Ivan Makarov

Černý šakal

PRVNÍ ČÁST

„Přikazuji vám, abyste se neprodleně dostavil.“ Následoval podpis – „PR. Vorobjov.“

Cože má znamenat ono směšné a nabubřelé PR? Hlavní věc, že už si všichni vrabci na střeše o té „přísně tajné“ organizaci cvrlikají.

Není to tak dávno, co jsem se dostal do řeči s jedním ruským železničářem. Pokusil jsem se o krutý žert, který by předpověděl bolševikům rychlý konec, a nespouštěje z něho pohled naťukl jsem:

„Naši vás vyhodí do povětří. Hezky zevnitř.“

Sundal si čepici, podrbal se jedním prstem za uchem a se shovívavým úsměvem mi vrátil ránu:

„To jako myslíte, že nás vyhodí do luftu ta vaše přísně tajná organizace?“

Poklidná jistota toho železničáře ve mně znovu vyvolala ono známé mrazení strachu a pocit, že jsem předurčen k záhubě. Teď, jak se tak dívám na podpis na telegramu, rodí se ve mně bezděčná zášť.

„Přikazuji vám … PR. Vorobjov,“ vyslovuji s přehnanou artikulací.

Potom vztekle trhám telegram. Nic takového neuznávám a nikomu už se nebudu podřizovat.

V každém státě dnes existuje nějaké to „všeruské“ PR. nebo vůbec nějaký podobný nesmysl, skládající se ze tří nebo čtyř počátečních písmen.

Každá země si nás drží a vydržuje, nás, kterým „bolševici ublížili“. Dokonce i Čína. Už si nás nepředcházejí. V každé nótě sovětské vládě se nás zříkají, ale s odvoláním na jisté „mezinárodní okolnosti“ si nás drží. Drží a vydržují.

Roztrhal jsem telegram a řekl jsem si, že žádné rozkazy nebudu poslouchat. Přece jen jsem ale přijel do Charbinu a zastavil se v průchodní ulici poblíž poštovního úřadu u svého věrného Andreje Fialky.

Andrej Fialka je rodák z Tuly a kdysi býval u řemeslnické branže. Ve skutečnosti se jmenuje Brovkin, ale neříká mu tak nikdo.

Je vysoký a podmračený a jeho životním snem je vysázet po celé zeměkouli „nahusto“ višňové sady, jejichž pomocí chce „vyrvat zlo na tomto světě i s kořenama“. Je to holomek a neřád, ale zlodějnou opovrhuje a má radost jen tehdy, když se mu podaří přihnat dobrého koně. Není spolehlivějšího člověka nad něho.

Jeho partnerem v práci bývá často cikán Alaverdy, pro úplnost „tatík Pasa Alaverdy“.

Tatíka Pašu jsem zastal na dvorku Andreje Fialky. Byl pod párou, seděl uprostřed dvora, s pláčem se v jednom kuse bil v prsa a tvrdil pořád dokola:

„Těžký kříž nesu… Ojojoj, těžký kříž nesu!“

Andrej Fialka seděl stranou na lavičce, dlouhé opičí ruce měl spuštěné mezi koleny tak, že se prsty dotýkal země, a zahlížeje nevraživě na cikána, vedl svou řeč:

„Hernajs … hernajs doprdele!“

Když mě spatřil, povstal obřadně, popotáhl si blůzu a pronesl ponuře:

„Ať vám slouží zdraví, vaše blahorodí.“

Já na to:

„Andreji, to blahorodí si teď nech, stačí říct, hospodáři‘.“ A se zlým smutkem dodávám: „Jsem nefalšovaný ruský hospodář na čínské půdě.“

„Hernajs doprdele… už třetí hodinu v jednom kuse takhle řve,“ říká Andrej a ukazuje na cikána.

Odcházíme dovnitř. Andrej je starý mládenec, protože „s ženskejma se nedá vydržet“.

„Předvolání,“ oznamuji mu, když marně čekám na jeho otázku. „Vorobjov přikazuje bez prodlení se dostavit.“

„Copak se to zasejc chystá za cándrbál?“ ptá se Andrej. Ptá se lenivě a neochotně. Je zřejmé, že ho ani v nejmenším nezajímá, jaký že se to chystá „candrbál“.

„Podle všeho jde o tu zimní záležitost… Tebe nechávají na pokoji?“

„Zimní?“ protahuje pomalu a pak užasle vykřikne: „Dyť se přece skorem nic nestalo. Fujtajfl, ať dou do prdele s takovou rachotou.“

Obchází mě hrůza, když slyším, jak ležérně reaguje na tu zimní událost.

Stalo se to v lednu. Asi měsíc předtím jsme zahnali na čínskou stranu dva tisíce ovcí ze sovětského pohraničního sovchozu.

My – to znamená já, Andrej Fialka, tatík Paša Alaverdy a dva mongolští pastevci.

Krádež se vydařila, protože nad ní držela ochrannou ruku nejenom naše organizace, ale ještě někdo daleko mocnější. Ovce byly prodány anglickým „Mrazírnám“ a my jsme dostali od naší organizace v ruské měně po padesáti kopějkách za kus. Vykonali jsme to jako „úkol“, na způsob kauce, která nám měla zaručit právo na život na cizím území.

Peníze jsme propili. Propili jsme je bezuzdně a nevázaně, bez starostí, co bude zítra.

Tehdy jsem si všiml, že nás sleduje fízl od naší organizace.

Pitka se konala ve vesnici Lao-chan u mého známého, kozáckého běžence ze Sedmiříčí. Jeho padoucnicí stižená žena se na mne ustavičně tiskla. Rty měla rozkousané do krve a odplivujíc co chvíli zkrvavené sliny, vášnivě zpívala:

Dááálekó v zemi irkutský …

Pil jsem a nepřestával jsem naslouchat. Vtom jsem nečekaně vstal a vyběhl do chodby. Ode dveří se rychle odlepil člověk v kožené bundě a holínkách a uskočil do chléva.

Zavřel jsem za ním těžké dveře na závoru. Pak jsem se vrátil do světnice a povídám kozákovi:

„Ten přední chlív, Artěmiji, asi tak dva dny neotvírej.“

Pochopil a zmlkl. Když jsem se vrátil k jeho ženě, vynahradil jsem jí svou dřívější zdrženlivost a ona se zimničným chvěním obrátila oči v sloup, opřela se o lokty a blekotala:

„Nevotevřem, chlapče drahá, depak bysme votevřeli!“ a znovu se dala do zpěvu:

… Dááálekó v zemi irkutský …

Když jsme ráno odjížděli, vycházela v krvavě rudé mlze tři slunce. Lihový teploměr ukazoval –43°. V těžkém dvojitém kožichu mi mrzly nohy.

Kousek dál, v Artěmijově chlévě, mrzl člověk. Ostatně je docela možné, že už byl zmrzlý, když jsme odjížděli. Já sám jsem několikrát málem zmrzl a jsou to muka, která se nedají k ničemu přirovnat. Člověk má pocit, jako by mu kosti provrtával tupý a neforemný nebozez. Nejprve dole v nohou, potom ve stehnech. A když se za několik minut objeví tupá bolest ve spodní čelisti, rozleze se po celém těle ohnivé svědění. Člověk ztrácí vědomí a konec pak už na sebe nedá dlouho čekat.

Když jsme vyjížděli, pomyslel jsem si: „Jestlipak už mu trne spodní čelist… nebo snad ještě ne?“ Pak jsem si představil šedivý, jinovatkou pokrytý kout chléva.

Cizí utrpení si už dávno nepřipouštím.

Vorobjov má v pracovně spoustu signálních knoflíků. Dvě, tři, ba i pět tlačítek v kratičkých černých nebo hnědých hranolcích, od nichž vedou na všechny strany tenoučké zelené žilky drátů. Vím, že je to prachobyčejný podfuk.

To všechno je pouhá dekorace, vypočítaná na to, aby návštěvníka ohromila svou tajemností. A k čemu asi slouží ona obrovská pestrá váza, připomínající dílem čínského draka a dílem ruského kohouta?

V koutě na divanu sedí anglický námořní důstojník. Vorobjov nás představuje. Neporozuměl jsem důstojníkovu jménu. Vím však, že na podobných místech se jména vždycky vyslovují tak, aby je nikdo neslyšel a nerozuměl jim.

Vorobjov mluví úsečně: musí přece ukázat, že si nemůže dovolit promarnit jedinou vteřinu.

„Posaďte se.“

Dráždí mě důstojníkova škrobenost a Vorobjovova oficiální nadutost. Odpovídám hrubě a tykám mu:

„Jestli nemáš kdy, mohu odejít.“

Vorobjov je zmaten a pokradmu pohlédl na důstojníka. Ten však se tváří, jako by si ničeho nevšiml.

Taková vysušená treska! Jaký by to musel být požitek, dát mu tak jednu přes hubu! A proč? Za co?

Za všechno. Za to, že místo v Rusku trčím v Číně, za to, že zde nechci sedět a vést řeči s Vorobjovem, a přece tady sedím a mluvím s ním.

A navíc v přítomnosti nenáviděného svědka.

Vorobjov tiskne několik tlačítek za sebou. Nevstoupil ovšem nikdo. Začíná najednou jiným tónem a mluví tak, jako bychom byli bůhvíjací přátelé:

„Ignašo, potřebujeme zorganizovat nájezd… do Ruska. Vpád přes hranice na koních.“

„Na koních?“ ptám se posměšně. „Do Sovětského svazu?“

Vorobjov zmateně pohlédne na Angličana a zase tiskne knoflíky. Pak ke mně zvedá oči. V jeho pohledu je nenávist a úpěnlivá prosba. Snaží se mi hloupě lichotit a obrací se na Angličana:

„Tento důstojník se bezprostředně zúčastnil tažení generála Mamontova.“

Angličan by rád vypadal přezíravě, ale já vidím jeho chtivou, závistivou zvědavost. Vysunuje ret. Je to ale pitomá, omezená protivná grimasa, tohle vyšpulování spodního rtu!

Dělám tři kroky stranou, napřimuji se před Vorobjevem co nejvíc a zakrývám mu výhled na Angličana.

Rozhodl jsem se v jediném okamžiku. Sám nenávidím tenhle Svůj povahový rys – rozhodovat o všem v jediné vteřině.

„Kolik jezdců navrhujete?“ ptám se s uctivou věcností.

„Tak asi sto – sto dvacet,“ ucezuje Vorobjov.

„Lidi už máte?“

„Máme.“

„Co jsou to zač?“

„Jak bych to řekl… Hlavně důstojníci. V každém případě jsou to lidé s přesvědčením a…“

Souhlasím, ale s jedinou podmínkou: všech sto dvacet lidí si vyberu sám.

Vorobjov krčí rameny a pokouší se zvrátit na opěradlo křesla, aby mohl pohlédnout na Angličana.

Uhýbám doprava a znovu mu zakrývám výhled na důstojníka. A tak Vorobjov s rozhodností prohlašuje:

„To je konečně tvoje věc, Ignašo. Ale…“ a znova se pokouší podívat se na Angličana. A znovu se posunuji vpravo a odvádím řeč jiným směrem.

„Potřebuju půldruhé stovky koní.“

Vorobjov sklání hlavu a neodpovídá hned.

„Koně, Ignašo, nemáme. Nejsou…“

„Dobrá,“ já na to, „koně si přiženu,“ a rychle se obracím k Angličanovi. Ten zatím nestačil zaujmout pózu opovržlivé roztržitosti.

Spouštím obřadně:

„Promiňte, sire, je mi velice líto, ale musím vás poprosit, abyste se vzdálil. Čeká nás vojenská porada. Jako důstojník mne jistě chápete.“

Rychle opustil místnost. Vorobjov, teď už nadobro vyvedený z konceptu, tiše zvolal:

„Proč jsi to udělal? Vždyť je to…“

„Jak chceš, mohu ho zavolat zpátky,“ usazuji ho významně.

Mlčíme. Sedám si a začínám:

„Mám tady, Vorobjove, takový případ. V zimě vlezl k Artěmijovi do síně zloděj. Když jsem vyšel, uskočil do chléva. Zavřel jsem ho tam a chlap načisto zmrzl.“

Vorobjov nezná žalostnou kariéru svého fízla o nic hůř než já. Říká mi:

„Jsi ty ale neřád, Bagrovský!“

„Však ty jsi taky docela slušný neřád,“ míním s úsměvem.

Od Vorobjova jsem odcházel za tmy. Nedaleko leží nádraží. Velké náměstí před nádražím je načisto zaplavené matně červenými pohyblivými světýlky, Jsou to lucerničky na vozíčkách rikšů. Lidi ani vozíčky není ve tmě vidět.

Světýlka se podobají pavoučkům lezoucím na velice vysokých, rovněž neviditelných nožičkách.

Vcházím na náměstí. Obklopují mě bosí a otrhaní rikšové. Jejich vyhublé tváře nelze v soumraku téměř rozeznat.

Jeden přes druhého se nabízejí, že mě svezou. Konkurence je strašná: sotva přistupuji k jednomu z vozíčků, kdosi na mne křičí:

„Kapitána, nesedala si. On si noha polámajla, neuměla běhat.“

Jdu k druhému a slyším tentýž hlas:

„Nesedala si, kapitána, ta špatně viděla. Raz dva spadla.“

Povšiml jsem si křiklouna a přistoupil k němu:

„Kapitána, chtěla madama? Ruská madama, čínská, japonecká. Mócamoc krásná madama.“

Najímám si ho. Uhání se mnou a já bezmyšlenkovitě pozoruji jeho holá lýtka, míhající se v soumraku, zatímco uvažuji o nájezdu.

Co mi vlastně poskytl Vorobjov s tím svým Angličanem? Nic – s výjimkou úkolu „proniknout do pohraniční oblasti, demoralizovat obyvatelstvo, využívaje při tom ‚antiplněkolektivizačních‘ nálad, zorganizovat rolnické povstání a využít ho k rozdrcení vojenských posádek“. Určitě dostaneme zbraně, zbrusu nové, jako vysoustruhované. Těch můžeme mít, co hrdlo ráčí.

A to by tak bylo všechno. Počkat, ještě ne. Ještě krycí jméno „Černý šakal“. Tak už to u nás chodí. „V souhlase s vnitřními zákony organizace musí každý spolupracovník užívat krycího jména.“

Mohl jsem dostat lidi. Takové, kteří jdou z přesvědčení. Takovou pakáž ať si strčí za klobouk! Seženu si lidi, kteří půjdou jenom pro prachy. To je to nejlepší „přesvědčení“. Čím se vlastně liším od materialistů a marxistů? No nemám snad pravdu? Napřed hmota a potom duch. Především kšeft a pak teprve ideály. Andrej Fialka se s touto otázkou vyrovnal následovně: „Co si urveš, budeš mít, zabijou tě – budeš hnít.“

Co se týče mé vlastní „ideje“, tady je mi všechno jasné.

Za prvé jdu bojovat za „právo na lenost“. Ovce, které jsme odehnali ze sovehozu, mi poskytly „právo“ na nic během osmi měsíců nesáhnout, ale především mi poskytly právo vyjet si trochu na Vorobjova a (ta nepopsatelná slast) vypoklonkovat toho anglického oficíra.

A za druhé – potřebuji ztýrat Rusko. Ze žárlivosti jsem jednou zmrskal ženu, kterou jsem miloval, karabáčem na honicí psy.

Bil jsem ji pomalými, promyšlenými údery. Začala zvracet. Bylo mi najednou odporné pokračovat v bití.

A právě tak chci ztýrat Rusko.

Miluji je tou největší láskou a žárlím na ně tou nejstrašlivější žárlivostí.

V jedné z uliček rikša nečekaně zastavil a padl přede mnou na kolena.

Nechápal jsem, oč se jedná.

„Kapitána… kapitána… tvoje říkej: moje tvoje vždycky vozit… kapitána, moje tobě peníze mócamoc dát… kapitána.“ Strhl z oje skříňku s penězi, vytáhl několik mincí a strkal mi je.

Pochopil jsem: před námi šla tlupa čínských vojáků. Povětšině to byli výrostci, dobrovolníci, Hulákali písně o tom, že „rodiče musíme ctít, jako jsou ctěni velcí mužové“. Rikša mne prosil, abych jim řekl, že u mne trvale slouží, jinak ho okradou a zmlátí.

Tlupa došla k nám. Někdo vykřikl čínsky:

„Zastav, ty, který se živíš červy a zdechlinami!“

Rikša využil mé ochrany a beze strachu zvolal:

„Každý den se dosyta najím. Živí mě tento můj skvělý pán, u kterého sloužím.“

Za několik hodin nato mne za tuto moji službu rikša uchránil velkých nepříjemností. Dá se říci, že mi zachránil život.

Odvezl mne do podniku, kde jsem seděl napůl opilý s dětsky droboučkou Japonkou.

Učil jsem ji sprostým ruským nadávkám. Zkoušela je opakovat. Působilo to hrozně nejapně a směšně, protože obsah nadávek jí přisuzoval mužskou úlohu. Chechtal jsem se. Zatínala pěstičku a se smíchem se pokoušela mě uhodit. Snažil jsem se tu pěstičku zachytit a cpal jsem si ji do úst až po zápěstí.

Jako neslyšný stín ke mně vklouzl můj rikša.

„Kapitána,“ šeptal spěšně, „moje tebe odveze hónemhonem… Tebe ukradne bude …“

Požádal jsem ho, aby mi to řekl čínsky. Vyšlo najevo, že někde vyčmuchal – zdá se, že tihle rikšové dokáží vyčenichat kdeco na světě –, že mne chtějí „ukrást“ a že už je připraven zelený uzavřený automobil.

Nepochopil jsem, kdo že mne to chce unést. Ale já sám jsem na Vorobjovův příkaz několikrát „kradl“ lidi. Je to strašně jednoduché: přijdete coby vládní osoba, vyzvete uctivě k pasové kontrole a v uzavřeném automobilu namíříte na dotyčného ústí revolveru s těmito slovy:

„Je vám doufám jasné, že výstřel zcela zanikne v hluku startovaného automobilu.“ A je to.

Rychle jsem se vytratil a rikša mne vezl poklusem. Když jsme zahýbali z uličky, všiml jsem si, že před podnikem zaparkovalo uzavřené zelené auto, Rikša mne dovezl k Andreji Fialkovi a nechtěl si dát zaplatit.

„Tvoje, kapitána, mócamoc hodná Rus.“

Povídám mu z legrace:

„Já jsem opravdovský Rus, bolševik.“

„Bolševik? Kapitána, moje se jmenuje Lü San-fan, tobě hodná Rus.“

Překřtil jsem si ho po svém: „Mrňavý Smradlavý Pařeze, já jsem ten nejbolševičtější bolševik. Je ti to jasné, ty Pařeze Mrňavá Smradlavá?“

Šklebí se a dělá, jako by mi věřil.

„Chi chi,“ směje se.

„Nechtěl bys jet se mnou do Ruska?“ ptám se ho.

