem otřásly vibrace, a já teprve plně pocítil, že od této chvíle začíná můj návrat do našeho světa. Tam venku je cizí svět. Ale zde je můj, náš svět. Moudrý, odvážný, mohutný.

Zvedl jsem.Průzkumníka’ nad louku a zapojil zesilovače televizní obrazovky. U spirálovitého stromu, jehož svinutý kmen připomínal tělo obrovitého hada – stál Paprsek. Jako vždy i teď se záhadně usmíval. Nemohl mne slyšet, ale přesto jsem řekl:

„Náš život je krátký. A jsme neustále na pochodu. Ale jednou se naučíme život prodlužovat. Jenže i pak bude pro nás krátký, poněvadž věčně půjdeme kupředu po cestě, Jež nemá konce. Právě proto se člověk stal Člověkem…“

*

Lánsko] se zvedl a šel k oknu. Ševcovův hlas se Ještě probíjel vzrůstajícím šuměním hvězdného světa. Lanskoj ten hlas slyšel i neslyšel. Myslel na to, že kdesi milióny kilometrů daleko od Země letí hvězdolet. Před sebou má ještě dlouhou cestu, plnou nebezpečí. Má před sebou to, co Tessem nazval – „problémem.vidících jádro věci’Jak bude tento problém vyřešen? … Stanou se lidé staršími bratry.vidících jádro věcí’? Ano, staršími, poněvadž zkušenost a vůle lidstva, jeho minulost a budoucnost jim dávají toto těžké právo.

… V kruhovém výseku okna svítily hvězdy. Zdálo se, že jejich paprsky ťukají na okenní sklo: ,Vidíš, člověče, kolik nás je. Tvůj život nestačí ani na to, abys nás spočítal …’ Bylo jich skutečně mnoho. A dokonce i mezi nimi ještě obloha blikala, jako kdyby se v její nekonečné propasti skrývaly další myriády hvězd, jež zatím lidský zrak nedohlédne.

Tu a tam prořízla nebe ohnivá čára meteoru. Čas od času přikryla hvězdy oblaka, jako by je zatáhl kouř. Ale přízračný plamínek meteoru okamžitě roztál ve tmě a vítr přitlačil oblaka k Zemi. A nebe zůstávalo stejné jako dřív – ohromné, neměnné, majestátní.

Umění vždy žilo jen lidskými měřítky, přemýšlel Lanskoj. Například láska … Dva lidé se mají rádi – a kolik Je o tom napsáno knih, vytvořeno soch, kolik bylo napsáno hudebních skladeb. Ve všech dobách a z nejrůznějších pohledů. A stejně je tomu se žárlivostí, skrblictvím, s odvahou. Analýzu vášní už umění dovedlo do mikroskopických detailů. Ale nyní bude patrně muset vyměnit mikroskop za dalekohled. Pozměnit měřítka lidských citůl

Vesmír je příliš veliké jeviště, aby se na něm dala rozehrát stará dramata. Jeho kosmickým měřítkům musí odpovídat i kosmická měřítka činů, tvůrčího rozletu, vypětí. Nebo se snad mýlím? Vždyť i ve hvězdné epoše budou existovat láska a žárlivost, odvaha a zbabělost, štědrost a skrblictví..

Nu což,, v proudu vody se každá kapka pohybuje po svém, a přitom všechny tečou společně Jedním směrem. Tak je tomu i u lidí: mohou být zaujati každý vlastní prací, mohou jimi zmítat jejich vlastní vášně, ale všichni společně letí ke hvězdám. To znamená, že i umění, které je musí předstihovat, musí mířit ke hvězdám.

Ale je to velmi těžké – zobrazit člověka, který vrhl výzvu nekonečnému nebi. Jaká. to bude muset být socha, aby vyjádřila zároveň odvahu, sílu i slabost, tvrdost i dobrotu člověka, který letí vstříc cizím sluncím… Jak vyjádřit v kameni současně rozvážnou sílu vědění, i bujný závan romantiky a čistý stesk lyriky …

Umění, jak Jsi někdy bezmocné 1

*

Byl to čas, kdy hvězdolety dosáhly poprvé planet obydlených rozumnými bytostmi. Cizí světy se nepodobaly ani minulosti Země, nepodobaly se ani její bu’ doucnosti. A proto první krůčky lidí v cizích světech byly plaché a ostýchavé.

Ne bez váhání předkládali lidé svou historii soudu jiných rozumných tvorů. A uslyšeli odpověď: „Ano, prošli jste těžkou a tvrdou cestou. Draze jste zaplatili za své vědění a za své štěstí. Nesmírně jste však zocelili svou vůli a získali jste plné právo vrhnout výzvu jakýmkoli útrapám.“

Byl to čas velkých činů. Příliš daleká byla ještě pouť i k nej bližším hvězdám. Mnohé lodi dosud hynuly na neprobádaných hvězdných trasách. Ale lidé už začali přebudovávat vesmír. Obklopovali hustou vrstvou atmosféry mrtvé planety, a na vyprahlé pouště se poprvé snášel blahodárný déšť. Rozsvěcovali nová – zatím ještě malá – slunce, a žhavé paprsky se poprvé prodíraly věčnou tmou …

Ne už jen jako objevitelé, ale i jako stavitelé vstupovali lidé do kosmu. Ani při prvních letech nezůstávali chladnými pozorovateli. Svět byl postaven příliš špatně, aby bylo možno se na něj jenom dívat. Vesmír čekal na člověka, na jeho dychtivé ruce, na jeho velký rozum, na jeho nekonečnou snahu jít stále vpřed. A člověk tu výzvu přijal. Člověk už věděl, že Je prostě vyloučeno vymyslet si takový úkol, který nebude jednou vyřešen.

LIDÉ Z MODRÉ HVĚZDY

V. ŽURAVLEVOVA

Všichni byli přesvědčeni, že jsme zahynuli.

Před rokem, když ještě fungoval přijímač naší’ radiostanice, jsem to sám slyšel. Země oznámila, že se planetolet.Střela’ setkal se silným proudem meteorů a zřejmě havaroval. Pronesli o nás mnoho pěkných slov, a přitom jsme je ani nezasluhovali, protože, jak s úsměškem řekl inženýr Šatov, který letěl se mnou, zprávy o naší smrti byly značně přehnány.

Šatov ovšem sám dělal co mohl, aby tyto zprávy příliš přehnány nebyly. A nebylo jeho vinou, že.Střela’, raněná, bez spojení a téměř bez řízení, z toho přece jen vyvázla.

Šatovova vědecká práce měla název na první pohled úplně nevinný, ba dalo by se říci akademický: „Volba některých koeficientů při projektování planetoletů“. Ale prakticky to znamenalo, že.Střela’ odstartovala na dva roky, aby na vlastní kůži vyzkoušela možnosti planetoletů. Je jasné, že to byl zkušební let. Ale Jaký zkušební letí Šatov vyhledával nebezpečí, a to se musí přiznat, v tomhle ohledu měl přímo neobyčejný úspěch.

Brzy po startu jsme se dostali do mikrometeorického deště. Ve dvaceti minutách neměla.Střela’ plynová kormidla ani antény kruhového lokátoru, ztratila i obě antény radiostanice. Týden nám trvalo, než jsme ucpali všechny díry. Ale Šatov byl spokojen. Slavnostně prohlásil, že koeficient pevnosti vnějšího pláště je až zbytečně veliký a že je ho možno klidně snížit o dvacet pět setin.

Po dvou a půl měsících narazila.Střela’ poblíž oběžné dráhy Merkuru na velmi silný proud paprsků gama. Na Slunci probíhala obrovská erupce, a intenzita gama-paprsků desateronásobně převyšovala dávku, kterou mohl člověk snést. Dva dny a dvě noci, co se.Střela’ vzdalovala od nebezpečné oblasti, jsme dřepěli v ústřední kabině chráněné olověnými štíty, úplně zemdlení tlakem a přetížením. A když pak Šatov zapisoval záznamy dozimetru měřícího radioaktivitu, prohlásil, že koeficient bezpečnosti byl při projektování ochranných štítů, přece jen přehnán a bude ho třeba snížit asi o tři desetiny.

Potom (prolétali jsme právě poblíž Pásu asteroidů] se na.Střelu’ sneslo úplné krupobití meteorů. Naštěstí nebyla jejich rychlost veliká. Ale půl tuctu těchto nebeských poutníků (velkých asi jako oblázky) přece poškodilo trysky manévrových motorů, roztřískalo na kusy jednu z palivových nádrží a zničilo pouzdro se zásobami potravin. Jenco si Šatov prohlédl trhliny, prohlásil, že koeficient pevnosti vnitřního pláště je možno s klidným svědomím snížit o patnáct setin.

Hned dva dny nato vlétla.Střela’ do mračna prachu – sypkého oblaku kosmického prachu, letícího rychlostí šedesát kilometrů za vteřinu. Vnější, ochranný plášť planetoletu se přeměnil v husté síto a vnitřní plášť byl na povrchu tak roztaven, že jsme se už neodvážili otvírat příklopy, protože by se je sotva podařilo znovu pevně zavřít. Chladící zařízení běželo naplno, ale teplota v planetoletu vystoupila na šedesát stupňů. Šatov, zalitý potem a dusící se žárem, prohlásil, že koeficient pevnosti vnitřního pláště je snad možno snížit ne o patnáct, ale o dvacet pět setin.

Je třeba říci, že příroda, když stvořila Šatová, také neskrblila všelijakými koeficienty. Jeho životní energie byla určitě nevyčerpatelná. Byl vysoký, silný, a celkem malá kabina planetoletu ho byla plná. Jeho hlas hřměl, jako by se na.Střelu’ sesypaly všechny meteory vesmíru. Kombinéza s kovovou vložkou, která v magnetickém poli vytvářela umělou tíži, nebyla vypočtena pro Šatovovy prudké pohyby. Proto také kromě plnění svých přímých povinností navigátora získal jsem i obstojnou lékařskou praxi: Šatov měl neustále boule a podlitiny …

Za toho půldruhého roku jsme se spřátelili. Nic jiného nám ostatně nezbývalo, protože celou posádku malého planetoletu ztraceného v kosmu jsme tvořili jen my dva. Mohu však naprosto objektivně prohlásit, že Šatov měl jen jeden nedostatek – rád citoval Omara Chajama. Nemám ovšem nic proti poezii. Ale jistě uznáte, že poslouchat půldruhého roku pouze Omara Chajama není příliš lákavé. Tím spíš, že si Šatov pro citace tohoto tadžického básníka vybíral značně nevhodné chvíle. Vzpomínám si, že když se.Střela’ dostala do mlkrometeorického deště, Šatov recitoval hromovým hlasem, v němž docela zanikalo skřípění a drnčeni pláště bičovaného meteory:

„Nebude nás!“ A svět přece bude. „A všechny stopy zmizí!“ A svět přece bude. Nebylo nás a on si zářil dál; a bude stále zářitl Po nás Již dávno bude veta. A svět přece bude.

To nebyly zrovna uklidňující sloky. Přitom se Šatovovým hudebním sluchem to bylo všelijaké, a proto zpíval Chajamovy melancholické verše na melodii sportovního pochodu… Zdálo se, že není síly, která by Šatovovi dokázala zkazit náladu. Jen když vzalo za své pouzdro s potravinami, stáhl se na několik dní do sebe. Od té doby jsme jedli chlorellu. Tato bouřlivě rostoucí vodní řasa nám poskytovala kyslík, a z přebytků jsme sl připravovali potravu. Čtyřikrát denně jsme jedli chlorellu: vařenou, pečenou, marinovanou, nasladko, naslano …

Bylo to strašné. Ale Šatov si rychle zvykl. A když zapíjel karbanátky (smažená chlorella, obložená marinovanou chlorellou) vitaminovým nápojem (tříprocentní líh s chlorellou), bodře recitoval Omara Chajama:

Radostmi a přáním povrhuf.

Jen Štěstí pohár rázně nastavuj.

Pak lij se víno, písni – nad oblaky pluj.

Osmnáct měsíců sami dva! Byl to můj první dlouhodobý let a velmi brzy jsem chápal, proč Je vyrovnanost považována za nejdůležitější charakterovou vlastnost astronauta.

Ještě teď stačí, abych zavřel oči, a vidím kabinu.Střely’, vidím všechno – do nejmenších maličkostí: oválný stolek z umělé hmoty s podivnými žlutými skvrnami, které byly pozůstatkem po účincích paprsků gama; reprodukce Levltana a Polenová na vypouklých stěnách s měkkými tapetami; skříňku ve zdi s třiceti dvěma knihami; obrazovku televizoru, přikrytou šedomodrou záclonkou; dvě skládací síťová křesla (dvacet čtyři čtverečky na opěradle); tři svítidla, z nichž prostřední Šatov náhodou rozbil.

Průhledy jsme otevírali jen zřídka. Pohled na nekonečnou černou oblohu s nespočetným množstvím nehybných hvězd v nás první měsíc vyvolával nadšení, druhý zádumčivost a nepochopitelný smutek, a pak už jen tíživý a stísňující pocit. Jednou (byli jsme na cestě šestý měsíc) šatov, jak se tak díval do bezedné propasti za průhledem, chmurně zarecitoval:

Jak tísní hvězdná noc. Sám sobě nepatříS. Chvěješ se a na bedrech tě nekonečno tíží. A hvězdy, točící se ve zběsilém rytmu, míjejí tě, do věčností míří.

Od té doby jsme průhled otevírali jen tehdy, když to bylo nezbytné.

Po půldruhém roce jsme byli příšerně unaveni. Nemyslím tím fyzickou únavu. Havárie, horečná práce na odstraňování poruch, to byly konec konců jen epizody na pozadí velmi napjatých dnů. Přetížení, prudké změny teploty, dvanácti – hodinové služby, chlorella – tohle všechno určitě není žádná zotavovna. Ale nejhoršl a v pravém slova smyslu úděsný byl stálý pocit blížícího se nebezpečí. Ten pocit znají všichni astronauti. My jsme jej však zakoušeli zvlášť citelně, možná proto, že rádio a televizor nám beznadějně vyřadily paprsky gama. Skoro rok jsme byli bez spojení se Zemí. Možná, že na nás mělo vliv i to, že nás na Zemi považovali za nebožtíky. Ale ať to bylo cokoli – stále jsme očekávali cosi neznámého, neodvratného. Pracovali jsme, rozmlouvali, hráli šachy, ale stačilo, aby jeden z nás zůstal chvilku o samotě, a hned tu byl ten pocit blížícího se nebezpečí. Zpravidla býval jen nejasný, neurčitý, ale někdy propukal tak ostře, že jsme si mysleli, že teď, právě teď se musí stát něco strašného … ,

Znám astrolékařské hypotézy, které vysvětlují tento jev. Ale věřte, teoretické výklady vám jsou často moc málo platné. Když dítě vstupuje samo do temné místnosti, ví, že se nemá čeho bát, a přece se bojí. Když řídíte sami planetolet a v úzkých průzorech hlavní kabiny vidíte nad černou propasti oblohy pole nehybných, bledých, neblikotajících, a proto jakýchsi mrtvých hvězd, víte velmi dobře, že se nemáte čeho bát, ale přece jen cítíte… ne, to ani není strach, ale právě onen pocit velmi blízkého, ale neznámého nebezpečí.

Obrazovka zaměřovače meteorů rovnoměrně svítí, přístroje kontrolující činnost motorů jsou klidné, tiše bzučí přívod gyrokompasu, pravidelně tiká chronometr … Všechno je normální a v pořádku … Ale tlsnivý pocit blížícího se nebezpečí vás nutí znovu a znovu kontrolovat přístroje a hledět do černých průzorů, až vás pálí oči.

A potom končí služba a kdesi vzadu se ozývá pokašlávání a veselý Šatovův hlas:

„Tak co, kolego, konec světa ještě nenastal?“

V posledních dvou měsících nás stíhala smůla na smůlu. Zbloudilý meteor rozbil sluneční baterii – od té doby jsme žili ve věčném šeru. Začaly nás nemožně zlobit navigační přístroje. Několikrát denně vyla na poplach siréna tlakoměru, aby upozornila, že někde uniká vzduch. To všechno ostatně muselo přijít..Střela’ už i tak snesla daleko víc, než po ní chtěli její konstruktéři.

Ale byli bychom to ještě několik měsíců vydrželi. Jenže se stalo něco, co se nedalo napravit. Ve třech palivových nádržích začala stoupat teplota. Zkapalněný atomární vodík se rychle zahříval. To znamenalo, že se atomy vodíku spojují v molekuly a tím se vyvíjí teplo. Reakce byla stále rychlejší, přerůstala v řetězovou.

Satov se díval na stupnici teploměru paliva a recitoval:

Já spočíval Jsem na dně hlubin nedostižných.

K Saturnu jsem vzlétl. Není žalů pro mne nepostižných,

není sítí, jež bych nerozpletl…

A zamračeně dokončil:

„A přece jsou. S velmi prozaickým názvem – exotermlcká rekombinace atomárního vodíku.“

Vyzkoušeli jsme kdeco – intenzívní ochlazování, příměsi stabilizujících prostředků, působení ultrazvukem. Ale teplota paliva stoupala a stoupala. Hrozila exploze. Satov se proto rozhodl pro jediné možné řešení. Zapjali jsme palivová čerpadla a vyprázdnili tři nádrže z pěti, které nám ještě zbývaly. Byl nejvyšší čas. Za.Střelou’ vzplanul obrovský plynový závoj, podivně světélkující zelenavě-oranžovými pásy …

O návratu na Zemi se nám teď nemohlo ani zdát. Po mnohahodinovém sporu jsme nakonec vzali na pomoc počítací stroj a vyčíslili úspornou dráhu k nejbližší planetě, k Marsu.

„Mars – to jsou lidé, to je skutečná přitažlivost, to je hudba, pravé pozemské karbanátky a pravé pozemské pivo,“ prohlásil Satov slavnostně, pozvedaje polní láhev s chlorellovým nápojem. „Na počest Marsu – pohár, rudý náš tulipán … Tak nebo skoro tak by to řekl stařík Omar…“

Jednou mne Satov v noci probudil (z tradice jsme se řídili podle moskevského času]:

„Rychle si natáhněte kombinézu, navigátore. Něco vám ukážu.“

Mluvil tiše, skoro šeptem. Ihned se mne zmocnil pocit blížícího se nebezpečí.

Vstoupili Jsme do hlavní kabiny. Šatov stiskl pneumatické tlačítko a kovový zavěs spodního průhledu se začal zvolna rozhrnovat.

Tento průhled Jsme neotevírali snad od samého odletu. Pohled na hvězdnou propast pod nohama není příjemný. Nemůžete si na něj zvyknout.

Závěs se pomalu rozhrnul. V průhledu se objevila černá obloha a obrovitý srp Marsu. Ale na srpu nebylo nic – ani obvyklá síť kanálů, ani temněmodrá ,moře’ – nížiny zarostlé aresitou, marťanským porostem, ani žlutorudé pouště. Mars, roztažený po čtvrtině oblohy, byl zahalen hustým zelenavým dýmem.

„Tak co na to řeknete, navigátore?“ otázal se šatov zas tak tiše. „Nezdá se vám, že Jsme objevili novou planetu?“

To se mi opravdu nezdálo. Pokoušel jsem se nalézt reálné vysvětlení. Není chyba v optickém systému průzoru? Hvězdy však bylo vidět velmi Jasně. Písečné bouře na Marsu? Ty nezachvacují nikdy celou planetu od pólu k pólu. Nějaký jiný elektromagnetický jev v atmosféře Marsu, třeba polární záře? Ta by přece nemohla být tak intenzívní…

Ani jedna z mých domněnek nemohla dost dobře obstát. Šatov ironicky recitoval Omara Chajama:

Co nalezneš za vetchou clonou tmy? Zdá se, že končí tvé rozumy … Až s rachotem za námi spadne opona, teprve pak poznáme své omyly.

Později jsem na toto čtyřverší často vzpomínal. Jak se ukázalo, bylo prorocké. Ale kdo tehdy mohl vědět, že nejtěžší zkouška na nás teprve čeká?

Sehnuti nad průhledem jsme sl dlouho prohlíželi záhadný zelenavý srpek.

.Střela’ se blížila k Marsu z neosvětlené strany. Proto jsme jej v následujících dnech již nemohli pozorovat. Ale od chvíle, kdy jsme spatřili jeho velký namodralý srp, nás pocit blízkého a neodvratného nebezpečí vůbec neopouštěl. Zřejmě se hlásilo obrovské nervové vypětí osmnáctiměsíčního letu. Byli jsme nerudní a nemluvní. Při službě v hlavní kabině jsem úplně zavíral všechny průzory. Pohled na černou oblohu s nehybnými, jako nakreslenými hvězdami ve mně vyvolával úzkost.

Posledních Čtyřiadvacet hodin před přistáním jsme skoro nespali. Podrážděnost najednou ustoupila náramné vzájemné pozornosti. Živě jsme rozmlouvali, pomáhali jeden druhému uložit osobní věci, připravovali jsme společně večeři na rozloučenou (dušenou chlorellu se salátem z čerstvé chlorelly).

Dvě hodiny před přistáním se Šatov zvedl: „K řízeníl“ – a šli jsme do hlavní kabiny. S hlasitým bouchnutím se zavřel těžký přiklop. Plášť.Střely’ se zachvěl zběsilou vibrací brzdových motorů.

Který astronaut by neznal ten strašlivý řev brzdných trysek 1 Jako by vám burácel u ucha, a stále mohutní, příšerně vzrůstá, proniká celým planetoletem, dere se těžkými ochrannými štíty hlavní kabiny, nutí ručičky přístrojů do zuřivého tance, třese kormidlem, ale vám ten strašný řev zní lip než rajská hudba. Máte pocit, že planetolet ožil a bouřlivě zdraví zemi. ,Konec cestyI Konec cesty 1’ hulákají trysky jako zběsilé. ,Konec cestyI’

Šatov řídil.Střelu’ mistrovsky. Viděl jsem, jak to má těžké. Plynová kormidla se špatně podřizovala; trysky poškozené meteory otáčely.Střelou’ kolem podélné osy; kruhový lokátor nepracoval. A přece vedl Šatov planetolet do klouzavého letu, jako by se nic nedělo.

Prožil jsem s ním půldruhého roku a znal jsem ho možná lip než sebe. Aspoň do té chvíle se mi to tak zdálo. Ale takhle jsem ho viděl poprvé. Akcelerometr ukazoval dvojnásobné přetížení, mne tíže vtiskla hluboko do křesla, ale Šatov sl seděl volně a nenuceně Jako nic. Ve tváři měl hazardérský úsměv, oči mu jenom hrály. A pohyby jeho rukou, skoupé a přesné, ty byly přímo umělecké. Ano, umělecké, to je pravé slovo. Šatov nějakým šestým smyslem, aniž se díval na přístroje, věděl napřed, co je třeba učinit.

.Střelou’ to houpalo. Nemohl Jsem pochopit proč. Vypadalo to, jako by planetolet narazil na silný protivítr.

Najednou se ozval signál radiačního dozimetru. Pohlédl jsem na něj. Ručička dozimetru přelezla červenou čárku. Venku, za olověnými štíty kabiny, dosáhla radiace síly, které je člověku nebezpečná. Odkud se tu vzala radiace?

„Navigátore I“ Šatov překřičel hromový rachot brzdových motorů. „Navigátore, zapněte přistávací lokátor.“

Rozsvítil se nažloutlý čtverec vypouklé obrazovky. Přesně v jejím středu jasně zářil rudý ovál.

Šatov se na mne podíval. V jeho očích jsem spatřil údiv. Na Marsu, šest set kilometrů pod námi, běsnilo obrovské ohnivé jezero. Sopka? Požár?

Téměř mechanicky Jsem zapojil Ionizační gonlometr. Na obrazovce se objevila černá čára. Zachvěla se a pak se zastavila, rozdělujíc rudý ovál na dvě části. Tu fantastickou radioaktivitu vyzařovalo ohnivé Jezero!

.Střelou’ to smýklo a rudá skvrna se rychle sunula k okraji obrazovky. Šatov vedl planetolet stranou. Napsal Jsem na kousek papíru: »Atomový výbuch? Atomová katastrofa?« – a podal jsem mu ho. Stočil na mne oči a mlčky pokrčil rameny. Pak ukázal očima na stupnici vnějšího teploměru. Teplota venku se zvýšila na sedmdesát stupňů!

A.Střela’ stále klesala. Šatov dokázal zázrak: poškozený planetolet překonával vzdušné víry, které se tu braly bůhvíodkud, a téměř se neodchyloval od určeného kursu. Na obrazovce přistávacího lokátoru se míhaly temné skvrny.

„Kde jsme?“ ptal se Šatov očima. „Nad Mořem času,“ vykřikl jsem. Kývl spokojeně hlavou.

Těžko bychom hledali vhodnější místo k přistání. Moře času, rozlehlá pahorkovltá nížina porostlá keři aresity, neležela daleko od jižního raketodromu.

Černé skvrny na obrazovce lokátoru se začaly míhat tak rychle, že se z toho točila hlava..Střela’ už letěla těsně nad povrchem Marsu. Vypnul jsem lokátor.