Pořád se jenom šklebí a zase se směje:

„Chi chi chi.“

Andrej Fialka celý ožil. Má radost z očekávaného kšeftíčku, nebo snad jeho obludná duše blouzní o višňových sadech, pro něž je kdykoliv připraven vypravit se kamkoliv a stále cosi hledat? Má hroznou legraci z toho, že pojedeme čínským Trojříčím přestrojeni za oddíl rudoarmějců. Budeme proto postupovat od ruských hranic a představovat bolševický oddíl, „nečekaně vtrhnuvší na cizí území“, drancovat a pálit vesnice mírumilovných obyvatel, zkrátka páchat všechna ta „bolševická zvěrstva“, o nichž budou vytrubovat noviny na celém světě: „Takhle tedy vypadá v praxi to bolševické kázání o tom, že meče se mají překovat v pluhy a zavládne mír.“

V Trojříčí pak musíme zmizet, v naprosté tajnosti se přesunout na východ a teprve tam překročit hranice.

Včera jsem dával s Vorobjovem dohromady návrh na složení oddílu. Ne ovšem proto, že by to ode mne požadovali, ale protože jsem sám dostal chuť blýsknout se svým válečnickým uměním. Sto lidí jsem rozčlenil na dvacet pětic. Každá pětice bude obeznámena pouze se svými vlastními povinnostmi: pětice kuchařů, pětice ke koním, pětice žhářů…

Oddíl bude mít čtyři thompsony, ty zatracené ruční kulomety, co dokáží ze sebe vysypat 875 koltových kulí během minuty.

Kulomet budu mít já, Andrej, tatík Paša Alaverdy, a pro čtvrtý si taky najdu někoho stoprocentně spolehlivého. Nejspíš to bude Artěmij. V případě, že dojde ke vzpouře, dokážeme během jedné minuty zlikvidovat celý oddíl.

Dneska sedím nad mapou. Na stole po pravé ruce mám mléko, sýr, máslo a láhev koňaku. Obracím do sebe koňak s mlékem a jím holý sýr, tlustě namazaný máslem. To je můj „božský nektar“. Nic tak pronikavě nepovzbuzuje můj mozek jako tahle prapodivná směsice.

Venku stojí náklaďák, který nám sem zvlášť přidělili, aby jeho túrování přehlušilo cvičnou střelbu z thompsonů.

Cikán střílí s ohromující přesností. O nájezdu ještě nic neví, ale Andrej mu přikázal, aby se chystal. Přicházejí ke mně. Cikán bere s sebou terč. Terč je rozstřílený na samé třísky a připomíná cípatou hvězdu.

„To je holt vercajk, to je něco!“ huláká nadšeně.

Andrej Fialka se cítí zahanben. Sám střílí prachmizerně.

Usedá, aby si zapálil, ale zničehonic se kaboní, nechává kouření a znovu vstává, jde ke kufříku a vytahuje odtud svůj „hřebíček“, jak říká rovnému německému tesáku.

Tatík Paša Alaverdy v okamžení zbledl. Odhodil rozstřílený terč a vyletěl z místnosti.

Andrej Fialka za ním zachmuřeně pohlížel a asi za minutu zamručel:

„Hernajs doprdele! Hernajs!“

Vrátil se Artěmij. Poslal jsem ho „očíhnout terén“. Byl za hranicemi a teď referuje:

„Koníčci jedna báseň! To sou ptáci a né koně. Nakupujou je v Mongolsku a všichni mají vypálenej erární cejch.“

Přijel se ženou. Zde se ke mně chová ostýchavě. Zdá se, jako by se jí nechtělo věřit, že to byla ona sama, kdo se ke mně tehdy u nich důvěrně lísal s vášnivou prudkostí.

Artěmij odpovídá na mou otázku:

„Hlídky? Jakýpak hlídky? Nech bejt hlídky hlídkama. Zrovinka tady na místě ti můžu říct, že ty jejich hlídky stojej za pendrek.“

Ona se hluboce a pokorně uklání a rychlým šepotem přizvukuje:

„Žádný hlídky nejsou… Žádný…“ Ráda by ještě něco dodala, ale zmocňuje se jí stud a umlká.

Tady ve městě mi připadá ubohá a studená. Zajímalo by mne, zdali byla od té doby s Artěmijem, ale připomínám si tu naši pitku tehdy.

Dělá se mi nanic při pomyšlení, jak jsem se s ní mazlil v opilé vřavě, jak jsem kousal její rozpálené, lepkavě zvlhlé tělo a jak ona s tichým sténáním pokorně snášela moje hrubosti a čekala.

Přistupuji ke stolu:

„V pořádku, Artěmiji, připravuj se.“ Potom se skláním nad Pravdou a modrou tužkou dělám rámeček kolem zprávy o nepokojích na Východočínské železnici. Oba neslyšně vycházejí. Slyším, jak si šeptají za dveřmi. Dráždí mě jejich šepot, ale ještě víc to, že tak dlouho neodcházejí. Pak se pootevřely dveře a Artěmij se zeptal: „Poroučíte bryčku, nebo pojedeme na koních?“

„Bryčku!“ téměř křičím, nedívaje se na něho, a znovu mechanicky obtahuji modrý rámeček novým, červeným. „Bryčku. Bryčka je, abych tak řekl, solidnější.“ Když zavíral dveře, zvedl jsem hlavu. Artěmijovi přes rameno hleděla Marinka. Pohledem mi děkovala. Pochopil jsem, že Artěmij nechtěl jet vozem, ale ona ho přemluvila a teď se na nás přilepí.

Celý nervózní už potřetí zatrhávám v Pravdě poznámku o nepokojích na VČŽ.

Dnes se v našich novinách (mimochodem – kde jsou vlastně moje noviny: tam v Rusku nebo zde?) objevily poznámky o bolševickém řádění na VČŽ.

Komu bude čtenář věřit? Pravdě nebo našim novinám? Zprávy v Pravdě mají charakter klidné sebejistoty. Naše noviny se prozrazují tím přehnaným voláním „SOS“.

Ale možná se mi to jen zdá, protože vím, na čí straně je faleš.

Zahraniční noviny jsou zticha. Není divu. Bolševici je už naučili jisté opatrnosti.

Ti honzové v cizích službách čekají na něčí pokyn. Potom sborově zavyjí: „Tak tohle je ta pravá maska bolševické mírumilovnosti!“

Často mě přepadá bláznivá myšlenka, že svět potřebuje chána Batyje. Bylo by zapotřebí, aby Batyj přitáhl s divokými hordami na Evropu a vypálil její města. Potom by lidé založili novou kulturu, nový „zlatý věk“.

Jaký ten nový věk bude, na tom nezáleží. Ale svět potřebuje oheň a krev, sice se lidé navzájem zadusí tou svou moudrostí. Jak mohu vědět, zdali právě teď někde v Anglii či ve Francii nebyl vynalezen dusivý plyn s vůní růží nebo třeba konvalinek? A kdo mě ujistí, že právě nyní neucítím jeho sladkou a něžnou mrtvolnou vůni?

Tím spíš, že je teď celý svět ovládán dvěma „knoflíky“, které se navzájem k smrti nenávidí. Jeden knoflík je v Moskvě a druhý „kdesi“.

Někdy mě ta myšlenka tak pronásleduje, že je v duchu vzývám: „Kde jste, barbarské, ničivé hordy?“

A odpovídám si: „Nikde. Zkrátka nejsou.“ Všude lidé uctívají licoměrnost a jsou vyznavači kšeftařského švindlu. Ale říká se tomu „kultura“. A tehdy pln bezmoci degraduji svou velikou a strašnou myšlenku na docela malinkatou a domýšlivý hněv zdesateronásobuje mé síly. To jsou pak nejlepší okamžiky, v nichž dokážu odhadnout všechny možnosti nájezdu do Ruska.

Včera přišel telegram od Artěmije. Včera za ním také odjel Andrej Fialka a tatík Paša Alaverdy.

A dneska, když jsem vyšel z domu a chystal se jet na nádraží, přitočil se ke mně Lü San-fan.

Bylo zřejmé, že na mne čekal několik hodin před domem. Cenil na mne své bílé křivé zuby v nepřetržitém úsměvu (a je to úsměv nesmírně jednotvárný, který v ničem nemění tesklivý výraz jeho obličeje), přistoupil ke mně a vstrčil mi do ruky bílý hřeben ze slonové kosti v třpytivém, pestrém a velmi drahém pouzdře.

Zřejmě ho někde ukradl nebo našel.

„Kapitána, moje tobě dárek.“

Vidím, že by rád se mnou o čemsi mluvil, ale neví, jak začít.

Mám naspěch, děkuji mu a jdu. Ale předbíhá mne a s nečekaně vážnou tváří mi začíná vysvětlovat, že ten hřeben je velmi drahý.

„Mócamoc drahá!“ volá.

Usmál jsem se a tu začal rychle mluvit, pokoušeje se skrýt své přání za strnulým úsměvem:

„Kapitána, tvoje do Moskvy někdy?“

Pochopil jsem, kam míří. Sní ve své kruté beznaději o bolševické Moskvě. Má také popletenou hlavu legendami o Leninovi. Dostal jsem zábavný nápad a povídám Číňanovi:

„Poslouchej, Smradlavý Pařeze, nechtěl bys se mnou do Ruska?“

Mlčky se usmívá. Vím, že neřekne ano. Je velice opatrný, a proto mu říkám:

„Lü, až sem znova přijedu, přijď za mnou. Potom pojedeme do Ruska,“

„Chi chi chi“, chrochtá s úsměvem. Ani za nic se neodváží dát najevo svůj souhlas, ale já vím, že přijde.

Suchý studený vítr zviřuje písek. Koně jsou neklidní a ustavičně pobíhají. Dneska bude snadné je odehnat. Tatík Paša Alaverdy nás ujišťuje, že za takového počasí dokáže „šlohnout kdejakou herku v celým Rusku“.

Sedíme s pastevci. Čtyři jsou dospělí a jeden asi čtrnáctiletý klučina. Vydáváme se za dělníky z krumenského máslařského sovchozu, kteří tudy projíždějí.

Ale chlapci se hned od začátku něco nezdálo. Pozorně a soustředěně si prohlížel naši bryčku. Dokud jsme jeli, ostrá zrnka písku nám rozsekala tváře do krve. Zvláště Marince. Co chvíli se zachumlává do šátku a pečlivě přede mnou ukrývá své zkrvavené tváře.

Myslím, že chlapce poplašil právě její ustavičný neklid a to, že ukrývá obličej.

Zřejmě něco větřil a teď se snaží nepozorovaně vzdálit a zavolat k sobě vedoucího pastevce.

Ale vedoucí, vysoký ospalý mužský se zanícenými a popraskanými rty, ho odbývá, aby mu dal pokoj. V této opuštěné stepi se mu už dávno stýskalo po nových tvářích. Zřejmě nemá komu vylít srdce a postěžovat si na nudu.

Jadrně a od srdce nadává na mužiky a jejich tvrdé palice. Vyplivuje zrnka písku, která se mu dostala do úst, a vykřikuje:

„To sou přece makovice, že jim není rovno. Když už máme jednou tenhlencten kolektivní stát, tak ať se to vezme všecko naráz. Ale kdepak aby jim došlo, že nemůžeme potřebovat žádný tyhlencty… úchylky. Když budeme drobátko držet při sobě, tak ty pětiletky sfrnknem dycky sakumprásk za tři roky. A řeknu vám, páni soudruzi, že nám pak může celá ta Amerika škrábat zadnici.“

Kluk zatím div nevyleze z kůže rozčilením:

„Strejdo Gríšo, strejdo Gríšo, tak poď už sem, kolikrát ti to mám povídat!“

Vedoucí pastevec otočil hlavu, asi minutu na něj rozzlobeně pohlížel a potom zařval:

„Přestaneš votravovat, štěnice jedna? Hoří ti u zadku?“

Chlapec přibíhá a nenápadně, aby nevzbudil podezření, bere si ohromnou zadovku, jakými jsou vyzbrojeni pastýři. A zase kousek poodejde. To znepokojuje cikána a především Artěmije. Artěmij sedí na bryčce a zničehonic začíná zuřivě šlehat koně, kteří za nic nemohou.

Přistupuji k němu a beru si z vozu thompson. Andrej Fialka v mžiku vytáhl z nohavice německý tesák, bodá vrchního pastevce do slabin a po čtyřech, s vysoko zdviženým zadkem, od něho odskakuje.

Vypravěč zmlká v půli slova. Otvírá pomalu ústa a převrací jazyk. Zrovna jako by měl pod jazykem zrnko písku a marně se ho snažil vyplivnout.

Oči má už zamodralé a nehybné. Ale i mrtvý zůstává sedět. Vidím, jak suchým jazykem olizuje nejprve spodní a potom horní ret, a jednu chvíli se mi zdá, že znovu promluví. Avšak kácí se naznak.

Zakrslý pastevec, sedící proti němu, vyskakuje, dívá se na nás a volá tiše a polekaně:

„Jezusmarjá! Jezusmarjá!“

Tisknu spoušť thompsonu a pálím po pastevcích pět dávek. Andrej Fialka, pořád ještě po čtyřech, přiskakuje k nim a „dělá kontrolu“: do každého vráží tesák a zkoumá oči. Potom se zvedá a hlásí:

„Toho, co vyskočil, to skorem přerazilo napolovic. Sedm jich dostal do panděra. Hernajs doprdele, to holt jak vyskočil.“

Vtom se rozlehl ještě jeden výstřel, praskavý a ohlušivý.

Marinka vykřikla a drží se za břicho. Obrací tvář vzhůru, dívá se na Artěmije a oči jí skoro bez přestání pomrkávají.

Zasáhl ji chlapec. Sotva vystřelil, odhodil zadovku a vzal nohy na ramena.

„Střílej, vrtáku jeden zatracená!“ vykřikl Andrej a vší silou praštil cikána mezi lopatky.

Cikán tiskne karabinu, zacílí a bledne. Dívám se pozorně na konec hlavně. Mám zvláštní touhu spatřit kulku. Znám sice velmi dobře zákon „počáteční rychlosti“, přesto však se pokaždé pokouším zahlédnout letící kulku.

Zazněl výstřel. Chlapec upadl. Běžíme ke stádu. Artěmij hrubě strká do raněné ženy, ukládá ji a také hned přibíhá za námi. Chtěl by mi s něčím pomoci, ale nervózně se motá na místě a znovu běží k vozu.

Sháníme koně a poklusem je ženeme k hranicím. Vpředu uhání Andrej Fialka. Okamžitě si vybral toho nejlepšího koně. Za ním se žene a dohání ho krátký a ostrý plavý hřebec. S přitisknutýma ušima závistivě a zlostně rzá a obrací tlamu s vyceněnými zuby na stranu, chystaje se zakousnout do zadku Andrejova koně.

Několik minut běží stádo rychle a poslušně. Ale vtom se od stáda odděluje protáhlý hnědák, zvedá přední nohy a zakusuje se plavému hřebci do kohoutku. Plavý se vztyčil, vyškubl se mu a přetáhl soupeře kopytem. Potom se vztyčili oba. Postavili se na zadní a jako dva psi se navzájem do sebe zakousli. Stádo se zastavilo. Koně vzrušeně a přísně pozorují protivníky. Je zřejmé, že to mezi oběma hřebci není první bitva o vládu nad stádem kobyl.

Cikán cválá k nim a zvedá karabinu.

„Žluťáka nechat!“ řve Andrej Fialka. Ale už bylo pozdě. Ozval se výstřel. Žluťák se vzepjal, a když dopadl zpět, přední nohy ho neunesly a zhroutil se na zem. Hlava mu podklesla a trupem si ji přimáčkl k zemi.

Hnědák se pustil vpřed a strhl za sebou stádo.

Tatík Paša Alaverdy dojel ke mně, třásl se hrůzou a mumlal:

„Pán velitel, on mě podřeže! Ojojoj, zapíchne mě, pán velitel…“

Tatík Paša měl vážné obavy, že ho Andrej Fialka zabije. Aby si Andreje udobřil, provedl husarský kousek. Hnědák podle všeho dobře znal chladný, dravý proud Arguně. Nedoběhl až k řece, prudce se zastavil a polekaně zachroptěl. Koně se shlukli, zadní svým rozběhem postrčili přední ke sráznému břehu. Stačilo by, aby jediný kůň skočil do vody, a celé stádo ho bude následovat.

Hnědý vůdce se v okamžiku vzpamatoval. Se ržáním začal kousat koně vpravo i vlevo a útokem se probíjí z jejich středu, aby upláchl znovu do stepi. Za ním pak poběží celé stádo. Ještě kousek a bude u kraje.

Andrej Fialka mu polekaně uskakuje z cesty. Není strašnějšího a nebezpečnějšího zvířete nad zdivočelého vůdce kobylího stáda.

Neexistuje síla, která by dokázala zastavit ničivý úprk stáda.

Ještě několik vteřin a stádo znovu uteče. Hnědákovi do cesty cválá cikán. Přímo s koně seskakuje mezi stádo a na několik okamžiků mizí uprostřed shluku zvířat. Ale už je nahoře na hnědém hřebci, ječí, rozmachuje se mauzerem a vši silou bije hnědáka do levé lícní kosti. Hnědák skáče napravo a téměř visí nad strží. Tatík Paša Alaverdy ho dvakrát střílí do zátylku. Hřebec se vzpíná a ve smrtelné křeči se řítí ze srázu spolu s cikánem.

Koně lavinovitě skáčou do vody a bojujíce se zuřivým proudem plavou k čínskému břehu.

Vidím, jak jednu březí kobylku strhl proud a unáší ji. Ztratila nadobro hlavu. S vynaložením posledních sil se pokouší plavat proti proudu. V zimničném úsilí vyhazuje přední nohy z vody, jako by se pokoušela zmoci vodu cvalem. Ale brzy pozbývá sil a hlava se jí pomalu noří do vody. Vynořuje se a znovu potápí, opět se ukazuje a zase mizí.

Vidím její ohromné vyceněné zuby. Za žádnou cenu nedokáže pochopit, že jediná její záchrana je plout po proudu a přistát u břehu. Zabíjí ji „moc stáda“.

Když zmizela úplně, ohlédl jsem se. Andrej Fialka stojí vedle mne a ponuře supí. Potom zvedá ke mně oči a zlobně mručí:

„Hernajs doprdele!“

„Co cikán? Je po něm?“ ptám se.

Andrej neodpovídá, švihá koně a skáče ze srázu do vody. Cikán je živ a zdráv. Seskočil dříve, než se hřebec zhroutil, a zalez] pod sráz.

Andrej Fialka má na něho vztek, protože cikán se dnes k němu chová s nezvyklou ochotou a úslužností.

Jsem znovu v Charbinu. Úřady „poskytují aktivní pomoc“ sovětské komisi, která hledá ukradené stádo. Dneska. Ale ještě přede dvěma dny, dokud nebyli koně naloděni na anglický parník, úřady se přívětivě snažily dokázat sovětské vládě, že krádež koní je záležitost „zcela nepravděpodobná“.

Večer přijel Artěmij a přitáhl s sebou „básníka“, vysokého nevýrazného studenta z charbinského gymnasia. Naverboval ho do oddílu.

„Šikovnej mládeneček, A takovej přívětivej,“ doporučuje mi ho.

Mlčky si prohlížím „básníka“. Gymnasista je zmaten, ale nutí se do familiárnosti.

„Pane veliteli,“ filosofuje nakřáplým hlasem, „v náboženství spočívá veškerá spása citlivé lidské duše. Aťsi Bůh třeba není, ale bez náboženství duše okorává. Jak jen se lidé mohou bez něj obejít? Ve jménu renesance náboženství…“

Skáču mu do řeči:

„Vás nemůžu potřebovat.“

Artěmij se za něj přimlouvá:

„Umí skládat jenom tak z hlavy básničky.“

Student začíná na jiné téma:

„Prohřešujete se na ruské literatuře.“

„Ale?“

„Zbavujete jednoho z jejích představitelů možnosti pracovat na veliké věci a popsat potom svoje zážitky.“

„A víte vůbec, k čemu vás potřebuji?“

Artěmij rozhodně vrtí hlavou. Student je z toho vyjevený. Vysvětluji mu:

„Jedeme krást.“

„Beze všeho, k službám!“ volá student.

„A dokážete i zabít?“ zkouším ho jen tak ze zvědavosti.

Tváří se uraženě a vzletně prohlašuje:

„Zvíře zabít nedokážu. Ale člověka… jako nic. Tedy slepici zaříznout, to ne. Ale člověka klidně.“

„Já, abych tak řekl, to vysvětluju každýmu stejně. Teda, že jako dou bojovat za víru,“ ospravedlňuje se Artěmij.

Gymnasista ve mně probouzí jakousi zvědavost, a tak se tvářím, že mu věřím, a pochvalně souhlasím:

„Tak vy říkáte, že člověka jako nic? To jste teda sekáč! Slepici ani za nic, ale člověka klidně. Bravo! Takové lidi právě potřebuju.“

Student mi podává ruku, ale nevšímám si toho.

Odcházejí. Artěmij se zdržuje ve dveřích, ošívá se a oznamuje mi důstojným hláskem, plným zbožné víry:

„Odkázala vám, že vám přeje dlouhý živobytí,“ a dodává: „Marie Fjodorovna.“

„Cože?“ vykřikl jsem mimoděk.

Její smrt mne bůhvíproč polekala, i když jsem věděl, že musí umřít.

Když s ní Artěmij přeplul přes Arguň v bryčce, viděl jsem z dálky její křídově bílý obličej. Nemohu se mýlit, na tyhle věci mám příliš vycvičené oko.

Artěmij po špičkách odchází, pro tuto chvíli ztratil i svůj těžký mužický krok.

Dveře za sebou zavírá pomalu a nehlučně.

Včera jsem potkal onoho anglického námořního důstojníka. Vyrovnávaje se mnou krok, zasalutoval mi, aby ukázal, že mě pokládá za sobě rovna.

Ta čest! Já, slovanský důstojník, si mohu gratulovat, že se tento syn Albionu, ta vysušená treska, ke mně milostivě sníží.

Povídá mi velkomyslně:

„Mám Rusko velmi rád. Před válkou vložil můj otec do ruského průmyslu tři čtvrtiny svého kapitálu. Mám nesmírně rád Rusko, ale vy jste se měl narodit jako Angličan.“

Usmívám se a drze odpovídám:

„Rád věřím, že obratní zloději koní slouží ke cti vašemu národu.“

Spolkl tu pilulku bez reptání a rád by věděl, jak pokračují přípravy k nájezdu.

„Jak si stojíte s tou svou záležitostí?“

Uhýbám mu a odpovídám jako pravý Slovan:

„Chválabohu, ujde to.“

Nezbylo mu než odtáhnout s dlouhým nosem.

Všechno je připraveno a může to začít. Dneska dopravil Artěmij s Andrejem Fialkou veškeré naše ženijní nářadí do skladišť pohraničních obchůdků s koloniálním zbožím. Lidi i koně jsem si vybral sám. Obojí představuje výkvět, smetánku. Lidé jsou pašeráci, zloději a vrazi, všichni ti, které vyplivlo bolševické Rusko. Koně jsou zpola divoká mongolská zvířata, označená sovětským cejchem.

A velitelem toho všeho jsem já.

Večer odjedu do „Studní“ a potom k obchůdkům.

Všechno je připraveno. K čemu? Možná, a je to velmi pravděpodobné, že k mé smrti. Budiž. Nevěřím v boha, ale mám takovou náladu, že se mi chce modlit. Šeptám si: „Sic, ut voluntas tua! Buď vůle tvá!“ Mám předtuchu smrti, vidím její tmavozelené, bezedné oči. Cítím nasládlý pach hniloby. Ale – „Sic, ut voluntas tua.“ Sám si chystám slavnostní pohřeb. Chvílemi se mi zdá (tak je lidské snění houževnaté), že na znamení mé smrti vyšlehnou plameny a bude prolita krev.

Mám u sebe „kádrové materiály“ všech svých lidí. Vorobjov mi o každém z nich poskytl ty nejpodrobnější údaje. Teď už ty přísně tajné papíry nepotřebuji. Pálím celý svazek přímo na podlaze u kamen a rozhrabuji hořící papír špičkou boty. Kůže praská, ale na botech mi už nezáleží. Moje zběsilost pomalu vyprchává a nadchází smutek pro cosi základního, co se nesplnilo. Život mne podvedl. Podvádí mne každý okamžik, každá hodina, každý den. Podvádí mne zlatý soumrak odcházejícího dne, protože mi nemůže dát to moje základní, nesplnitelné. Podvádí mne bouře, která otřásá horami. Moje přání jsou nepolapitelná jako svit blýskavic.

Podvádí mne struna, vzlykající v temnotách: svým smutkem jitří můj stesk po čemsi…

Jaký je to zlořečený osud – milovat bezmezně svou vlast, ale pod nohama cítit stále cizí zemi, cizí trávu, cizí písek.

Nikdy neodpustím té, která mne odvrhla.

Zdržel jsem se do večera jenom proto, že jsem nedokázal potlačit přání říci pár dobře mířených drzostí anglickému důstojníkovi, pohádat se a pěkně po rusku ho majznout přes tu kostnatou hubu.

Myslel jsem, že se s ním potkám u Vorobjova, ale dověděl jsem se, že „kamsi“ odjel. Nemám rád výrazy, jako je „kamsi“. Pro anglického důstojníka existuje mnoho cest, ale mám dojem, že tentokrát jde o jednu jedinou, určitou cestu. Jsem přesvědčen, že mu byla svěřena úloha „bdělého oka“.

Tím hůř pro něho. Jestliže se mi namane do cesty tam, pošlu Andreje Fialku, aby si s ním „promluvil“. Myslí si, že jsem žoldák.

On a ti, kteří ho poslali, si myslí, že si mým prostřednictvím vyzkoušejí pevnost a sílu sovětské palby. Ale to se jim nepodaří.

Žoldákem jsem nebyl a nebudu. Nehodlám být loutkou v rukou lidí, kteří chystají válku.

Té, která mne zavrhla, se budu mstít sám a o slast z jejích muk se nebudu dělit s nikým.

Když jsem vyšel od Vorobjova, znovu se na mne přilepil Lü San-fan.

„Kapitána, tvoje do Moskva bereš Lü?“

Já zatím zuřím, že na moje vojenské umění sází ta anglická podšívka sotva zlámanou grešli, ale vyhrát by chtěl milióny. Dokonce ani neriskoval poskytnout mi koně pro můj oddíl, ale hodlá nahrabat co nejvíc a taky nahrabe.

Pln zuřivosti vábím Číňana blíž k sobě. Okamžik – a ocitá se na dlažbě. Žuchl sebou a převrátil svůj vozíček. Skříňka s penězi upadla a mince se rozsypaly.

Praštil jsem ho přesně do kořene nosu. Právě tak, jako bych byl praštil anglického námořního důstojníka.

Šel jsem pryč, ale vrátil jsem se k Vorobjovovi a řekl, aby Číňana rychle „uklidili“.

Podle mne toho ví ten smradlavý neřád víc, než je třeba.

Když jsem znovu vyšel, lezl Číňan po dlažbě a šmátral kolem sebe rukama, hledaje ve tmě roztroušené mince.

Od Vorobjova jsem jel za tatíkem Pašou: má mě vyprovázet k pohraničním krámkům.

Hned jak jsem přijel, dal jsem mu peníze, prémii za získané koně. Cikán se křižuje a volá na ženu:

„To je přece něco! Je vidět, že jsou ještě na světě hodný lidi!“

Říkám mu tiše, že se zdržíme až do příštího vlaku. Chci, aby on sám uklidil Číňana.

Cikán se oblékl a vyšel. Za dvě hodiny se vrátil, rozpačitě a provinile se omlouvaje:

„Vzal roha. Je fuč, jako by se do země propadl. Pán velitel, co teďka?“

„Chystej se, ale honem!“

Teprve dodatečně jsem se dověděl, že Číňana vystopoval někde v nádražním rajónu na slepé koleji, přistoupil k němu, ale střílet si netroufal kvůli poplachu a ruka s nožem se mu „ne a ne zvednout“.

Ke krámku jsme s cikánem přijeli ráno. Vlhký podzimní chlad hryzl po celou cestu mou duši hladovým steskem. Teď však se bílá obloha oteplila a pod převislými okraji střechy, kam nedoléhají poryvy větru, bledé slunce mile hřeje. Připomíná mi to jaro a ve vybledlé písečné dálce se snažím vyčíst jakousi odpověď.

Tři nizoučké fanzy se postupně zaplňují lidmi. Ze sousedních vzdálených krámků se po skupinkách i jednotlivě scházejí moji lidé. Každého si pozorně prohlížím. Ani trochu se nepodobají těm lidem, o nichž se zmiňují osobní doklady od Vorobjova. Vypadá to, jako kdyby se sešli mužici, aby si trochu povykládali a zakouřili a pak se svorně pustili do nějaké společné práce. Nejspíš to budí dojem, jako že se chystají kopat obecní strouhu.

Od skutečného mužika se každý z nich liší jenom nějakou zvláštností v oblečení. Mladý chlapec s řiďoučkou bradkou má na sobě krátký selský kabát, přepásaný kavkazským pásem se stříbrnými plíšky. Zachmuřený drsný stařec, v celém pohraničí známý pašerák, kterému přezdívají Kirjak, nosí tmavězelený tyrolský klobouk. Zeširoka usazený na palandě, pozorně si všechny prohlíží, jako by odhadoval každého zvlášť.

Zatím nikdo z nich neví, jaký úkol je čeká. Ale všichni jsou připraveni na všechno. Jedno chápou: svou účastí platí daň komusi, a tento „kdosi“ jim zaručí právo na pobyt.

S jakou chtivou radostí by se navzájem zničili! Ale nemají na vybranou a příliš dobře to vědí. Ustavičně se‘ nad nimi vznáší hrozba odsunutí do vlasti.

Kupec, odulý křivonohý Číňan, je celý ve střehu z tak nevídaného množství lidí. Ale nedává to najevo a tváří se jakoby nic. Zato ale častěji, než je třeba, používá své krátké bambusové hůlky a bezdůvodně bije své lidi.

Na čínském břehu Arguně má porůznu roztroušeno asi třicet malých krámků, vždycky několik naproti každé z větších sovětských vesnic, jako je Olečje, Curuchajtuj a Obegajtuj.

Tyto krámky jsou jeho tykadla, jejichž prostřednictvím organizuje velké pašerácké podniky.

Dáváme dobrý pozor, aby nedal vědět tímto směrem o svém podezření. Zde se má během několika hodin zrodit „rudoarmějský oddíl“, odtud má vyrazit přes podzimně rozvodněný Gan a Činkar a „o vlastní újmě“ vtrhnout do čínského Trojříčí, kde začne páchat svá „bolševická zvěrstva“. Proto je tak důležité tajemství zrodu oddílu. Proto jsou také všichni, kteří nemají k oddílu bezprostřední vztah, předem odsouzeni.

Během hodiny byli všichni shromážděni. Potom se zčistajasna, jako by ze země vyrostl, objevil Lü San-fan. Vyšlo najevo, že jel v dobytčím vagónu stejným vlakem jako já s cikánem a sem se přihnal pěšky. Z dálky po mně bojácně pokukoval a jeho oči mě prosily o slitování. Cikán něco pošeptal Andreji Fialkovi, ten přistoupil ke mně a tiše se zeptal:

„Mám si s ním promluvit?“

Ale Číňanova tvrdošíjnost mne odzbrojila. A taky mne trochu bavila okolnost, že Číňan, snící o Leninovi a bolševicích, bude poslušnou hračkou v mých rukou.

Místo odpovědi hlasitě oznamuji:

„Andreji, je na čase!“

Toto zvolání zapůsobilo na všechny jako šlehnutí bičem. Všichni vstali a začali překotně pobíhat. Všichni mne s poslušnou zvědavostí, ale jen pokradmu pozorují. Ihned pochopili a vycítili, že velitelem jsem já.

Artěmij přistoupil ke stohu sena, který stál poblíž té nejnižší fanzy, a začal jej rozhazovat. K němu se mlčky přidalo pět dalších. Pochopil jsem, že je to pětice vodičů koní.

Začátek se zdá dobrý. V takovém oddílu, jako je tento, je nejdůležitější přesnost. O přesnost se zde postarali Artěmij a Andrej Fialka. Artěmij má organizační talent a je rozšafný, Andrej je nelítostný.

Asi za minutu se objevil otvor, který odhalil povlovný sestup do obrovského skladiště, připomínajícího sklep. Vodiči koní slezli dolů a už za několik minut se ukázala první trojka zvířat, potom druhá a třetí…

Někteří z ostatních se hrnuli do skladiště, aby pomohli, ale Andrej Fialka na ně zařval a tak se vzpamatovali.

„Hernajs doprdele,“ vrčel Andrej, „člověk to do nich hučí v jednom kuse a všecko darmo.“

Zanedlouho byly rozhrabány další dva stohy a skladiště byla rychle vyprázdněna.

Koně napjatě větřili, jako by se navzájem poznávali, a tiše ržáli. Lidé se rychle převlékali do rudoarmějské výstroje a svoje věci skládali na hromadu vedle stohu.

Prohlížím ženijní nářadí. Nějak se mi nechtějí líbit výbušniny. Volám k sobě Andreje a znovu přerovnáváme střelnou bavlnu a rtuť. Kromě suchých baterií jsem poručil vzít polní telefon. Je to jistější. Přikládám dva prsty ke knoflíkům a rychle točím kličkou: dostal jsem ránu.

„Kdo?“ ptám se Andreje.

Andrej Fialka bere ode mne přístroj a volá:

„Ananij, kde seš, doprdele? Poď si vzít tu pekelnou mašinku!“

Ze skupiny lidí se s lehkým pokulháváním oddělil zakaboněný Kirjak a bere si telefon.

„Umíš s tím zacházet?“ ptám se.

„Aby ne,“ odpovídá Ananij a znovu mizí v davu.

„AnanijPekelná mašinka!“ volá za ním vesele tatík Paša Alaverdy. Lidé se nuceně a nerozhodně smějí.

Kupec a jeho lidé nás pozorují s polekaným údivem. Před několika dny se s ním Andrej domluvil, že všechny ty ukryté věci jsou určeny k pašování, na němž se podílejí „významné osoby“. Sám Artěmij naivně věří, že kupce oklamal. Ale já vím, že to není pravda. Číňana, majitele třiceti krámků, Artěmij jaktěživ neoblafne. Přesto však na něho Artěmij volá:

„Říkal jsem ti přeci, ty zagroškudlo zakrslá, že si přijede nóbl kupec pro zboží.“

Den se chýlí ke konci. Slunce zachází za kopce rudé námahou. Slyším, či spíše cítím vzdálené a chladné šplouchání Ganu.

Svoje okolí člověk vnímá podle okamžité nálady. Zdá se mi, že temné vody Ganu potichu pláčou a jenom chvílemi, když už nemohou vydržet svůj nesnesitelný smutek, propukne jejich vzlykot.

A zdá se mi, že nikdo kromě kalných vod smutné řeky pro mne a pro nás nepláče.

Přistupuje ke mně charbinský student, náš poeta. To slonbidlo vycítilo moje rozpoložení. Obrací se ke mně a deklamuje:

„A v dáli zní neslyšná modlitba řeky.“

Nevšímám si ho a říkám Artěmijovi:

„Vezmi tam vpředu thompson a zásobníky.“

Potom vyskakuji na koně.

Andrej Fialka to pochopil jako heslo.

Shromažďuje všechny domácí lidi a usazuje je na pryčnu. S koně vidím oknem, jak se mu majitel pokouší cosi pošeptat, ale Andrej je nemilosrdný.

Dávám nastoupit všem svým lidem a velím:

„Na koně!“

Zvuk povelu ve mně probouzí vojáckou energii. Křičím na cikána: „Jdi za Andrejem!“

Cikán pochopil. Odchází do fanzy a cestou vkládá do thompsonu zásobník s náboji. Je slyšet jakýsi vřískot, pak dětský pláč a hned potom slyším, jak cikán říká Andreji Fialkoví:

„Ale diťátko přeci ne… Pročpak diťátko?“

Potom třeskly splývavé výstřely. Znovu tiše přijíždím k oknu. Uvnitř je tma. Je slyšet jenom dětský pláč. Pak cikán rozsvítil lampu, zvedl s podlahy dítě, neobratně je zabalil do jakýchsi hadříků a pevně uchopil ten živý uzlík pod paží.

Andrej Fialka „kontroluje“. Tlustý kupec škubá nohama ve smrtelné křeči. Andrej ho několikrát bodá do břicha.

Dívá se Číňanovi do tváře, potom sliní ukazovák a píchá ho do oka. Znám ten nejjistější prostředek, jak se přesvědčit. Jestliže oko na mokrý prst nereaguje a nemrkne, znamená to konec.

Andrej stahuje tlustý zlatý prsten s majitelova prstu, obrací se k cikánovi, pohlédne na dítě a nerozhodně houká:

„A co teď s ním, hernajs doprdele?“

Odjíždím a nakazuji Artěmijovi:

„Podpal to.“

Artěmij hbitě přibíhá k oddílu a volá:

„Zápalná četo – nastoupit!“

Pětice si pospíšila. Rychle rozhazují seno. Cikán s Andrejem vycházejí z fanzy. Andrej jde ke mně a nabízí mi kupcovu bambusovou hůlku.

„Tady máte do začátku, blahorodí“ volá živě a dokonce s jakousi radostí.

S koženým poutkem na ruku je hůlka velmi pádná a zároveň pohodlná. Mám neodolatelné přání bacit s ní někoho po hlavě, abych ji vyzkoušel.

Bylo by ostatně docela namístě trochu se uvést.

Plameny vyšlehly. Dívám se do tváří lidí a hledám poetu. Nebylo by špatné přikrást se k němu a přetáhnout ho.

Ale do oka mi padl Číňan. Přívětivě se usmívá. V rudoarmějské přilbě vypadá nemožně směšný. Přijíždím k němu blíž a také on sám předstupuje dopředu a švadroní:

„Kapitána, moje úplná bolševik.“

„Do řady!“ houkl jsem na něho a s rozmachem jsem ho přetáhl přes hlavu. Nejpříjemnější na bambusové hůlce je její dvojitý úder. Když dopadne na hlavu, nadskočí a uhodí ještě jednou sama od sebe.