Nevím, jak dlouho to trvalo. Zřejmě ne dlouho, snad pět minut. Rev motorů byl už nesnesitelný. Šatov uvedl v činnost přistávací rakety..Střela’ měkce dosedla na plynový polštář, náraz bylo sotva cítit. A najednou bylo ticho. Ohlušující ticho, od něhož zvoní v uších a každé zašramocení má sílu hromu.

A pak jsem ucítil přitažlivost. Ne umělou tíži, vytvářenou kovovou vložkou obleku v magnetickém poli, ne přetížení z rychlosti, ale skutečnou přitažlivost, jak by řekl šatov, pravou pozemskou přitažlivost.

„Nebylo to špatné, co?“ řekl Šatov.

„První třída!“ odpověděl jsem.

A oba jsme se rozesmáli. Šatov pohnul páčkou přívodu vzduchu. Ozvalo se syčení a přiklop kabiny se pootevřel. Syčení však neustávalo. Jenže bylo nějaké jiné, ostré, hvízdavé.

„To je zvenčí,“ upozornil Šatov udiveně. „Vypadá to, že nás Mars vítá pořádnou vichřicí..

Přešli jsme do kajuty. Tady bylo vytí větru slyšet obzvlášť jasně. Dokonce jsem si všiml, že se planetolet občas zachvěje, že to s ním zahoupe.

„Co myslíte, kapitáne,“ zažertoval jsem, „co by na to řekl stařík Omar?“ Satov vážně odpověděl:

„Stařík Omar řekl o podobném případu: ,V ženách a v životě nehledej stálosti.’ Pokud jde o ženy …“ Přerušil ho hromový praskot. „Písečná bouře?“ Satov zavrtěl hlavou.

„Kdepak, navigátore. To je pravé a nefalšované krupobití.“

Myslel jsem, že žertuje. „Export ze Země?“

„A teď prší,“ konstatoval Šatov klidně. Po kovovém plášti.Střely’ opravdu bubnoval déšť, omyl byl vyloučen.

„Navigátore, podám na vás stížnost,“ Šatov hovořil téměř vážně. „Navedl jste.Střelu’ na nějakou jinou planetu. Přitažlivost by sice odpovídala Marsu, to je fakt.,Ale vítr, krupobití, déšť…“

Déšť v mžiku ustal. Zato vítr se zas. rozzuřil s novou silou, vyl vztekle a pronikavě. „Co můžete říci na svou omluvu?“

Nemohl jsem říci nic. Věděl jsem, že lidé Mars dokonale znají. Věděl jsem, že nespočetné výpravy prozkoumaly každou píď této planety. Nechápal jsem to.

„Dejme tomu, že někde nablízku zuří sopka,“ uvažoval Satov nahlas a naslouchal přitom vytí větru. „Ale co to krupobití? A ta síla větru?… Aha, zase lije, slyšíte, navigátore? Dejme tomu, že je to jenom uragán. Ale ten déšť, ten déšťl Jak to, že je na Marsu takový liják?… Nedá se nic dělat, navigátore, budeme si muset vzít skafandry a vylézt. Vysílačky skafandrů fungují, zkusíme navázat spojení a…“

Vítr se opřel do lodi, že nás prudký náraz skoro povalil.

„K čertu!“ Šatov se musel rukama přidržovat stěny, jak procházel do hlavní kabiny. Otevřeným průchodem ke mně hluše doléhal jeho hlas. „Podle rtuťového tlakoměru je tlak Čtyři sta milimetrů. Tahle milá planeta má docela solidní atmosféru. Opravdu… To bychom měli další záhadu. Výška přirozené radiace je tu čtyřikrát menší než na Marsu … Navigátore, vy jste navedl.Střelu’ na nějakou náhorní planinu Země. Nebo jste objevil novou planetu. A nepokoušejte se hádat jakou. To by se vám mohlo nevyplatit.“

Šatov žertoval jako vždy. Ale ani jednomu z nás nebylo příliš veselo. Když si pak navlékal skafandr, vzpomněl na staříka Omara, ale uprostřed slova zmlkl.

„Už abychom radši věděli, na čem Jsme,“ řekl prostě. Poprvé za půldruhého roku Jsem v Jeho hlasu zachytil únavu.

Vzal za páčku pneumatického otvírání a přehodil ji až na kraj. Tlak vzduchu odtrhl zapečený přiklop. Do izolační komory vnikl vítr.

Rozsvítili jsme svítilny. Dva úzké kužele světla prořízly tmu. Venku se dělo něco nepopsatelného. Ostrý nárazový vítr honil cáry roztrhané mlhy. Déšť se spouštěl a okamžitě ustával. Někde daleko ve tmě se blýskalo.

„Navigátore, víte, co říká o obdobném případě stařík Omar?“ slyšel jsem ve sluchátkách šatová, ale jeho hlas byl nezvykle tichý. „Dej pozor, poutnice. V dáli nebezpečí číhá a z mlhy leze ocelový had.“

Vzápětí se jeho obrovitá postava protáhla vstupním otvorem. Pospíšil jsem za ním. Ale sotva jsem se vysunul, vítr mne okamžitě srazil na zem. Taktak, že jsem se v pádu stačil zachytit větví. Aresita! Přece jen to je Mars!

„Držte se pořádně, kolego,“ křičel Šatov. „Polezte sem.“

Ležel za nízkým pahrbkem, hustě zarostlým aresitou. Lezl jsem k němu proti náporu.zuřícího větru.

„Zapněte přijímač,“ řekl Šatov.

Otočil jsem se na záda a začal vylaďovat stanici. Do přilby proniklo praskání atmosférických poruch. A najednou jsem zaslechl odkudsi zdaleka slabý hlas: „Střela, Střela, Střela… Střela, Střela.. *

„Slyšíte, navigátore?“ křičel Šatov. „Zkuste zaměřit, odkud volají!“

K mému údivu směřovala anténa při zaměření přímo nahoru, k obloze.

Nad námi mezi mraky se objevoval a mizel nevelký žlutý disk, dvakrát menší než Měsíc.

„Phobos!“ Šatov mávl rukou k obloze. „Phobos, oběžnice Marsu. Volají odtamtud.“

Nemohli jsme odpovědět. Vysílačky skafandrů byly slabé, měly dosah asi tři sta kilometrů, a na Phobos bylo přes devět tisíc. „Střela, Střela, Střela…“ – nepřestávali nás volat.

„Tak to bychom měli!“ řekl Šatov. „A nyní následuje koncert taneční hudby, a přenos bude ukončen. Dobrou noc, vážení posluchači…

Zachytil se větví areslty a vstal. Viděl jsem, Jak se jeho obrovská postava zmítá pod nárazy větru.

„Podívejte, navigátoreI“

V jeho.hlasu zaznělo něco, co mne rázem nadzvedlo se země.

„Podívejte se!“

Ukazoval do tmy. Neviděl jsem nic. Paprsky světla se rozplývaly v bezedné černi.

Potom vpředu, nízko nad zemí, vzplanul modravý blesk. A jako na filmovém plátně jsem spatřil,: jak se k nám blíží vodní stěna. Chladné modravé světlo znovu na okamžik zaplálo. Obrovská vlna vypadala nehybná – trochu zkosená, zpěněná, hrozivá.

„Zpátky!“ křikl Šatov chraptivě.,

Vyrazil ke.Střele’; běžel, nadskakoval a neustále se ohlížel.

Náraz větru mne odhodil stranou, upadl jsem na kolena. Paprsek světla vpředu poskočil, zamíhal se a obrátil se proti mně, posvítil mi do očí. Šatov mi pomohl vstát. V radiotelefonu jsem zřetelně slyšeljeho chraptivý dech.

„Rychle, navigátore, rychle …“

Strčil mne do otvoru. Přiklop zaskřípěl a zabouchl se.

A vtom jsem už slyšel hučení valících se vln. Neodvratně se blížilo, stejnoměrné, splývavé, a potlačovalo všechny ostatní zvuky: šelest křovln, bubnování dešťových kapek, hvízdání větru. A jak se blížilo, měnilo se v zuřivé, sílící vytí.

„Ted se držte!“ zavolal Šatov a jeho hlas zanikl v novém rachotivém přívalu.

Natáhl jsem ruce, ale hmátl jsem do prázdna. Podlaha ml uklouzla pod nohama. Padl jsem na Šatová. A v tom okamžiku se znovu rozhostilo ticho.

„Opatrně, kolego…“ řekl Šatov, zvedaje se s podlahy. „Tak to bychom měli… Už jsem přišel na to, co se stalo s Marsem. Z Marsu udělali rezervaci pro milovníky dobrodružství. Doufám, že ted začne jedno menší, dobře organizované zemětřesení…“

Zvenčí k nám už zase doléhalo hvízdání větru. To protáhlé, do nekonečna se opakující vytí vyvolávalo stísňující pocit. Asi jsem to řekl nahlas, protože jsem ve sluchátkách zaslechl Šatová:

„Nedá se nic dělat… Budeme muset znovu ven. Za půl hodiny zmizí Phobos za obzorem, a pak už neuslyšíme nic.“

Pomalu se odklopil přiklop. Šatov se skrčil a skočil do tmy. Sotva jsem vysunul hlavu, hned jsem ucítil, jak vítr zesílil. Už nevanul v nárazech, ale opíral se Jako pevná jednolitá, přímo hmatatelná hmota. Cítil Jsem Jeho tlak i přes silný skafandr.

Šatov se tiskl k hrbolaté, rozpraskané půdě a lezl do aresitového porostu. Voda, která se tu přehnala, zanechala za sebou polámaná křoviska.

Pustil Jsem se držadel.

A tu se na mne vítr vrhl s desateronásobnou silou – Jako by čekal Jen na tuto chvíli. Ne, kdepak s desateronásobnou silou. Byla to obrovská, neuvěřitelná, zničující síla. Dodnes pořádně nevím, jak se to vlastně stalo. Všechno se semlelo přímo s neuvěřitelnou rychlostí. Pád do prázdna, ukrutný úder – ještě že jsem měl skafandr, ostré zablesknuti – svítilna zblízka osvětlila hnědavou, úplně rozpraskanou půdu, a tma. Svítilna se rozbila na kusy, anténa byla vedví. Satovův hlas –, nevím, co křičel – i on byl najednou tentam.

Vítr mne hnal někam do prázdna. Snažil jsem se zachytit keřů aresity – byly vyrvány i s kořeny, chytal jsem se země – nemohl jsem se udržet. A vítr, vlastně ne vítr, ale uragán, zběsilý uragán, mne divoce unášel stále dál od planetoletů. Dvakrát jsem ve světle blesku.Střelu’ zahlédl. Ale hned nato byla vždy zase tma, že by ji mohl krájet. Nízko nad planetou se honily mraky. Vypadalo to, jako by obrovské hory lezly těsně při zemi a osvětlovaly všechno stále silnějšími elektrickými výboji. Blýskalo se bez ustání. Uragán byl do nemožnosti nasycen elektřinou, od skafandru přímo odletovaly snopy modravých jisker.

Vyvíjel jsem nadlidské úsilí, abych se zastavil, něčeho se zachytil – a nemohl jsem. Uragán mne unášel, házel mnou nahoru, dolů, převracel mne a hnal, hnal, hnal…

Trvalo to dlouho, nesnesitelně dlouho, a skončilo to tak náhle, jako to začalo. Ucítil jsem, jak mne šlehají pevné větve aresity, spadl jsem do jakési jámy – a bylo ticho.

Nemohl jsem hned pochopit, co se stalo. Bolelo mne naražené rameno, lapal jsem po dechu, před očima se mi dělaly rudé kruhy… Ale odněkud z hloubky vědomí se vynořila děsivá myšlenka. Zpočátku jen nejasná. Potom, když vytlačila chaotické útržky ostatních myšlenek, dolehla najednou nemilosrdně: ,Stalo se, co jsi dávno čekal. Právě to. To neodvratné.’

Nad Mořem času zuřil uragán. Někde – nevěděl jsem ani, kterým směrem – byl planetolet. Někde velmi daleko. Vzdálenost mezi námi byla nezměrná. Nekonečná. A ručička ukazatele kyslíku stála uprostřed stupnice. Kyslíku ml zbývalo tak na hodinu, možná na půldruhé.

Stočil jsem oči a dlouho, až se rozslzely, jsem hleděl na malinký svítící číselník ukazatele kyslíku, který byl namontován v přílbě skafandru. Ručička se pohybovala. Zdálo se mi, že jasně vidím, jak se blíží ke krátké červené čárce, za kterou byla – smrt. Ledová hrůza zalila mé vědomí. Rostla jako voda při povodni, zvedala se odněkud zdola a postupně spoutávala celé tělo. A zrádná myšlenka mi zněla v uších s nenávistnou vytrvalostí:.Stalo se, co jsi dávno čekal. Právě to. To neodvratné.’

Zachytil jsem se uzlovitých kořenů aresity, postavil se na nohy a rozhrnul větve. Vítr zuřil s neutuchající silou. Ale obloha byla bez mraků. A přímo nad obzorem jsem spatřil dvojitou, velmi jasně svítící modrou hvězdu.

To byla naše Země. Země a Měsíc. Tady, v tomto cizím světě, kde všechno bylo nepřátelské – i bičující vítr, i divoká kamenitá půda, i neprůhledná tma – bylo najednou něco našeho, blízkého. Země! Rodná Země! Říkal jsem si to slovo, opakoval jsem je, říkal si je znovu a znovu.

V klidném, přátelském svitu dvojité hvězdy bylo něco zvláštního. Co, to jsem nemohl pochopit. Díval jsem se – a nechápal jsem. Ale čím déle jsem se díval, čím úporněji jsem se snažil poznat, v čem je ta neobvyklost, tím důležitější se to pro mne stávalo. Zapomněl jsem na uragán, neslyšel jsem řvaní větru, neviděl jsem číselník kyslíkové nádrže …

A najednou jsem na to přišel! Dvojitá modravá hvězda, visící nad černou čarou obzoru, se mihotala! Sotva postřehnutelně, velmi slabě, ale mihotala se. A v řídké atmosféře Marsu by nemohlo být toto mihotání patrné. Země, daleká rodná Země, mi dávala vědět, že dnes, v tuto chvíli, má Mars hustou atmosféru. Nevěděl jsem, odkud ji vzal. Nepřemýšlel jsem o tom. Rodná Země mi i přes propast kosmu ukazovala cestu k záchraně. A já po této cestě vykročil – bez váhání a pochybností.

Otevřel jsem ventil přílby.

Do tváře mne uhodil vlahý vítr. Zhluboka, z plných plic jsem vdechoval vzduch. Byl velmi teplý, vlhký, nasáklý pižmovou vůní aresity. Točila se mi hlava z toho vzduchu, z té vůně, ze štěstí…

Nepamatuji se, kolik času uplynulo. Země se zvedala nad obzorem, a tam, kde stoupala do výše, obloha světlela. Pro

Mars byla naše Země jitřenkou. Její východ znamenal úsvit.

Tento úsvit vypadal pochmurně. Sedavé stíny se táhly po hrbolaté planině, nad obzorem vyrůstaly temné obláčky. Ale vítr se uklidňoval. Cítil jsem to.

A tehdy do mne vjela taková radostná zlost. Chytil jsem se nízkého křoví, vylezl z jámy a šel jsem. Šel jsem a křičel. Spilal jsem větru, vykřikoval jsem nějaká slova, nějaké nadávky. Vítr hučel, dorážel, pokoušel se mne zadržet, ale už se mnou nemohl nic spravit.

Šel jsem.

Nevěděl jsem, kam jít. A proto jsem šel nazdařbůh, tam, kde svítila dvojitá Jitřenka. Nebyl bych dokázal obrátit se k ní zády.

Ušel jsem asi sto metrů. Za pahorkem vpravo přede mnou šplhala k obloze raketa slzící rudými jiskrami. Pak ještě jedna. A další a další… Někdo střílel ze signální pistole.

Dal jsem se do běhu. Vítr jako by ztratil své ostří, ztichl. Běžel jsem, skákal přes keře aresity – na Marsu není váhu skafandru skoro cítit.

Z pahorku jsem spatřil naši.Střelu’. Byla docela blízko, na padesát metrů ode mne. Její temná, protáhlá silueta se jasně odrážela od pozadí světlející oblohy. A zdála se mi neobyčejně krásná. Ladné, spanilé obrysy, hrdě zvednutá krátká křídla, vznosný tvar trupu …

Šatov odpaloval jednu světlici za druhou. Byl bez skafandru, v rozepjaté kombinéze. Vedle.Střely’ stál skládací vrtulník – malý, přikrčený. Jen Šatov mohl dokázat takhle složit vrtulník – sám, ve tmě, v bouři…

Spatřil mne zdálky, odhodil signální pistoli, strhl si koženou přílbu, zvedl ji vysoko nad hlavu a něco vykřikoval.

Hnal jsem se k němu, rozepínaje si po cestě skafandr.

„No, no, navigátore, jen klid,“ řekl Šatov jakýmsi divným, zastřeným hlasem. „Stařík Omar by … Ale to není ono..

Teprve ted jsem si všiml desítek vystřílených nábojnic, které se válely po zemi. To mne přivedlo znovu na Mars.

„Mars?…“ opakoval stále ještě nesvým hlasem Šatov a odkašlal si. „Mars? V pořádku, navigátore. Moc se toho tady změnilo. Našli tu berylium, titan… Nepřeberné zásoby. Doslova pod nohama. A teď lidé vytvářejí na Marsu atmosféru. Rudá skvrna, kterou jsme viděli na obrazovce lokátoru, byl termojaderný kráter. Takových je na Marsu šest. Probíhá v nich řízená řetězová reakce – tříští se těžké atomy. A hlavně – v těchto kráterech se pod obrovským žárem rozkláda]! nerosty, které obsahu]! kyslík, vodu, kysličník uhličitý … Lidé teď z Marsu odešli, ]en na Phobosu zůstala kontrolní hlídka. Měli jsme ještě štěstí, navigátore, byly tady větší bouřky než ta včerejší. I radioaktivita byla daleko vyšší, ale teď už je po nebezpečí. A navíc atmosféra vytvořila přehradu proti kosmickému záření. Považte, jaké jsme měli štěstí… A dost, navigátore! Víc toho nevím. Z Phobosu mne obšťastnili celou přednáškou – čísla, vzorce, dokonce i citáty –¦ ale Já jsem sl hrál s tímhle ptáčkem… Takže promiňte!“

„A vydrží ta atmosféra?“ otázal jsem se. Šatov se rozesmál.

„Aha! Zachutnal vám čerstvý vzdoušek … Jen se nebojte, navigátore. Kdysi ztratil Mars značnou část své atmosféry. Ale teď je schopen udržet sl novou prakticky navěky., A ještě vám něco povím – stejný osud čeká i Měsíc. Náš dědoušek taky dostane atmosféru. Ale teď opravdu dost. Chcete-li, vezměte si můj skafandr, nalaďte si rádio a poslouchejte… A já… Navigátore, navigátore, slunce! Podívejte se, slunce!“

Nad Marsem vycházelo slunce. Rudé nebe protkaly růžové pásy a na obzoru zřetelně oddělil zemi a oblohu zlatý lem. Barvy se chvěly, přelévaly se Jedna do druhé. Od slunečního lemu se linulo světlo a Ještě sytilo a zdůrazňovalo barvy nebe.

Půldruhého roku v kosmu, uragán, noční můra – všechno bylo najednou pryč; všechno to nic neznamenalo a byl jsem ochoten podstoupit desetkrát více strastí, mohl-li jsem spatřit toto první svítání nad starou planetou. Svítání, které stvořili lidé.

Slunce vyhazovalo k obloze třpytivé paprsky zahánějíc! tmu. I hvězdy v nich pohaslnaly. A jen jediná hvězda – dvojitá a vejmi Jasná – triumfálně svítila na křišťálově čistém jitřním nebi.

„Země,“ řekl tichounce šatov za mými zády. „Modrá hvězda…“

Otočil jsem se. Na Šatovově neholené tváři se lehce zaleskla modravá jiskřička.

KÁMEN Z NEBES

V. ŽLRAVL! VOVÁ

Před pěti stoletími spadl meteorit nedaleko města Enslsheimu na Horním Rýnu. Lidé jej řetězy přikovali ke zdi kostela, aby si nebesa nemohla vzít svůj dar zpět. Dovedný rytec do ně] vyryl nápis: »0 tomto kameni mnozí mnohé ví; každý ví něco, ale nikdo toho neví dost«.

Když si vzpomenu na příběh o pamírském meteoritu, pokaždé se mi vybavují právě tato slova. Ano, vím o něm mnohé, snad víc než kdo jiný. Mnohé – ale ne dosti

Nyní, když je všechno minulostí, mohu se už na ty události dívat klidně. Některé podrobnosti se mi sice z paměti vytratily a některé si podržela jenom mlhavě, jako dávno minulý, 1 když velmi reálný sen; ale to hlavní, podstatné, to sl pamatuji docela jasně. Tak jasně, jako by se to stalo právě ted.

Pamatuji se, jak se před půl rokem poprvé objevila v novinách zpráva o pádu velkého meteoritu v oblasti Pamiru. Byla kusá – jen několik řádek, ale ihned mne zaujala.

Mohlo by se zdát – co může blochemika zajímat na pádu meteoritu? Ale my biochemici sledujeme napjatě každou zprávu o meteoritech. V kouscích.kamenů z nebes’ hledáme rozluštění vzniku života na Zemi. Řečeno méně romanticky – studujeme uhlovodany, které meteority obsahují.

V den, kdy byla otištěna zpráva o pamírském meteoritu, Jsem právě promýšlel sérii pokusů se syntézou aminokyselin. Tyto pokusy měly být tečkou za starým sporem s mým japonským kolegou, profesorem Akaborim. Ale analýza uhlovodanů v meteoritu mohla do sporu podstatně zasáhnout, a proto jsem se rozhodl zatelefonovat Jevgeniji Fjodoroviči Nikonovovl, řediteli Ústavu astrofyziky a svému starému příteli.

Pamatuji se velmi dobře, s jakým vzrušením – které jsem sl sám neuměl vysvětlit – jsem sahal po sluchátku. Nikonov v ústavu nebyl. Jeho zástupce mi řekl, že meteorit dopadl v těžko přístupném místě, výprava že právě odletěla z Moskvy a hledání bude zřejmě trvat několik měsíců.

Celý den jsem byl nesvůj. Posuzoval jsem s asistenty plán pokusů, a přitom myslel na meteorit. Mám dokonce dojem, že jsem občas odpověděl na něco úplně jiného, než na co se mne ptali.

Ale když se pak s pokusy začalo, zatlačila práce, její nezdary, úspěchy, hořkosti a radosti, všechny ostatní myšlenky do pozadí. Výsledky pokusů byly poněkud neočekávané. Vypadalo to na to, že my oba – Akabori 1 já – budeme muset své hypotézy ještě značně upřesnit. Do pozdní noci jsem vysedával v laboratoři, abych si dokonale objasnil některá nová fakta.

Pak se v novinách objevila o meteoritu druhá zpráva. Expedici se jej podařilo nalézt ve výšce čtyř tisíc metrů; snesli jej vrtulníkem. Zpráva hovořila také o tom, že meteorit je kamenný balvan, tři metry dlouhý a vážící přes čtyři tuny.

Dostal jsem noviny do ruky až pozdě v noci, ale umínii jsem si, že musím hned ráno znovu zavolat Nikonovovi. Jenže – jak už se to někdy stává – právě v tu chvíli se ozval telí; fon. Vzal jsem sluchátko – byl to Nikonov.

Musím poznamenat, že Jevgeni] Fjodorovlč byl odjakživa, snad už od klukovských let, člověk ohromně uvážlivý a nic ho nemohlo vyvést z míry. Ještě nikdy, a znali jsme se téměř půl století, Jsem ho neviděl tak rozčileného, aby se přestal ovládat. Tentokrát jsem však hned při jeho prvních slovech – kusých, popletených – a podle chraptivého a přerývaného hlasu poznal, že se stalo něco neobyčejného.

Mám prý okamžitě, rychle a co nejdříve přijet do Ústavu astrofyziky – to byl asi smysl rozhovoru.

Zavolal jsem auto. Hodiny nedaleko domovních dveří ukazovaly pět minut po půlnoci. Nevím, proč jsem sl tak jasně vryl do paměti osvětlený číselník hodin. Pak už jsem čas nesledoval, protože události se vyvíjely příliš překotně. Ale tehdy u domovních dveří jsem se podíval na hodiny a nadlouho jsem si vryl do mozku dvě ručičky, téměř se překrývající u jednotky.

Auto projíždělo prázdnými ulicemi. Mrholilo. Barevná světla reklam a nápisů se odrážela v zrcadle mokrého asfaltu. Myslel jsem na ty, kteří v tuto pozdní dobu nespí. Na ty, kteří hledají Nové pod okulárem mikroskopu, za křehkým sklem zkumavek, na lístcích popsaných dlouhými řádky vzorců. Přemýšlel jsem o překvapivém osudu objevů: dnes o nich ještě nikdo neví, a zítra vtrhnou pánovitě do našeho života, mění ho a převracejí naruby …

Šustění pneumatik a tiché brumlání motoru uspávaly. Světla za okýnkem se mi začala rozmazávat a slévat, pak znejasněla … a ]á usnul.