Potom říkám svým lidem:

„V případě těžkého zranění nám nezbude než dobíjet.“

Všichni pochopili, že slovo „těžké“ je zde úplně zbytečné. Budeme moci vzít s sebou jen lehce raněné.

Několik hlasů opakuje jako drsná ozvěna:

„Ano, dobíjet.“

„Řek bych rovnou, že to jináč nepude,“ potvrdil rozhodně Artěmij.

Plamen zachvátil krámky. Začíná být horko. Máme ještě čas, a tak přináším oddílu první oběť: lidé si pospíšili a rozběhli se posmýčit, kdo co najde. Je to dárek velmi bohatý a štědrý.

Ochutnáváme sovětské konzervy a ruce si utíráme do sovětských novin. Plechovky od konzerv i noviny odhazujeme tak, aby je oheň ušetřil. Po naší stopě pojede „vyšetřující komise“ se zahraničními „neutrálními“ svědky.

Jak sovětské noviny, tak plechovky od sovětských konzerv nebo třeba knoflík od rudoarmějské uniformy jsou tím nejlepším důkazem, že zde neřádil nikdo jiný než bolševici, kteří mají plno řečí o světovém míru.

Za nějaké dvě hodiny odjíždíme husím pochodem, seřazeni po dvou. V čele jede Artěmij, který se tady vyzná.

Plameny dohasly. Oheň nikdy nevydá tajemství, je to mrtvý svědek.

Když jsme odjížděli, bylo slyšet pištivý a huhňavý pláč děcka, které tatík Paša Alaverdy někam „uklidil“.

Moji lidé se neklidně otáčejí, ale snaží se nedat jeden před druhým svůj neklid najevo.

Nejvíce pláč rozrušil Artěmije. Čeká na mne a na Andreje a bez zjevného důvodu nám začíná vyprávět o něčem, co ještě nikomu nikdy neříkal, totiž o sobě.

Dovídáme se, že měli s Marinkou tam v Sedmiříčí dítě. Artěmij se právě tehdy vrátil z války. Hrál si se synem, vyhazoval ho do výšky a zase chytal. Ale stalo se, že mu děcko vyklouzlo z rukou, upadlo, začalo pak chřadnout a umřelo. Artěmijova zbytečná zpověď působí trapně. Dostává se však do ráže a s nepopsatelnou hořkostí v hlase volá:

„Člověku se jenom srdce smálo. Vyhodil sem ho dovrchu a pak chytal. A von se vám tak smál a tááá-kle mně pleskl do ruk jako vřelej lívaneček – plesk!“

Cikán zůstává pozadu, co chvíli se ohlíží a naslouchá. Slyším, jak v dálce nad řekou neklidně a hněvivě kejhají ve tmě husy. Kopyta koní klapou napjatě a tlumeně.

Andrej Fialka se ke mně naklání a přidušeným hlasem se ptá:

„Mám se tam vrátit?“

Mlčím. Nechci mu nařídit, aby se vrátil, ale strašná situace pohozeného děcka mne zneklidňuje. Nechci být účasten na jeho násilné smrti. Ať to Andrej udělá o své újmě, bez mého souhlasu.

Nechápe to však. Asi po stu krocích mi dává prsten, který sundal tlustému Číňanovi. Beru ho automaticky a navlékám si ho na palec. Svůj dárek chápe Andrej jako příležitost, aby znovu začal o opuštěném děcku.

„Co říkáte, neměl bych se vrátit? ‚Promluvit si‘, blahorodí?…“ ptá se tiše.

Výraz „promluvit si“, pokud ho užije v jistém smyslu, vyslovuje pokaždé zpěvavým altem.

Artěmij ho zaslechl, pochopil a okamžitě zmlkl. Bylo zřejmé, že i cikán se domyslel. Rychle nás dohonil a je celý ve střehu. Nějakých sto kroků jedeme mlčky. Všichni čtyři víme, nač myslí každý z nás.

Zničehonic Andrej přitáhl otěže a jede nazpět. Cikán sebou trhl a chce něco říci. Andrej Fialka zpozoroval jeho úmysl, naklonil se k němu a zařval:

„Hernajs! Hernajs doprdele!!!“

Tatík Paša Alaverdy se sklonil a bezdůvodně trhl otěžemi. Andrej Fialka odcválal.

Potajmu jsem si ulehčené oddychl. Zřejmě jsem už poněkud odvykl podobným „válečným daním“.

V duchu volám za Andrejem:

„Jsi pašák, chlapče! Hlavička otevřená!“

Andrej nás dohonil u brodu. Je celý rozrušený. To se mu nikdy – nebo snad téměř nikdy – nestává. Cikán po něm ustavičně pokukuje a pokradmu si prohlíží jeho pravé stehno, kam Andrej schovává svůj tesák, zvaný „hřebíček“.

Začíná přeprava přes vodu. Několik kilometrů nás Artěmij vede rozvodněnou plání. Koně se brodí po břicha ve vodě, ale půda je pevná a písčitá a slyšíme, jak pod kopyty koní vržou oblázky. Potmě se zdá, že ta jako dehet černá záplava nebude mít nikdy konce.

Andrej cítí nepřekonatelnou potřebu něco říci. Několikrát se pokouší začít, ale neví jak, protože znepokojující věci dokáže vyslovit jenom „s rozběhem“.

Konečně se odhodlal a promluvil:

„Blahorodí, připlesknul sem tam ceduli. Teda, abych tak řek, skoval sem ho pod plagát.“

Uvědomil jsem si své trestuhodné opomenutí: ve voze máme bolševické plakáty. Na pozadí krvavého plamene jsou vyvedeny ohromné figury Číňanů jdoucích do boje. Plakát nese nápis „Za vládu sovětů“. Když Andrej usmrtil dítě, přikryl je tímhle plakátem.

Ale plakát znamená pro Andreje právě jen rozběh. Teď se mne užasle vyptává:

„Blahorodí, kde se bere v těch Číňanech tolik života? Dyť to diťátko bylo sotva jako vokurčička. Dyť jenom naštorc to skrzevá něj prolezlo skorem na dva prsty, a furt eště žilo.“

Povídám mu laskavě:

„Andreji, dohlédni tam na ženijní nářadí, aby se nenamočilo.“

Ještě když odjíždí, ptá se tiše sám sebe:

„Jeden by řek, že bude hnedky po něm. Přecejc taková vokurčička…?“

Čtvrtého dne stojíme v rokli Tar-bal-žej. Naším útočištěm se stalo úzké údolí, uzavřené vysokými kopci. Křivá a černá březina už úplně pobyla listí. Po nocích hvízdá mezi větvemi, zbavenými života, vítr a nedá pokoj ani našim ohňům, ani mé duši. Vyloupili a vypálili jsme Sčučje, do základů jsme zničili spoustu zabraných přistěhovaleckých usedlostí podél toku Činkaru a odtud jsme rychle odešli do této rokle. Zanechali jsme tak po sobě neklamný dojem, že jsme rudoarmějský oddíl, který se znovu vrátil domů do Ruska.

„Pronásledovaly“ nás čínské oddíly a ovšemže nás „neviděly“. Černý šakal je nepolapitelný.

Teď jde po našich stopách „kompetentní komise“, jejímiž členy jsou cizinci, a konstatuje důkazy svědčící o „bolševických zvěrstvech“.

Moji lidé se samou nudou dali mezi sebou do kšeftováni s nakradenou kořistí. Stává se, že jedna a táž věc se několikrát ocitne v rukou původního majitele.

Kšeftaření se neúčastní jedině Artěmij a Andrej Fialka. Artěmij proto, že „cizí krámy nepotřebuje“; tahle jeho nezvyklá čestnost se mi nechce líbit. Andrej Fialka zase říká, že „popadne dycky jenom to, co se šikne akorát jemu samotnýmu“.

Čtu noviny. Cikán je každé ráno nosí ze „základny“. Velice mi lichotí, že jsem se spolu se svým oddílem stal během několika dnů středem zájmu světového tisku. Na mně závisí případná světová ostuda těch, kteří mě poslali. Za pár dní se mohu stát „středem světa“, protože konflikt Ruska s Čínou je bezesporu počátkem světové války. Na východě vypukne požár.

Teprve nyní jsem si uvědomil, jaké nitky držím v rukou. Jen ať si ta vysušená anglická treska myslí, že jsem loutka v jeho rukou.

Ať jsem nenapravitelný osel, jestli to není z jeho strany škaredý omyl.

Je velice opatrný. Teď už vím, proč mi ani on, ani kdokoliv jiný nemohl poskytnout koně. Avšak ani jemu, ani komukoliv jinému se nepodaří umýt si ruce. Potřísním jim je popelem a krví.

Dnes jsou ve všech našich novinách zveřejněny „podrobnosti o vpádu ruské bandy na osadu Ščučje“. Rozrušila a znepokojila mne jedna okolnost: odkud mají noviny podrobnosti o zastřelení generála Anikina? V článečku „Smrt starého vojáka“ je všechno popsáno tak, jak se to ve skutečnosti událo. Protože jsme vystupovali v úloze bolševiků, museli jsme se samozřejmě vypořádat s místními zazobanci.

Při přepadu byl generál, trávící zbytek života v oné vesnici, raněn kulkou z thompsonu do boku. Když ho spolu s ostatními přivedli ke mně, požádal mne:

„Bolševiku, přikažte, aby mne ošetřili.“

Odpověděl jsem, že si dělá zbytečné starosti, protože za okamžik bude zastřelen.

A tu pokývl hlavou a sarkasticky prohodil:

„Předpokládal jsem, že vám nebude cizí estetické hledisko popravy.“

„Co tím myslíte, generále?“ podivil jsem se.

„Že je hanebné dát zastřelit krvácejícího člověka.“

Tato slova nemohl nikdo tlumočit novinám, s výjimkou mých vlastních lidí.

Jedno je jisté – někdo donáší.

Přemýšlím, kdo by to mohl být. Dříve nebo později se to dovím. A když ne, budu postupovat tak, jak se to v takových případech dělává: zlikviduji toho, kdo mi bude podezřelý. Tři, snad i čtyři. Pro jistotu. Není to sice jistota stoprocentní, ale z takových osmdesáti procent je spolehlivá. Bude-li se to opakovat, tedy i já zopakuji svůj pokus.

Dnes ráno přinesl cikán kromě novin i objemný balík od Vorobjova. Všechno je připraveno k překročení hranic. Dnes v noci se vydáme na cestu a východně od ruské vesnice Olečje vkročíme na ruské území. Pozornost bolševických útvarů bude odvedena ostřelováním ruského území z čínského břehu.

Moje další činnost se potom rozšíří na velké pohraniční vesnice Olečje, Curuchajtuj a Obegajtuj. V této oblasti trvale působily bandy Ivana Alexandroviče Peškova. Vorobjov pevně doufá v povstání těchto vesnic proti sovětské vládě. Nepokoje v pohraničním pásmu jsou nejlepší zárukou vítězství.

Ale čí to bude vítězství? A nad kým?

Chci věřit, že naše, lépe řečeno moje. Moje vítězství nad mým vyhoštěním.

V Olečje „pracuje“ náš člověk. Zítra mi předají jeho dopis.

Je až podivuhodné, jak Vorobjovovi notují čínské, ba i zahraniční noviny.

Čínská úřední místa otevřeně dokazují, že bojeschopnost bolševické Rudé armády je bezvýznamná a že „prorolnická nálada, která v armádě převládá“, se určitě projeví v samém začátku občanské války, která Rusko tak jako tak nemine.

Zahraniční tisk se hemží články, které „nestranně“ oceňují bojeschopnost Rudé armády z hlediska objektivní vojenské doktríny.

I dítě by pochopilo, oč tu běží.

Co chcete, svět už se vzpamatoval z německé války. Deset miliónů lidských obětí se může nanejvýš zdvojnásobit. Římský papež otevřeně vyzývá ke „křížovému tažení“ proti bolševikům.

Když zakráká havran, je nablízku smrt. Když církev pozvedne kříž, je nablízku válka.

Jen z jednoho mám radost: Znovu začíná ďábelský rej a já v tomto reji tancuji jako první. A jako první uhodím tu, která mne zavrhla.

Blíží se soumrak. Holé vršky skal dostávají fialkovou barvu. Nad roklí rychle a s kácháním přelétá hejno čírek. Z toho, že tak rychle přelétly, se mého srdce zmocňuje chlad. Jejich rychlý let byl pro mne vždycky předznamením kruté zimy. A pak ještě ti malí ptáčci podobající se sýkorkám. Tráva je vybledlá a sežehlá mrazem. Po zkřehlých kmenech černých břízek pobíhá spousta těchto sýkorek. Tiše pokřikují svoje „pssst“, jako cvrčci za dne. Ukryl jsem se a pozoruji je. Mého srdce se zmocňuje osamělost.

Slyším něčí hlas:

„Nebylo by načase vrátit se domů? Co tu máme jen tak tvrdnout?“

„Jenom seď. Až bude čas jít domů, však oni ti dají vědět.“

Jiná skupina zanotovala polohlasně píseň. Ale nějak jim to neladí a umlkají. Přistupuje k nim Kirjak neboli AnanijPekelná mašinka, jak mu teď přezdívají. Podařilo se mu pronést svůj tyrolský klobouk, a když nemáme co na práci, nosí ho místo přilby.

„A teďkonc vám předvedu naši, tambovskou,“ oznamuje jim.

Ananij je bývalý antonovec. S Antonovem se však „ideově“ rozešel a měl vlastní oddíl, který působil „saparátně“.

Ananij si sedá na bobek, lokty se opírá o kolena a dlaněmi si podpírá tváře. Nemá žádný hlas a zpívá mizerně, ale píseň se mi líbí. Je to antonovská píseň. Její nápěv je něco mezi „Zabajkalským tulákem“ a starobylou písní „Svobodo, svobodo ty má“.

Slunko k západu se níží,

mlha prostírá se v dál.

Snad ti kulka v srdce míří,

snad tě čeká tribunál.

Nepozorovaně přistupuji blíže. Chtěl bych si doposlouchat píseň. Ananij smutně hledí do dálky a táhle zpívá. Má vysoký, tenký hlas jako ženská a chvěje se mu:

Na pokání čas za hrobem –

vypusť, rudej, kulku svou!

Loučíme se, buďte sbohem!

Vodka páchne mrtvolou.

Zezadu jsem slyšel filosofování Andreje Fialky. Málokdy mívá takové záchvaty sdílnosti. Ale jakmile se jednou rozběhne, už se nedokáže zastavit.

„…a teďkonc, hernajs doprdele, příde jaro. A svět je samá rozkvetlá višeň, stromky pěkně v řádce a mezi nima tráva až po kolena. A naráz… šlus! Na celým světě zavládne ticho. Meče se předělaj na pluhy. A to vám povídám, že žádnej prevít nedokáže zvostat prevítem před takovou krásou.“

Mládenec s řiďounkou bradkou s ním nesouhlasí. Býval skutečným mnichem v raněnburském klášteře. Za krádeže ho bolševici vypověděli do Kazachstánu, ale odtud přišel pěšky přes Mongolsko do Číny. Všichni vědí, že je to zloděj, a on se s tím ani netají. Je to jeho „poctivý řemeslo“.

„Já se, kamarádíčkové,“ zpívá huhňavě, „držím jedný jistý věci. Socializmus, to je výborná věc, a tenhlecten socializmus se na světě zavede skrze zlodějnu. Koukám se na to takhle: na zemi bude zrušený vlastnictví, zavládne mír a lidi budou šťastný. No a zloději přece, kamarádíčkové, právě pomáhají rušit vlastnictví.“

Číňan je nadšeně pozoruje. Z celé řeči pochytil jenom jediné slovo – socialismus.

Vidím, jak se charbinský gymnasista ohlíží mým směrem, potom rychle přibíhá k nim, naklání se, natahuje krk a chtivě se vyptává hlasitým šepotem:

„Pánové, o čem je řeč? O ženách?“ Chlípně mhouří oči a ještě tišeji dodává: „To je moje, povídat si o ženských…“

Osvítil mne nápad: to on donáší. A myslím si: teď hned, anebo mám počkat?

Ananij přivírá, oči, jako by chtěl naznačit, že usíná věčným spánkem, a končí se sveřepým smutkem:

Vedeš mě, osude,

do žaláře temnýho,

ach, dolino-kalino,

do hrobu tmavýho.

Ohně hasnou, za chvíli bude půlnoc.

Dopisy od Pavlíka (to je ten, co pracuje podle Vorobjovových instrukcí v Olečje) mi doručil anglický důstojník.

V bahnitém koutku Jou-kuej-cho jsme čekali na setmění, abychom mohli začít s převozem přes Arguň. Vlevo od nás bylo z dálky slyšet lenivou, ale nepřetržitou střelbu. Číňan Lü San-fan výstřelům neklidně naslouchal. Bylo zřejmé, že mu cosi není jasné, a stále se pokoušel zavést se mnou řeč – vždyť nikdo kromě mne nemohl znát význam oné střelby.

Angličan se k nám dostal v loveckém přestrojení.

„Náš společný přítel mne prosil – jestliže se ovšem s vámi náhodou uvidím – abych vám odevzdal tohle,“ řekl a podával mi balíček.

Tón, jakým to řekl, a zvláště slovo „náhodou“ mne okamžitě vyvedly z rovnováhy.

Svou nestydatou uctivostí mi dal jemně na srozuměnou, že jsem na něm závislý.

Měl jsem najednou pocit, jako bych k ženě, kterou vášnivě a šíleně miluji, běhal se vzkazy, psaníčky a pukéty od tohoto drzého lumpa.

Srdce mi sevřela zloba. Pomalu obhlížím místo, kde jsme se utábořili. Močály a pustina. Chladný vítr udupává rákosí a suchá rákosová stébla se zvonivě lámou jako skleněné tyčinky.

Důstojník i moji lidé hlídají můj výraz. Cítím, že ani cuknutí žilky na mé tváři, ani pohyb prstu neujdou pozornosti mých lidí. Všichni pochopili mou nenávist k Angličanovi a napjatě čekají na znamení.

„Líbí se vám moji lidé?“ říkám důstojníkovi.

Několik vteřin zakouší zjevný nával smrtelného strachu, ztrácí pojednou v mých očích své významné postavení cizozemce a podobá se teď kterémukoliv z mých lidí, který se těžce provinil před celým oddílem.

Ale už se vzpamatoval a odpovídá:

„Jsem důstojník a lidi oceňuji až v boji.“

Znovu cítím jeho sílu. Ne že bych dostal strach, ale zmocňuje se mne jakási nerozhodnost. Bůhvíproč volám k sobě Andreje Fialku.

Andrej tam má nějakou prácičku. Včera jsme se náhodou setkali s jakýmsi mimojedoucím Číňanem, a protože nás viděl a mohl by o nás někde povídat, Andrej si s ním „promluvil“. Ve voze zabitého našel rovný dlouhý palaš v poniklované pochvě. Palaš daroval Andrej našemu poetovi a pochvu rozlomil napůl. Dneska si celý den hrál s úlomkem a snažil se vyrobit z horní části pochvu pro svůj rovný tesák.

Zakázal jsem mu rozbalovat ženijní nářadí, a tak pochvu roztepává pomocí dvou velkých křemenů. Má na mne vztek a tloukl kameny celý den, rozbil a odřel si celé ruce, ale svého vrtochu se nevzdal.

Přistupuje k nám líně, téměř s nechutí. V jedné ruce drží ostrý kámen a v druhé pochvu. Pochmurně se mi dívá na prsa a hrozivě se ke mně blíží. Oči má téměř potažené spodními víčky a v obličeji fialoví.

Jednu vteřinu je mi hrozně. Jen stěží se přemáhám a obracím svůj pohled na důstojníka. Andrej Fialka se otáčí k němu. Cítím, jak moje srdce zase bije jistě a lehce. Andrejova zloba si našla terč.

„Mám si s ním promluvit?“ ptá se tiše a trpělivě, a aniž čeká na odpověď, vrací se tam, kde nechal svůj tesák. Lidé mlčky pohlížejí za ním.

Zmocňuje se mne divoká škodolibost. Usmíváme se Angličanovi do obličeje:

„Pracuje zásadně tesákem. Rozumějte, sire, ostrým německým tesákem.“

Angličan mi rozumí. Ale strach už se k němu nevrátil. A já znovu pozbývám jistotu před jeho poklidnou nedbalostí. Když se setkal s mým výsměšným pohledem, pousmál se:

„Pane Bagrovský,“ promluvil, „rád bych vás pobavil zajímavou historkou. V jednom syrském přístavním městě vypuklo povstání domorodců. Byl jsem zrovna na moři, asi třicet mil od onoho přístavu. V poledne jsem dostal radiovou depeši, že evropské čtvrti v tomto městečku hrozí krveprolití. Změnil jsem kurs. Do přístavu jsem ovšem nepřiplul sám. Téměř současně se mnou tam spustily kotvy dvě francouzské minonosky, jedna polořadová loď a tři americké válečné lodi. Dvě z nich byly typu OK-207 a jedna lehká, typu korvety. V přístavu všechno ztichlo. Je samozřejmé, že jsme dodrželi veškerá kulturní a námořní pravidla. Vyměnili jsme si pozdravy a společné velení nad námi převzala francouzská řadová loď. Vystřelili jsme šest salv na domorodou část města, znovu jsme se navzájem pozdravili, á aniž jsme se informovali o výsledku střelby – nepochybovali jsme, že byla přesná – znovu jsme každý vyplul svým směrem. Rozumíte mi, pane Bagrovský? Chtěl jsem vám jenom říci, jak chráníme nedotknutelnost kulturních národů.“

Skončil své vyprávění a klidným, leč velmi rychlým pohybem vytrhl z lovecké brašny tlustý podlouhlý balíček a podal mi ho.

Na světlemodrém poli byl vyveden černý vypouklý znak, písmeno $, přeškrtnuté odshora dolů dvěma tenoučkými čárkami.

Jak mocný symbol!

Jako by se ve mně něco utrhlo. Tisknu balíček. Před očima mi vyvstává představa velkého množství bledězelených dolarů.

Cítím pevnou půdu pod nohama.

Dolary jsou tou nejlepší zárukou práva na zahálku. Ty se vždycky hodí.

Andrej Fialka k nám přistoupil se svým tesákem v jedné a s kamenem v druhé ruce. Asi minutu zůstal nerozhodně stát a pokoušel se vyčíst něco z mého pohledu. Potom najednou odběhl tam, kde nechal ležet druhý kámen, sloužící mu za kovadlinu. Položil svůj tesák na kámen a hrotem druhého kamene začal nepříčetně bušit do jeho čepele.

Ale tesák vzdoroval. Tu se Andrej Fialka rozmáchl a mrštil tesákem daleko do bažiny. Potom všechny pomalu a podmračeně přeměřil pohledem a odešel k vozům.

Když nás Angličan opouštěl, přistoupil ke mně nenápadně tatík Paša Alaverdy s karabinou a zůstal stát vedle mne, jako by chtěl dát najevo, že tu stojí čirou náhodou, zkrátka se tu jen tak nachomýtl a tu karabinu má u sebe taky docela náhodou.

Ale důstojník odešel „nedotknutelný“.

Teď už jsem se trochu uklidnil. Ušetřil jsem svého nepřítele a mám radost, že jsem té vysušené tresce dopřál jeho nedotknutelnost.

Mám radost, poněvadž uvažuji následovně: jestliže jsem nedal cikánovi znamení (a ani my nepochybujeme o své přesnosti), znamená to, že mi ještě není všechno jedno a že ještě nejsem zcela odsouzen. Kdyby tomu bylo naopak, cikánovi by se znamení dostalo.

Jsem teď klidný, pozorně pročítám Pavlíkovy dopisy a znovu promýšlím plán nájezdu. Správnost mých předpokladů se mi potvrzuje obrázkem, který vyvstává z Pavlíkových hlášení Vorobjovovi.

Zde jsou jeho dopisy.

První zpráva.

„…přijel jsem do Olečje jako zplnomocněnec pro provedení úplné kolektivizace. Doklady mi opatřil Peškov – ‚podali si‘ jistého dělníka, úderníka Maximova, kterého sem poslali z Moskvy přes Čitu.

Seznamuji se s náladou rolníků. Většinou jsou mužici kolchoznímu zřízení velmi nakloněni. Hned první večer jsem měl pokoj plný lidí. Vyptávají se na Moskvu, na traktory a na daně pro ty, kdo vstoupí do plně kolektivizovaného kolchozu.

Dobře, že jsem jel sám. Jsem přesvědčen, že Sokolok, jehož jsi chtěl poslat, by z takového nadšení ztratil hlavu. Vysvětluji si to jedině tím, že mužici pospíchají, aby mohli pro sebe v kolchozu urvat ty nejlepší pozemky.

Jsem si jist, že během takových dvou týdnů trochu zchladím ten jejich zápal. Znám mužika. Je jako medvěd. Když ho budu dráždit, rozzuří se a pak ať se má každý na pozoru.

Komunistická buňka se skládá z pěti lidí. Nebezpečný je jenom jeden mládenec – Ogloblin. Zbytek jsou neřádi, kteří se jenom chvástají délkou členství ve straně a revolučními zásluhami a tím to u nich končí.“

Druh á zpráva.

„…uspořádal jsem veřejné shromáždění za úplnou kolektivizaci. Všechno šlo jako na drátkách. Nepolekali se dokonce ani zespolečenštení koní a hospodářského nářadí. A tak jsem hodil po medvědovi první ‚kamínek‘. Řekl jsem jim to přibližně následovně:

‚Tak tedy, soudruzi, vláda sovětů – to je úplná kolektivizace. Dávám hlasovat. Kdo je proti prohlášení vesnice Olečje za kolchoz s úplným zespolečenštěním – a tedy i proti vládě sovětů – ať zvedne ruku.‘

Samo sebou se rozumí, že ji nezvedl nikdo. Ogloblin se chystal něco namítnout, ale začal jsem tleskat a komunisté, věrni frakční tradici ‚pak se na to podíváme‘, se ke mně přidali. I mnozí jiní ještě plácali do dlaní.

Potom jsem jim dal na vědomí:

‚Od dnešního dne jste tedy pokládáni za kolchozníky. Zítra přistoupíme se společným nadšením k zespolečenštění majetku a k odhalení kulaků…‘

Komunista Ogloblin se zase chystal cosi říci, ale znovu jsem začal tleskat a rozpustil jsem shromáždění.

S výjimkou komunistů netleskal už nikdo. Kámen zasáhl svůj cíl. Medvěd zavrčel.

Do novin posílám článečky o svém úspěchu, nesoucí můj podpis – ‚úderník Maximov‘. Zato o Ogloblinovi jsem podal důvěrnou zprávu, že se u něj ‚výrazně projevuje pravý oportunismus‘. O úspěchu nepochybuji.“

Třetí zpráva.

„Ogloblina sjeli. Přeložili ho do nevelké sousední osady a mně uložili, abych na něho dohlížel. Ale musí se mu přiznat, že během nějakých dvou dnů si dokázal získat přátelství vesničanů.

Já každou chvíli svolávám vesnickou chudinu a za sebemenší zpoždění jim hrozím pokutou. Jednou jste chudina, tak teda svým lajdáctvím nenahrávejte kulakům.

Na schůzích nepěstuji žádnou diskusi. Naservíruju jim to ‚jménem frakce‘ a basta. Dneska si zamanul jeden křupan mužická postavit si hlavu a prý, ‚soudruhu Maximove, nesmíte na nás tak hrr. Vždyť snad nehoří.‘ Prohlásil jsem ho za úchylkáře a vykázal ze schůze.

Zahájil jsem třídní boj na celé čáře. Teď honíme prasata, husy a slepice a ‚kolektivizujeme‘.

Vesnicí se rozléhá nářek zvířat. Zespolečenštění koně a krávy stojí ve studených kůlnách, bez vody a bez krmení. ‚Odhalili‘ jsme dvaačtyřicet procent všech hospodářství a jejich majitele jsme prohlásili za kulaky, kteří budou ‚zlikvidováni jako třída‘. Zatloukli jsme jim studně, nedáváme jim vodu, dospělé jsme uvěznili na sýpkách a po skupinkách je odesíláme na okres jako ‚aktivní nepřátele kolektivizace‘. Situace je napjatá. Snaž se uspíšit postup Bagrovského.“

Čtvrtá zpráva.

„Komunista Ogloblin bezesporu prokoukl moji taktiku. Mám informace, že o mně píše někam na ústředí, ne přes okresní orgány. Dopisy jsem nestačil zadržet. Bojím se, aby nedošly na místo určení. Na okres píšu o ‚rolnické jednomyslnosti‘ a oni tam věří mé moskevské autoritě. Ale přece jen by dopis mohl najít adresáta. A tak radikálně měním svůj vztah k Ogloblinovi. Dávám ho za příklad, využívaje toho, že jeho ‚sdružení pro společnou obdělávku‘, které v osadě založil, je skutečně dobře zorganizováno. Dnes o něm posílám dopis na okres, že se jako ideově napřimuje, a v novinové zprávičce se o něm zmiňuji jako o ‚vzorném‘. Proslavím ho jako vynikajícího pracovníka a současně přikážu Peškovovi, aby milého Ogloblina odněkud ze zálohy klepl po hlavě. Potom strhnu pokřik o ozbrojeném kulackém povstání a vyhlásím teror. Projde mi to, protože v osadě jsou skutečně nějací tři čtyři kulaci, kteří si na něho brousí zuby. Od Peškova jsem se dověděl, že jeden z těchto kulaků, jeho známý, kterému přezdívají ‚car‘, dělal narážky ohledně odstranění Ogloblina. To všechno zabere tak čtyři až pět dní. Je třeba, aby během této doby byl Bagrovský zde, někde nablízku.“

Páté Pavlíkovo hlášení Vorobjov rozstříhal a mně poslal jenom úzký proužek. Jedna strana byla pečlivě přeškrtána modrým inkoustem a na druhé straně byla zpráva o tom, že Pavlík uspořádal den sběru odpadových surovin.

Ten úzký proužeček papíru, Vorobjovem rozstříhaný, mne rozčiluje. Nejsou mi svěřovány dopisy, které se mne bezprostředně týkají. Pan Vorobjov si sedí pěkně ve své pracovně u svých sto padesáti pitomých knoflíků a odtud si mne diriguje.

Nemusí se vystavovat pražádnému nebezpečí, zatímco mně na každém kroku hrozí záhuba. Však už jsem dávno prokoukl tu zaječí moudrost pánů Vorobjovů a všech těch velitelů od zeleného stolu. Pokud se bojuje, sedí jako hyeny v děrách, a když ztichne poslední ozvěna smrti, přezírají se.

Vorobjov by rád ze mne udělal loutku. Však se ještě uvidí, kdo s koho. Posílá za mnou svoje špehy, ale dostane je zpátky. Až se příště setkám s anglickým důstojníkem, zabiju ho, i kdyby mne to mělo stát život. A teď ti pošlu dáreček číslo jedna.

Vstávám a mířím ke svým lidem. Dozrálo ve mně rozhodnutí zabít charbinského gymnasistu, našeho poetu a špehouna. Jeho mrtvé tělo stáhnu řemeny, zabalím a pošlu na adresu Vorobjovova bytu. Budu jednat stejně rozhodně, jako tehdy v případě jeho špeha u Artěmije.

Znovu jsem ušetřil svého nepřítele a nejsem tedy ještě odsouzen. Jenom odsouzenci neušetří umění. A studenta jsem ušetřil právě pro jeho umění.

Když jsem přistoupil k lidem, zastal jsem je, jak naslouchají studentově recitaci. Obklopili ho těsným kruhem a zbožně poslouchali. Student stál bez čepice, hlavu zakloněnou, a lehce potřásaje kšticí, přednášel dosud slabým, ale vyrovnaným basem „Umírající labuť“.

Na okamžik na mne všichni pohlédli, jejich pohled byl však plný varovné hrozby.

Nepolekal jsem se, ale odešel jsem. Odešel jsem dostatečně daleko, ale jen tak, abych mohl slyšet studentův přednes.

A tu se mi přihodila strašná věc. Nebyla to slova básně, ale vzrušující zvuk studentova hlasu, který na mne tak zapůsobil. Cítil jsem najednou, že jsem ztratil onu jemnou vnímavost pro obklopující mne přírodu, že jsem pozbyl blaženost zprostředkovaného vnímání skutečnosti.

Z dob svého mládí jsem si zapamatoval jednu noc, či lépe začínající úsvit. Naše gymnasium tehdy pořádalo divadelní představení. Hrála se Májová noc. Dívenky v úloze rusalek, každá v bleděmodrém závoji, který je dělal průzračnými, pohybovaly se po scéně v neslyšném chorovodu, zatímco jako by z dálky zazníval tlumený, tklivý tón šalmaje. Byl jsem uchvácen tím úžasným spojením sotva slyšitelné smutné hudby s nehlučným chorovodem průzračných dívek. Myslel jsem, že se zalknu, a vyběhl jsem ven. Byl tehdy konec března nebo začátek dubna. Zvonivý jitřní mrazík tiše křupal, zasklívaje kalužiny. V dálce svítalo. Měl jsem zřejmě trochu zamotanou hlavu. Ale tehdy jsem zřetelně cítil, slyšel, vnímal i viděl, jak se celý ten modravý průzračný chorovod i s hudbou snesl ke mně a obklopil mne ve svém neslyšném tanci. Hudba zněla ještě tlumeněji, zato dívek bylo zčistajasna všude plno jako sněhových vloček.

Tento přelud pro mne po celý život představoval jakousi záchrannou kotvu. Zdálo se mi vždycky, že bouře musí každou chvíli přejít, že se protrhne jakási dočasná clona, dělící mne od mého skutečného života, a já znovu uslyším tichou, radostnou šalmaj a spatřím bleděmodrý chorovod sněhových vloček.

Teď však jsou moje city plytké, nereagující a usmolené jako voskované plátno na hospodském stole. Ne už radost, ale smutek a zlobu ve mně probouzí naivní studentův hlas, deklamující o rákosí, písni a o silném královském ptáku. Už mne nerozechvívá vítr, šustící v orobinci. ani vzdálený nářek lámaných rákosových stébel.

Vzpomněl jsem si na čísi, výrok „Jestliže u člověka atrofovaly city, nemá už na zemi co pohledávat.“

Ta pošetilá moudrost mne vyděsila. Pokouším sám sebe přesvědčit o opaku. Jsou slova, která mne pokaždé zasáhnou do srdce. Říkám si je:

… S pláčem se houpají stromy lysé …

Ale zní mi už otřele a k mému vnímání neproniknou. Navěky jsem už potažen nepromokavým lepkavým plátnem z hospodského stolu.

… S pláčem se houpají stromy lysé …

Znenadání mám dojem, jako bych byl ze všech stran obklopen pralesem. Lidé – bytosti jako já – zcela vymizeli a je docela možné, že ani nikdy neexistovali. Jsem odsouzen k dlouhému životu mezi neznámými, přede mnou se ukrývajícími bytostmi, a zemřít, aniž spatřím jediného člověka.

Hroužím se do úzké a bezedné štěrbiny prvobytného smutku.

Zalykám se, obracím hlavu k nebi, zvedám ruce do výše a znovu volám:

…S pláčem se … houpají… stromy … lysé…

Z pravé strany mi něco zlehka naráží do prsou. Dívám se, co to, a teprve za několik vteřin si uvědomuji, že je to bambusová hůlka, kterou mi věnoval Andrej Fialka. Visí mi na zvednuté paži a spodním koncem se mi opírá do prsou. Dotyk cizího předmětu mne děsí. Nechávám ruce klesnout a chci sundat poutko. Vtom na mě zavolal Číňan a to mě vzpamatovalo.

Číňan kroutí svým žlutým ksichtem. Chce mi dát najevo soucit. Je ochoten zbožňovat mne jen proto, že ho vedu k bolševikům, do legendárního Ruska k legendárnímu Leninovi.

„Kapitána, tvoje mócamoc smutná,“ volá a znovu opakuje: „Mócamoc, mócamoc smutná.“

Vší silou jsem ho uhodil do tváře. Číňan padá a kničí. Obklopili nás lidé. Je mi hrozně z jejich mlčenlivého vyčkávání. Cítím neodolatelnou potřebu ospravedlnit se před nimi a tak říkám, ukazuje přitom na svíjejícího se Číňana:

„Andreji, je načase s ním skoncovat.“

„A kvulivá čemu?“ ptá se Andrej.

Vytahuji Pavlíkovy dopisy a významně jimi potřásám. Chci říci, že je v nich Číňan označován za bolševického špióna, ale zavčas si uvědomuji, že jakékoliv skládání účtů by podrylo mou autoritu velitele.

„Po tom ti nic není!“ křičím na něho.

To rázem přivádí mé lidi k poslušnosti. Dokonce i Andreje Fialku.

„Nemám čím, blahorodí,“ omlouvá se a salutuje.

Několik hlasů ho podporuje:

„Fialka teď nemá čím. Jakpak to má udělat, když onehdá pozbyl svůj inštrument?“

Přehlížím svoje lidi a hledám cikána. Chci Andreji Fialkoví ukázat, že už ho nepotřebuji. Pochopí rázem můj úmysl a hned bude vědět, „čím“.

Své hrozné prvenství Andrej Fialka nikomu nepostoupí.

Ale tatík Paša Alaverdy se přede mnou schoval. Do oka mi padl charbinský student, náš poeta. Kývám na něho, ukazuji na Číňana a říkám:

„Tak tedy…“

Gymnasista pochopil, ale jako by chtěl sám sebe přesvědčit, že špatně porozuměl mému rozkazu.

Posunul dozadu svůj rovný palaš, trčící mu za pasem, sehnul se a pomohl Číňanovi vstát.

Číňan se zvedl a třel si oběma dlaněmi vrchní ret a chřípí. Jedna věc mne ohromila: vůbec mu netekly slzy. Oči měl suché a jako by mu naráz hluboko zapadly.