Probudil mne chlad. Dveře auta byly otevřeny. Řidič mi cloumal ramenem.

Okna mnohaposchoďové budovy Ústavu astrofyziky svítila. Nevěděl jsem ještě, proč mne volají, ale napadlo mi, že to bude určitě souviset s pamirským meteoritem. Jenže – co by mohlo být na meteoritu tak neobyčejně mimořádného?

Byla noc, ale život v Ústavu přesto kypěl. Po chodbách jsem potkával vědecké pracovníky – byli vzrušení a soustředění; z pootevřených dveří ke mně doléhaly čilé hlasy…

Vstoupil jsem k Nikonovovi. Čekal už na mne ve dveřích své pracovny. Abych pravdu řekl, do té chvíle jsem nepřikládal tomu všemu příliš velký význam. My, vědci, rádi někdy své úspěchy nebo neúspěchy přeháníme. Když se ml po dlouhých pokusech podařilo uskutečnit jakousi reakci, byl jsem rovněž ochoten zvednout na nohy celou Moskvu …

Ale Nikonov … Velmi těžko se ml to vysvětluje. Totiž jenom ten, kdo znal jeho klid a trpělivost, mohl pochopit, jak byl – takový náramný klldasl – rozrušen. Rozepnutý límec, kravatu nakřivo, bledý, se sevřenými rty, vlasy spadlé do čela… To všechno jsem postřehl snad v prvním zlomku vteřiny.

Na můj pozdrav ani neodpověděl, jen< ml pevně stiskl ruku. A tím stiskem, rychlým, nervózním, se Jeho vzrušeni v mžiku přeneslo i na mne,

„Pamírský meteorit?“ otázal jsem se a věděl Jsem napřed, Jaká bude odpověd,

„Ano,“ řekl Nikonov.

Usedli jsme do křesel. Jevgenlj Fjodorovlč vytáhl svazek fotografických snímků a rozložil je přede mnou do vějíře. Byly to snímky meteoritu.

Začal jsem si je prohlížet a očekával jsem, že uvidím… Ne, nevěděl jsem, co vlastně uvidím. Ale byl Jsem přesvědčen, že to bude něco neobyčejného.

K mému údivu vypadal meteorit právě tak Jako desítky jiných, které jsem viděl ve skutečnosti i na snímcích. Kuželovitý balvan, děrovatý, pórovitý, s roztavenými kraji…

Beze slova jsem vrátil Nikonovovi snímky: „A co má být?“ Divně se na mne podíval a prohlásil přidušeným, cizím hlasem:

„To není meteorit. Pod kamennou vrstvou je kovový válec. A v něm živý tvor.“

Když teď vzpomínám na události oné noci, zdá se mi divné, že jsem dlouho nemohl NIkonovova slova pochopit. A přitom bylo všechno docela jednoduché. Ostatně, snad právě pro tuto jednoduchost to vypadalo tak nereálně, nepravděpodobně, snad právě ona mi bránila Jevgeniji Fjodoroviči hned porozumět.

Meteorit – byla kosmická loď. Kamenný obal, asi sedm centimetrů silný, skrýval válec z tmavého kovu. Jevgenij Fjodorovlč se domníval – a později se to potvrdilo – že kamenný obal měl kovové těleso pouze chránit před meteory a zahříváním. To, co jsem považoval za otvory a póry, byly ve skutečnosti stopy po seznámení s meteory. Podle množství těchto stop se dalo soudit, že kosmická loď letěla mnoho let.

„Kdyby nebyl válec dutý,“ hovořil Nikonov a mechanicky přebíral fotografie, „vážil by aspoň dvanáct tun. Ale má jenom něco přes dvě tuny. Na třech místech z něho vyčnívají tenké kabely. Jsou zpřetrhány. Při pádu se zřejmě porouchaly nějaké přístroje, které byly na vnější straně válce, mezi ním a kamenným obalem. Galvanometr, připojený k přetrženým kabelům, zaznamenal slabé impulsy proudu …“

„Ale proč právě živý tvor?“ namítl jsem. „Ve válci mohou přece být automatické přístroje.“

„Vyloučeno,“ odvětil Nikonov rychle. „Při takovém objemu by přístroje musely vážit kolem tří až čtyř tun. A válec je uvnitř skoro prázdný. Rozhodně je tam něco velmi lehkého.“

„Ale…“

Nikonov mne netrpělivě přerušil. „A nejdůležitější…“ Hlas mu selhal.

„A nejdůležitější je – že klepe.“ Nepochopil jsem. „Kdo klepe?“

„Ten, co je ve válci. Když se přiblíží lidé, začíná klepat. Nějakým způsobem vidí…“

Zazvonil telefon. Nikonov popadl sluchátko. Viděl jsem, jak mu po tváři přeběhl nervózni stín.

„Válec prozkoumali ultrazvukem,“ řekl, když zase pomalu odkládal sluchátko do vidlice. „Síla stěn je menší než dvacet milimetrů. Válec je uvnitř dutý, kov tam není…“

Teprve teď mne napadla nejpřirozenější námitka. Válec je přece malý – jak by v něm mohla být živá bytost? Vždyť potřebuje nejen prostor, ale i zásoby, vodu, nějaké přístroje k udržení stálé teploty, k regeneraci vzduchu. Copak by se to všechno vešlo do válce, který není ani tři metry dlouhý a má průměr kolem šedesáti centimetrů?

Nikonov mne vyslechl a prohlásil:

„Za čtvrt hodiny půjdeme a podíváme se naito sami. Ještě na někoho čekám. Válec teď přemisťují do hermetické kabiny.“

„A co ten živý tvor?“ nedal jsem se odbýt. „Uznej, že Je to nereálné. Lidé tam být nemohou.“

„Lidé – v jakém smyslu?“ otázal se Nikonov. „Nu, rozumné bytosti…“

„Které mají ruce a nohy?“ Jevgenij Fjodorovič se poprvé usmál. „Třeba,“ odpověděl jsem.

„Takoví lidé ovšem v lodi nejsou,“ Nikonov položil zvláštní důraz na slovo.takoví’. „Ale myslící bytosti, to ano. Jak vypadají – těžko říci.“

Nemohl jsem s ním souhlasit. Stačilo připomenout, Jak sl Evropané představovali obyvatele neznámých zemí před velkými zeměpisnými objevy. Na jaké zrůdy dokázala přijít fantazie zeměpisců: šestirucí lidé, lidé psohlaví, trpaslíci, obři… A pak se ukázalo, že v Austrálii, v Americe i na Novém Zélandu vypadají lidé stejně jako v Evropě. Společné podmínky života, společné zákonitosti vývoje vedou ke stejným výsledkům.

„Společné zákonitosti vývoje?“ opakoval po mně Nikonov. „To je do určité míry správné. Ale odkud jsi vzal ty společné podmínky života?“

Vysvětlil jsem mu, že existence a rozvoj vyšších forem bílkoviny je možný jen ve velmi úzkém rozmezí teploty, tlaku, působnosti záření. Z toho lze také učinit závěr, že cesty, kterými se ubírá vývoj organického světa, musí být v podstatě shodné.

„Drahý příteli,“ řekl Nikonov, „ty jsi akademik, veliký biochemik, jsi největší autorita v oblasti biochemické syntézy,“ žertem se uklonil a já v něm poznal starého Nikonova, vždy klidného a trošku ironického. „Zkrátka, pokud hovoříš o syntéze bílkovin, naprosto s tebou souhlasím. Ale člověk, který umí výborně dělat cihly, nerozumí vždycky architektuře. Nezlob se …“

Nezlobil Jsem se. Upřímně řečeno, musel jsem vážně přemýšlet o vývoji organického světa na jiných planetách. Konec konců – skutečně to nebyla má oblast.

„Středověké představy o.psohlavých lidech’,“ pokračoval Nikonov, „žijících ,na kraji světa’, se skutečně ukázaly jako nesmysl. Ovšem na celé zeměkouli jsou životni podmínky, nepočítáme-11 podnebí, velmi podobné. A přece 1 tady, mění-11 se životni podmínky, mění se i člověk. V Jižní Americe, v peruánských Andách, žijí trpasličí Indiáni ve výšce tří a půl kilometrů. Jejich průměrná váha je kolem padesáti kilogramů, ale objem hrudního koše a plic je jedenapůlkrát větší než u Evropanů. Jak vidíš, organismus se přizpůsobil podmínkám existence v ř.dké atmosféře, přizpůsobil se za cenu značných změn zevnějšku. A ted si představ, jak asi mohou být odlišné podmínky života na jiných planetách proti Zemi. Především přitažlivost. Na tu jsi asi zapomněl. Na Merkuru je například tíže čtyřikrát menší než na Zemi. Kdyby na Merkuru byli lidé, sotva by potřebovali vyvinuté dolní končetiny. A na Jupiteru je přitažlivost desetkrát větší než na Merkuru. Jak můžeme vědět, zda by za takových podmínek vedl vývoj obratlovců k vertikální poloze těla?“

Tady byl v úsudcích Jevgenije Fjodoroviče háček a neodpustil jsem si, abych se ho nechytil.

„Drahý příteli,“ řekl jsem mu, „ty jsi profesor, veliký astrofyzik, jsi největší autorita v oblasti spektrální analýzy hvězdných atmosfér. Zkrátka, pokud hovoříš o planetách, naprosto s tebou souhlasím. Ale člověk, který umí výborně dělat cihly … Zapomněl jsi ovš? m, že ruce musí být volné, protože jinak není možná práce, která konec konců vytváří člověka. A při horizontální poloze těla je třeba všsch čtyř končetin k opoře.“

„Dobře,“ souhlasil Nikonov. „Ale proč právě čtyři – to je nejvyšší možný počet?“

„Šostirucí lidé?“

„Na planetách s velkou přitažlivostí by se obratlovci mohli takhle vyvíjet. Ale kromě přitažlivosti existují ještě jiné faktory. Veliký význam má např klad povrch planety. Kdyby byla Země trvale pokryta oceánem, vývoj živočišného světa by byl docela jiný.“

„Rusalky?“ zaryl jsem si jizlivě.

„To je docela možné,“ odpověděl klidně Nikonov. „Je docela možné, že by vznikly i rusalky. Život v moři se vyvíjí nepřetržitě, i když značně pomaleji než na souši. Ale spoléčné pro všechny rozumné bytosti, ať žijí kdekoli, musl být vyvinutý mozek, složitá nervová soustava, existence orgánů pro práci a pohyb podle místních podmínek. Jak vidíš, na základě těchto představ Je velmi těžké usuzovat na zevnějšek.“

„Ale přece Jen,“ nevzdával jsem se, „není vyloučeno, že na planetách podobajících se Zemi žiji i rozumní tvorové podobní lidem.“

„Vyloučeno to není,“ souhlasil Nikonov, „jen málo pravděpodobné. Zapomněl jsi Ještě na jeden významný faktor – čas. Lidský vzhled není přece nic stálého. Před deseti milióny let měli naši prapředkové ocas, protáhlou čelist a podobali se více kočkám než dnešnímu člověku. A jak bude vypadat člověk za dalších deset miliónů let? Bylo by směšné se domnívat, že bude stále vypadat tak jako dnes… Hovořil jsi o podobných planetách. Podobné planety rozhodně existují. Ale pravděpodobnost, že vývoj rozumných bytosti tam probíhá i v časové shodě, ta je určitě mizivá. Prostě, příteli, Shakespeare měl pravdu, když Hamletovými ústy pronesl k Horáciovi: ,Více, věř, je toho na zemi a na nebesích, než se vám filosofům ve snu zdá …’“

Těžko si dnes přesně vybavuji tento rozhovor s Jevgenijem Fjodorovičem. Každou chvíli nás někdo přerušoval. Zvonily telefony, do pracovny přicházeli ostatní pracovníci Ústavu. Jevgeni] Fjodorovič se neustále díval na hodinky… Dnes mi však ten rozhovor připadá nesmírně důležitý. Byli jsme ve svých předpokladech hodně odvážní, ale oč smělejší se pak ukázala skutečnosti

Ted se mi zdá všechno jednoduché. Jestliže mohla na Zemi přiletět loď z jiné hvězdné soustavy, jestliže mohla překonat nekonečný kosmos, pak tedy tam, na neznámé planetě, pokročilo Vědění daleko kupředu na cestě, na níž jsme my na Zemi udělali teprve první kroky. Již jen tato představa nás měla varovat, abychom se neukvapovali se závěry …

Z úvah nás definitivně vytrhl příchod akademika Astachova, odborníka pro astronautické lékařství.

K mému velikému údivu Astachov, sotva překročil práh, hned vychrlil:

„Motor? Jaký mají motor?“

Stál ve dveřích – maličký a suchý, s dlaní u ucha, ve druhé ruce mačkal pouzdro naslouchacího přístroje.

V duchu jsem si vyčítal, že mne nenapadlo otázat se na motor. Vždyť to rázem vysvětil spoustu otázek: jaký je stupeň vyspělosti těchto bytostí, z jaké dálky letěly, jak dlouhou dobu musely strávit v kosmu, jaké zrychlení snáší jejich organismus …

„Lod nemá motor,“ řekl Nikonov.

„Co?“ vykřikl Astachov a zatřásl pouzdrem naslouchacího přístroje. „Říkáte, že nemá motor?“

Nikonov vysvětloval, že pod kamenným obalem je pouze úplně hladký kovový válec. Není tam nic, co by vypadalo jako motor.

„Motor tam není?“ ptal se Astachov znovu. Pak se na okamžik zamyslel. Na jeho tváři – malé, scvrklé tváři moudrého skřeta – ustrnul veliký údiv:

„Ale to znamená, že mají gravitační motor. Umějí regulovat přitažlivost.“

„Asi to tak bude,“ přikývl Nikonov. „Taky si to myslím.“

„Proč?“ otázal jsem se. „Copak tíži je možno usměrňovat?“

„V zásadě rozhodně ano,“ odpověděl Jevgeni] Fjodorovič. „V přírodě není takové síly, kterou by člověk nedokázal nakonec pochopit a pokořit. Je to jen otázka času. Musíme si ovšem přiznat, že toho zatím o přitažlivosti víme žalostně málo. Známe Newtonův zákon: dvě tělesa se přitahují silou, která odpovídá jejich hmotám a čtverci vzájemné vzdálenosti. Víme, i když jen teoreticky, že přitažlivost se šíří rychlostí světla. Víme, že pole přitažlivosti se nenásobí, neslučují a nedělí. A to je tak asi všechno. Ale jaké jsou příčiny přitažlivosti, její podstata, to nevíme.“

Znovu zazvonil telefon.

Jevgeni] Fjodorovič zvedl sluchátko a stručně odpověděl: „Už jdeme.“

„Cekají na nás,“ řekl pak. Vyšli jsme na chodbu.

„Někteří fyzici se domnívají,“ pokračoval Nikonov v chůzi, „že tělesa obsahují zvláštní částice přitažlivosti – gravitony. Já celkem vzato příliš ve správnost této domněnky nevěřím. Je-li však správná, pak rozměrem musí být gravitony mnohokrát menší než atomová jádra. A přitom energie zkoncentrovaná v tak malých oblastech je nesrovnatelně silnější než v atomovém jádru …“

Příkré točité schodiště nás vedlo dolů, do sklepů Ústavu. Pak jsme prošli úzkou chodbičkou k masivním kovovým dveřím; už tam na nás čekala skupina vědeckých pracovníků. Někdo stiskl knoflík, zahučel motor a dveře se pomalu rozevřely …

Tak Jsem poprvé spatřil kosmickou lod. Ležela na dvou podpěrách – válec z temného, velmi hladkého kovu. Kamenný obal, který při pádu na mnoha místech praskl, byl už sejmut. Z Jedné strany válce visely tři tenké kabely.

Jevgenij Fjodorovič, který stál lodi nejblíž, udělal Ještě krok kupředu, a vtom jsme zaslechli klepáni. Uvnitř válce kdosi zaklepal. Přesněji řečeno – zaškrabal na stěnu. Napadlo mne, že v lodi nemusí být právě vysoce vyvinuté bytosti. Vždyť i my jsme dávali do svých pokusných raket opice, psy, králíky …

Nikonov ustoupil ke dveřím a klepání ustalo. V tichu, které se rozhostilo, bylo jasně slyšet něčí sípavý dech.

Nevím, jak bylo ostatním, ale já jsem v té chvílí žádnou velikost okamžiku necítil. Situace byla tak napjatá a současně tak všední, že mne ani nenapadlo něco o nové epoše, do které věda vstupuje. Teprve dodatečně se mi ten výjev vybavil. Nevysoká místnost, osvětlená jasným elektrickým světlem. Uprostřed temný lesklý válec. Lidé kupící se u dveří, velmi vzrušení, s tvářemi ztuhlými napětím …

Ostatně tato němá scéna netrvala dlouho. Přistoupili jsme k práci. Inženýři měli zjistit, jaká zařízení jsou uvnitř válce; Astachov a já jsme měli zabezpečit dvojí biologickou ochranu: živé tvory, kteří jsou ve válci, uchránit před pozemskými baktériemi, a lidi před baktériemi, které mohou být uvnitř kosmické lodi.

Těžko bych mohl vyprávět, co dělali inženýři. Neměl jsem čas sledovat jejich práci. Pamatuji si jen, že válec zkoumali ultrazvukem a prosvěcovali paprsky gama. My s Astachovem jsme se ujali biologické ochrany. Po dlouhých sporech – s nahluchlým Astachovem bylo těžko se domluvit – jsme se rozhodli otevřít válec pomocí.mechanických rukou’ – pákového zařízení řízeného na dálku. Ale předtím jsme chtěli hermeticky uzavřenou kabinu, ve které byla lod uložena, sterilizovat silným ultrafialovým zářením.

Vidím to jako dnes –¦ stáli jsme u dveří a přeli se o dávku ozáření. Astachov z rozčilení mával ve vzduchu krabičkou naslouchacího přístroje. A najednou se nám za zády, kde byl válec, ozvalo hlasité „áchl“.

Rychle jsem se otočil. Mladá vědecká pracovnice, která zrovna dělala něco u válce, zůstala strnule stát se zvednutýma rukama. Nevěděl jsem nejdříve, co jl tak ohromilo. Ale Astachov vykřikl: „Válec!“

Válec, ještě před chvílí smolně černý, byl ted průhledný.

Spatřil jsem jím, co loď v sobě skrývala.

V kosmické lodi nebyli živí tvorové. Byla tu však živá hmota. Uprostřed válce pulsoval obrovský mozek.

Říkám ,mozek’, i když jsem si vědom, že to není správné. Ovšem to, co jsem v prvním okamžiku spatřil, vypadalo jako přesná kopie značně zvětšeného lidského mozku. Až když jsem se podíval pozorněji, viděl jsem, že je to omyl. Byla to jen část mozku. Chyběla v ní centra, která řídí city, instinkty. Dokonce i z mnoha.myslících’ center skutečného mozku jich tu bylo pouze několik, ale zato desetinásobně zvětšených.

Přísně vzato byl to elektronický počítací stroj, v němž elektronky nahrazovaly živé buňky mozkové hmoty. A hlavně – byla to mozková hmota – umělá. Napadlo mi to ihned podle některých nepatrných příznaků, a později se tato domněnka potvrdila.

Kdesi na neznámé planetě její neznámí obyvatelé daleko předstihli vědu Země. My zatím stíží dokážeme provádět syntézu částic obyčejných bílkovinných molekul. A na neznámé planetě dokázali provést syntezi vyšší formy organické hmoty! Naše biochemie o ni pochopitelně usiluje taky. Ale jak je ještě daleko do vyřešení tohohle úkolu!

To, co jsme spatřili uvnitř kosmické lodi, nás všechny úplně ohromilo. S jedinou výjimkou: Astachova to nijak nevyvedlo z míry. Dokonce také prvý nalezl řeč.

„Aha!“ zamával ze zvyku naslouchacím přístrojem. „Aha! Já to přece říkal! Jen sl vzpomeňte, co jsem napsal přede dvěma lety … Vzdálenosti mezi galaxiemi jsou pro člověka nepřekonatelné. Dokonce i světlo letí od galaxie ke galaxii milióny let. Takovou cestu může podniknout jen loď s automatickým řízením. Au-to-ma-tic-kým! Ale jakým? Elektronické stroje? Ani nápad! Aby mohl elektronický stroj pracovat za lidský mozek, musel by mít rozměry … aspoň … no, jako moskevská oblast. A co by potřeboval energie! Co říkáte? Polovodiče? Kdepak! To se ví, stroj s polovodiči by byl menší – desetina moskevské oblasti… Ale ne! K tomu je potřeba svrchovaně dokonalého elektronického mozku … Přede dvěma lety jsem o tom psal. A někteří biochemie!

ráčili nesouhlasit. Ano, ráčili I“ Zamával přede mnou naslouchacím přístrojem. „A přece jsem to tehdy napsal jasně: elektronický stroj je vyřazen, jakmile vypoví třeba jen jediná elektronka – už jenom proto budou muset být pro lety mezi galaxiemi vynalezeny bioelektronické automaty, schopné regenerace buněk …“

Bylo to opravdu tak. Přede dvěma lety o tom skutečně otiskl článek. Považoval jsem tehdy jeho úvahy za fantazii. Vždyť jsme zatím nerozluštili tajemství nejobyčejnější živé hmoty. A biochemické procesy mozku jsou dosud.tajemstvím všech tajemství’.

Ale jak se ukazuje, měl Astachov přece jen pravdu. My, biochemici, jsme se dívali o desítky nebo snad o stovku let do budoucna, a viděli jsme syntézu nižších forem živé hmoty. Astachov se dokázal podívat kupředu o celá staletí a předpověděl syntézu vyšší formy hmoty – hmoty mozkové, předpověděl vytvoření nových kybernetických přístrojů – bioelektronických.

Je třeba říci, že my odborníci jsme obyčejně špatnými proroky. Příliš žijeme v tom, na čem pracujeme dnes. Dnes jezdí automobily – to znamená, že za sto let budou také automobily, jenomže rychlejší… Teď máme letadla – tak za sto let budeme mít také letadla, jenomže rychlejší… Stejně je tomu i v biologii. Ale zač potom takové předpovědi stojí I To neodborník – a Astachov nebyl biolog – vidí obrysy Nového často lépe.

Někdy se toto Nové zdá neuvěřitelné, neuskutečnitelné, nemožné. A přece se uskutečňuje! Heinrich Herz, který svého času jako první prozkoumal elektromagnetické vlny, odpověděl zamítavě na otázku, zda je možné uskutečnit bezdrátové spojení. A několik let nato vynalezl Alexandr Popov rádio…

Ano, nevěřil jsem tomu, co napsal Astachov. Aby mohly být vytvořeny bioelektronické automaty, bylo nutno vyřešit příliš složité problémy: syntetizovat vyšší formy bílkovinné hmoty, naučit se řidit bioelektronické procesy, donutit pracovat současně živou a neživou hmotu … To všechno mi připadalo příliš, příliš fantastické. A teď to Nové – i když bylo vytvořeno obyvateli jiné planety – vtrhlo bez pozvání do našeho života jako potvrzení veliké jistoty: že není a nemůže být hranic v rozvoji vědy, není a nemůže být hranic pro nejodvážnější záměry…

.,. Zprůsvitnělými stěnami válce – v tu chvíli jsem ani nepřemýšlel, jak se to mohlo stát – jsme hleděli na mozek kosmické lodi.

Umíral. Jeho spodní část se scvrkla a zčernala a jen nahoře byla ještě živá, pulsující hmota. Stačilo, aby se někdo přiblížil k válci, a začala pulsovat rychle, horečnatě, a zároveň se ozvalo tiché ťukání. Vypadalo to, jako by mozek volal o pomoc …

Věděl jsem, že je to umělý mozek, vlastně jen elekronlcký stroj, který nemůže nic cítit. A přesto mi nebylo příliš dobře. Jako by vedle mne umíral živý tvor a já mu nemohl pomoci …

Pomoci jsme skutečně nemohli. Věděli Jsme to od samého začátku. Ale přece jen jsme dělali, co bylo v našich silách.

Nebudu podrobně popisovat tento urputný boj..Zpráva Mimořádné komise Akademie věd SSSR’ už je připravena k tisku a co nejdříve vyjde. Obsahuje protokoly, spisy, snímky, prostě všechny dokumenty o kameni z nebes, ze kterého se vyklubala kosmická lod. Pod.Zprávou’ jsou vedle našich podpisů i podpisy významných zahraničních vědců – všichni se na pozvání Akademie zúčastnili této práce. Mezi nimi pochopitelně i mí kolegové biochemici: Belgičan Flaurcaine, Japonec Akabori, Rakušan Hoffmann – Ostenhof, Američané Miller a Pauling.