Gymnasista na mne rozpačitě a tázavě pohlédl. Vysmívám se mu:

„Copak, nejde to? Vždyť ty nedokážeš zabít jenom slepici, ale člověka přece jako nic, ne?“

Ztratil nadobro řeč. Ruka mu strnula na široké ozdobné rukojeti palaše, jako by na něco čekal.

„No tak!“ křičím na něho.

Jako stroj se obrací k Číňanovi a pomalu tasí dlouhou obnaženou čepel palaše. Neví však, jak se s rovnou čepelí zachází.

Nejprve se rozpřahuje a chce seknout, ale nezvyklou tíží a strachem mu ruka ochabla.

Rikša je ochromen. Krev z nosu mu okamžitě přestala téci, zdálo se, jako by mu vyschla a pozbyla svou jasnost na jeho pobledlém, popelavém obličeji. Kolem očí má velké tmavěmodré kruhy.

Gymnasista se nedokáže odtrhnout od jeho tváře. Znovu ho pobízím:

„Tak bude to?“

Už se neohlíží, ohýbá ruku v lokti a rozmachuje se podivuhodně obratným přímým mávnutím. Takovým rozmachem by bylo možno i při středně prudkém vedení rány proseknout a rozdrtit palašem páteř. Ale sotva se rozmáchl, znovu najednou ochabl a pomalu dotáhl hrot palaše k Číňanovu hrdlu.

Oběma současně proběhlo trhnutí, jako by je palaš, dotknuvší se Číňanova hrdla, na okamžik spojil elektrickou jiskrou.

„No tak!“ zvolal jsem potřetí a uhodil jsem studenta bambusem. Vím, že bolest dokáže vyvolat zběsilost, v jejímž záchvatu už všechno rychle skončí.

Hádal jsem dobře. Gymnasista se po mně neohlédl. Po mé ráně zamručel a podivně odfrkl jako zajíc. Uhodil jsem ho ještě jednou zezadu do šíje. Viděl jsem, jak mu kůže na tvářích zacukala v křečovitém záchvěvu vzteku. Napolo se od Číňana odvrátil, ale nespouštěl z něho oči a jenom vysunul levé rameno, jako by jím chtěl Číňana krýt. Potom začal couvat pozpátku a zvedal ruku k přímé ráně, nepřestávaje přitom mručet a odfrkávat.

Když ustoupil asi o patnáct kroků, napřímil se na okamžik, zmlkl a potom se znenadání vyřítil na Číňana, nakláněje se přitom dopředu celým tělem. Vypadalo to, jako by ho tíha jeho dlouhého těla táhla k zemi a nutila ho běžet co nejrychleji, aby udržel rovnováhu a mohl se narovnat.

Číňan to již nevydržel a upadl. Student upustil palaš a také se svalil na zem. Svíjel se v nervových křečích a šmátral kolem sebe rukama, jako by hledal svůj palaš, mumlaje přitom:

„Panebože, panebože, shlédni na můj život…“

Pozoruji tváře lidí. Gymnasistova slabost v nich vyvolává opovržení a divokou nenávist. Nikdo z nich mu jeho změkčilost neodpustí.

Moje nenávist k němu se teď stala nenávistí celého oddílu.

Andrej Fialka k němu přistoupil, zvedl palaš, přišlápl čepel uprostřed a zlomil ji na dva kusy. Dlouhou čepelí pracovat neumí. Odchází stranou a ponuře slibuje:

„Ta žlutá vopice vám, blahorodí, nikam nezdrhne. Hernajs doprdele, dyť nikady nemůže.“

V okamžení se odkudsi vynořil cikán a přidává se k němu rychle a úlisně:

„Nezdrhne, nezdrhne. Kam by zdrhl, pán velitel?“

Andrej Fialka si bere své křemeny, uráží z úlomku palaše jilec a zasunuje rozlomenou čepel do pochvy, kterou si chtěl upravit pro svůj zahozený německý tesák. Trošku se rozmýšlí, pak si sedá na bobek, zaráží kámen do země a obnažený úlomek čepele začíná druhým kamenem „obtahovat“ a hrotit.

Pracuje se mu špatně a kámen mu odírá ruku.

Andrej Fialka zuří.

Stmívá se. Je slyšet časté a zlé údery kamene o ocel. Andrej Fialka „kuje meče“. Kov jiskří. Přicházím k němu a povídám:

„Kdyby sis raději vzal z vozu kloudné nářadí.“ Ale Andrej Fialka si mne schválně nevšímá. Odešel jsem stranou. Dohonil mne AnanijPekelná mašinka.

Smeká přede mnou po venkovsku svůj tyrolský klobouk a ptá se:

„A co rozkážeš udělat s tím básničkářem?“ Míní gymnasistu.

Přistupuje k nám ještě několik lidí. Je zřejmé, že už mezi sebou projednávali studentův osud.

Rozhodl jsem se, že jim prozatím odepřu to potěšení.

„Teď už není kdy se s ním párat, za chvíli vyrazíme.“

„Ba toť,“ souhlasí Ananij, „já taky povídám, že teď nemáme kdy. Na to se musí pomalu.“ Ale po chvíli odmlčení znovu naťukává: „Ale vono by to bylo ráz dva, za minutku hotový. Po našem, po tambovsku, sme to taky takhle kvečeru dělávali…“ nadhazuje, pohlížeje zkoumavě na oblohu.

Ale já mlčky odcházím na břeh Arguně. Brzy začneme s převozem. Až doprostřed řeky je voda čínská, na druhé straně bolševická. Uprostřed řeky leží neviditelná, neexistující a přece nevyhnutelná čára – hranice.

Kvůli sebemenší úchylce nebo zakolísání té neexistující čáry vznikají války a přicházejí nazmar tisíce a statisíce životů. Té příšeře, tomu ichthyosaurovi přináší lidstvo od počátku svých dějin milióny krvavých obětí.

Kladu si otázku, zda existuje pro lidstvo východisko. Cožpak si během tisíciletí lidé nedokázali zodpovědět otázku, v čem vězí příčina válek? Tak kde je východisko? Je snad skutečně tam, za Arguní, v širé temné stepi, která nese jméno Rusko a Lenin?

Nechci však na tyto otázky hledat odpověď. Je mi už všechno jedno. Jsem jako sokol, o němž psal Maxim Gorkij:

„Šílenství chrabrých zpíváme slávu…“

Šílenství chrabrých – v tom je smysl našeho života. Jen ať někdo zapochybuje, že jsem takovým sokolem a že se mne netýká „šílenství chrabrých“.

Ach ne, já nejsem odsouzen. Můj život, můj odvážný krvavý nájezd do země bolševiků, „toť smysl života vezdejšího“.

„Šílenství chrabrých zpíváme slávu.“

Vrátil se Andrej a hlásil, že na protějším břehu je klid. Dal jsem rozkaz, aby se začalo s převážením. Lidé tiše, husím pochodem sestupují k vodě. Koně větří vodu, tiše pofrkávají, ale teď už jsou poslušní.

Artěmij drží v rukou lano od loďky, vydlabané z kmene, a potichu vysvětluje svým pomocníkům, jak mají ukládat ženijní nářadí. Potom zmlká a dlouho stojí zamyšlen, pohlížeje na ruskou stranu.

Ženijní nářadí je uloženo. Kdosi z lidí přináší na rukou zinkovou bedničku. Jde opatrně, bojí se šlápnout vedle. Přidržují mu loďku a on si sedá, ukládaje bedničku na kolena: je v ní šestnáct kilo střelné bavlny.

Artěmij hledí na mládence a tiše mi vypráví tónem člověka, který se ospravedlňuje:

„Jojo, neměla lehkou smrt. Jářku, že to bylo až s podivem, jak se držela života. Jezuskote, jak té se nechtělo umřít. Dyť si to jenom vemte, že až skorem do samýho konce byla při sobě. Chuděra nebožka.“

Vypráví o své ženě, o Marince. Tvářím se, jako když neslyším, ale je neodbytný.

„Furt v jednom kuse jenom tebe – chci říct vás – volala. Jářku, chtěla vás eště uvidět, než vypustí duši. Co ta se mě naprosila, abych tě – teda jako vás – zavolal…“

Chce ještě něco říci, ale lano mu vyklouzlo z rukou a loďku odnáší proud. Na okamžik jsem spatřil, jak člověk, držící bedničku s třaskavinou, povstává v loďce, ale v témž okamžiku už on i loďka mizí ve tmě.

Artěmij neuvěřitelně rychle se sebe shodil boty i kalhoty a jenom ve vojenské blůze a spodním prádle neslyšně vklouzl do ledové vody.

Za nějaké tři minuty přitáhl loďku ke mně a chvěje se zimou zamumlal bůhvíproč bodře a dokonce vesele:

„Někdo si zmáčí boty i gatě, ale já sem na to šel s fištrónem. Pokřižoval sem se a zasejc vstupuju do ruské víry. Zasejc přicházím do rodné země. Pokřtil sem se v čisté ledové vodě.“ A potom už vážně, ba dokonce přísně, leč tiše pronesl: „Očisti mne, Pane Bože, nekonečnou milostí svou.“

DRUHÁ ČÁST

Ne že bych byl pověrčivý, ale hned na první pídi bolševické země jsem ztratil prsten, který mi věnoval Andrej Fialka.

Havran zakrákal: nevěsta, která ztratila snubní prstýnek, čeká, že ji stihne neštěstí.

Nechci na tu hloupost myslit a nechci přikládat mystický význam nesmyslům. Ale přesto nevolky na prsten myslím a podkládám ztrátě tajemný smysl.

Proč jsem ztratil prsten právě dnes, na bolševické půdě, a ne třeba včera?

Ach, ztratila jsem prstýnek …

Právě Andrej Fialka si mne tím prstenem zaslíbil a pak, je tu ještě něco zvláštního: vlasy. Příčinou ztráty byly vlasy, srst. Dvakrát. Samé vlasy.

Včera po převozu jsme se rychle vydali do vnitrozemí. Šli jsme pustou rovinou, pokrytou nízkými písečnými pahorky. Znenadání se před námi na pahorku vynořil jezdec, rudoarmějec Nás však zřejmě v mlze nezpozoroval.

Zastavil jsem oddíl a vyslal napřed Andreje Fialku a cikána. Cikán se vrátil za okamžik. Vydali jsme se znovu na pochod, Andrej nás dohonil až pak. Zeptal jsem se ho, jak to dopadlo. Popravdě řečeno jsem věděl, jak záležitost skončila, ale zajímal mne konkrétní způsob, jakým Andrej věc provedl. Nabrousil si už svůj úlomek palaše a je s ním spokojen? Docela dobře chápu, že se Andreji Fialkoví může dlouho a bolestně stýskat po tesáku, na nějž byl tolik zvyklý.

Andrej Fialka mi odpověď zůstal dlužen, pouze cosi zabručel.

Že by se byl vypořádal s rudoarmějcem „prvobytným způsobem“ – holýma rukama? To by tedy znamenalo, že ještě neskončil svou práci na úpravě palaše a sem do Ruska se přepravil s dvěma křemeny.

Má to stejně ten Andrej Fialka zvláštní zálibu – vyřizovat tyto záležitosti mlčky. Když se to tak vezme, je to dobré znamení, že se proti bolševikům staví primitivní síla.

Ale ten jeho způsob a hlavně ty krví spečené prameny vlasů na jeho šatech mne nevím proč přiměly k dlouhému zamyšlení a způsobily, že jsem byl roztržitý.

Tak to bychom měli vlasy poprvé.

A potom to byly zase vlasy, které mi stáhly prsten s palce. Jak jsem byl roztržitý, uchopil jsem mechanicky koně za hřívu. Ruka se mi smekla a hříva mi stáhla prsten. V roztržitosti jsem si toho nevšiml, teď si však na to dobře vzpomínám.

To by tedy byly vlasy podruhé. Havran zakrákal. Taková dotěrná pitomost! Takové nemožné nápady! Je načase vykašlat se už na ty babské tlachy. Čert vem prsten!

Ale přece jenom – proč zrovna tady, a proč ne v Číně?

A proč do toho pořád lezou ty chlupy?

Večer trávíme na zastrčeném pozemku. Během noci odejdeme do hor, za Olečje, a odtud zahájíme své výpady.

Povšiml jsem si jedné věci – že totiž všichni moji lidé se tady v Rusku stali zamlklejšími a spořádanějšími. Jako by u všech probouzely kázeň dokonce i ty písečné pahorky a zakrslé keře, řídké jako vousy malomocného.

Lidé jako by se s bojácnou zvědavostí snažili cosi vypozorovat a zahloubáni čemusi naslouchali.

Že by se železná síla bolševické vůle neviditelně vznášela i zde, nad touto pustinou?

Na pozemku žije jakýsi děda a s ním ještě tři další obyvatelé – jeho syn a dva cizí lidé. Pasou ovce Karačajevskému sovchozu a teď je zahnali do hor. Každý den k večeru si některý z nich přichází k dědovi „pro apanáž“.

Děda nás neobyčejně pohostinně vítá jako rudoarmejce. Říká nám „sokolíci“ a nemůže se dočkat, až si někdo přijde pro „kus toho žvance“ a on bude moci zařídit, aby přihnali „ňákýho toho berana pro vzácný hosti“.

„Vždyť máš, dědo, ty ovce spočítané,“ povídám mu.

Stařík se na mne ohromeně dívá, plácne se po stehně a dotčeně vrtí hlavou.

Teprve pak prohlašuje:

„Věř mně, mládenečku, že nedělám nic špatnýho. My sami bejváme semo tamo jenom o vodě a cibuli, tlučeme se všelijak, ale pro sebe bysem si nedovolil plejtvat sověckým majetkem. Ale co sou to dva beranové pro vzácný hosti? Na starý kolena si holt zavrdloužu. Řeknu, že pošli.“

Děda se dostává do ráže.

„Dyk, mládenče drahá,“ volá pln nadšení, „dyk je to jednou za uherskej měsíc, co se mi poštěstí uvítat u sebe takový sokolíci.“

Děda Epifan je nesmírně řečný. Každého se vyptává na rodinu, na příbuzenstvo i na „gubernii“. Jenom Andreje Fialky se straní. Hned ze začátku mi o něm řekl: „Helemese, zachmuřil se černej les!“ Je možné, že už tuší svůj osud?

Na mne však co chvíli dotírá, abych si s ním vyprávěl o bohu. „Tak je teda pámbu, nebo nejni, mládenče?“ opakuje stále.

Bolševici svou ateistickou propagandou rozpoltili jeho duši. Přiznal se mi, že se ho časem zmocňuje bázeň, a tehdy se modlí. Ale když strach pomine, znovu se „s bohem potejká“. neboli, jak on říká, „osvícenost nabejvá vrchu“.

Předseda sovchozu mu slíbil, že ho po smrti zpopelní v krematoriu (podle jeho slov v „klimatoriumu“) a bude mít funus s muzikou.

Děda, který jen napolovic pochybuje o posmrtném životě, dospěl k pevnému přesvědčení, že když budou jeho ostatky spáleny, nebude už dosažitelný božímu trestu na onom světě.

Zpopelnění je pojistka pro všechny případy, kdyby se posmrtný život ukázal skutečností. Být znovu slepen z popela pro pekelný oheň. to se mu zdá nemožné a tím se děda utěšuje.

Ale předsedovým slibům moc nevěří.

„Tu muziku mně snad eště dopřejou, ale o ten klimatórium se sotva budou starat. Leda by nám tu ňákej nablízku vybudovali teďkonc v těch pětiročních plánech. To snad eště… Ale jináč moc pochybuju, že by si s tím ďáli hlavu.“

Moji lidé dychtivě naslouchají dědovým fantasmagoriím, zvláště Artěmij.

Dívám se na dědu, myslím na Rusko, a také moji lidé myslí na totéž: na smrtelný boj dvou myšlenkových světů. Na jedné straně děda Epifan, který si troufá na funus s dechovkou, na druhé straně svatý otec, pozvedající kříž, aby přežehnal tanky, olověný déšť kulometů a plyn, který lidem leptá oči.

Loučíme se s dědou Epifanem. Pro jídlo si ještě nepřišli. Děda vzdychá, že nás nepohostil skopovým.

„Já jim proženu perka. Já jim vycinkám, jen co je pravda,“ vyhrožuje na adresu svých pomocníků. „Tak vidíte, sokolíci, jak to dopadlo. Já sám sem vám vychlemtal celou konzervu a vás sem prachničím neuctil.“

Odjíždíme. Děda přibíhá ke mně a nahonem mi strká do vojenské sumky hrudku ovčího sýra. Sýr se mu po vrstvách rozpadá v ruce, kus ho padá na zem, děda jej zvedá, rychle z něho stírá prach a znovu mi ho strká.

„Nic ve zlým, sokolíci. Čeho máme dost, dáváme vod srce.“

Několik kroků běží vedle mne a v rychlosti mě prosí:

„Mládenečku, až dojedete k nám do sovchozu, ztrať za mě slovo u předsedy Jegora Timofejiče ohledně tý věci… aby to jako zařídil. Budeš tý dobroty, hochu?“

Odjeli jsme. Děda dlouho stál bez hnutí, zacláněl si dlaní oči před větrem a chvílemi volal:

„Sbohem, sokolíci…“

Vyhodil jsem sýr ze sumky. Tu ke mně dojel Andrej Fialka a zeptal se:

„Mám se vrátit a promluvit si s ním, blahorodí?“

Zrovna jsem přemýšlel o tom, zda by mohl stařík Epifan vyzradit směr naší cesty. Ten děda mě něčím dojal. Ale když Andrej Fialka se mne zeptal tak srdečně a přívětivě jako vždycky!

Mám radost, že se konečně se mnou usmířil.

„Ale poslouchej, Andreji, udělej to kousek stranou, aby ho tak hned nenašli.“

„Jasně, blahorodí,“ odpověděl Andrej chápavě.

Artěmij, ocitnuvší se nevím proč vedle nás, dotvrdil se skrytým nepřátelstvím:

„Jářku, copak Andrej, to je hlava votevřená.“

Zdá se, že i Artěmije zajímá osud dědy Epifana.

Andrej obrátil koně. Mnich s čerkeským opaskem za ním zazpíval:

„Teď se aspoň vohřeje v tom svým krematóriu.“

Artěmij jede asi dvě stě kroků mlčky těsně vedle mne. Potom okázale vzdychá a povídá:

„Poslala mě za váma, chuděra nebožka. Vyšel sem ze špitála a chvíli sem pobyl venku. Za váma sem, jářku, nešel. Pročpak bych vobtěžoval člověka, kerej nemá čas, skrzevá hloupost Jářku, pročpak bych to dělal? Že si ženská na smrtelný posteli vzala do hlavy uvidět muže, kerýho si zamilovala?“

Nepozorovaně pobízím koně ostruhami. Zvíře sebou trhlo a zrychlilo poklus. Ale Artěmij nehodlá zůstat pozadu.

„Vrátil sem se k ní. Nenašel sem ho, povídám. A ona jenom šeptá, protože už nemůže ani nahlas mluvit: ‚Je to pravda? Nevobelháváš mě? Třebas mě už nechce vidět? Běž a zkus ho poprosit, budu mít lehčí smrt…‘ Ale já si myslím, že byste beztak nešel, co?“ zkouší mě.