Na chodbách Ústavu astrofyziky se v těchto dnech hovořilo Jazyky téměř všech národů světa. A i když slova byla různá, jejich smysl byl jediný: odhalit tajemství kamene z nebes, zachránit umělý mozek kosmické lodi…

.Mechanické ruce’ velmi opatrně rozřezávaly kov, aby otevřely přístup k mozku a přístrojům kosmické lodi. Pozorovali jsme dokonale přesné pohyby těchto ohromných rukou zasklenými průzory v betonové zdi. Při prvním doteku ohnivého jazyku autogenu ztratil okamžitě kov, z něhož byl válec zhotoven, svou průzračnost. Jako by se bránil a nechtěl vydat tajemství kosmické lodi. Ale oheň pomalu, centimetr po centimetru, řezal… Nakonec mechanická ruka podepřela uvolněné dno válce …

Byla to napjatá chvíle. Neznali jsme složení atmosféry ve válci – jak bude umělý mozek reagovat na přechod do naší pozemské atmosféry?

Lidé u přístrojů, kompresorů, nádrží se stlačenými plyny, strnuli. Vše bylo připraveno k tomu, aby složení vzduchu

1M

v kabině mohlo být okamžitě upraveno. Avšak přístroje bleskově hlásily: jednu pětinu atmosféry uvnitř lodi tvoří kyslík a čtyři pětiny hélium; tlak je o jednu desetinu vyšší než na Zemi. Mozek pulsoval dále, jen o něco rychleji.

Kompresory zahučely, zvyšujíce tlak v kabině. První etapa práce byla u konce …

Odebral jsem se nahoru do pracovny Jevgenije Fjodoroviče. Přitáhl jsem si křeslo k oknu, rozhrnul jsem záclony. Venku se do tmy rozblikala světla. Nastávala druhá noc – a mně se zdálo, že je to jen několik hodin, co jsem přijel do Astrofyzického ústavu …

Sekretářka Jevgenije Fjodoroviče nám přinesla kávu. Silný, vábně vonící nápoj zahnal ospalost. Zapálil jsem si cigaretu, možná první za celý uplynulý den.

Tak v atmosféře kosmického korábu bylo dvacet procent kyslíku – právě tolik jako v zemské atmosféře. Je to náhoda? Ne. Právě při takové koncentraci se hemoglobin v krvi plně nasycuje kyslíkem. To znamená, že bioelektronický přístroj kosmické lodi má svůj krevní oběh, stejně jako lidský mozek. Pak ovšem odumření jedné části mozku znamená porušení krevního oběhu a musí mít nevyhnutelně za následek smrt celého mozku.

Tato myšlenka mne opět vypudila dolů, ke kosmické lodi.

Když si teď vzpomínám na naše pokusy zachránit umělý mozek, znovu prožívám všechnu tu nemohoucnost a lítost. Co jsme mohli dělat?

Rychle jsme se seznámili se zařízením, které zásobovalo mozek kysl kem. Jak jsem předpokládal, mozku pomáhala dýchat zvláštní chemická sloučenina, něco podobného hemoglobinu. Poměrně rychle jsme se orientovali i v dalších přístrojích, které mozek zásobovaly, vyráběly pro něj kyslík a odstraňovaly kysličník uhličitý.

Ale zabránit odumírání mozkových buněk nebylo v našich silách.

Kdesi na planetě, kterou neznáme, vytvořily rozumné bytosti umělou nejvýše organizovanou hmotu – hmotu mozkovou. Dokázali využít buněk této hmoty jako nejdokonalejších elektronek. Dokázali vyslat tento umělý mozek do hlubin kosmu. Nemohlo být pochyb, že v buňkách tohoto mozku jsou skryta mnohá tajemství vesmíru. A my, my tato tajemství museli nechat zahynout. Mozek umíral.

Vyzkoušeli jsme všechny prostředky – od antibiotik až po chirurgický zásah. Nebylo to nic platné.

Tehdy jsem se jako předseda Mimořádné komise Akademie věd znovu otázal svých kolegů, zda jsme udělali skutečně všechno.

Bylo to k ránu v malém konferenčním sále Ústavu. Všichni seděli unaveně a mlčky. Tázal jsem se, a samotného mne překvapil vlastní hlas, chraptivý a cizí.

První odpověděl profesor Flaurcaine. Pošinul sl nerozlučnou dýmku do koutku úst a broukl: „Všechno“. Akabori, který seděl vedle něho, se smutně usmál a přikývl: „Všechno“. Astachov zatřepal nespokojeně hlavou: „Všechno,“ a odvrátil se. Paullng a Miller odpověděli současně: „Ano, všechno“. Nikonov si přejel tvář rukou, jako by chtěl setřít únavu, a řekl tiše: „Všechno“.

Po šest dní, pokud ještě žíly poslední buňky umělého mozku, jsme se střídali a ani na chvilku jsme nepřerušovali pozorování. Nedá se ani vyjmenovat všechno, co jsme se dověděli.

Hvězdný koráb měl poměrně tenký plášť, kterým muselo snadno pronikat kosmické záření. Hledali jsme proto od samého začátku v buňkách bioelektronického automatu ochrannou látku. A nalezli jsme ji. Byla to nepatrná koncentrace, al9 činila organismus Imunní vůči největším dávkám záření. Nyní můžeme podstatně zjednodušit konstrukci projektovaných kosmických lodí. Naše atomové reaktory už nebudou potřebovat těžké kryty – a to značně přibližuje éru hvězdoletů s atomovým pohonem.

Zvláště zajímavý byl způsob regenerace kyslíku. Kultivační jednotka vodních řas, na Zemi neznámých, která nevážila ani kilogram, po celá léta pohlcovala kysličník uhličitý a vydávala kyslík.

Zmiňuji se tu jen o biologických objevech. Avšak objevy, jež čekají na inženýry, jsou ještě významnější. Jak správně usoudil Astachov, kosmická loď měla gravitační motor. Na Jeho konstrukci Jsme dosud nepřišli. Ale už teď je možno prohlásit, že fyzici budou muset v mnoha ohledech korigovat své představy o podstatě přitažlivosti. Po epoše atomové techniky přijde zřejmě epocha techniky gravitační; lidé tak budou ovládat ještě mocnější energii a získají větší rychlosti.

Plášť kosmické lodi, jak se při rozboru ukázalo, tvořila slitina titanu a berylia. Ale na rozdíl od obvyklých slitin byl celý obal jediným krystalem.

Naše kovy, to je vlastně směs krystalů. Každý krystalek je sice velmi pevný, ale mezi sebou jsou spojeny dosti chabě. Kov budoucnosti – to je jediný, velmi pevný krystal. Tento kov bude mít i nové, zcela neobvyklé vlastnosti. Za pomoci krystalické síťky bude možno měnit jeho optické vlastnosti, pevnost, propustnost tepla …

Ale umělý mozek kosmické lodi zůstával přece jen nejdůležitějším, i když dosud nerozšifrovaným objevem. Tři kabely vyvedené z válce byly s mozkem spojeny přes složitý zesilovaě. Po šest dní zaznamenávaly naše citlivé elektroencefalografy výboje bioelektronického automatu. Byly naprosto jiné než činnostní proudy lidského mozku. Tady už jasně vynikala odlišnost umělého mozku od lidského. Mozek kosmické lodi, to byl skutečně jen elektronický přístroj, kybernetické zařízení, v němž pouze elektronky nahrazovaly živé buňky. Při vší své složitosti byl tento mozek daleko jednodušší, a snad je to tak možno říci, současně i.specializovanější’ než lidský mozek. Proto jeho elektrické signály připomínaly spíše složitou, velmi komplikovanou šifru, než záznam činnostnich proudů lidského mozku.

Za oněch šest dní bylo popsáno tisíce metrů encefalogramů. Podaří se je rozluštit? Co nám budou vyprávět? Možná, že nám povl o cestě vesmírem…

Odpovědět na tyto otázky je těžké. I ted ještě pokračujeme ve studiu kosmické lodi a každý den nám přináší nové objevy. ! I! ,

Zatím –,o tom kameni mnozí mnohé vědí, každý něco, ale nikdo toho neví dosť. Ale přijde den, kdy bude i poslední tajemství kamene z nebes odhaleno.

Pak vzlétnou do nekonečných prostor vesmíru poslové Země – lodi s gravitačními motory. Lidé je řídit nebudou, protože lidský život je krátký a vesmír nekonečný. Lodi pro lety mezi galaxiemi budou řídit bioelektronické automaty. A po tisíciletém putování kosmem, až proniknou do vzdálených galaxii, se tyto lodi vrátí na Zemi a přinesou lidem nehasnoucí světlo Poznání.

HVĚZDNÁ ŘEKA

G. AlTOV

Čtyři dny visely ]lž nad zkušební základnou „Hvězdná řeka“ temné, těžké mraky. Vítr proháněl potoky kalné vody po betonových pásech. Najednou to od Stanového pohoří studeně zafoukalo a o půlnoci začalo sněžit. Snih tál, sotva se dotkl mokré země, a jen na kovové konstrukci světelného děla uvízly vločky. Obtáhly obrysy děla přesnými tenkými čarami a dvousetmetrový kolos se odrážel od temného pozadí oblohy jako gigantická kresba.

Muž šel a mechanicky se vyhýbal kalužím. Nedíval se na cestu, protože za sedmnáct let na ní znal každý kamínek. Sedmnáct let po ní chodíval – vždy ve stejnou dobu, za jakéhokoli počasí. Dávno odvykl rozhlížet se po okolí. Věnoval pozornost jen tomu, co právě souviselo s jeho myšlenkami; jednou si všímal té či oné části konstrukce světelného děla, Jindy zas něčeho v celkovém uspořádáni energetického střediska. Této noci však nejasně vyciťoval v okolí nějakou změnu, i když nemohl postřehnout Jakou. Překáželo mu to v přemýšlení.

Zastavil se a pozorně se rozhlédl. Sněhu sl nevšímal – nezajímal ho. Na světelném dělu se v posledním týdnu nic nezměnilo. Okna hlavní budovy energetického střediska svítila jako obyčejně – byla tam nepřetržitá služba. Nízké pahorky, obklopující základnu ze všech stran, nebylo vidět – splývaly s noční oblohou.

Několik minut hleděl napjatě do dáli. Už věděl, co se změnilo. Zmizela žlutavá záře nad vrchy. Záře, jež byla odleskem světel dalekých měst, světel cizího a vzdáleného života: někdy bývala silnější, Jindy slabší. Ted však zmizela úplně.

„Mraky?“ ptal se muž. Zvykl si přemýšlet nahlas. „Určitě to budou mraky,“ odpověděl si. „Spatná viditelnost.“

Pohnul páčkou elektrického ohřívače a Jeho oděvem proběhla vlna teplého vzduchu. Na zmizelou záři ihned zapomněl. Odtud bylo možno dobře pozorovat světelné dělo.

Vrchol jeho obrovského síťového kužele, namířeného k obloze, zakrývaly mraky. Ale zdola jej osvětlovaly desítky světlometů; vypadalo to, jako by spočíval na modravých paprscích světla, a ne na kovových podpěrách, které se utápěly ve tmě.

„Ještě čtyři roky,“ řekl si člověk tiše, jako by o tom nebyl zcela přesvědčen.

Hleděl na obrovský kužel světelného děla a myslel na to, že před sedmnácti lety zde nebylo nic. Před sedmnácti lety existovalo světelné dělo pouze v jeho představách – takové, jak je ted vidi. Ne, nebylo takové. Bylo daleko skromnější.

Přiškrceně se zasmál.

Ano, tenkrát všichni – i on – mysleli, že k nahromadění energie pro pokus bude třeba asi šedesáti let. A uplynulo sedmnáct let – a vše je téměř hotovo. Energetické středisko zkušební základny dostávalo v těchto letech mnohem více energie, než se dalo kdykoli dříve předpokládat. Podařilo se změnit i konstrukci světelného děla. Zdokonaloval své světelné dělo rok od roku. Dal mu, co vůbec bylo v jeho silách. Sedmnáct let pracoval tak, jak by to nikdo jiný nedokázal. Neodpočíval jediný den. Ničím se nedával rozptylovat. Osmnáct hodin denně. Bez svátků a bez odpočinku.

Věděl, že ho považují za velkého vědce. Na to sl již dávno zvykl, bylo to pro něho přirozené a nevzrušovalo ho to. Díval se na své nadání jako na dokonalý stroj. A když tento stroj vykazoval dobré výsledky (což bylo velmi často), bylo mu to příjemné.

Sněhové vločky se třepotaly v paprscích světlometů. Muž maně sledoval jejich let – a neviděl nic. Najednou si vzpomněl na bouři, kterou vyvolal před dvěma desítkami let jeho objev. On řekl první: „Rychlost světla není nejzazší hranicí rychlosti.“ Zpočátku se s ním přeli. Nebrali jeho objev vážně. Pak zveřejnil své výpočty – a přišla bouře. Jeho odpůrci se odvolávali na Mlchelsonovy pokusy, na desítky a stovky jiných podobných pokusů, které potvrzovaly rychlost šíření světla jako konečnou. Odpověděl novými výpočty. Za dlouhými řádky vzorců byla skryta v podstatě prostá myšlenka. Rychlost zvuku ve vzduchu není veliká – 331 metrů za vteřinu. Ale při výbuších, kdy vznikají obrovské tlaky, se zvuková vlna zpočátku šíří rychlostí dvacetkrát, třicetkrát větší. Něco podobného se musí dít i se světlem. V tom je zákonitost: každý fyzikální zákon je správný jen po určité hranice. V měřítkách makrosvěta se prokázala dokonce i nepřesnost zákonu tíže, který byl kdysi nazýván.všesvětovým’. Michelson, Miller, Picard, Illingworth, Tomášek – ti všichni dělali pokusy se zdroji světla nevelké intenzity. Proto také skutečně nepřekračovala jeho rychlost tři sta tisíc kilometrů za vteřinu. Ale při hvězdných katastrofách – při nenadálých vzplanutích nových a nejnovějších hvězd – se světlo po určitou dobu šíři ,exploznť rychlostí. Tak o tom aspoň hovořily výpočty. Světelné dělo, strmící do výše uprostřed základny, mělo na pokusu dokázat, že při explozi impulsů obrovské energie je světelná bariéra překonatelná.

… Muž šel po betonovém chodníku, který z obou stran lemovaly nízké, věčně zelené keře, a mechanicky se vyhýbal kalužím. Díval se na hlavní budovu energetického střediska a přemýšlel o tom, že tam na pultech se ručičky kontrolních přístrojů přibližují k čárce označující konec dlouholetého čekání. Hluboké sklepy za energetickým střediskem uchovávají nabité akumulátory, ponořené do kapalného hélia. Ted už jsou nabity téměř na nejvyšší míru. Ještě nikdy a pro žádný účel nebylo nahromaděno takové množství energie. Sedmnáct let sem podzemními kabely proudila energie sebraná po všech kontinentech Země.

„Čtyři roky,“ pronesl člověk a zastavil se u lavičky.

Vítr lenivě pohupoval svítilnou, zavěšenou mezi dvěma sloupy. Mihotavá hranice světla a stínu poskakovala po prknech lavičky. Muži se zdálo, že stín zůstává na místě a lavička se schovává do tmy nebo zas přiskakuje zpátky ke světlu. Pohrozil jl prstem:

„Ale kde … Dvacet měsíců …“

Ani nepostřehl, že se mu už dlouho ozývá kapesní radiofon. Jeho signály, připomínající křik vyplašeného ptáka, jako by byly vzdálené a neskutečné. Ale potom pták zakřičel silněji, naléhavěji, nedával mu možnost soustředit se, a muž ho konečně zaslechl. Vyjmul radiofon z kapsy a nařídil regulátor. Na obrazovce, velké jako krabička zápalek, se objevila vzrušená tvář dozorčího inženýra.

„Co je?“ zabroukl muž. Neměl rád, když ho vytrhovali z přemýšlení.

„Promiňte, že jsem vás vyrušil…“

„Co je?“ opakoval muž netrpělivě. Zbytečná slova ho vždycky zlobila.

Inženýr si prudce strhl brýle, ale ovládl se a řekl téměř klidně:

„Přijela za vámi tajemnice vědecké rady Akademie.“

„Dobře … Řekněte … řekněte JI, že Jsem v Jižní aleji.“

Muž schoval radlofon, usedl na okraj lavičky a unaveně si protřel oči. Jakmile přestal přemýšlet, přicházela únava. Pohlédl na světelné dělo (odtud bylo vidět Jen Jeho kužel) a tiše se zasmál. Této noci vyřešil problém, kterým se zabýval Již kolik měsíců. Ano, v systému magnetické ochrany bude třeba změnit nějaké maličkosti. Ale zato bude ze čtyř let pouhých dvacet měsíců. A to už Je Jako nic. Desetkrát méně než doba, které Již uplynula.

„Dvacet měsíců,“ řekl pokoušeje se dohlédnout vrcholu kužele. „Ale určitě Ještě něco vymyslím. I energie mi Jistě budou dávat víc. To znamená ne dvacet, ale třeba Jen devět. Nebo sedm …“

A najednou cítil, Jak mu hlasitě buší srdce. Vždycky ho vzrušovalo pomyšlení na chvíli, kdy bude všechno připraveno. Dnes mu však srdce tlouklo až příliš hlasitě. Tak hlasitě, že sebou škubl, když zaslechl Jeho tlukot.

Ne. Byly to kroky v aleji. Obrátil se, spatřil ženskou postavu a vstal.

Zena byla velmi mladá, mnohem mladší než muž, který JI očekával u lavičky. Oblečena byla skoro Jako na lyže. Na černých, vysoko vyčesaných vlasech se Jí zachytávaly vločky sněhu. Tvář měla mírnou, laskavou, a ostré vrásky v koutcích očí proto vypadaly, Jako by k ní ani nepatřily.

Setkali se pod svítilnou uprostřed aleje. Stáli na tři kroky od sebe.

Žena tiše řekla:

„Bud zdráv.“

Rychle ustoupil zpět do tmy. Pak se optal: „Tak ty jsi… sekretářka rady?“

„Už tři měsíce,“ odpověděla. „Tys to nevěděl?“ Chvíli mlčel.

„Dávno jsme se neviděli,“ řekla nerozhodně. „Devatenáct let,“ odvětil. „Ano, skoro devatenáct let. Bylo to tady … Pamatuješ?“ Přikývla.

„Pamatuju. Tehdy tu byla pustina. Vymýšleli jsme teprve jméno … pro základnu.“

Usmála se, maně si sáhla prstem na bradu, a muž sebou škubl, když poznal ten úsměv a mlmovolný pohyb.

„Tady někde byla řeka,“ pokračovala. „Vlastně – nebyla to ani řeka – jen docela malá říčka. Ale bylo v ní vidět hvězdy. Moc hvězd.“

„Ano. Mnoho hvězd,“ řekl. „Později nemohl nikdo pochopit, jak vzniklo to jméno … Říčka už tu není. Dávno.“ Navrhl jí, aby si sedli.

Posadili se na lavičku, mokrou od roztálého sněhu, a dlouho mlčeli. Okosem sl ho prohlížela, ale sedl si na kraj, kam už světlo svítilny nedosahovalo, a jeho tvář byla skryta ve tmě.

„Přijela jsem služebně,“ řekla. Nevydržela déle mlčet.

„Ano,“ pronesl lhostejně.

„Stalo se neštěstí s krtkem. Ale ty to asi víš?“

„Ne.“

„Ty o tom nevíš?“ Dotčeně pokrčil rameny: „Ne.“

„Dobře,“ řekla po určitém zaváhání. „Vysvětlím ti to. Je to pokusný hloubící stroj. Úplně nová konstrukce. Dříve se stroje dostávaly do hloubky tří nebo čtyř kilometrů. Tenhle pronikl třicet šest kilometrů hluboko. Počítalo se s tím, že se dostane až do čtyřiceti. Ale měl poruchu… Slyšíš?“

Upírala oči do tmy, ale nemohla proniknout k jeho tváři.

„Ano,“ odpověděl. „Slyším.“

„Mají málo kyslíku,“ pokračovala. „Část nádrží byla při neštěstí zničena. Nějakou dobu to jistě vydrží. Ale spojeni je špatné, těžko říci, jak dlouho mohou vydržet. Každá hodina je drahá… Na vrtáni není kdy. Kdybychom začali hloubit šachtu, přišli bychom pozdě. Zůstává jediná možnost – elektrická prorážka.“

„Aha, to znám,“ ožil. „Znám. Usměrněný výboj. Vytváří se tím šachta s tavenými stěnami. Kolik dní vydrží taková šachta?“

„To závisí na mnoha věcech,“ odpověděla rychle. „Ale nám stačí několik hodin.“ Z ničeho nic se rozesmál:

„Nemůže se vám to podařit! K tomu je třeba obrovského množství energie. Prorazit zemskou kůru… Teď si vzpomínám. Pokusy, které se prováděly, šly do hloubky dvaceti kilometrů. Ano, ano… Jenže to spolklo ohromné množství energie. Protestoval jsem tehdy a pokusy byly zastaveny. Energii dostalo moje dělo,“ mávl rukou ke kužell. „Kdy to bylo?… Asi před osmi lety. Ano, před osmi lety.“

„Energie tu je,“ odporovala. „V akumulátorech tvé základny je energie dost. Cožpak ty …“

Umlkla. Bylo jí zatěžko mluvit dál.

Vstal a udělal krok od lavičky. Otázal se, aniž se obrátil: „To je příkaz vědecké rady?“

jeho hlas byl lhostejný. Žena očekávala cokoli jiného, jen ne lhostejnost.

„Ne,“ odpověděla. „Není to příkaz. Lépe řečeno – není to tak docela příkaz. Na zasedání rady byli všichni pro použití energie z tvých akumulátorů. Ale jednomyslně byla přijata podmínka: použít jí, budeš-li souhlasit ty.“

„To tedy znamená, že s konečnou platností mám rozhodnout já?“

„Ano.“

„A nikdo nebude protestovat, když …“

„Ne.“

Vrátil se k lavičce a znovu si sedl. „Tak vyřiď, že s tím nesouhlasím.“ Škubla sebou a zadívala se na něho. „Ty…“

„Už jsem řekl – ne. Mlč, prosím tě. Všechno ti vysvětlím.

Marně se snažila nahlédnout mu do tváře. Zdálo se jí, že i jeho hlas přichází odkudsi z daleka.

„Připusťme, že dám energii, která se tu za sedmnáct let nashromáždila … Potřebujete ji přece všechnu, ne?“

„Ano, všechnu,“ přikývla žena. „V tvých akumulátorech je asi devadesát procent energie, kterou potřebujeme. Šachta musí mít velký průměr a …“

„Dobře,“ přerušil ji. „Dobře. Vezmete si tedy tu energii a tři lidé budou zachráněni. Ztratím energii nahromaděnou za sedmnáct let, ale zachráníme tři lidi… Prosil jsem, abys mě nepřerušovalaI Vyslechni mne do konce… Víš přece, nač tu energii potřebujeme – je to rozhodující pokus. Ovládnout větší rychlost než je rychlost světla – znamená otevřít lidstvu cestu ke vzdáleným galaxiím. Ale to ještě není všechno. Kosmické lodi často nedoletí jen proto, že jejich motory nejsou dosti silné. Statistiku, doufám, znáš. Proto dát těmto-lodím nové motory – a to je konečný cíl mé práce – znamená zachránit životy mnoha astronautů. Taková jsou strohá fakta. Jak vidíš, neřídím se osobními pohnutkami. Myslím na lidi. V tomhle případě zahynou tři lidé, ale věda udělá skok kupředu, poskytne technice prostředky, které v budoucnu zabrání záhubě stovek a možná tisíců lidí. Jinak se sice podaří zachránit tři lidi, ale ztratíme sedmnáct let a to nevyhnutelně povede –– přímo nebo nepřímo – k lidským obětem. Chápeš?…“

„Ano,“ odpověděla žena tiše. „A ]e mi z tebe zle.“

Ušklíbl se a dotkl se pohledem její tváře.

„No – a jaképak máš námitky? Rozumné důvody? Jsem připraven je vyslechnout.“

Zena zapomněla na elektrický ohřívač oděvu a bylo jí chladno. Sníh jí padal na ramena a netál.

„Ano,“ řekla po delší přestávce. „Mám důvody. V jednom máš pravdu: kosmické lodi potřebují silné motory. To otevře cestu k novým galaxiím a sníží počet katastrof. Ale to všechno je budoucnost. To znamená, že to může počkat. O těch motorech nepřemýšlíš jenom ty. Já dobře vím, že tvůj objev Je něco jiného než ostatní. Ale 1 jiní konstruktéři nám v nejbllžších letech pomohou, abychom zabránili katastrofám zaviněným nedostatečnou silou motorů. Ne, ne, tak nemůžeš své odmítnutí zdůvodnit.“

Shovívavě se usmál.

„Ted se usmíváš,“ řekla smutně. „Nevidím to, ale vím, že se usmíváš… Kolikrát to tak bylo! Cítím, že nemáš pravdu, ale nemohu ti to dokázat… S tebou je těžké se přít. Ale copak je to spravedlivé, aby kvůli tomu ti tři..

„Není to spravedlivé,“ odvětil suše. „Dobře. Připusťme, že je ted důležitější zachránit tři lidi, než počítat se vzdálenými výsledky mého pokusu. Ale co je možno postavit proti jeho vědeckému významu? Nic.“

„Nic,“ opakovala žena. „A přece je lidský život důležitější. Věda je tu pro lidi.“

„To je fráze,“ přerušil ji ostře. „Já přece nedělám svůj pokus pro zábavu. Dělám ho pro lidi. Pomůže jim, že budou silnější, šťastnější.“

„Ne, ne! Nemohu se s tebou přít. Ale … začínám sl myslet, že tvůj pokus zdrží ted na dlouho rozvoj vědy.“

Zahleděl se na ni. Zdálo se mu, že spor je už rozhodnut. Ted ho jen zajímalo, o čem ještě ona přemýšlí. A se zájmem se otázal:

„Proč?“

Neodpověděla mu hned. Seděla úplně bez hnutí a sníh jí padal na řasy. ,Má úplně černé oči,’ pomyslel si. ,Černé, a ne modré …’ Donutil se odvrátit pohled od ní k světelnému dělu. Ale změnit směr myšlenek, to už nedokázal. Poprvé za velmi dlouhou dobu ho hlava neposlouchala. Jak je to divné,’ říkal si,.uplyne čtyřicet nebo padesát let, a lidem se bude světelné dělo zdát nemotorné, a krása, takováhle krása, zůstane krásou i po tisíci letech… A co kdyby tam, pod zemi, byla ona…?’ Na okamžik sl představil, že na osvětleném konci lavičky není nikdo – Jen světlem utkaný přelud.

„Vysvětlím tl to,“ řekla žena. Snažila se hovořit klidně, vážila každé slovo. „Vysvětlím ti to Jazykem logických důvodů, kterému Jedině rozumíš … Vědu rozvíjejí lidé. Jsou odhodláni dát v sázku život, protože vědí, že bude-li potřeba, my tady uděláme vše, abychom jim poskytli pomoc. Nehovořím jen o těch, kteří ted sedí tam, v kabině krtka. Myslím tím posádky kosmických lodí, výpravy na vzdálené planety, stavitele podmořských měst… Ti všichni vědí, že v nouzi přijde pomoc. To zmnožuje Jejich síly, to… Promiň, už zas jsem odběhla od logické řeči. Logiku, jen logiku! Rozvoj techniky tedy závisí do určité míry na tom, že lidé věří v pomoc celého lidstva. A bude-li tato víra jednou zklamána… Chápeš? Dnes se nevzdáme energie tvých akumulátorů, a zítra někdo zaváhá, má-li vůbec riskovat, někdo ztratí svou odvahu, smělost… A tak tomu bude ve všech oblastech vědy, všude, kde se lidé rvou s přírodou. Výsledek nakonec bude tak záporný, že ani tvůj pokus a třeba desítky dalších podobných pokusů…“

Mluvila ještě, ale on už neposlouchal. Pochopil Její myšlenku a viděl teď mnohem dále než ona sama.

„Dost!“ řekl chraptivě. „Možná, že máš pravdu. Zdá se, že logika mluví proti mně.“

Zena se napjatě zahleděla do tmy. Světlo svítilny ji řezalo do očí; sotva rozeznávala jeho zasněženou postavu.

„Tedy … souhlasíš?“

„Poslechni,“ otázal se a upíral pohled na kužel světelného děla. „Připusťme, že vám energii dám. Připusťme to. Ale vy přece nemáte jistotu, že se ta… elektrická prorážka zdaří. Do takové hloubky to nebylo ještě ani jednou vyzkoušeno. A pak přijde energie nazmar.“

„Ano,“ řekla. „Naprostou jistotu nemáme. Ale všechny výpočty … Je téměř vyloučeno, aby se to nezdařilo. A vždyť tvůj pokus taky..

„Nesmysli“ přerušil ji podrážděně. „Můj pokus bude úspěšný. Přitom dokonce i záporný výsledek by měl pro vědu svou cenu.“ \

„Dobrá, nechci se přít. Ale… jak se tedy konečně rozhodneš?“

„O čem se mám rozhodovat?“ odpověděl otázkou. „Tak rozhodnutí závisí na mně?“

1’1R

Odpověděla velmi tiše: „Tak se usnesla rada.“

„Pak jsem proti. Akumulátory nedám.“

„Proč?“ otázala se klidně a on cítil, kolik ji tento klid stojí úsilí.

„Nerozčiluj se,“ řekl nečekaně měkce. „Pokusím se ti to vysvětlit. Pamatuješ, jaký jsem byl před dvaceti lety? A teď… Jsi přece jen o dva roky mladší než já. A ze mne je ted málem stařec, a ty jsi mladá Jako dřív. Jako tehdy. To světelné dělo mi vzalo všechno. I tebe, celý život.“

„Ne,“ odporovala. „Já sama …“

„Dobře,“ souhlasil rychle, „dobře. Světelné dělo nezavinilo, že jsem tě ztratil. Ale sedmnáct let sedím tady na základně. Sedmnáct let. Mlčíš? To je dobře. Jsi stejně moudrá Jako jsi bývala. Chápeš, že kdybych byl pracoval dejme tomu za tři, světelné dělo by bylo hotovo asi tak za šedesát let? Jistě, pomáhali mi. Pomáhali mi mnohem víc, než jsem žádal. Ale tisíc nejlepších muzikantů nezahraje tak, jako může zahrát jeden geniální hudebník. Víš, že nemám ve zvyku se přeceňovat.“

„Vím,“ pronesla těžce.

„První léta,“ pokračoval, „mi tu bylo zle. Ale věděl jsem, že mám před lidmi odpovědnost za svůj mozek. Byl jsem povinen využít ho, Jak nejvíc to dokážu. Pracoval jsem osmnáct hodin denně. A každou vteřinu z těch osmnácti hodin jsem nutil svůj mozek pracovat na plné obrátky. Vymohl jsem si, aby mne lékaři nechali na pokoji. Pracoval jsem do úpadu…“

Odmlčel se a pak se najednou zasmál:

„Víš, někdy se mi chtělo ujet odtud za hory, k lidem… Táhlo mne to k nim. Vzpomínal jsem na naši stráň u Volhy… No dobré. Nechrne to být. Nemohl Jsem odjet. Věděl jsem, že nemám právo nechat tento stroj nečinně zahálet,“ zaklepal si prstem na čelo. „Někdy sl myslím, že se mi prostě nepodařil život. V medicíně, v biologii, v chemii, v kterékoli jiné oblasti techniky bych byl pracoval s lidmi. Nebyl bych tak sám. Ale tahle práce mne přlpoutávala k psacímu stolu a vyžadovala samoty. To, co jsem dělal, pohybovalo se kdesi na hranici teoretické fyziky a filosofie. Konkretizace obecných poznatků, hledání obecných principů… Tak, nebo skoro tak pracoval kdysi Einstein. Nepotřeboval jsem laboratoře, nepotřeboval jsem se vydávat na výzkumné výpravy… Všechny informace mi dávali na stůl. Ani nevím, kdo a kde prováděl výpočty, které jsem potřeboval… Zpočátku Jsem měl přátele, spolupracovníky. Ale můj úkol se každým rokem zužoval. Energie, energie, energiel V boji za energii jsem si nemohl dovolit ztratit třeba jen deset minut přátelským popovídáním, a proto jsem ztratil přátele. A spolupracovníky … Téměř je nevídám. Hovoříme spolu na dálku. Někdo vyrábí součásti světelného děla – což se mohu vypravit do továrny? Kdosi pracuje u počítacích strojů – cožpak mám čas pohovořit si s těmito lidmi?… Sedmnáct let! Možná, že by se to bylo dalo udělat bez takového vypětí za třicet roků. Já to dokázal za sedmnáct, ale hodně draze Jsem za to zaplatil.“

„Kdybys pracoval společně s lidmi,“ odporovala žena, „mohls to dokázat za dvanáct let. Nebo za deset. To tě nikdy nenapadlo?“

„Ne,“ odpověděl. „Ani ted na to nemyslím. Pochop: nestěžuji si a ani ničeho nelituji. Je to veliké štěstí žít neustále ve vichru myšlenek, probíjet se silou rozumu do oblasti, kterou člověk dosud nepoznal. Nelituji ničeho. Takový je prostě můj život. Ano. Ale ted přicházíš ty a chceš, abych přes všechno udělal škrt. Kdesi jsou ohroženi tři lidé. Zasvětili svůj život řešení nějakého vědeckého problému. Já jsem svůj život zasvětil rovněž vyřešení vědeckého problému. Ty je chceš zachránit. To je hezké. Velmi hezké. Ale chápeš, že pak zahynu já? Nemohu čekat dalších sedmnáct let, a bez toho je můj život… Řekni tedy: je to spravedlivé – zachránit je za cenu mého života? Má práce je přece také důležitá. Mých sedmnáct let snad stojí právě za tolik, jako to, že oni se proryli do hloubky třiceti šesti kilometrů. Tak proč oni mají být zachráněni, a já ne? Proč? Logika je přece jen při mně. Logika 1 spravedlnost.“

Zena neodpověděla. Hleděla na sníh a přemýšlela o tom, že tam, pod zemí, se tři lidé zalykají žárem. Chladící zařízení asi nefunguje a neviditelné proudy tepla prosakují izolací …

Sníh zůstával pomalu ležet. Nejdříve se vytvořily bílé pásy podél aleje, pak se začala bílá pavučina rozlézat po asfaltu, pokryla volnou část lavičky. Sníh se usazoval na širokých listech křovin. Kužel světelného děla byl již celý bílý. Sníh uvízl i na lidech. Usazoval se v záhybech mužovy bundy a stejnoměrnou vrstvou pokrýval svetr ženin.

„Nu což,“ řekla a setřásla sl snih s kolen. „Vyřídím radě tvé rozhodnutí. Ted musím jít. Nikdo ti tvé akumulátory nebere. Ale musím tl říci, že bych to nejraději udělala. Ostatně je to můj osobní názor, a nemusíš …“

Mávl prudce rukou:,

„Jen mluv!“

Žena dlouho mlčela. Díval se na ni a myslel si: ,Což ji mám stále ještě rád?’ Mnoho let už na ni nemyslel. Teď přišla – a do srdce se znovu zahryzla bolest, znovu cítil pichlavý osten ztráty.

„Těžko se ml to všechno říká,“ začala. „Ale řeknu ti to.“

„Mluv,“ zašeptal. Chtěl slyšet její hlas. Jen hlasl „Dobře. Poslouchej,“ hovořila a dívala se přímo před sebe do mléčné mlhy. „Hodně ses změnil. Přestal jsi být člověkem a komunistou. Obávám se, že brzy přestaneš být i vědcem … Ne, teď jen poslouchej! Sám jsi to chtěl. Tak poslouchej … Dříve jsi žil pro lidi. Měl jsi v sobě něco z těch, kteří svou hrudí kdysi zakrývali střílny. Dnes bys to neudělal.“

„Mýlíš se!“ řekl chladně.

„Ne, nemýlím se. Dnes by sis říkal, že pro blaho lidstva je důležité zachovat tvůj mozek. A pro blaho lidi bys nechal soudruhy na pospas! Ovládáš výborně aritmetiku logických vývodů, ale úplně jsi zapomněl na vyšší matematiku lidských vztahů. Tam za základnou si všichni myslí, že tvůj život je hrdinství samo. Jen proto se rada usnesla, aby ses rozhodl sám. Nevěděli jsme, že tvůj život dávno přestal být hrdinstvím. Je to i naše vina. Ano, tvá práce vyžaduje samotu. Ale ne takovou, jakou sis vytvořil ty! Přestal jsi postupně vnímat, co se kolem tebe děje. Považuješ za svou zásluhu, že jsi samotářsky žil a pracoval. Myslíš, žes dal lidem svůj mozek – a to ti dává právo na všechno? Nemyl sel Od určité doby jsi přestal pracovat pro lidi. Přestal jsi na ně myslet. Práce se pro tebe stala samoúčelem. I kdybys byl třikrát geniálnější, tohle se odpustit nedá. Vykonal jsi za sedmnáct let to, nač by jiní potřebovali daleko více času. Ale což jsi pracoval opravdu sám?! Nenalezl sis čas, aby ses zajímal

jiné… A oni sbírali energii. Myslím tím všechny lidi na Zemi. Sedmnáct let šetřili každou částečku energie pro tvé akumulátory 1 Vzdávali se mnoha lákavých plánů – pro tvé akumulátory! Hledali, přemýšleli, stavěli… Ti všichni dohromady dali daleko víc než ty sám. A chtěli dát ještě více. Kdyby nebylo toho neštěstí s krtkem, začal bys za týden dostávat trojnásobné množství energie. Tak se rozhodli lidé,

když sis nenalezl čas s nimi pohovořit.“

„Tak… se rozhodil?“

„Ano. Plán už byl schválen. Ale což jde jen o to? Ted říkáš, že se světelné dělo stalo tvým životem. Lidé to vědí. Ale jestlipak ty víš, kolik lidí obětovalo život pro světelné dělo? Doslova ho dali… Statistika, jak ty říkáš …“

„Nepřeháněj,“ namítl klidně. „Na základně se nestala ani jediná mimořádná událost. Nespěchej, uvažuj.“

„Nauvažovala jsem se ažaž. Opravdu, hodně jsem přemýšlela,“ řekla žena tiše. „Na základně se neštěstí nestalo. A mimo základnu pro tebe nic neexistuje. Lépe řečeno – tam je nějaké abstraktní lidstvo.“

„Jsi nespravedlivá.“

Žena se smutně usmála.

„Spravedlnost? Před rokem přišel o život můj syn. Neštěstí na stavbě atomové elektrárny. Spěchali… On a jeho soudruzi. Mlčí Mlč a poslouchej! Za ta léta to nebylo jediné neštěstí. Ano, energie nahromaděná v tvých akumulátorech je drahá, velmi drahá. Neříkali ti o tom. Ani já bych ti to nebyla řekla, kdybys nemluvil o spravedlnosti…“

„Promiň…“

„Co ti mám prominout? Nic jsi nepochopil. Nic! Copak to lidé dělali pro tebe? Což jsi ten pokus potřeboval jen ty sám? Jak se s tebou těžko hovoří!…’

„Promiň,“ opakoval. „Vzpomínám si, že tenkrát zahynuli čtyři lidé. Ale cožpak Jsem věděl, že jeden z nich…“

„Ani ted nemyslíš na druhé. Dosáhl jsi zastavení pokusů s elektrickou prorážkou, vzal sis energii pro své akumulátory. Geologové se s tebou nehádali. Ale oni také milovali svou práci a pokračovali ve zkouškách svých strojů. Riskovali, i když věděli, že by nemuseli riskovat, kdyby se pokračovalo ve zkouškách s elektrickou prorážkou. Ti tři trčí ted v podzemí vlastně proto, že jsi jim před osmi lety sebral jejich energii.“

Žena vstala.

„Kdyby to měla rozhodnout posádka podzemního krtka, akumulátory by ti zůstaly. I rada ti ponechala konečné rozhodnutí. Zbytečná velkorysost! Ale ať. Obejdeme se i bez tvých akumulátorů. Se svými zásobami…“

„Všechny zásoby se odevzdávaly sem. Nemáte skoro nic.“

„Máme! Před šesti hodinami byla na celé Zemi zastavena dodávka proudu.“

Upřeně se na nl zadíval a zavrtěl hlavou:

„Bude pozdě.“

„Ne. Zastavili jsme všechny závody. Přerušili jsme téměř všechnu práci. Odložili jsme lety všech kosmických raket. Vypnuli jsme světlo ve městech. Nikdo, slyšíš, nikdo neřekl jediné slovo proti, nestěžoval si… Všechno se zastavilo 1 A lidé sami dávají energii, kterou mají ve svých osobních akumulátorech. Všechno – od obrovských termojaderných elektráren až po přenosné turistické generátory – pracuje pouze pro záchranu těch tří lidí.“

„Bude pozdě,“ opakoval znovu.

„Ne. Zachráníme je. Bez tvých akumulátorů. Vidíš, že sem, do tvého energetického střediska, jsme nezastavili dodávku proudu. Okna tvých budov svítí. I tato alej je osvětlena. A tam není světlo nikde – na ulici, divadla jsou zavřena, muzea, laboratoře. I děti přemýšlejí v této chvíli pouze

0 energii.“

„Nestihnete to. Třicet šest kilometrů …“

„Ano. Třicet šesti Ale bude-li třeba, probijeme se až do středu Země. Je nás mnoho. Jedna vločka neznamená nic,

1 kdyby byla sebevětší. Ale když jich Je mnoho a drží se pohromadě … S lidmi je to právě tak. Na Zemi je osm miliard lidí. Vlastně … ne… Osm miliard bez jednoho. Tebe nemohu počítat. Ztratil jsi na to právo.“

Obrátila se a odešla. Zůstal sedět. Snih rychle zakrýval její stopy.

„Sníh,“ pronesl unaveně muž, dívaje se na stopy. Teprve teď si uvědomil, že sněží.

Snažil se představit si temné ulice měst, ztichlé dílny automatických závodů, černé kolosy kosmických lodi na mrtvých startovacích plochách… Pak se pokusil představit si kabinu podzemního vrtného stroje a nedokázal to, protože se už dávno přestal zajímat o vše, co nesouviselo se světelným dělem. Napadlo ho, že dokonce ani neví, kdo jsou tl tři. Nepřišel ani na to, aby se zeptal. Tři lidé. Číslo a dost. A v tu chvíli mu hlavou blesklo něco docela jiného: ,Měla dospělého syna..

Mechanicky vstal a vykročil k hlavní plošině. Po obličeji mu stékala voda; bránilo to uspořádat myšlenky. Nervózně si otřel obličej rukou. Hlavni plošina byla úplně zasněžená. Paprsky světlometů ted vypadaly oslnivě bílé – byly plné sněhového pápeří. Je to zlé, moc zlé,’ pomyslel si. ,Není čas ani všechno jaksepatří uvážit.’

Vytáhl radiofon a stiskl knoflík. Sníh padal na obrazovku a muž musel sehnout hlavu, aby viděl dozorčího inženýra.

„Poslouchejte pozorně,“ řekl. „Ihned sdělte vědecké radě, že akumulátory základny.Hvězdná řeka’ dáváme k dispozici pro záchranu krtka. Pak přerušíte příjem proudu. Vypněte světlo na celé základně. Všechno do poslední žárovky. Kromě nouzového osvětlení ve skladu akumulátorů. Rozuměl jste?“

„Ano,“ odpověděl inženýr stručně. Zřejmě tento pokyn očekával, a proto ho nepřekvapil. „To je vše?“

„Ne. Kolik lidí je na základně?“

„Dvanáct,“ inženýr zaváhal a pak dodal: „I s vámi.“

„Dobře. Oznamte všem, že připravíme akumulátory k převozu. Ostatně … Této práce se mohou zúčastnit jen dobrovolníci.“

Inženýr se nepatrně usmál a odpověděl: „Zařídím.“

„Cemu se usmíváte?“ otázal se muž. „Snad jsem neřekl nic tak směšného.“

„Ne, ne,“ rychle řekl inženýr. „Jenomže všichni už tu jsou. Cekáme na vás.“

,Kluk jeden zbrklá,’ pomyslel si muž beze zloby a vypnul radiofon.

Chumelenice stále sílila. Připomínala teď silný liják – vločky se slévaly v jednolité bílé šňůrky. Ale sníh se nesl k zemi tak opatrně a tiše, že to bylo jako slavnostní píseň beze slov. ,Tlcho. Podivné ticho,’ říkal si muž. Poprvé po mnoha letech proudily jeho myšlenky zvolna a neuspořádaně. ,Ani trochu se jí nezměnil hlas. Bylo z něho cítit sníh. Copak je skutečně sníh cítit?… Dnes neproletěl ani pravidelný reaplán. Lety jsou zřejmě taky přerušeny… A syn byl možná podobou po ní…’

Zastavil se, zaclonil si rukou oči a zahleděl se na kužel světelného děla. A tu před ním naprosto přesně vyvstalo to, na co tak dlouho čekal. Kužel zableskl jasným plamenem a oslepující paprsek, který v jediném mžiku prořízl mraky, vzletěl ke hvězdám. ,Sníh,’ pomyslel si. ,Snih se blýská. Ale ona se také v něčem mýlí… Jak to řekla? Cítím, že nemáš pravdu, ale nemohu ti to dokázat. Ted to zas nemohu dokázat já … Kdo je v právu? Kdo?… Ta energie skutečně patří lidem. Nesouhlasím s t m, aby se zbytečně utrácela, ale můj názor, to Je Jen osobni míněni. Dobře. A budoucnost? Ano. Budoucnost nás rozsoudí. Nebo … již rozsoudila?’

Najednou se rozhostila tma. Muž přivřel oči a s jistotou vykročil kupředu. Když oči přivykly tmě, podíval se na světelné dělo. Rozeznával sotva nejasně bělavé skvrny. Ve tmě dělo vypadalo jako obrovská zasněžená skála.

Muž vyjmul radiofon a zaostřil obrazovku.

„Prosím,“ ozval se dozorčí Inženýr. Jeho oči za silnými skly brýlí byly klidné, laskavé a pozorné.

„Spojte se s tajemnicí rady,“ řekl muž. „Její auto je někde na cestě. Vyíidte jí ode mne, že na Zemi je osm miliard lidí, bez jakékoli výjimky. Rozuměl jste?“

„Ano,“ odpověděl inženýr a ani se nepodivil. „Mám vyřídit tajemnici rady, že na Zemi je osm miliard lidí. Bez jakékoli výjimky.“

OPRAVA O NEZNÁMOU

V. tl) R AVI E VO VÁ

1.

Lodi umírají Jako lidé. Někdy Ještě úplně mladé, v prudkém, lítém boji na život a na smrt. Někdy klidně, když zestárly v tichém zálivu, skrytém před bouřemi. Ale kdyby si mohly vybrat, jistě by svůj život končily jedině v urputném boji s bouři. Protože lod je pro boj s bouří stvořena. Může třeba pokojně dopravovat nejobyčejnější náklady, může se zdát pomalá a neohrabaná, zabraná v lenivou dřímotu. Ale jakmile se dostane do bouře, kdy moře svírá její křehké boky tvrdými svaly vln, tu se celá – od kýlu věčně skrytého v hlubině až po vrchol stožáru vzepjatý k obloze – mění přímo ve ztělesnění zloby a ze všech sil se pouští do zápasu s vlnami a větrem. Dokonce i loď, která je podle všech zákonů přírody a rozumu odsouzena k zániku, drží se do posledního okamžiku. V odvěkém zápasu lodí s bouřemi není totiž těch, kdo se vzdali. Jsou jen vítězové a poraženi.

Dleselelektrlcká loď „Smělý“, výzkumné plavidlo akademie, byla bouří poražena. Bůhví odkud se bouře vzala; přihnala se, v mžiku smísila moře s mraky, vzepjala zpěněné hory a vrhla je proti malé loďce. Do zádi vnikla voda. Stroje nemohly loď utáhnout proti silnému větru, známému na Kaspickém moři pod jménem Nord, který se před plavidlo postavil jako nepřekonatelná zeď. Bouře je zanesla ke skalnatým břehům Apšeronu.

Kapitán na nebezpečí skal nemyslel. Věděl, že Smělý půjde ke dnu deset mil od břehu. A stěží zdržoval zuřivost nad svou bezmocnosti proti tomuto osudu hrozícímu lodi, na niž se plavil dvanáct let. Jeho obrovitá postava zaplňovala téměř celý kapitánský můstek. S nakloněnou hlavou hleděl zamračeně ochranným sklem kupředu, tam, kde po zpěněném moři bloudil tenký modravý paprsek světlometu. Stál bez drženi a mladičký šturman, zachycený křečovitě oběma rukama za ochranný kryt u lodního kompasu, nemohl pochopit, jak tak může kapitán stát.

„Neutiší se to, Nikolaji Sanyči?“ otázal se. Z kapitánova mlčení na něho šla hrůza.

Kapitán blýskl očima po bláznivě skákajícím kompasu, po napětím zkřivené tváři kormidelníka a po navigační mapě, celé počmárané tužkou. Pak tlumeně řekl:

„Zkontroluj záchranný člun. Připrav červené rakety.“

Šturman rychle pozvedl přiklop – do kabiny zalehlo klepání naftových motorů a začpěl v ní spálený olej – a sklpuzl dolů po schůdcích.

„Stůj!“ Kapitán si popotáhl tuhý okraj nepromokavé námořnické čepice. Jeho tvář potemněla návalem krve. Hluboké vrásky mu zrudly Jako Jizvy. „Podívej se … jestli spravil Nikiforov vysílačku, ať ohlásí, že déle než hodinu už nevydržíme. To je všechno!“

Zezadu se ozval hluk, jak se kdosi neobratně škrábal po schůdcích. Kapitán se ohlédl.