„Ne,“ odpovídám stroze.

„Nešel byste?“ zvolal v údivu.

„Ne,“ odsekl jsem nanovo.

Artěmij se snaží skrýt přede mnou zlost a podivnou žárlivost a rychle souhlasí:

„Jářku, právě proto sem nešel. Proč bych, povídám, zdržoval člověka vod práce…“

Vím, jak se věci mají. Artěmij vytušil můj poměr s nebožkou Marinkou a „pomstil“ se jí i mně tím, že mne nezavolal k ní do nemocnice.

Je konec mé mizerné náladě.

Div jsem se před bolševiky nerozbrečel: tak a tak, způsobili jste, že jsme já a moji lidé pozbyli iluzí, jsme bezmála hotovi se vám klanět a stojíme v pozoru, s rukama na švech, před vaší ocelovou připraveností.

To všechno je pitomost. To se ve mně ozývá maličká jiskřička ničemné ostýchavosti a zmatenosti.

Vystřízlivěl jsem pod dojmem všeobecné nenávisti k bolševikům, která v Rusku panuje.

Tuto všeobecnou nenávist jsem poznal z dopisů, které jsem sebral okružnímu listonoši, chycenému cikánem.

Několik dopisů vyloženě bolševicky smýšlejících lidí odhazuji. Ponechávám si pouze tři kromobyčejně zajímavé dopisy a poznamenávám si adresáty i odesilatele. Jsou to dopisy opravdových Rusů, kteří vždycky žili s jediným krédem: „Cizí majetek měj ve cti, a svůj drž zuby nehty.“

Tito lidé vždycky byli a budou měřítkem Ruska. Bolševikům se nikdy nepodaří je vymýtit.

Dopis první.

„Milovaná manželko Arino Fjodorovno! S příjezdem teďkonc nekvaltuj, poniváč svrhujeme sovjeckou vládu. Arino, koukej rači zatím nakoupit dva tucty flanelovejch dek. Za tydlencty, co si přivezla vondyno, mně dali trojnásobnou cenu a eště my div ruce neutrhly, poniváč z nich šijou saka. Arino, jakmyle nastane svržení vlády sovjetů, neprdelkuj tam a hleď přivíst co nejvíc flanelovejch dek. Arino, a mejdla moc sebou neber, v konzumu ho teďkonc prodávají.

Arino, naši komunysti se mě chystaly sesadit z přecednickýho místa. Arino, nejvíc po mně pase tendlencten uvozhřenej Kolka Bugorkov a nacintává tý líný pakáži s holým zadkem, že sem kulackej agent. Arino, nejvíc si na mně votevřel hubu skrzejc Barbulmovu loupací mašinu. Proč prej rolnickej sovjet vrátil mašinu Barbulinovy, kerej měl sedumdesát děsjatin půdy. No, Arino, Kolka to má spočítaný, poniváč Barbulinovo kluci mířej dobře a uměj se strefyt. Arino, nemusíš mýt vo mně strach, to ti ale řeknu, že až přijedeš, dozvýš se takovou novinu vo Kolkovy Bugorkovo, že ti polezou voči. Arino, za mnou stojej všici chochovský jako skála, vonehdá svolal Barbulin schůzy, aby vo tom komunysti neměly šajn, a pozval mně tam. Arino, všici sou pro to, až dá pámbu a svrhneme sovjeckou vládu, abysem já ďál starostu.

Arino, teďkonc už se u nás mluví vo svržení vlády na plnou hubu a nemůžeme se dočkat, až Číňan začne válku, a tehdá se na komunysti vrhnou všecky národové. Arino, náš báťuška otec Vladimír mně vlastnoručně vobjasnil, že za hranicema se chystá křížový tažení za víru proti bolševikum. Arino, všecko vojsko povede ten nejhlavnější římskej arcybyskup, kerej je stejnej víry s náma, jenže se křižuje všema pětima prsty. Arino, báťuška otec Vladimír mně to vyložil, že se nebudou rouhat naší víře, ale právě navopak, samy budou postupně přecházet na naší víru a vo co hlavně kráčí – že u nás ustanověj ňákou kloudnou vládu, kerá by nám šla na ruku.

Tak si teda, Arino, nepouštěj moc hubu na špacír a koukej nakoupit ty flanelový deky.

Arino, a né abysi tam tropyla ňákou vostudu! Arino, já to na každej pád poznám po čuchu, jestli se mi tam budeš s ňákým pelešit. Arino, to si piš, že v momentě poznám vo co de, poniváč jestli babu pojebá cizej chlap, vod toho vokamžiku se bude z ní po celej život šířit nevobyčejnej zápach a když bude s mužským tak bude mít její pot zvláštní smrad.

Arino, koukej se trochu sebrat a jakmyle se doslechneš, že sme svrhly sovjeckou vládu, ať seš v momentě tady.

Arino, spánembohem a nezapomeň splašit tydlencty věci, co si vondyno přivezla, abysi nepřišla k outěžku.

Arino, hluboce se Ti klaním a v duchu Tě lýbám.

Tvůj milující manžel Fjodor Selifanovič Brujkin.“

Dopis druhý.

„Milý bratře!

Za ty dva roky jsi mi napsal všehovšudy dva dopisy. Jeden dopis ročně. Já zatím posílám dopis za dopisem a pořád na stejné téma.

Nech plavat ten svůj Dálný Východ, jsi tam jako ve vyhnanství, a nech se přeložit sem, do vnitrozemí. Teď, kdy každou chvíli vypukne světová válka, je úplná ztřeštěnost žít v pohraničí. Takhle se z Tebe a Tvé rodiny stanou dnes nebo zítra uprchlíci, pokud se vám vůbec podaří zůstat naživu.

Ptáš se mne, jak to máš zařídit, aby Tě sem přeložili. To je jednoduchá věc. Udělej to jako já. Využij módního hesla ‚boj o vědecké kádry‘.

Odhadl jsem zavčas situaci a hned mi došlo, že na ‚kulturní revoluci‘ mohu ledacos trhnout. Možná víš, že o mou slávu sovětského vědce se zasloužily moje ‚bezocasé myši‘. Namouduši, Feďo, bezocasé myši. Začalo to náhodou. Dozvěděl jsem se, že na Sibiři provádí jistý vědec pod rouškou tajemství pokusy s krysami a chce dokázat, že lze přenést získané znaky na potomstvo. Říkalo se, že dosáhl neobyčejných výsledků, zatím však mlčel a snažil se všechno ověřit. A tu mne osvítil nápad. Myš v našem školním teráriu právě vrhla šest mladých. Náhodou jsem jedné z nich umrazil etherem ocásek. Za tři dny se rána zahojila tak, jako by tam ocásek vůbec nikdy nebyl. A to mne právě přivedlo na myšlenku o přenášení ‚získaných znaků na potomstvo‘. Vzal jsem dvě dospělé myši, samce a samičku, umrazil jsem jim ocásky a spářil je. Když potom měli mladé, umrazil jsem ocásky všem jejich potomkům.

Potom jsem jednou čapnul šéfa a rudý rozpaky a skromností jsem mu sdělil, že jsem se opovážil poopravit Mendelův zákon o dědičnosti.

Pak jsem se ho jal pro živého boha prosit, aby se o tom prozatím živé duši nezmiňoval, a pln nadšení jsem zvolal:

‚Ach, Ivane Jakliči, jestliže se nám (vždycky jen nám, nikdy mně, protože bolševici jsou proti individualistům) … to podaří, cizina pukne závistí nad úspěchy sovětské vědy.‘

Copak si mohl šéf jako komunista nechat pro sebe takové tajemství? Poslal za mnou Jevgenije Ivanoviče Jablokova, botanika. Vzal jsem to na vědomí a hned jsem zahájil protiútok.

Nasypal jsem šéfovi trochu učeného prachu do očí a skromňounce jsem naťukl, dávaje najevo, že nemám ani tušení o nějakém sledování se strany Jablokova:

‚Podívejte se, Ivane Jakliči, nevím, co mám dělat. Chtěl jsem pozvat Jablokova, abych se s ním poradil, ale… Jevgenij Ivanovič je člověk – řekněme – konzervativní. Nevěří v rozkvět sovětské vědy. Proto mi dovolte, abych se obešel bez něho. Metafyzika je, jak známo, idealismus. Nedostatek Jablokova spočívá v tom, že není vyzbrojen dialektikou.‘

Stačilo nějakých čtrnáct dní a znemožnil jsem Jablokova od hlavy k patě. Zatím jsem hučel do šéfa o svém proletářském původu, o dřívějším krušném životě a o schopnosti udržet si čilou mysl ve chvílích ‚potíží růstu‘.

Tady je, Feďo, zapotřebí velmi rafinované hry. Hlavně umění skromnosti, ale zase tak, aby tě nepodezřívali ze šplhounství. Skromnost ve všem všudy. Když o mně šéf napsal článek pod titulkem ‚Proletariát dobývá vědu‘, nepřišel jsem celý týden do ústavu a Ivanu Jakličovi jsem napsal ostrý dopis, v němž jsem mu vytkl předčasné zveřejnění mého skromného tajemství.

Kdybys tak, Feďo, viděl, jak se mi šéf omlouval a jak si mne předcházel!

To byl můj první tah. Zdá se mi, že už sám začínám věřit v možnost korekce Mendela. Taky mě posílají do Moskvy, ale já odmítám. Tvrdím, že by mě sežrali ti staří metafyzičtí konzervativci. Když se už chystali ti hnidopichové začít na mě dorážet, zaúpěl jsem ve vší skromnosti: ‚Neříkal jsem to? Sežerou mě. Sežerou mě ti idealisti a reakcionáři. Už se o mě začínají otírat.‘ A znovu jsem sabotoval, čtrnáct dní jsem nevytáhl paty. Zase si mě předcházeli a ustavili komisi pro vyšetření překážek, stavějících se do cesty sovětskému vědci. No řekni, kdo z těch pánů vědátorů by po tom všem měl chuť něco si se mnou začínat? ‚Nešťourej do hnoje – nebude smrdět,‘ řekli si zřejmě.

Tehdy jsem zveřejnil svůj první interview o ‚přenesení získaných znaků na potomstvo‘ spolu se snímky bezocasých rodičů i bezocasých potomků. A abych nezapomněl, taky svou fotografii. No, a teď ať to zkusí vystoupit proti mně!

Vždyť přece, milý Feďo, jen dokud hoří dům, může si člověk ohřát svou polívčičku. V čem spočívá ten vtip? Prozatím je sovětská věda jako mladé osení. Osení však nikdo nepleje ze strachu, aby nepoškodil mladé kořínky, až bude vytrhávat plevel. Než dorostou mladí sovětští vědátoři a než bolševici začnou čistit pole od plevele, buau už dávno za horama.

Vždyť ve své bezhlavé radosti z pouhé existence jsou bolševici schopni každou vědeckou bylinku obskakovat jako boží zázrak. Víš přece, jak se loni v předních sovětských denících objevily zprávy, že jakýsi ‚inženýr‘ Fjodorov poletí 14. listopadu na Měsíc na přístroji vlastní výroby. Copak já mohu za to, že bolševici ve své nevzdělanosti nedokáží rozeznat koukol od pšenice? Co je mi do toho, že ta jejich nevzdělanost je historicky podmíněna ‚útiskem samoděržaví‘? Až se objeví nový vědecký dorost, sbalím se a půjdu. Nedal jsem nikomu právo ujídat ‚pro potřeby revoluce‘ sousta z mého chutného a bohatého krajíce.

Chci si dobře žít a kašlu na to, že si pracující uložili tvrdou normu. Uzřel jsem jejich bláznovství a nehodlám mu sloužit.

Co je mi po tom, splní-li pětiletku nebo ne? I když ji nesplní, já o hladu tak jako tak nebudu. Své vědátory si sovětská vláda neživí špatně, i kdyby si sama měla utrhnout od huby. No prosím, ať si nějaký nadšenec Sidorin pro mě za mě utáhne opasek o další decimetr, ať ošidí své vlastní děti a obejde se bez masa a bez másla, aby je mohl přenechat mně. A jestliže se bolševikům podaří splnit pětiletku, no prosím! Potom spolu s nimi ‚hrdě vkročím‘ do socialismu.

V mé práci, Feďo, je zapotřebí nemálo umění. Bez legrace. Z té spousty bezocasých rodičů se rodí veškeré potomstvo s ocásky, ale já vkládám do hnízda myškám pod bříška želatinové kapsle s mrazicími prostředky. V teple se želatina rozpouští, myšátka se ovšem matlají v tekutině hlavně končetinami, a tak už za pár dní začínají v každém vrhu několika odumírat ocásky. Ty pak vytřídíme. Mohou si mě špehovat třeba ve dne v noci. Mám už celý postup v malíčku. Až dosáhnu naprosté dokonalosti, určím asistenty, kteří budou nepřetržitě dohlížet na proces ‚odumírání ocásků‘ a po milimetrech ho sledovat.

No řekni, milý Feďo, je tu snad nějaké riziko? Zatím bolševici přenechávají vědě široké pole působnosti a až ‚výhonky zesílí‘, až se do mne nakonec budou chtít obout, zvolám: ‚Jak můžete, bolševici, předpisovat něco vědě? Copak nemám právo dělat vědecké experimenty? Připouštím, že jsem se snad mýlil, zatím se mi nedaří, ale později se úspěch musí dostavit.‘ Pak o tom nenápadně špitnu do ciziny – tady máte prosím příklad bolševické štvanice proti vlastním vědcům.

Feďo, moje rezolutní bratrská rada zní: pokus se dát dohromady nějaký vynález. Vezmi si to k srdci a jednej rychle a energicky. Ber si příklad z ‚bolševického tempa‘. Poslechni mě a budeš blahořečit životu. Ještě jednou Ti říkám – nech plavat ten svůj dětinský idealismus. Pamatuj si, že lidské blaho je nadevšecko. A vezmi na vědomí, že tak zvané svědomí a slušnost odložilo lidstvo do muzea už v minulém století. A napiš už konečně, nebo i já přeruším s Tebou korespondenci.

Objímám Tě, můj milý. Tvůj bratr L, Kljagin.“

Dopis třetí.

„Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči!

Pospíchám, abych Vám gratuloval k úspěchu Vašich ctěných záležitostí. Přiměte taktéž hlubokou poklonu od naši manželky Vaší ctěné manželce.

Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, poníženě Vám děkujem za to, že jsi mi vypomohl mývalovinou. Všechny kožky jsem dovezl v nejlepčím pořádku a uložil jsem je neporušené pro strejčka příhodu. Očekávejte ode mě ňáký ten dáreček a hlubokou vděčnost za to, že nezapomínáš na svojeho kamaráda a rotního felčara, kterému jste v přátelské přezdívce ráčil říkat ‚Car‘.

A ještě Vás poníženě prosím, jesli by se u tebe v loveckým skladu nenašla kolekce soboliny. Jak vzkážeš, objevím se jedna dvě a nebudeš škodovat, vždyť z toho platu beztak jistěže zázraky nenaděláte.

Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, a teď Vám vypíšu všechny svoje novinky.

Po příjezdu od Vás sem zastih v naší vesnici zmocněnce pro výkup obilí a úplnou kolektivizaci, komunistu Ogloblina z vesnice Olečje.

Trochu sem to omrknul a vidím, že se chystají přimáčknout nás ubohý pracující rolníky ke zdi.

A tak sotva se smrklo, pěkně za tepla si to štráduju k milýmu zmocněncovi.

‚Brej večír,‘ povídám, ‚já sem tenaten.‘

‚Je mi známo, už sem o vás slyšel,‘ on na to. Je to ještě úplnej zelenáč. Ale tydlety zelenáči sou teď nejvíc nebezpečný. Slovo dalo slovo a koukám, že chlapec nejni na hlavu padlej.

Tchoř je to. Ale mě nikdo nemusí učit, jak na takovýho. Nejni to poprvé, co lítám v podobným maglajzu.

Povidám mu pěkně na rovinku a culím se na něho:

‚Tak co, přijeli ste zmáčknout pracujícího rolníka?‘

‚Pracujícího zrovna ne, ale kulaky, to jo,‘ povídá von na to.

‚Jen na ně, na kulaci,‘ říkám mu, ‚však některý neprojevujou pražádnou aktivitu a nepřinášej sověcký ouplný socializaci nižádnej užitek. Ale teď mi řekněte jako člověk vysoce povolanej: je zapotřebí šlehat bičem kobylu, kerá sama dočista ochotně táhne náklad?‘

A co byste řekl, Jegoriji Xenofonoviči? Došlo mu to. V momentě mu to došlo.

‚Rozumnej hospodář takovou kobylu nebije,‘ odpověděl mi.

‚A trouba bije?‘

‚Trouba, ten jo.‘

Tak sem rovnou najel na věc:

‚Jaký dodávky mi určíte?‘

‚Dva tisíce,‘ povídá.

‚To jako dva tisíce pudů?‘

‚Ne,‘ von na to, ‚ty tvoje pudy teď budeme vážit na kila a na tuny.‘

‚To je moc,‘ prohlásil sem, ‚to je teda pěkná dávka. Vemte na vědomí, že všecko to zrní musím napřed sám nakoupit. Svýho mám nějakejch sto pudů.‘

‚Když moc, můžeme ještě přidat,‘ povídá tichounce a culí se na mě.

‚No a co když se některej postaví na zadní a nedodá?‘

A milej zmocněnec se zase tak uculuje:

‚Co máme s takovejma neuvědomelejma dělat? Když kobyla netáhne, musí se přetáhnout bičem. Kdo nedodá sám, s tím už si nějak sami poradíme. Rozumu máš dost, tak si to nějak v hlavě srovnej. Jasný?‘

To sem padl na pěknýho tchoře! Chtivej až běda. Takovýho jen tak nenakrmíš. Domluvili sme se na dvouch tisících.

Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, jak už jistě víte a jak sem ti radil, dneska nejni radno přechovávat ňákej majetek doma. Zvlášť nic neskovávej nebo nezahrabuj do země. Komisaři mají v těchhle věcech prakci a nic před nima už neskováš. Některý zahrabali zrní na krchově do hrobu a tam to vyčmuchali ze všeho nejdřív. Proto já všecinko a taky zrní ukrejvám pěkně stranou, dokonce v cizí vesnici. Pronajmu si u nějakýho chudáka sejpku a když nemá, tak mu ji postavím. Takatak, koukni se, rok si poleží obilí u tebe a pak si špejchar pěkně přestavíš na chalupu. Tak je to nejlepčí. Co je chudákovi platná nevím jaká láska k sověckýmu zřízení, když nemá pro děcka střechu nad hlavou. A tudle má novou chalupu a slíbenej vejdělek. A potom, takovej chudák hrozně touží čuchnout si k bohatství. Aťsi je to cizí zrní, hlavně když je ho plnej špejchar. Ty deš pryč a chuďas začne fantazírovat a vymejšlet si krásný vidiny: todlencto je moje sejpka a je až po strop plná mýho zrní.

A hned se mu vedle takovýho špejcharu žije veselejc. Aťsi je to cizí, ale hlady stejně nechcípnu, říká si. A taky je to pravda.

Příde druhej, zamává mně před nosem rybkou a odsypu mu pud.