Na schůdcích, opřena o zábradlí, stála dívka v kožené bundě a sportovních kalhotách. Neposlušné světlé vlasy jí padaly do očí. Pohodila hlavou a usmála se:

„To je počasíčko!“

„Počasíčko … nádherné …“ Kapitán zlostí oněměl. Pak vybafl: „Bouře! Rozumíte? …“

„Bouře? To je možné,“ její hlas byl stejně veselý. „Pro mne za mne. Za deset minut začínám přenos. Budte tak laskav a řekněte radistovi, aby podal zprávu na základnu.“

Na kapitánově zrudlém obličeji se objevily temné skvrny.

„Vážená Lariso Pavlovno,“ cedil slova přes zuby,, „za hodinu nebo za půldruhé půjde Smělý ke dnu. Tak! A vysílačka je s prominutím vyřízena … A vůbec …“

Zarazil se. Hleděly na něho upřeně protáhlé šedé oči, přimhouřené a výsměšné. Mechanicky stáhl okraj gumové námořnické kapuce a narovnal sl pod ní brigadýrku.

„No dobře, dělejte si, co chcete… Ale mne při tom vynechte,“ odvrátil pohled. „Já jsem námořník. Přenášení myšlenek na dálku je pro mne španělská vesnice … K čertu, krucl…“ Lod se otřásla a položila se na bok. „A taky těm věcičkám moc nevěřím … Ano, moc jim nevěřím … Ale jestli se vám podaří dostat spojení se základnou, tak jim oznamte naši polohu.“

„Nikolaji Alexandroviči,“ šedé oči se výsměšně zablýskaly, „přenášení myšlenek na dálku není rádiové spojení. Mohu přenášet jen obecné dojmy …“

„No tak jim řekněte – mám takový dojem, že Smělý půjde ke dnu asi na šířce …“ A sklonil se nad mapu.

Hluboké měkké křeslo, opatřené výkyvnými tlumiči, zmenšovalo houpání. Jen stěna kajuty, matně probleskující modrým lakem, šplhala chvílemi zvolna do výše a opět se nezadržitelně propadala. Točila se z toho hlava. Larisa si navlékla přílbu, na které byly v plastické hmotě připevněny induktory; stáhla řemínek tak pevně, až ji zabolelo ve spáncích. Rev bouře, rachot motoru a hlasy na chodbách se rozplynuly,– zmizely.

Na kulatém zelenavém oku oscilografu se třepotala žlutá čára. Elektrická kontrola, pro niž neexistovalo rozbouřené moře ani loď na pokraji záhuby, neomylně konstatovala: člověk je rozrušen. Larisa zapojila proud. Do přílby začal proudit nízkofrekvenční proud rytmu alfa. To obyčejně stačilo k okamžitému uklidnění a soustředění; Ale ted se žlutá křivka jen pomalu, jakoby neochotně blížila k rudé křivce rytmu alfa odpovídající frekvence.

Larisa zavřela oči.

Téměř současně se těsně u okraje zelenavé obrazovky objevila jiskřivá světlá skvrnka. To byl rytmus zet, základní vlna myšlení.

Několik pokolení biofyziků hledalo tento rytmus, předávající lidskou myšlenku. Ale nepřesné přístroje zaznamenávaly jen paralelní rytmy nízkých frekvencí – alfa, beta, gama … Třicet kmitů za vteřinu, délka vlny deset tisíc kilometrů – to byl rytmus alfa, který se podařilo prostudovat již v první polovině století. Ale těžko si tenkrát mohl někdo představit, jak je vzdálen rychlému rytmu zet – o vlně dlouhé jednu tisícinu milimetru.

Larisa posunovala páčku stupnice téměř mechanicky.Podle plynulého pohybu její ruky se na stožáru Smělého otáčela zdvojená krystalová anténa, vysílala do noci a bouře rytmus zet a nahmatávala vlnu odpovědi. Rytmus zet, podobný infračerveným paprskům, snadno pronikal mlhou: vynořovaly se a mizely úryvky myšlenek, objevovaly se a ihned rozplývaly mlhavé obrazy. Pak se odkudsi přiblížila neprůhledná šedá clona a všechno přikryla.

Uplynula věčnost, než začala šedá mlha řídnout; zpočátku pomalu, pak stále rychleji. Larisa téměř hmatatelně pocítila, Že ji volají. Volání bylo neklidné, vzrušené. Kdyby je bylo možno vyjádřit slovy, zaznělo by pronikavými výkřiky: Kde jste …? Co je s vámi…? Slyšíte mne …? Larisa odpověděla: Slyším. Nepronesla ani hlásky, jen si to slovo pomyslela. Ale vlnění rytmu zet okamžitě vyrazilo se stožáru Smělého na cestu. A muž na břehu pochopil. V Jeho myšlenkách bylo cítit radost, byly proto poněkud neuspořádané, ale Larisa Je zachytila.

To byla rozhodující chvíle.

Vlny myšlení se vyladily a spojily myšlenky dvou lidí. Hned nato začal působit zákon zpětné vazby: vlnění vzájemně dolaďovalo oba mozky a vedlo je k činnosti ve společném rytmu. Larisa spatřila, i když nejasně, tři lidi, nehybně stojící před tím, který tam, na břehu, seděl v křesle.

Otevřela oči – teď už ji to nerozptylovalo – a přitáhla si mapu s červeným kroužkem, který na ni zakreslil kapitán. Ale prudký úder vln položil loď na bok, křeslo se začalo propadat. Larisa se instinktivně zachytila páčky stupnice. A v tom okamžiku do jejího vědomí panovačně vtrhl jiný rytmus zet.

Tento proud myšlenek, který přicházel bůhví odkud, byl velmi silný. Plně připoutával pozornost. Larisa mu však nemohla porozumět. Neznámá myšlenka měla jakýsi zvláštní řád, vyvolávala nějaké úplně zmatené, k nepoznání zkreslené představy.

Mechanicky pohnula páčkou stupnice. Krystalová anténa na stožáru Smělého se zachvěla, zvedla se vzhůru, k hvězdám, matně prosvítajícím bouřlivou oblohou. Cizí rytmus zet se poněkud uspořádal a roztrhanou fialovou clonou začaly pronikat mlhavé obrysy.

Larisa spíše uhodla než viděla obrysy podivného stromu. Jeho kmen byl spirálovitě zkroucen a zužoval se k vrcholu. Dlouhé úzké listy měly nezachytitelnou, neustále se měnící barvu. Vypadaly hned modré, téměř fialové, hned zase rezavé a pak ohnivě rudé. Vtom se mlhavý obraz zaostřil, jako kdyby někdo odstranil začouzené sklo před jejíma očima. Larisa si uvědomila (a současně i spatřila), že u těch spirálovitých stromů stojí veliké kruhové stavby. Fialová mlha je začala rychle přikrývat. Zůstal jen jasný žlutozelený disk, pohybující se nad mlhavými obrysy. A pak tu prolétly ještě jiné, docela malé disky, dva červené a jeden modrý, a předstihly onen žlutozelený …

„Lariso Pavlovno!“ Kapitán cloumal dívčím ramenem.

Otevřela oči. Spatřila kapitánovu tvář – propadlou, po– , temnělou. Cosi jí říkal. Strhla si přílbu.

„Vezměte si záchrannou vestu,“ kapitán jí položil na klín balíček plachtoviny. „Odvedu vás k člunu.“

Chápala pomalu, jako by procitla ze sna. Mluvila a udiveně naslouchala svým slovům (vlastní hlas jí připadal

cizí):

„Oznámím to na základnu … Pomoc přijde …“ Kapitán ji netrpělivě přerušil:

„Není třeba, obnovili jsme spojení. Ale vy budete muset jit… k člunu … Pro každý případ.“ Zamávala odmítavě rukou:

„Ne, já nemohu. Prosím vás … ted nemůžete ztroskotat… Vydržte to ještě půl hodiny! Jen půl hodiny! Prosím vás… Je to třeba, moc je to třeba!“

V jejích očích bylo něco, co kapitána úplně vy vedlo z míry. Zbytečně pohlédl na hodiny a pomyslil si: K čertu! Dost. Raději se dám k tankovým lodím… Ale co, tankové lodil Lepší je vozit dynamit než tyhle vědce. Taková holka, usmrkaná holka, a tohle… No! A najednou překvapil sám sebe:

„Rozkaz… vydržet!“ odpověděl.

2.

Pracovna byla obrovská, honosně vybavená: umělecky vyřezávaný nábytek, purpurové bucharské koberce, obrazy v zlacených rámech. Jurije Fjodoroviče Šorina, který byl nedávno zvolen presidentem Akademie, v skrytu duše dráždila tato zbytečně okázalá nádhera. Šorinovi se líbila jen veliká okna vedoucí do zahrady. Zahrada dokonce i teď, oholená lednovým mrazem, upoutávala svou přísnou krásou, již mohl opravdu ocenit pouze člověk, který spatřil černou prázdnotu kosmu.

Před třemi lety, těsně před výpravou na Měsíc, vstoupilo do Šorlnova života cosi, co se nedalo logicky vysvětlit. Najednou si začal všímat nejpodivnějších věcí. Úplně neočekávaně objevil, že pozornost může upoutat třeba i to, co vůbec nevypadá Jako problém. Mohl například po dlouhou dobu pozorovat let sněhových vloček, třebaže se dal vyjádřit prostou a nepříliš zajímavou řadou diferenciálních rovnic. Usoudil tehdy, že je to obyčejná únava, promluvil si s lékařem, odjel na tři týdny na Kavkaz do sanatoria. Ale pak přišla výprava na Měsíc, která si vyžádala vypětí všech sil – duševních i fyzických – a donutila ho zapomenout na všechno ostatní. Celý Šorinův život zaplnily neobvyklé pocity a dojmy, strašné, rozum potlačující přetížení při startech; nevyslovitelný pocit beztíže, kterému nebylo možno přivyknout; neustálý sužující pocit ztracenosti v černé pustině kosmu; pak Měsíc a první kroky po jeho skalnaté, rozpraskané půdě, které mu na celý život utkvěly v paměti.

Jako památka na tyto dny ležel na jeho stole šedivý pórovítý kámen – kousek Měsíce. Vedle malachitové psací soupravy se tento skromný kámen, uražený na srázném hřebenu Zálivu duhy, vyjímal divně, přímo nevhodně.

Ano, měsíční kámen mohl vzrušovat – to Šorin chápal. Nechápal něco jiného: proč ho někdy nadchnou úplné hlouposti, kapky deště na skle, lenivý let drozdů zmalátnělých vedrem, vůně podzimního listí, již přináší vítr. Šorinovi se zdálo, že stárne; šlo mu již na dvaačtyřicátý rok. Nechtěl uvažovat o tom, že se to vlastně ozývá mládí, které věnoval vědě a jež ted žádá svá práva.

… Vysoké dveře z leštěného červeného dřeva se tiše otevřely. Objevila se v nich sekretářka – v jednoduchém anglickém kostýmu, dokonale upravená, dokonale akademická. Mlčky položila na stůl obálku a celofánový balíček s magnetofonovým páskem. Nespokojeně pohlédla na zaprášený nevzhledný kámen; trochu ho odsunula a sklepla několik zrníček prachu. Pak zas tak mlčky odešla.

Šorin se podrbal v narezlé bradce a rozpačitě se za ní podíval: Proč mlčí? Až pak mu napadlo, že nechce vyrušovat. Ušklíbl se: No, no, zavedli si tu pořádek jako v pohádkách o králích… Známé písmo na obálce, velké a skloněné, zahnalo však naráz nespokojenost. Dopis byl od starého přítele, skladatele Artěmjeva.

„Všechno vím z rozhlasu. Blahopřeji,“ psal Artěmjev. „Je to báječné! V tom, že jsi byl zvolen právě Ty, je něco symbolického. Presidenty byli geologové, fyzici, chemici – a teď je presidentem stavitel a kapitán meziplanetárních raket. Vidím v tom ducha doby. Pozemská věda dostává rozmach. Ještě jednou blahopřeji.

A teď k věci. Přijde k Tobě bioložka Larisa Pavlovna Smollnová. Budeš-li mít trpělivost, abys ji vyslechl, dovíš se něco moc zajímavého. Nemá žádné důkazy, ale já jí věřím. Rozumíš, věřím. Bohužel, přímí představení Smolinové – pracuje v Institutu mozku – mají k jejímu objevu jiný poměr.

Znám Tě. Tvůj ledový klid a korektní ironie může vyvést z míry i ostřílenějšího vědce. Buď trpělivý.

Abych nezapomněl, posílám Ti záznam první části.Hvězdné symfonie’. Poslechni si ji a pokritizuj.“

Šorin odložil dopis. Prošel se po pracovně. Drbal se v bradce a tiše říkal: Smolinová … Smollnová … To jméno mu připadalo známé. Vytrénovaná paměť, přivyklá kázni, probírala rychle události, setkání, jména.

Vrátil se ke stolu a vytáhl ze zásuvky staré číslo časopisu Otázky kosmologie. Vyhledal článek Omyl akademika Šorina. Pod článkem byl kurzívou vysazen podpis: L. Smollnová, kandidátka biologie.

Vypadalo to zábavně. Šorin si přisunul křeslo a zapálil si cigaretu. Pozorně přečetl řádky podtržené červenou tužkou:

„… Akademik Šorin se domnívá, že ani fotonové rakety nemohou dosáhnout vzdálených hvězdných soustav. Podle Šorinových výpočtů je množství energie potřebné k takovým letům tak veliké, že tisíckrát převyšuje zásoby energie vyráběné lidstvem za jeden rok. To jsou správné výpočty. Ale nelze souhlasit s něčím jiným. Šorm zapomíná, že mohou být objeveny úplně nové prostředky spojení a dorozumění v kosmickém prostoru.

Omyl, kterého se dopouští akademik Šorin, je příznačný. Když přemýšlíme o technice budoucnosti, máme sklony k tomu, abychom uvažovali jen o kvantitativním rozvoji již existujících strojů a mechanismů a zapomínáme často své výpočty opravit o novou, neznámou veličinu, která ještě není odhalena. A bez opravy o tuto neznámou nemůžeme správně usuzovat o možnostech techniky zítřka.

Představme si, že by se v prvních letech existence telegrafu otázali odborníků: „Je možné spojení mezi pevninami?“ Odpověděli by: „Není. V hlubinách oceánu není možno stavět sloupy.“ Problém byl však vyřešen jiným způsobem: napřed se objevil podmořský kabel a pak bylo vynalezeno rádio…

Není pochyb, že právě tak bude vyřešen i problém spojení mezi hvězdnými soustavami. Bude objeveno nebo vynalezeno něco úplně nového …«

Šorin zamyšleně kouřil. Argumenty Smolinové ho nepřesvědčily. Chvíli přemýšlel a pak rázně napsal do bloku: „Larisa Pavlovna Smolinová“ – a dvakrát to podtrhl.

*

Smolinová nepřišla. List v bloku, na němž bylo její jméno, měl už popsán mnoha jinými záznamy. Moře záležitostí, malých i velkých, ale vždy neodkladných, se přelilo přes Šorinovu hlavu. Měl mnoho plánů, jak změnit způsob práce ústavů Akademie; studoval zprávy, prohlížel plány výzkumů, poslouchal hlášení.

Šorin uměl pracovat. Byl obdařen vzácným nadáním ihned zařadit záležitost podle její důležitosti, okamžitě rozlišit hlavní od podružného, lehce se orientoval v nejsložitějších otázkách. Nebál se odpovědnosti, říkal „ano“, když bylo třeba říci „ano“, a klidně řekl „ne“, když to bylo potřeba. Neomylně odhadl lidi po prvním krátkém rozhovoru, po přečtení jejich práce. To mu umožňovalo směle povyšovat mladé, schopné, nadané výzkumníky.

Dokonalá akademická sekretářka dala výpověd třetí den. Nemohla stačit tomuto tempu, v němž si Šorin zvykl pracovat, nedovedla rozlišit, co ho zajímá a co ne. Nemohla pochopit, proč Šorin každý den škrtá dopisy, které napsala, a píše je znovu sám, prostým, hovorovým jazykem bez tradičních frází.

Odešla a na její místo v přijímací místnosti usedl bystrý stařík v dlouhém černém kabátu, jaký již dávno vyšel z módy, s prošedivělými knírky a chytrým pohledem vybledlých, ale velmi pronikavých očí. Hned první den se Šorlna otázal:

„Zajímalo by mne, jak budeme pracovat… U akademika Korobova, u Vasillje Kuzmiče, jsem sl zavedl asi takovýhle pořádek. Když mi něco nařídil udělat, napsal jsem to na lístek-a lístek pověsil hezky na hřebík. Ale dál nic. Když to připomněl – přendal jsem lístek na druhý hřebík. A zase se nic nedělo. Až to připomněl znova, to už přišel lístek na třetí hřebík – to znamenalo, že je tu věc třeba vyřídit…“

Šorin sotva zadržel smích. Hned poznal, že má před sebou člověka chytrého, svérázného a zajímavého.

„A řekněte mi, Alexeji Semjonoviči,“ ptal se, „zůstávalo na prvních dvou hřebících hodně lístků?“

Stařík si pomalu pohladil řídké knírky, přimhouřil chytře oči a povzdechl:

„Pětaosmdesát procent. To jsem taky spočítal.“

Šorin se zasmál.

„Tak víte co, Alexeji Semjonoviči, my si necháme jenom jeden hřebíček, hned ten třetí. A takové pokyny, na které se dá zapomínat nebo je měnit, ty vám dávat nebudu.“

Alexej Semjonovič zavrtěl nedůvěřivě hlavou:

„Uvidíme…“

Mezi lístky, které visely na „třetím hřebíku“, byl 1 tento: „Larisa Pavlovna Smolinová. Nepřijde-li do konce měsíce, napsat do Institutu mozku, pozvat.“

Smolinová přišla právě v den, kdy se Alexe] Semjonovič chystal napsat do Institutu mozku. Jsou taková neočekávaná setkání, Jako by člověk přímo na něco narazil. Tohle setkání bylo jiné: jako sestup po příkré stráni. Uděláš krok, uklouzneš a už nezadržitelně jedeš dál a dál.

Před Šorinem seděla štíhlá dívenka, ale jasně v ní cítil sílu, kterou si ani sám nedovedl vysvětlit. Sotva opadl první dojem, všiml si, že jí v očích svítí veselé obavy. V duchu sl vyhuboval a donutil se k soustředění.

Poslouchal ji, vnímal nejen slova, zachytával i jejich podtext. Smolinová hovořila stručně, jasně, zdůrazňovala objektivní stránku svého objevu. A Šorin cítil, že to musela vykládat již mnohokrát a že téměř nepočítá s tím,, že jí někdo uvěří. Ještě nevyslechla názor druhého a již se s nim přela.

Dívala se Šorinovi přímo do očí. Jen jednou sklouzl její pohled na stůl a ulpěl na sedavém kameni.

„To Je … měsíční kámen?“ otázala se.

Mlčky přikývl.

„Mohu sl ho prohlédnout?“

Odpověděl „ano“ a pousmál se.

Vzala kámen – opatrně, jako by se bála, že se rozsype – a dlouho si jej prohlížela. Šorinovi se dokonce zdálo, že by je] nejraději pohladila, kdyby se neostýchala. Potom kámen položila – opět velmi opatrně – a pokračovala ve výkladu. V jejím hlase se však cosi sotva postřehnutelně změnilo. Možná si pomyslela, že člověk, který má na stole měsíční kámen, ji musí pochopit.

Šorinovi bylo téměř od začátku jasné, v čem je význam jejího objevu. Přesto poslouchal pozorně – rozebíral a srovnával fakta, podrobnosti. Chvílemi se mu však tlačily do hlavy jiné myšlenky a odsunovaly dokonale pracujíc! stroj logického myšlení kamsi do pozadí. Jedna z nich byla zvlášť neodbytná: tahle dívenka nemůže říci ani půl slova nepravdy. Hned se však zamračil a začal ještě bedlivěji srovnávat detaily výkladu.

Smolinová dovyprávěla, jak byla zachráněna posádka Smělého, a umlkla. Šorin ji požádal o dovolení, aby si mohl zapálit – odpověděla mu netrpělivým přikývnutím. Pomalu promnul cigaretu v prstech, škrtl zápalkou a vtáhl kouř. Pak řekl, dívaje se přímo do jejich vzrušených šedých očí:

„Věřím každému vašemu slovu. Ale nemohu nic dělat.“

„Proč?“

Bylo to proneseno vyzývavě. Šorin měkce odpověděl:

„Pojďte, zopakujeme si to, Lariso Pavlovno. Především fakta. Za prvé: zachytila jste kosmickou vlnu rytmu zet. Za druhé: mimo vás nikdo a nikde nic podobného neobjevil. Za třetí: ani vám samotné se už v posledních třech měsících nepodařilo tento neznámý rytmus zet znovu zachytit. Co je možno v takovém případě dělat?“

„Organizovat hledání v širokém měřítku.“

„Navrhla jste to svému ústavu?“

„Ano.“

„A co vám řekli?“

„Oficiálně nebo neoficiálně?“ Šorin se usmál: „Neoficiálně.“

„Řekli mi, že přenášení myšlenek na dálku vyvolává i bez toho nedůvěru mnoha lidí, a proto nemá smyslu komplikovat situaci ještě tím, že rozpoutáme hluk kolem objevu, který je velmi pochybný.“

„A vy jste s tím nesouhlasila?“

„Nevědecké názory mne nezajímají.“

„Řekněte ml, Lariso Pavlovno, myslíte si, že když budu sdílet vaše mínění, podaří se nám přesvědčit ostatní?“

„Ano. Musí se to podařit!“

„A víte, co nám namítnou? Mohu vám to povědět předem. Řeknou nám třeba, že jste viděla vícenásobnou hvězdu. A takové hvězdy nemají stálých drah, a proto je na těchto planetách sotva možný život. A co odpovíme?“

V šedých očích se mihl úsměv:

„Odpovíme jim, že Země a Měsíc jsou také vícenásobná hvězda, dvojhvězda, a kolem Země a Měsíce se otáčejí – po naprosto přesných drahách – umělé oběžnice. Ať si akademici v duchu zamění Zemi a Měsíc za hvězdy a umělé oběžnice za planety a uvidí, že 1 v soustavě několikanásobných hvězd je možná existence stálých, téměř kruhových drah.“

Šorin se upřímně rozesmál. Dívka uměla zřejmě kousat.

„To je vtipné, Lariso Pavlovno, ale málo přesvědčivé. Řeknou nám: Aby se soustava Země-Měsíc podobala dvojhvězdě, musel by být Měsíc mnohem blíže Zemi. A pak přestanou být 1 dráhy umělých družic kruhové.“

„Odpovíme, že to platí pro mnoho dvojhvězd, ale ne pro všechny. Na příklad Alfa Centaura a Blíženec Centaura jsou hvězdy jedné soustavy, a přesto jsou od sebe dosti vzdáleny.

A ještě jim řekneme…“ Smolinová se na chvíli odmlčela. „Řekneme jim tohle: Objevy a vynálezy jsou zpočátku zpravidla slabé – jako lidé, kteří právě přišli na svět. A je potřeba velmi pečlivých rukou, bystrého a moudrého rozumu, aby zesílily. V tom, že dnes někdo jezdí v automobilu, není žádná zásluha. Ale velkou zásluhu mají ti, kteří dokázali už v prvních, nedokonalých mechanických vozidlech vidět, jak budou vypadat budoucí auta, jak budou krásná a rychlá. A to platí pro každý nový objev, pro každý nový vynález. Člověk v nich nesmi hledat dnešní slabiny – ty jsou vidět i bez toho, musí v nich hledat zítřejší přednosti… Kdybych k vám, Juriji Fjodoroviči, přišla s naprosto přesvědčivými důkazy, kolik by bylo potřeba k tomu, abyste v ně uvěřil? A teď …“

Šorin rozhodil ruce:

„S vámi je nebezpečné se přít.“

Larisa zavrtěla hlavou:

„Teď ne. Vím, že hlavní námitky jste ml ještě neřekl.“ Šorin se vážně a bez úsměvu zadíval do šedých očí – byly klidné, a přece jen štiplavé. „Uhodla jste.“

„Umím přece číst myšlenky … na dálku.“

Smolinová žertovala, ale Šorinovi se najednou zdálo, že skutečně čte myšlenky, dokonce i takové, které ani on sám nechtěl a bál se je přečíst. Neměl tušení, jaké úsilí stojí dívku tento klidný, nenucený tón.

„Dobře,“ řekl rychle. „Vysvětlím vám, v čem to vězí. Hvězdná soustava, se kterou jste měla to … spojení, nemůže být příliš vzdálena, protože jinak by cizí rytmus zet nebyl tak jasný. Řekněme, že maximální vzdálenost bude tak třicet až padesát světelných let. Odpovídá to?“

„Ano.“

„Dále. Pamatujete si dobu pokusu?“

„Ovšem.“

„A směr antény?“

„Ano. Zápis byl proveden automaticky, s opravami houpání lodi.“

„Tak mi, prosím vás, všechna ta fakta napište. Tady máte papír. Výborně!“ Šorin vzal papír s čísly a šel ke knihovně. Smolinová zůstala nepohnutě sedět, ani se za ním nepodívala. Dlouho listoval v naučných slovnících. Pak se vrátil ke stolu. Mlčky sl sedl a zapálil si cigaretu.

„Lariso Pavlovno …“

Pochopila, že se něco stalo. Šorin se díval kamsi do prázdna, mimo ni.

„Lariso Pavlovno… Je to Mlcar, střední hvězda v ohonu Velké Medvědice. Vzdálenost pětadvacet světelných let. Šestinásobná hvězda. Barva odpovídá.“

„To znamená …“ řekla tiše.

„Spatřila Jste rostliny měnící barvu,“ pokračoval Šorin. „Mám pocit… Ne, jsem sl téměř jist… Chápete, že na planetě, která má šest sluncí, musí být svérázné podmínky.’

Šorin vstal a prošel se po pracovně.

„Ano,“ řekl. „Je to divný svět. Svět měnících se barev. Na obloze je šest barevných sluncí. Věčný den… a barevné polostíny. Vzduch, voda, rostliny, půda – to vše neustále, každou vteřinu mění barvy … Fantastický tanec barev …“

„Mám tomu rozumět tak, že ted bude organizováno hledání rytmu zet z nebes?“ zeptala se.

Šorin se vrátil ke stolu. Posadil se. Pohlédl na Larlsu a v jeho očích to najednou zajiskřilo stejně výsměšně jako předtím v jejích očích:

„Hledání? Ano, bude se hledat. A kromě toho … Pochopte, Lariso Pavlovno, že já na to všechno nemám vliv, ale navrhuji vám promyslet možnost vyslání našich signálů tam, k Mlcaru.“

„To není možné,“ řekla Larisa rychle. „Účinnost našich přístrojů je tak malá …“

„To přece nic neznamená,“ přerušil ji Šorin klidně. „Účinnost zvětšíme. Jedna velmi… jak bych to řekl… velmi odvážná výzkumnice mne naučila opravovat své názory o neznámou veličinu, o tu, která bude objevena, vynalezena, vymyšlena … A já ted nedělám nic jiného, než právě tuto opravu.“

KAPITÁN HVĚZDOLETŮ

V. ŽURAVLEVOVÁ

Jsem palubní lékařkou a zúčastnila Jsem se tří výprav ke hvězdám. Mým oborem je psychiatrie. Astropsychiatrle, jak se teď říká. Problém, na kterém nyní pracuji, vznikl již dávno – v sedmdesátých letech dvacátého století. V té době trval let ze Země na Mars málem rok, na Merkur kolem dvou let. Motory pracovaly pouze při startu a při přistání. Astronomická pozorování z raket se neprováděla – k tomu sloužily observatoře na umělých družicích. Co měla dělat posádka po dlouhé měsíce letu? Neměla skoro nic na práci. Nečinnost vyvolávala poruchy nervové soustavy, způsobovala ochabování sil, onemocnění. Čtení a poslech rozhlasu nemohly být náhradou za to, co prvním astronautům chybělo. K tomu bylo třeba práce, a přitom práce tvůrčí, na niž byli tito lidé zvykli. Tehdy bylo rozhodnuto sestavovat posádky z lidí, kteří mají své záliby. Myslelo se, že je jedno, jaký je jejich koníček, hlavně aby je za letu zaměstnával. Tak byli tehdy piloti náruživí matematici, navigátoři studující staré rukopisy, inženýři, kteří se po všechen volný čas věnovali poezii… V osobních dotaznících pro astronauty byl proslulý dvanáctý bod: „Jakou máte zálibu?“

Po několika letech se stal tento problém ještě naléhavějším. Lidstvo vstoupilo do epochy mezihvězdných letů. Atomovo-iontové rakety, dosahující rychlostí větších než světlo, létaly stejně k ne]bližším hvězdám celá léta. V rychlé raketě se čas zpomaluje. Přesto lety trvaly osm, dvanáct, někdy dvacet let…

Ale začala jsem příliš zeširoka, a ještě ]sem se ani nedostala ke svému příběhu. Tedy – dvanáctý bod se stal tématem mé vědecké práce. A to také způsobilo, že jsem se octla zde, v Ústředním archívu mezihvězdných letů.

Prvního dne večer jsem hovořila s vedoucím archívu. Je to ještě poměrně mladý člověk, ale výbuch nádrží s palivem ho téměř připravil o zrak. Nosí jakési speciální brýle se skrytými čočkami. Skla maji modravý odlesk. Oči za nimi není vidět. Proto se zdá, že se nikdy neusmívá.

„Nu což,“ řekl, když mne vyslechl, „musíte začít od materiálu v sektoru 0-14. Promiňte, to ]e naše vnitřní dělení, vám to nemůže nic říci. Myslím první výpravu na Barnardovu hvězdu.“

Ke své necti Jsem o této výpravě skoro nic nevěděla.

„Ano,“ pokračoval, „příběh Jeana Zarublna, velitele této výpravy, vám dá odpověď na mnoho otázek, které vás zajímají. Za půl hodiny vám předloží materiál. Mnoho zdaru.“

Oči nebylo za modrými skly vidět. Ale Jeho hlas měl jakýsi divný spodní tón.

Ten materiál leží teď na mém stole. Papír zežloutl, na některých dokladech vybledl inkoust [tehdy se psalo inkoustem) … Kdosi však text pečlivě obnovil: jsou tu fotokopie dokumentů, provedené při infračerveném světle. Papír pokrývá průzračná plastická hmota; listy vypadají na omak velmi pevné, hladké.

Za oknem je moře. Tlumeně sem doléhá příboj, vlny šumí jako obracené listy …

Výprava k Barnardově hvězdě byla v té době odvážným, dokonce šíleně odvážným podnikem. Na Barnardovu hvězdu letí světlo ze Země šest let. Polovinu cesty musela raketa letět větší rychlostí než světlo, polovinu rychlostí menší. I když však letěla větší rychlostí, než je rychlost světla, měl let tam a zpátky trvat asi čtrnáct let. Pro ty, kdo letěli v raketě, to ovšem bylo méně. Místo čtrnácti let jen čtyřicet měsíců. To není tak dlouhá doba. Nebezpečí bylo skryto v tom, že skoro celou tu dobu – třicet osm měsíců ze čtyřiceti – musel motor rakety pracovat na maximální výkon. Zásoba jaderného paliva byla přesně propočítána: zdržení při letu znamenalo záhubu výpravy.

Teď by se zdál let do kosmu bez zásob paliva neodůvodnitelným hazardem. Ale tehdy to jinak nešlo. Loď s sebou nemohla vzít více, než se inženýrům podařilo směstnat do palivových nádrží…

Čtu zápis ze zasedání komise, která vybírala posádku. Komise zamítá kapitána za kapitánem: „Ne“. „Ne,“ protože let je mimořádně těžký, protože kapitán musí být i skvělým inženýrem, protože musí být neuvěřitelně rozvážný, a současně mít bezuzdnou odvahu. A najednou všichni říkají: „Ano“.

Obracím stránku. Zde začíná osobni spis kapitána Jeana Zarublna.

Zarubin je jméno ruské; proč tedy Jean? – táži se sama sebe a hned nalézám odpověd. Zarublnův otec je Rus, Inženýr. Matka Francouzka, malířka.

Po dalších třech stránkách začínám chápat, proč byl Jean Zarubln Jednomyslně jmenován velitelem rakety ,PóT. V tom člověku byly nejpodivněji spojeny „oheň i voda“, rozvážná moudrost badatele a divoký temperament bojovníka. Zřejmě proto ho posílali na nejnebezpečnější lety. Dokázal vyváz• nout ze zdánlivě beznadějných situací. Byl to vskutku vhodný člověk pro výpravu, kterou mnozí považovali za předem odsouzenou k záhubě.

V materiálech jsou snímky posádky z rakety ,Pól’. Snímky jsou černobílé, neplastické. Kapitánovi tehdy šlo na sedmatřicátý rok. Na fotografii vypadá starší: kulatý, trošku odulý obličej s vysedlými lícními kostmi, pevně sevřené rty, velký orlí nos, vlnité, zřejmě velmi jemné vlasy a zajímavé oči. Jsou klidné, dokonce lenivé, ale kdesi v koutcích se mihotá jiskřička hovořící o veliké odvaze …

Ostatní astronauti jsou mladší. Inženýři, manželé, ve složce je jejich společná fotografie, létali vždy spolu. Navigátor má zasněný pohled muzikanta. Dívka – lékařka; vypadala jsem asi také tak vážně na prvním snímku, když jsem se dostala k mezihvězdnému letectvu. Astrofyzik – sveřepý pohled, tvář se skvrnami po popáleninách; spolu s kapitánem přistál nouzově na Dioně, oběžnici Saturna.

Dvanáctý bod dotazníku. Listuji stránkami a vidím, že snímky byly pravdivé. Navigátor je hudební skladatel a hudebník. Vážná dívka se zabývá mikrobiologií. Astrofyzik se houževnatě učí jazykům. Ovládá dokonale pět řečí a ted se učí latině a starořečtině. Inženýři, manželé, mají společného koníčka – šachy, přitom ale nové šachy, se dvěma bílými a dvěma černými královnami a šachovnicí o jednaosmdesáti polích…

I v kapitánově dotazníku je dvanáctý bod vyplněn. Velitel má podivného koníčka – neobyčejného, unikátního. Ještě jsem se nikdy s něčím podobným nesetkala. Kapitána od dětství zajímají obrazy – to je pochopitelné, jeho matka byla přece malířka. Ale kapitán skoro nemaluje, zajímá ho něco jiného. Chtěl by odhalit dávno zasutá tajemství středověkých mistrů – složení olejových barev, jejich míchání, způsob nanášení. Dělá chemické pokusy – jako vždy s houževnatostí vědce a temperamentem malíře.

Šest lidí – šest různých povah, různých osudů. Ale tón udává kapitán. Jeho milují, jemu věří, jeho napodobují.

A proto dokáží všichni být až nemožně klidní, i bezuzdne hazardovat.

Start. ,Pól’ odlétá k Barnardově hvězdě. Jaderný reaktor Je zapojen, z trysek se řine neviditelný proud iontů. Raketa postupně zvyšuje rychlost, posádku stále sužuje přetížení. V prvních chvílích se nedá chodit ani pracovat. Lékař přísně dbá na stanovený režim. A astronauti si zvykají; staví skleník a radioteleskop. Začíná normální život. Kontrola činnosti reaktoru, přístrojů a mechanismů vyžaduje velmi málo času. Čtyři hodiny denně je povinné zaměstnání – každý podle své odbornosti. Zbývajícího času využívá posádka podle libosti. Vážná divka hltá knihy o mikrobiologii. Navigátor složil písničku – zpívá ji celá posádka. Šachisté sedí celé hodiny nad šachovnicí. Astrofyzik čte Plutarcha v originále …

Raketa zvýšila rychlost, letí přímo k Barnardově hvězdě. Plynou měsíce. Jaderný reaktor pracuje neobyčejně přesně. Spotřeba paliva nachlup odpovídá výpočtům – ani o miligram více.

Katastrofa přišla neočekávaně.

Jednou – bylo to osmý měsíc letu – doznal chod reaktoru změn. Jakási vedlejší reakce způsobila, že se zvýšila spotřeba paliva. V palubním deníku se objevil krátký záznam: „Nevíme, co vyvolalo vedlejší reakci.“

… Za oknem hučí moře. Vítr zesílil a vlny už nešumí, ale zlostně rámusí, jak dorážejí na břeh. Odněkud zdaleka se ozývá ženský smích. Nemohu, nesmím se dát rozptylovat. Skoro vidím ty lidi v raketě. Znám je a umím si představit, jak to bylo. Možná, že se mýlím v detailech, ale co tu znamenají detaily? Ostatně – jistě se nemýlím ani v detailech. Jsem přesvědčena, že to bylo právě tak:

… V křivuli nad kahanem vřela a kypěla nahnědlá kapalina. Skleněným šnekem vystupovaly do kondenzátoru temné páry. Kapitán pozorně prohlížel zkumavku s tmavě rudým práškem. Otevřely se dveře. Plamen kahanu se zatřepotal, poskočil. Kapitán se obrátil. Ve dveřích stál inženýr.

Inženýr byl rozrušen. Uměl se ovládat, ale hlas ho prozrazoval. Byl cizí, příliš hlasitý, nepřirozeně tvrdý. Inženýr se snažil hovořit klidně – a nedokázal to.

„Posaď se, Nikolaji,“ kapitán mu přisunul křeslo. „Včera jsem si to vypočítal a dostal jsem stejný výsledek. Tak se posad…“

„Co teď?“

„Teď?“ Kapitán pohlédl na hodinky. „Za pětapadesát minut je večeře. Tak si při ní pohovoříme. Upozorni všechny, prosím tě.“

„Dobře,“ odpověděl inženýr mechanicky, „řeknu jim to. Ano, já jim to řeknu.“

Nechápal, proč kapitán nespěchá. Každým okamžikem se rychlost ,P61u’ zvyšuje, je třeba okamžitě se rozhodnout.

„Podívej se,“ řekl kapitán a podal mu zkumavku. „Možná, že tě to bude zajímat. Je to rtuťová rumělka. Okouzlující barva. Jenomže obyčejně na světle tmavne. Konečně jsem na to přišel – všechno tu závisí na stupni disperze …“

Dlouho inženýrovi vysvětloval, jak se mu podařilo získat rtuťovou rumělku, která je na světle stálá. Inženýr netrpělivě potřásal zkumavkou. Na zdi nad stolem visely hodiny, a inženýr od nich nemohl odtrhnout zrak: za téhle půl minuty se rychlost zvýšila o dva kilometry za vteřinu, další půlminuta, další čtyři kilometry za vteřinu …

„Tak já půjdu,“ řekl konečně. „Musím to říci ostatním.“

Když sestupoval po schodech, uvědomil si najednou, že už nepospíchá a nepočítá vteřiny.

Kapitán pečlivě zavřel dveře kajuty. Lhostejně zasunul zkumavku do podstavce. Ušklíbl se: Panika je taky řetězová reakce. A všechno, co odvádí pozornost, ji zpomaluje …

Za deset minut sestoupil i kapitán dolů do společné kajuty. Pět lidí ho pozdravilo povstáním. A podle toho, jak rychle vstali, podle toho, že všichni byli v astronautickém stejnokroji, který oblékali jen výjimečně, při slavnostních příležitostech, kapitán věděl, že nemusí nic vysvětlovat.

„Tak,“ promluvil. „Zdá se, že jen já Jsem nepřišel na to, obléknout si uniformu …“

Nikdo se neusmál.

„Posadte se,“ řekl kapitán. „Válečná rada… tak… no dobrá. Ať tedy podle zvyklostí začne nejmladší. To jste vy, Lenočko. Co si myslíte, že máme dělat?“

Obrátil se k dívce. Odpověděla velmi vážně:

„Já jsem lékařka, Jeane Pavloviči. A tohle Je především technická otázka. Dovolte, abych se vyjádřila později.“

Kapitán přikývl.

„Nuže,“ pokračoval, „Lenočka bude hovořit potom. Tak tedy ty, Sergeji.“ Astrofyzik udělal rozpačité gesto:

„Mé práce se to také netýká. Nemám na to přesný názor. Ale vím, že palivo stačí k letu na Barnardovu hvězdu. Tak proč se vracet z poloviny cesty?“

„Proč?“ opakoval kapitán otázku. „Protože odtamtud se již nemůžeme vrátit. Z poloviny cesty ano. Ale odtamtud ne.“

„Dobře,“ zamyslel se astrofyzik. „Ale cožpak bychom se skutečně nedokázali odtamtud vrátit? Sami ovšem ne. Ale přiletí za námi jiní. Uvidí, že se nevracíme,, a přiletí. Astronautika se rozvíjí.“

„Rozvíjí se,“ řekl kapitán s vážným úsměvem. „Spolu s tím, jak plyne čas… Tak co, poletíme kupředu? Pochopil jsem to správně? Dobře. Ted ty, Georgiji. S tvou prací to má přece co dělat?“

Navigátor vyskočil, až se zakymácelo křeslo.

„Seď,“ řekl kapitán. „Seď a mluv klidně. Nevyskakuj. No tak?“

„V žádném případě se nesmíme vrátit!“ navigátor skoro křičel. „Jen kupředu. Přes všechny překážky – kupředu. No ne, jen si pomyslete, jak bychom se mohli vrátit?! Nevěděli jsme, že to bude těžká výprava? Objeví se první překážka, a my bychom ustoupili… Ne, ne, jen vpřed!“

„Táák,“ protáhl kapitán. „Přes všechny překážky – vpřed. To je hezky řečeno … A co si o tom myslí inženýři? Vy, Nino Ivanovno? Ty, Nikolaji?“

Inženýr pohlédl na ženu. Ta přikývla a on začal hovořit. Hovořil klidně, jako by nahlas přemýšlel:

„Náš let k Barnardově hvězdě je vědeckou výpravou. Dovíme-li se my, nás šest, něco nového, uděláme-li nějaký objev, pak to ještě nic neznamená. To, co objevíme, bude mít cenu jen tehdy, když se o tom dovědí lidé. Doletíme-li na Barnardovu hvězdu a nebudeme se moci vrátit zpátky, jakoupak budou mít naše objevy cenu? Sergej říkal, že za námi stejně přiletí. Věřím tomu. Ale ti, kdo přiletí, by ty objevy bez nás udělali také. O co se tedy zasloužíme my? Co vykoná naše výprava pro lidi?… Přineseme vlastně jenom škodu. Ano, škodu. Na Zemi budou čekat na návrat naší výpravy. Úplně zbytečně. Když se vrátíme nyní, bude ztráta času téměř minimální. Odstartuje nová výprava. S tou zase poletíme. I když ztratíme několik let. A materiál, který nasbíráme, se dostane na Zemi. Ted tu možnost nemáme… Letět? Proč? Ne, my – Nina a já – jsme proti. Je třeba okamžitě se vrátit.“

Nastalo dlouhé mlčení. Pak se otázala dívka: „A co sl myslíte vy, kapitáne?“ Kapitán se smutně usmál:

„Myslím si, že naši inženýři mají pravdu. Krásná slova zůstávají pouze slovy. A zdravý rozum, logika, úsudek – ty jsou na straně inženýrů. Letíme, abychom objevovali. A nebudou-li tyto objevy předány na Zemi, nestojí ani za zlámanou grešli. Nikolaj má pravdu, tisíckrát pravdu …“

Zarubin vstal a těžce přešel po kajutě sem a tam. Chodilo se mu špatně. Trojnásobné přetížení, způsobené zrychlením rakety, bránilo pohybu.

„Varianta s čekáním na pomoc odpadá,“ pokračoval kapitán. „Zbývají dvě možnosti. První – obrátit k Zemi. Druhá – letět k Barnardově hvězdě… a přece jen se odtud vrátit na Zemi. Vrátit se i přes ztrátu paliva.“

„Jak?“ ptal se inženýr.

Zarubin přistoupil ke křeslu, usedl a neodpověděl hned.

„Nevím, jak. Ale máme čas. K Barnardově hvězdě je ještě jedenáct měsíců letu. Rozhodnete-li se ted pro návrat, vrátíme se. Ale věříte-li, že za jedenáct měsíců dokáži vymyslet, vynalézt, objevit něco takového, co nám umožní dostat se z toho, pak… pak přes všechny překážky kupředu 1 Tak je to, přátelé. Co na to řeknete? Vy, Lenočko?“

Dívka přimhouřila šibalsky oči:

„Jste moc chytrý, jako každý muž. Vsadila bych se, že jste už na něco přišel.“ Kapitán se rozesmál:

„Prohrála byste 1 Na nic jsem nepřišel. Ale přijdu. Určitě přijdu…“

„Věříme,“ řekl inženýr. „Pevně věříme.“ Odmlčel se. „I když, upřímně řečeno, neumím si představit, jak se z toho dostaneme. ,PoT má už Jen osmnáct procent paliva. Osmnáct místo padesáti…“

… Ráno jsem požádala vedoucího, aby mi ukázal Zarublnovy obrazy.

„Musíte nahoru,“ řekl, „Jenom… Řekněte, přečetla Jste to všechno?“ Vyslechl mou odpověď a přikývl:

„Rozumím. Myslel jsem si to. Právě od té chvíle začíná příběh dostávat neobyčejný ráz. Ano, kapitán na sebe vzal velkou odpovědnost…“

Dlouho mlčel a kousal se do rtů. Pak vstal a narovnal si brýle:

„Nu což, pojďme.“

Vedoucí trochu kulhal. Pomalu jsme kráčeli chodbami archivu.

„Ještě se o tom dočtete,“ říkal. „Nemýllm-li se, je to druhý svazek, od strany sto dále. Zarubln chtěl odhalit tajemství Italských renesančních mistrů. Od osmnáctého století začíná olejomalba upadat – myslím tím techniku. Myslelo se, že mnohé je nenávratně ztraceno. Malíři nedokázali dosáhnout barev jasných a současně stálých. Čím jasnější tóny, tím rychleji obrazy tmavěly. To se týká zvláště modří. No a Zarubin…“

Zarublnovy obrazy visely v úzké galerii, zalité slunečním svitem. První, co mne udeřilo do očí, bylo, že každý obraz byl namalován pouze jednou barvou – červenou, modrou, zelenou…

„To jsou studie,“ řekl vedoucí. „Zkouška techniky, nic víc. Tady –.studie v modrém’. Ultramarín.“

Po modré obloze letěly spolu dvě křehké okřídlené postavy – žena a muž. Všechno bylo namalováno modří, ale ještě nikdy jsem neviděla takové obrovské bohatství odstínů. Obloha u levého spodního okraje vypadala modročerná jako v noci, a na protilehlé straně byla průzračná, plná poledního horkého vzduchu. Lidé byli zaliti odstíny tmavé modři, jasné modři, fialové modři. Místy byly barvy husté, jasné, zářivé, jinde opět měkké, tlumené, průzračné. Ve srovnání s touto studií by i Degasovy „Modré tanečnice“ působily matně a chudě.

Visely tu i jiné obrazy..Studie v červeném’: dvě rudá slunce nad neznámou planetou, chaos stínů a polostínů – od krvavě rudých po světle růžové..Studie v šedém’: nakupení ponurých přísných skal…Studie v zeleném’: pohádkový les – féerie …

„Zarubin byl fantasta,“ řekl vedoucí archívu. „Dělal prostě zkoušky svých barev. Ale pak..

Vedoucí se odmlčel. Čekala jsem, dívajíc se do modrých, neprůhledných skel jeho brýlí.

„Čtěte dále,“ pronesl tiše. „Pak vám ukáži ještě jiné obrazy. Pak to pochopíte.“

… Čtu tak rychle, jak jen mohu. Snažím se pochopit to hlavní – a spěchám dále, dále …

,PóT letěl k Barnardově hvězdě. Rychlost rakety dosáhla maxima, motory začaly brzdit. Podle stručných zápisů v palubním deníku bylo vše normální. Žádná havárie, žádné onemocnění. Nikdo kapitánovi jeho sliby nepřipomínal. A kapitán byl jako vždy klidný, jistý, veselý. Jako dříve důkladně studoval technologii barev, maloval studie …

Devatenáct měsíců po startu raketa dolétla k Barnardově hvězdě. Nedaleko matné červené hvězdy obíhala její družice – velká skoro jako Země, ale pokrytá ledem. ,Pól’ se pokusil přistát na ní. Proud iontů, proudící z trysek rakety, roztavil led a první pokus se nezdařil. Kapitán zvolil jiné místo – a led začal znovu tát… Šestkrát se ,PóT pokoušel přistát, než se mu konečně podařilo nalézt pod ledem žulovou skálu.

Oběžnice Barnardovy hvězdy byla mrtvá. Její atmosféru tvořil téměř čistý kyslík, ale nebylo tu jediného živého tvora, jediné rostlinky. Teploměr ukazoval padesát stupňů pod nulou. „Družice nestojí za nic,“ je zapsáno v deníku navigátora, „ale jaká je zato hvězda! Vodopád objevů …“

Ano, byl to vodopád objevů. Dokonce i dnes, kdy věda o složení a vývoji hvězd udělala veliký pokrok, i dnes ještě jsou objevy expedice ,PóT významné. Prozkoumání plynovér ho obalu červených trpaslíků typu Barnardovy hvězdy je dodnes klasické.

Palubní deník … vědecká zpráva … rukopis astrofyzika s paradoxní hypotézou o vývoji hvězd… A konečně to, co hledám – rozkaz velitele k návratu. Je to neočekávané, neuvěřitelné. Ještě tomu nevěřím, ale obracím rychle stránky. Zápis v deníku navigátora. Nyní věřím, vím, že to tak skutečně bylo …

Jednoho dne kapitán řekl:

„Dost! Musíme se vrátit.“

Pět lidí hledělo mlčky na Zarubina. Hodiny tiše tikaly…

„Musíme se vrátit,“ pokračoval kapitán. „Víte, že nám zůstalo jenom osmnáct procent paliva. Ale východisko přece máme. Především musíme snížit váhu rakety. Musíme odmontovat celé elektronické zařízení mimo řízení,“ viděl, že , navigátor chce něcl říci, a zarazil ho pohybem ruky. „Musíme. Přístroje, vnitřní přepážky prázdných nádrží, část skleníku. A hlavně – velké elektronické přístroje. To není ještě všechno. Nejvíce paliva vyžadují první měsíce letu – kdy se musí postupně zvyšovat rychlost. Budeme se muset smířit s nepohodlím: ,Pól’ odstartuje ne s trojnásobným, ale s devítinásobným zrychlením.“

„Při takovém zrychlení není možno raketu řídit,“ namítl inženýr. „Pilot nemůže …“

„Vím,“ přerušil ho kapitán rázně. „Vím. První měsíce bude raketa řízena odsud. Zůstane tu jeden člověk. Klid! Řekl jsem klid! Pamatujte, že jiné východisko není. Musí to tak být. A teď dále. Vy, Nino Vladimírovno, a ty, Nikolaji, tu nemůžete zůstat. Budete mít dítě. Ano, vím to. Vy, Lenočko, jste lékařka, musíte letět. Serge] je astrofyzik. Poletí s vámi. Georgij nemá dost trpělivosti. Proto tu zůstanu já. Klid, povídám. Bude, jak jsem řekl.“

… Mám před sebou Zarubinovy výpočty. Jsem lékařka, všemu nerozumím. Ale jedno je zřejmé na první pohled: jsou to výpočty, jak se říká, na hranici možností. Raketě je maximálně odlehčeno, maximálně Je zvýšena rychlost startu, přetížení. Velká část skleníků zůstává na planetě, a dávky potravin pro astronauty jsou proto malé – mnohem menší než platné normy. Z rakety je odmontován celý systém rezervního zásobování elektrickým proudem a dva mikroreaktory. Odmontováno je i skoro celé elektronické zařízení. Stane-li se po cestě něco nepředvídaného, raketa se už k Barnardově hvězdě nemůže vrátit. „Riziko na kvadrát“ – stojí v navigátorově deníku. A o dva řádky níže: „Ale pro toho, kdo tu zůstává, je riziko desetkrát, stokrát…“

Zarubin bude muset čekat čtrnáct let. Teprve pak pro něho přiletí jiná raketa. Čtrnáct let sám, na cizí, ledovaté planetě …

Snímek kapitánova obydlí. Složili ho z části skleníku. Průhlednými stěnami je vidět elektronické zařízení, mikroreaktory. Na střeše je připevněna anténa řízení na dálku. Kolem ledová pustina. Na šedivé, matnou mlhou zatažené obloze studeně svítí Barnardova hvězda. Je čtyřikrát větší než Slunce, ale jen o něco jasnější Měsíce.

Rychle listuji v palubním deníku. Je tu zachyceno vše – i kapitánovy pokyny, i úmluva o rádiovém spojení v prvních dnech letu, i seznam věcí, které mají být kapitánovi přivezeny … A najednou dvě slova: „ ,Pól’ startuje.“

Pak následují podivné zápisy. Vypadají, jako by je psalo dítě. Řádky přes sebe, písmena hranatá, pokroucená. To způsobilo devítinásobné přetížení.

Stěží luštím slova. První zápis: „Vše v pořádku. Proklaté přetížení! Před očima mám fialové skvrny…“ Po dvou dnech: „Rychlost se zvyšuje podle plánu. Chodit nemůžeme, musíme lézt…“ A za další týden: „Těžko, moc (škrtnutoj … Vydržíme. Reaktor pracuje normálně.“

Dva listy v palubním deníku nejsou popsány. A na třetím, politém inkoustem, je šikmo načrtnuto: „Řízení na dálku má poruchu. Paprsky narážejí na jakousi překážku. To je (škrtnuto) … To je konec…“ Ale hned vedle, na samém okraji listu, je napsáno jiným, pevným rukopisem: „Řízení na dálku je opraveno. Měřič síly ukazuje čtyři jednotky. Kapitán vydává veškerou energii svých mikroreaktorů, a my mu v tom nemůžeme zabránit. Obětuje sám sebe …“

Zavírám palubní deník. Mohu nyní myslet jen na kapitána. Poruchu v řízení na dálku asi neočekával.

… Kontrolní signál měřidel zvonil na poplach. Poskakující ručička klesala k nule. Rádiový paprsek narazil na překážky – řízení na dálku bylo přerušeno.

Kapitán stál u průhledné stěny skleníku. Matné purpurové slunce zapadalo za obzor. Po ledové rovině běžely sedavé stíny. Vítr hnal a vířil sněhový prach, zvedal jej k zatažené rudošedé obloze.

Kontrolní signál neúprosně zvonil. Rádiové vlny se rozptylovaly, jejich síla nestačila na řízení rakety.

Zarubin se díval na zapadající Barnardovu hvězdu. Za zády se mu horečně mihotaly lampy na pultu elektronického navigátora.

Nachový kotouč rychle zmizel za obzorem. Na okamžik vzplála nesčíslná purpurová světélka: poslední paprsky se lámaly v miliardách ledových krystalků. Pak přišla tma.

Zarubin přistoupil k přístrojové desce. Vypjal signál indikátoru. Ručička spočívala na nule. Zarubin otočil kotoučem regulátoru síly. Skleník zaplnil hukot motorů chladicího zařízení. Dlouho otáčel kotoučem, pokud to jen šlo. Pak přešel na druhou stranu přístrojové desky, sejmul a odmontoval zarážku a otočil kotoučem ještě dvakrát. Hukot se změnil ve vysoké, pronikavé, zvonivé vytí. Kapitán přikročil ke stěně a usedl. Ruce se mu třásly. Vytáhl kapesník a otřel si čelo. Přitiskl tvář k chladnému sklu.

Bylo nutno počkat, až nové signály – o velké síle – doletí k raketě a jejich odraz se dostane zpátky.

Zarubin čekal.

Ztratil představu o času. Mlkroreaktory, které byly přetíženy až k explozi, řvaly a vyly, motory chladicího zařízení sténaly. Křehké stěny skleníku drnčely …

Kapitán čekal.

Konečně ho jakási síla donutila vstát a přistoupit k přístrojové desce. Střelka siloměru byla u zelené čáry. Síla signálů teď pro řízeni rakety stačila. Zarubin se slabě usmál, řekl: „No tak!“ a podíval se na měřidlo energie. Energie byla spotřebovávána stokrát rychleji, než stanovil plán.

Kapitán té noci nespal. Sestavoval program pro elektronického navigátora. Bylo třeba odstranit úchylky, které vznikly při přerušení spojeni.

Vítr honil po rovině sněhové vlny. Nad obzorem se rozzářila tlumená polární záře.

Rozzuřené mikroreaktory hřměly, Jak vydávaly energii. To, co bylo určeno s největší úsporou na čtrnáct let, unikalo nyní štědře do prostoru.

Kapitán vložil program do elektronického stroje a unaveně přešel po skleníku sem a tam. Nad průhlednou střechou zářily hvězdy. Opřel se o přístrojovou desku a zahleděl se k obloze. Tam někde zvyšuje ,Póť svou rychlost a směřuje neúchylně k Zemi.

… Bylo už velmi pozdě, ale přece jen jsem se vydala k vedoucímu archívu. Vzpomněla jsem si, že hovořil ještě o nějakých jiných Zarubinových obrazech.

Vedoucí nespal.

„Věděl jsem, že přijdete,“ řekl a rychle si nasazoval brýle. „Pojďme, je to hned vedle.“

Ve vedlejší místnosti, osvětlené zářivkami, visely dva neveliké obrazy. V první chvíli jsem si myslela, že se vedoucí spletl. Zdálo se mi, že Zarubin tyto obrazy nemohl namalovat. Vůbec se nepodobaly tomu, co jsem viděla ve dne: ani experimenty s barvami, ani fantastické náměty. Byly to obyčejné krajiny. Na jedné byla cesta a strom, na druhé okraj lesa.

„Ano, to je Zarubin,“ pronesl vedoucí, jako by četl mé myšlenky. „Zůstal na té planetě – to už vlastně víte. Bylo to odvážné řešení, ale přece jen řešení. Říkám to jako astronaut, bývalý astronaut.“ Vedoucí si narovnal modré brýle a ztichl. „Ale pak udělal Zarubin to, co … Vy to vlastně víte … Energii na čtrnáct let vydal za čtyři týdny. Obnovil řízení a vyvedl ,Pól’ na kurs. No a když dosáhla raketa větší rychlosti, než je rychlost světla, začalo brzděni s normálním přetížením. Posádka mohla raketu řídit sama. To už v Zarubinových mikroreaktorech nezůstala skoro žádná energie. A nemohl už nic dělat… Nic … Tak v těch dnech maloval Zarubin tyto obrazy. Miloval Zemi, miloval život…“

Na obraze je polní cesta vedoucí do kopce. U cesty mohutný košatý dub. Je namalován tak, jako by jej maloval Jules Dupreau – prostě Barbizonská škola: přízemní, uzlovitý, plný života a sil. Vítr prohání roztrhané mraky. U příkopu leží kámen. Jako by s něj právě povstal poutník … Každý detail je proveden pečlivě, s láskou, s neobyčejným bohatstvím odstínů barvy a světla.

Druhý obraz není dokončen. Jarní les. Všechno plné vzduchu, světla, tepla … Neobyčejné zlatavé tóny … Zarubin znal duši barev.

„Přivezl jsem ty obrazy na Zemi,“ řekl tiše vedoucí.

„Vy?!“

„Ano.“

Hlas vedoucího archívu byl úplně tichý, snad i trochu provinilý.

„Materiálu, který jste si prohlížela, chybí konec. To už se týká dalších výprav… ,Pól’ se vrátil na Zemi a hned byla vyslána záchranná expedice. Po cestě jsme měli havárii… To je od toho,“ vedoucí archívu pozvedl ruku k brýlím. „Ale doletěli jsme. Našil jsme skleník, obrazy … Našli jsme zprávu od kapitána.“

„Co v ní bylo?“

„Jen čtyři slova: Přes všechny překážky – vpřed!“

POKOŘENÍ SLUNCE

O. AlTOV

Bylo to dávno. Čas setřel v paměti lidstva pravá jména těch, kteří letěli ke Slunci. Podle názvů jejich lodí jim lidé začali říkat Ikaros a Daidalos. Říká se také, že se lodi jmenovaly jinak, a jména Ikara a Daidala byly převzaty ze starého mýtu. Ale sotva tomu tak bylo. Protože nikoli Daidalos, ale ten, kterého nazývali Ikarem, řekl lidem první: „Proletíme Sluncem!“

Bylo to dávno. Lidé ještě nesměle opouštěli Zemi. Ale poznali již opojnou krásu Světa hvězd a nepokojný, nezkrotný duch objevitelů je lákal dál a dál do vesmíru. A když jedna loď zahynula, vyrazily do Světa hvězd dvě jiné. Vracely se po mnoha letech – ožehnuté žárem dalekých slunci, čišící chladem nekonečného prostoru. A znovu odlétaly.

Ten, kterému teď říkají Ikaros, se narodil na lodi. Zil mnoho let, ale Zemi vídal zřídka. Létal k Prokyonu a Laicallu a jako první dosáhl hvězdy Van-Maanenovy. Ve hvězdné soustavě Leitena bojoval s orocho – nejstrašnějšími z tehdy známých tvorů.

Příroda byla k Ikarovi štědrá, a on také štědře – jako Slunce – rozdával její dary. Byl bezhlavě odvážný, ale štěstí ho nikdy neopouštělo. Přibývalo mu let, ale nebyl starý. A neznal únavu, strach, beznaděj.

Téměř celý život s ním létala jeho žena. Říkalo se, že zahynula při přistání na planetě v soustavě Eridanu. A on objevoval dál nové světy a dával jim její Jméno.

Ano, mezi těmi, kdo létali ke hvězdám, nebylo člověka, který by se Ikarovi vyrovnal. A přece byli lidé překvapeni, když prohlásil: „Proletíme Sluncem!“ Dokonce i jeho přátelé – a měl mnoho přátel – k tomu mlčeli. Což je možno proletět žhavým Sluncem? Což tato žhnoucí výheň nezpopelní šíleného odvážlivce? Ale Ikaros říkal: „Podívejte se na plynové trubky, kterými osvětlujeme svá obydlí. Teplota v nich dosahuje stovky tisíc stupňů. Vezmu však tuto trubku do ruky a nebojím se, že se spálím. Protože hmota uvnitř není ani jako plyn, ani kapalina nebo tuhá hmota, ale ve čtvrtém skupenství – jako plazma, v krajně rozředěném stavu.“ Namítali mu: „Což nevíš, že uvnitř Slunce není plazma, ale hmota dvacetkrát těžší olova?“

Mnozí mu to říkali. Ale Ikaros se smál: „To nám nezabrání, abychom nevzlétli ke Slunci. Povrch lodi vyrobíme z neutritu. I v samém středu Slunce bude měrná hmota nepatrná ve srovnání s hmotou neutritu. A neutrit zůstane chladný, jako sklo plynové trubky.“

Lidé Ikarovi hned nevěřili. A tehdy mu pomohl ten, jehož nyní nazývají Daidalem.Byl mlád, velmi mlád. Ale lidé si ho vážili pro jeho znalosti. Nikdy ještě nebyl ve Světě hvězd a jen věda mu odhalovala tajemství hmoty. Byl chladný, klidný, rozvážný – pravý opak Ikara. Jestliže však lidi nepřesvědčily bojovné řeči Ikarovy, pak suché a přesné Daidalovy výpočty všem řekly: „Je možno letět.“

V tu dobu toho lidé Již dosti věděli o pátém skupenství hmoty. Nejprve bylo objeveno u hvězd nazývaných „bílými trpaslíky“. Tyto hvězdy při svých malých rozměrech mají velikou měrnou hmotu, protože jsou – kromě plynového obalu – téměř zcela složeny z pevně soudržných neutronů. Po prvních letech k oběžnici Síria, která byla Zemi nejbližším „bílým trpaslíkem“, se lidé naučili vyrábět neutrit – hmotu skládající se ze samých neutronů. Měrná hmota neutritu byla sto dvacetkrát větší měrné hmoty oceli a miliónkrát vody.

Lodi, na kterých měli Ikaros a Daidalos vzlétnout ke Slunci, byly sestavovány na stanici mimo Zemi. Nebylo zde téměř zemské tíže a lidé docela snadno zvedali pláty neutritu. Podle Daldalových výpočtů stačila dvoucentimetrová ochranná vrstva. Ale i při této neveliké tloušťce vážil neutritový obal každé lodi milióny tun, protože neutrit, jak již bylo řečeno, byl pátým a nejpevnějším skupenstvím hmoty.

Lodi, které byly pro ně vyrobeny, byly nejlepší ze všech, které se kdy vydaly do Světa hvězd. Jejich mocné motory musely obstát proti ohnivým vírům Slunce a veliká rychlost musela umožnit rychlý průlet Jeho rozpáleným žárovištěm. Rlkalo se rovněž, že právě tehdy vynalezl Daidalos gravitační navigaci. Uvnitř Slunce, v chaosu elektronového plynu, bylo rádlo bezmocné. Ale tíže zůstává tíží. Lokátor zachycuje vlny tíže a lodi se mohou orientovat.

Nadešel den odletu. Ze Země přišlo poslední upozornění: „Nelátejte příliš těsně za sebou, protože síla přitažlivosti by přitáhla lodi k sobě. Nevzdalujte se však příliš jeden od druhého, protože neopatrnost by měla za následek pád do ohnivého víru, byli byste vtaženi do středu Slunce.“

Ikaros se rozesmál, když slyšel tato slova. Klidně ]e vyslechl 1 Daidalos. A oba odpověděli: „Ano“. Ikaros netrpělivě položil ruku na páky řízení. Daidalos sl pozorně prohlédl přístroje.

A ze Země za nimi vysílali: „Šťastnou cestu a velké objevy I“ V těchto dobách se Již lidé těmito slovy loučili se svými loďmi, které odlétaly do Světa hvězd.

Tak začal let.

Motory zuřivě vyplivovaly bílé plameny a lodi se otřásaly, jak zvyšovaly rychlost. A ze Země se zdálo, že ke Slunci vzlétly dvě komety.

Ikaros letěl poprvé bez doprovodu, protože mu nedovolili nikoho vzít s sebou do lodi. Avšak vysmíval se nebezpečí, pozoroval stříbřitou obrazovku lokátoru a zpíval píseň starých kapitánů Světa hvězd:

My, kteří svému světu vládnem, my, kteří rudy prapor k Sluncí neseme, nezůstanem stát před světem žádným, jejž jménem své Země zdravíme.

Ani Daidalos si nepřipadal osamělý. Poprvé opustil Zemi, ale krása Světa hvězd ho nevzrušovala. Daidalovy myšlenky – strohé a přesné Jako Jeho výpočty – se zaobíraly tajemstvím hmoty.

Občas Daldala jeho výpočty upozorňovaly: „Pozor! Vpředu Je meteor!“ Ale Ikaros, který letěl první, cítil nebezpečí i bez výpočtů. Protože mezi těmi, kdo řídili lodi do Světa hvězd, nebylo zkušenějšího kapitána nad Ikara.

Tak letěli k zářivému Slunci a lidé na Zemi s úzkostí sledovali jejich let.

Hodinu od hodiny se zvětšovala rychlost lodí, protože mocná přitažlivost Slunce Jim rozepjala vstříc svou náruč.

Podle zemského času uplynulo pět dní, když se lodi skryly v oslnivých paprscích Slunce. Poslední, již zkreslené rádiové vlny zanesly na Zemi úryvek písně starých kapitánů a Daldalovu suchou zprávu: „Vstoupili jsme do chromosféry. Poloha…“

Slunce uvítalo lodi plamennými pochodněmi protuberancí. Jakoby rozzuřeno lidskou smělostí vyplivovalo nebeské těleso gigantické jazyky ohně, proti nimž byly lodi jako zrnka písku proti hoře. Plameny praskaly v bezmocném hněvu a hladově olizovaly neutrit. Ale měly jen nepatrnou hustotu a neutronový pancíř zůstával chladný.

Hrozivější než ohnivé jazyky plamenů byla tíže. Neviditelná, všepronikající, obrovská – zle doléhala na Ikara i Daidala. Bylo jim, jako by se na ně navalily balvany olova; každý vdech vyžadoval obrovského úsilí, každý výdech připadal jako poslední. Ikarova silná ruka svírala však pevně páky řízení. A Daidalovy nehybné oči upřeně pozorovaly světlé ciferníky přístrojů.

Tíže rostla. Slunce jako by chtělo rozmáčknout nezvané hosty. Horečnatě tloukla srdce Ikara a Daídala, zalykající se krví těžkou jako rtuť. Hustá mlha zastírala oči.

Tehdy se Ikaros pousmál (smát se již nemohl) a vypjal motor, aby nechal lod volně padat ke středu Slunce. A tíže ihned zmizela.

Na obrazovce lokátoru – již ne stříbřité,, ale krvavě rudé

– spatřil Ikarův manévr Daidalos. Již na pokraji bezvědomí jej opakoval. Sotva však zmizela tíže, vrátilo se mu vědomí a znovu pohlédl klidně na přístroje.

Rychlost pádu se každou vteřinu zvyšovala. Lodi letěly ohnivým vírem ke středu Slunce. Oheň, oheň, nic než oheň jim letěl vstříc. Ohnivá mračna houstla, zuřil ohnivý vichr

– všude, nahoře I dole byl oheň.

Třikrát zablikala stříbřitá obrazovka před Ikarem. Daidalos upozorňoval: „Je čas k návratu.“ Ale Ikaros se zasmál a odpověděl: „Ještě Je brzy.“

A dál letěly lodi ohněm. V nevzrušených Daidalových očích se odrážel obraz přístrojů. Tíže už nehrozila, ale přístroje upozorňovaly na jiné nebezpečí. Rychle, proti všem výpočtům a předpokladům, se zvyšoval tlak. Ohnivý vír byl stále hustší a hustší. Těžké vlny plamenů otřásaly loďmi. A byly stále zuřivější. Nebyly to již vlny, ale ohnivé hradby, které bušily do tenkého pancíře neutritu.

Znovu zhasla stříbřitá obrazovka, upozorňovala: „Je čas k návratu!“ Ale Ikaros odpověděl: „Je brzy.“

Měl pravdu. Pevná zeď ohně sama zmírnila rychlost. Přišla chvíle, kdy se lodi téměř zastavily uprostřed zuřících ohnivých vichrů. Tlak postavil hráz cestě vpřed, tíže nedovolovala ustoupit zpět.

Daidalos bezustání hleděl na světlé ciferníky přístrojů, protože mu sdělovaly nejskrytější tajemství hmoty. A Ikaros zpíval píseň starých kapitánů a vzpomínal na ty, kdo s ním šli po cestách Hvězdného světa.

Slunce však nechtělo přiznat svou porážku a připravovalo poslední, nejstrašnější útok. Kdesi v Jeho nitru se zrodil obrovský vichr. Byl podoben vodnímu víru, ale víru miliónkrát silnějšímu, a Jeho zuřivost neznala mezí. Uchopil obě lodi jako třísky, zatočil jimi a odhodil Daidalovu loď kus stranou.

A Daidalos spatřil na stříbřité obrazovce, jak ohnivá smršť odnáší Ikara dál do hloubi Slunce. Motory mlčely a Ikaros na jeho výzvy neodpovídal.

Tu Daidalos viděl – to je konec. Nic,již nemohlo Ikara zachránit. Suché a přesné výpočty ohodnotily nesmírnou sílu ohnivého víru a řekly Daldalovi: „Jsi bezmocný. Odejdi!“

A tehdy poprvé zaplál v Daldalových očích oheň. Byl to jen okamžik, ale změnil Daidala jako výbuch. Protože v tom okamžiku pocítil, že vlce než výpočty je Zlvot a více než Život je hrdé jméno Člověk. A uchopil řídicí páku a vrhl svou loď do žhnoucího víru.

Vystřelil plamen motorů a oheň podřizující se vůli člověka se střetl s bezuzdným ohněm Slunce. Koráb objaly těžké prsteny víru, ale Daidalos letěl kupředu, doháněje Ikarovu loď.

Smršť zuřila a stále zužovala své prstence. Neutrltový pancíř drnčel napětím a ručičky přístrojů se vyšplhaly daleko za červenou čáru. Ale Daidalos sl nevšímal nebezpečí. Jeho oči, hořící ohněm strašnějším než byl oheň Slunce, se neodtrhovaly od lokátoru. A na stříbřité obrazovce viděl, jak se přibližuje k Ikarově lodi.

Ohnivá smršť kolem zuřila dál, ale přitažlivost již uchopila obě lodi a měkce je táhla k sobě. uder bylo sotva cítit. Daidalos jen na obrazovce spatřil, že se lodi spojily. Teď je nemohla rozdvojit ani zuřivá síla smršti. Na okamžik zhasla stříbřitá obrazovka a Daidalovl bylo jasné – Ikaros žije.

Táhle, namáhavě řval motor překonávající dvojnásobnou váhu. Kolem hřměla ohnivá smršť, zaplétající své prstence kolem lodí. Ručičky přístrojů bláznivě tancovaly. A neutritový pancíř se začínal rozpalovat. Ale Daidalos řídil obě lodi a Jeho srdce, které poprvé poznalo štěstí, bylo naplněno radostí.

Lodi prorazily těsnými prstenci smršti a začaly se vzdalovat od středu Slunce. Jejich let byl stále rychlejší a rychlejší. Ale současně s rychlostí rostla i tíže. Znovu se nalilo tělo olovem a srdce se znovu začalo zalykat krví těžkou jako rtuť.

Lodi letěly ohnivou smršti. Oheň Ještě zuřil, ale okraj Slunce byl Již blízko. A světlé ciferníky přístrojů vyzývaly: „Vpřed!“

Zuřivě zavyl motor, který vrhl lodi do posledního skoku. Tíže vyrvala řídicí páku z Daidalových rukou. A neměl sil ruku znovu pozvednout, neměl sil dosáhnout k bělostným ciferníkům přístrojů.

Lodi se zastavily, visíce nad ohnivou propastí. A Daldalovo srdce spoutal strach. Ale čísi vůle znovu přikázala lodím: „Vpřed!“

Daidalos, který zapomněl na strach, pochopil, že to Ikarova silná ruka se položila na páky řízení.

… Nadešel den a lidé na Zemi spatřili, jak se lodi odpoutávají od Slunce, těsně přimknuty jedna ke druhé. Ze všech koutů světa spustily antény: „Přilétáte na Zemi s dobrými zprávami?“ Těmito slovy již v těchto dobách vítali lidé lodi vracející se ze Světa hvězd.

Neklidně čekala Země na odpověd. A odpověd přišla. Dva hlasy zpívaly píseň starých kapitánů:

My, kteří svému světu vládnem, my, kdo fsme rudý prapor Sluncem pronesli, nezůstanem stát před světem žádným, abychom mu pozdrav Země přineslil