Odvezl sem zmocněncovi do výkupního střediska tisíc vosumset pudů. Ale všecko z cizejch vesnic, v naší sem se žádnýho špejcharu netknul. U nás by to bylo nebezpečný, ten tchoř by to mohl vyčenichat. Odvezl sem a myslím si: ‚Prubnu to a dám vo dvě stovky míň, jak na to asi bude ten tchoř reagírovat?‘

Na druhej den koukám, že mě už sám k sobě volá.

‚Odevzdals všechno?‘ ptá se.

‚Dvě stovky sem zůstal dlužnej,‘ povídám. ‚S financema sem na tom bídně, a taky není kde koupit. Nešprajcuju se, pročpak taky kvůli takový trošce. Ale posečkejte mi aspoň den. Už tři noci nespím a chodím od čerta k ďáblovi, abysem si někde vydlužil.‘

A ten tchoř smradlavá se zase tak tiše uculuje:

‚No, co naděláme. Upřímnou soustrast. Ten den ti počkám, ale to je fakt, že s takovou troškou nestojí za to jezdit. Přivez ještě vosum set a bude to rovná tisícovka. Ale přijeď včas, nebo to zase s tou troškou nebude stát za to.‘

Koukám se na to jeho šklíbení – nehádá se ani nevyjednává. Uháněl sem domů. Takovej tchoř, myslím si. Takovej tchoř. Učiněnej hnus.

Cejtím, že na mě někdo donáší. Spočítal sem si všicky na prstech, kdo by to jako moh bejt. Spekuloval sem důkladně, až sem na to káp. Jinej to nebude, myslím si, než soused Demitrij Gusenkov, kerej mi vozí zboží vod zastávky do krámu. S tímdletím Demitrijem sem měl zajímavou patáliji. V zimě ho potrefily dvě hrozný rány. Před masopustem mu uhořely dvě děcka. Ale jak prapodivně, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, uhořely.

Přes léto si Demitrij postavil takovou barabiznu, napolovic zemljanku. Všecko udělal vlastníma rukama. No, pro někoho může bejt i taková chatrč učiněnej zámek. Samozřejmě, že se mu všecko zkřivilo. Nejvíc se mu překřížily dveře. Byly tak zkroucený, že za mrazu se daly zavřít jedině kopnutím. Zato votevřít už šly hůř. Patu si člověk votluče, než votevře. A teďkonc se voteplilo. To se rozumí, že dveře byly dočista nacucnutý. Tenhle Demitrij u mě zrovna ten den se ženou přebíral ve sklepě brambory. Slíbil sem jím, že si ty poškozený můžou všecky nechat. Doma zvostal sedmiletej chlapec a pětiletá holčina.

Tady vidíte, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, tu nepořádnost a nedbalost těchdletěch příživníků. Roztopili kamna a sami dou pryč. I když byli jenom u souseda, přece jenom to byl vod nich nerozum nechávat děti doma samotný. A to všecko jenom kvůli chamtivosti, aby mohli ve dvouch pobrat co nejvíc cizejch bramborů. Zhlídli se na poškozenejch erteplích, to je to celý.

Na holce chytly kartounový šatičky. Hošíček, její bratr Leňka, utíkal honem ke dveřím, tloukl do nich, ale votevřít nešly. Křičel, ale na ulici nebylo slyšet vůbec nic. Demitrijovic palác byl za zimu celej zavátej. Zatím na holce chytla spodní košilka a vlásky. Bratříček k ní, chtěl jí to sundat, ale i na něm samotným začala košilka hořet.

Tak na to doplatili voba. Zvlášť holčina. Ani dva dni se netrápila. Zato chlapec asi tejden naříkal, ale pámbu se nad ním milostivě slitoval a vzal si ho k sobě.

Ještě se Demitrij nestačil vzpamatovat – a nová rána. V tom nejhorším jarním nečase mně jel na zastávku pro zboží. Tam dojel brzo ráno, ještě za mrazu, ale když jel nazpátek, byla už cesta rozbahněná a ouvoz plnej vody. Demitrij se motal kolem Semginovic rokle a zahnul do polí až skoro ke Gorochovýmu lesu, kde sme letos společně, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, pořádali pikňyk.

Ale nenapadlo ho, prevíta tupohlavýho, že sníh je v rokli akorát nahoře a pod sněhem že už je voda. Sám rohatej ho zaved na to nejhlubčí a nejsráznější místo.

Chtěl se hnout z fleku, ale kůň se v momentě probořil a zpod sněhu se vyvalila voda jako vodotrysk. Bylo to zrovna na tom nejhlubčím místě. Nenapadlo ho, troubu, že sou lidi chytřejší než von a projezdili si cestu na nejpříhodnějším místě, kde je mělko. Vodjakživa lidi měli koně, jenom von si pořídil jakousi flekatou mrňavou herku a hnedka by si chtěl projíždět svou vlastní cestu.

Tak holt si ji projel. Kobylka s mým zbožím začala chlemtat vodu a Demitrij vodříznul řemeny vod chomoutu, poniváč si myslel, že vodpříhnutá kobyla se spíš vyhrabe. Jenom děkuju pánubohu, že se neprobořily sáně. A zasejc musím spravedlivě říct, že ho vedla jenom jeho chamtivost. Jel sám, a jenom proto, aby urval sedum rublů, to znamená dvakrát víc než vobyčejně. To proto, že se v celý vesnici nenašel žádnej jinej vosel, kerej by chtěl vyjet do takovýho sajrajtu.

A teďkonc si milej Demitrij Gusenkov v tý svý blbý kebuli usmyslil, že bude u selsovětu uplatňovat nárok, abysem mu koupil novýho koně.

Račte si laskavě všimnout, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, tý drzosti těchdlenctěch povalečů (Demitrij drží s bolševikama) – prej koupit novýho koně!

A ne aby to vyřídil pěkně jak se sluší a patří. Kdyby byl přišel ve vší uctivosti za mnou, tak bych mu vypomoh. Jak je pámbu nade mnou, pomohl bysem mu. Ale to né. To hned musí na sovět se stížnostma.

Ještě že mám v sovětu samý svoje lidi. Pěkně ho tam setřeli, jen co je pravda: ‚Tak ty si mu utopil zboží za dobrý dvě stovky a ještě by sis chtěl stěžovat?‘

Byli s ním našup hotový, ale jak tak vo tom přemejšlím, nebude to jináč než že teďkonc na mě donáší tomu zmocněneckýmu tchořovi.

Vzal sem tu možnost na vědomí. Co sice může vědět takovej Demitrij kromě ňákejch maličkostí, ale – vopatrnosti nikdy nezbejvá.

Naší předkové takový přísloví dycky trefně vymyslili, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči. Na druhej den sem vodevzdal celou tisícovku do posledního zrníčka tchořovi ve výkupním středisku.

Zrovínka nazejtří měl bejt v Olečje jarmark. Jen počkej, tchoři, myslím si, však já na tebe vyzraju. Však já už to zařídím, aby sis nevšímal porád jenom mě.

A tak sem mu, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, vyvedl pěknej kousek.

Přijíždím na jarmark, vypřahám a zvedám nahoru oje. Na nich mám červenej plakát:

‚Dobrovolně sem odevzdal dva tisíce vosumset pudů obilí a vyzývám k socialistickýmu soutěžení následující bohatý občany.‘

A pod tím sem vyměňoval ňákejch deset lidí. Nakonec sem ještě naškrábal: ‚Hamba křečkum‘. A hlavně sem nezapomněl na svýho konkurenta, chamtivýho olečskýho mlynáře Lysanušku. To je takovej Jidáš Iškarioteskej. Má jedenáct krav, ale rodinu krmí sbíraným mlíkem a všici dohromady mají dvoje válenky.

Hádal sem dobře, že ten tchoř zmocněnecká pochopí mojí narážku a zavolá si mě, aby se mě vyptal na majetkový poměry menovanejch osob.

Večír si mě zavolal. Všecky dotyčný měl vypsaný na papíře.

‚Jakej mají majetek?‘ ptá se mě.

‚Však sám víte co a jak. Když kobylky nevezou, bude nutný je popohnat. A nejvíc ze všech Lysanušku.

Poránu si to ke mně žene Lysanuška:

‚Tři tisíce mi napařil,‘ referuje.

A já mu šeptám:

‚Zadušuj se, že budeš mlčet jako hrob, a já ti něco poradím.‘

‚Namouduši, přísahám při vlastních dětech …‘

‚Nic nevoz,‘ šeptám mu. ‚Copak tě netrklo, že mě zmocněnec schválně vystrčil do popředí, aby vás poštval? Ale dej si pozor, ať ani necekneš!‘

A tak se milej Lysanuška postavil na zadní. Nedal si říct ani po dobrým ani po zlým. ‚Nevodevzdám a basta.‘

A ke všemu neudržel jazyk za zubama. Jednomu to přijde hloupý vodmítnout, ale když dou všici, hned je to veselejší. A tak se i ty vostatní mnou menovaný vosoby vzepřely. Ale milej tchoř hned svolal zasedání soudu a všechny nížeuvedený mu zakřupaly v zubech jako voříšky.

A já si hned lehčejc vydechnu bez Lysanuškovýho mlejna.

No vida, myslím si, chvála pánubohu, se vším sem se teďkonc vypořádal.

Ale kdepak, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči. Ten tchoř Ogloblin si v těchto dnech vzal do hlavy, že založí svépomocný družstvo. Polovina vesnice se tam bláznivě nahrnula. A já sem je z upřímnýho srce varoval:

‚Slitujte se nad svou ruskou vlastí,‘ povídám, ‚když už vám nezáleží na vás samotnejch. Dyť jenom pouhejma provazama a mejdlem, kerý se na vás spotřebujou, až vás co nevidět začnou věšet, přivedete svou vlast na buben.‘

Ale co byste řek, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, voni se nemůžou dočkat. Den za dnem vstupujou do ‚úplnýho družstva‘.

‚To máš jedno,‘ povídají, ‚eště si jednou nacpeme panděra a co nevidět už nám vypomůže pětiletka.‘

Ale to žádnýho troubu nenapadne, že pětiletka znamená pro nás, trudoviky1, amen.

A ten tchoř Ogloblin nenechá našince vyvíjet ňákou ineciatývu. Určitě to nebyl žádnej jinej, než Demitrij Gusenkov, kdo dones Ogloblinovi, že zaměstnávám cizou ženskou, kerá s náma nejni v příbuzenckým poměru.

Zasejc si na mě došláp. Hodili mi na krk vykořisťování tý babky a ten sviňskej tchoř se postaral, abych se dostal před soud.

Teďkonc se, vysocevážéný Jegoriji Xenofonoviči, podržte. Za tu babu mi napařili čtyrycet tisíc rublů a eště sem se div nevoctnul za mřížema. Ale naštěstí přijel z Olečje moskevskej zmocněnec Maximov a zastal se mě, za což sem mu co nejponíženěj zavázanej.

Zasejc se rozveselilo mý srce.

Jenom počkejte, myslím si, teď vám předvedu číslo. Takový divadýlko ste eště neviděli.

Nadešel den, kdy sem měl zaplatit. Slyším, že Ogloblin mě už rozdělil celýmu kolchozu i s chlupama. Už si sestavili rozpočet příjmů z mýho majetku.

A tak se ke mně předevčírem nahrnuli i s exekutórem a s celým průvodem tý kolchozní žebroty. Koukám, že se chystají prodat mě v dražbě.

Očekávám je a popíjím s manželkou výbornej čajíček. Stůl je jako knížecí tabule. Samý stříbro, křišťálový vázy a misky se zavařeninou, se smetanou a máslem. Na vařiči zpívá konvice s prvotřídním kafíčkem. Jablka, pečivo a různý jiný pamlsky.

Vešli.

Vašima vlastníma slinama vás utejrám. To nejni ta vaše řídká kaše, kerou si tak ucpáváte panděra, až vám zadem teče červená. Však já vám ukážu, jakej nádhernej život skejtá člověku soukromý hospodaření. I ve spaní se vám bude zdát vo tom pravým ráji. Ta Vaše prosná kaše vám vodnynějška bude rozdírat požerák jako rašple.

Už napřed sem bezpečně předvídal, že pouhej pohled na můj blahobyt je nadycky vodradí vod tý jejich kolektivní kaše.

A naschvál sem jím ještě podstrčil uhlík pod holou zadnici:

‚Pašeňko,‘ povídám ženě, ‚dneska se ti pirožky nadvakrát nepovedly, nádivka je moc hrubá. Taková nádivka musí bejt, Pašeňko, jemňoulinká. Tumáš, vodnes je. Stejně bysme museli psům nakrájet chleba.‘ A dal sem talířek s pirožkama ženě. Pašeňka je zlato. Došlo jí to a už nese talířek s pirožkama kolem nich. A naschvál se pomalounku proplitá mezi nezvanejma hostma. Skoro každýmu je votřela vo nos. A byly pěkně horký, voňavý a dočervena vypečený.

Vynesla je do síně a začala svolávat psy. Ale ty ďáblové nedali na sobě nic znát, vod samý zlosti byli jako z kamene.

‚Vo co běží, páni zmocněnci?‘ ptám se.

‚Zaplaťte podle rozhodnutí soudu.‘

‚Kolik?‘

‚Čtyřicet tisíc rublů a tři procenta soudních výloh.‘

‚Ahá, už vím, je mi známo. Soud rozhodnul, spravedlivě rozhodnul.‘ A volám ženu: ‚Pašeňko, Pašeňko!‘

Vešla Paša s prázdným talířkem.

‚Tak co, nakrmilas psy, Pašeňko?‘ ptám se.

‚Nažrali se.‘ povídá Paša.

‚Pašeňko, buď tý dobroty a podej mi ze světnice tu vyřezávanou malovanou škatulku.‘ Otevírám ji a vytahuju čtyrycet paklíků po sto rublech. ‚Přepočítejte si to laskavě,‘ povídám. ‚Mohl sem se splíst. Jesli to ale nesouhlasí v paklíkách, to už nejni moje věc. Sou přelepený páskama ze sověcký banky.‘

Spočítali si to. Eště sem jím honem voddělil procenta.

‚Ráčíte mi dát ňákou stvrzenku či nic? Možná, že podle novejch zákonů se potvrzení nedávají?‘

I potvrzení mi dali. A teďkonc sem na ně teprvá spustil:

‚Ták,‘ povídám, ‚a teď koukejte mazat a nedělejte nám tu svinčík. Vypadněte, ale honem! Zasmradíte tu zbytečně vzduch a kazíte mi můj vybranej apetýt.‘

Takle sem jím to dal, vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči. Ty se vod nás sypali jako tvůj hrách, jen to přes práh zadunělo. Polekali mě, ale nějak bylo, nějak bude. Moudrý přísloví. Než si na mě znova něco najdou, můžu zatím třicetkrát vobrátit.

Jiný moudrý přísloví říká: ‚Nejezdi, když nejni kloudná cesta.‘ Prodám předem celej svůj obrat, nakoupím nejcenější a nejvzácnější věci a přečkám se svojí zásobou rok nebo dva, jako za vobčanský války.

A zatím možná někdo nějakou tu kloudnou cestu projede. Však podle novin i podle lidskejch řečí mobilizuje římskej papež všecky státy proti bolševikům. My, teda pracující rolnictvo, se toho nemůžeme dočkat. Nezbejvá než doufat v milosrdnýho boha.

Ale abych nezapomněl, napřed ještě tomu tchořovi Ogloblinovi kapánek pocuchám tu jeho frizúru. Kdo se směje naposled…

Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, vyberte mi co nejdřív tu kolekci soboliny a co nejrychlejc mi zatelegrafuj. Přijedu na ten šup a přivezu ti náramnej dáreček.

Hluboce se vám klaním, Vysocevážený Jegoriji Xenofonoviči, a přejeme Vám i s manželkou hodně úspěchů ve Vašich záležitostech.

Váš nejodanější služebník Alexej Vasiljevič Volžin s chotí Paraskovjou Stěpanovnou.“

Dnes v noci zmizel Číňan. Dohled nad ním byl svěřen Artěmiji. Zavolal jsem si ho a ptám se:

„Kam se poděl?“

Artěmij pokorně odpovídá:

„Můžeš mě vodpravit, chceš-li.“

Když o půlnoci pohřešil Číňana, zůstal sedět bez hnutí na zemi. Obličej má načisto popelavý, jakoby pomoučněný. Pohled je upřený a nehybný. Zdá se, jako by se mu panenky potáhly tenoučkou skleněnou blankou, dívají se už ze záhrobí. Artěmij dobře ví, co ho čeká. Připravil se už na smrt.

„Kde je?“ ptám se znovu.

Artěmij zvedá hlavu, několik okamžiků pohlíží do dálky a potom pomalu přivírá víčka. Mlčí.

Přistupuje k nám Andrej Fialka. Uhodl zřejmě podle nějakého mého neuvědomělého pohybu či gesta moje rozhodnutí.

Artěmij vycítil vedle sebe Andreje Fialku, neznatelně se zachvěl a ještě pevněji přivřel oči. Podobá se mužiku zaživa ukřižovanému.

Lidé nás těsně obstoupili a se zatajeným dechem čekají, jak to dopadne. Cítím, že Artěmij je teď pro ně kýmsi cizím a vzdáleným, ale zároveň se každý z nich podílí na jeho trýzni a nachází v ní část své vlastní.

Jeho muka jsou útrapami každého z nich, jsou jejich rozsudkem.

Teď není možné vztáhnout na Artěmije ruku. Zkrocené zvíře je třeba polaskat, jestliže jeho zloba dostoupila krajní meze a jediná kapka může vyvolat zuřivost. Ale ani ustoupit nelze, poněvadž příště by jeho zuřivost vypukla daleko dřív.

Vím, co si přejí moji lidé, ale nikdo z nich neví, kde najít důvody, na základě kterých by bylo možno Artěmijovi prominout. Každý z nich by chtěl, aby Artěmijovi bylo odpuštěno, ale odpuštění bez nějakého nevývratného důvodu by nikdo z nich neschválil.

„Oddíl Artěmije potřebuje,“ říkám.

Lidé dýchají ještě tišeji, ale zároveň lehčeji a vyrovnaněji. Potom sborově zahučí:

„Potřebuje… Artěmije potřebujem… Bez něj by to nešlo…“

AnanijPekelná mašinka si pošoupl svůj tyroláček. Dlouho pro něj hledá vhodnou a dokonce jaksi nezbytně nutnou polohu. Hned si ho nasazuje na stranu, hned zase přetahuje až přes oči a nakonec si ho narazil na ucho.

„Jen se v něm dlouho nerejpejte, to ho rači vodpravte,“ uzavírá a znovu si přetahuje úzký okraj klobouku na oči.

Andrej Fialka taky nejeví ochotu „promluvit si“. Ten Artěmije nelituje.

Nechávám Artěmije a odcházím. Lidé se pomalu rozcházejí. Za několik dní budou všichni Artěmije nenávidět za to, že zůstal naživu.

Číňanovo zmizení mne poněkud znepokojilo, brzy jsem se však vzchopil.

Nejsilnější je vnitřní nepřítel a v zemi bolševiků je teď spousta těch, kdo se chystají vpadnout jim do zad. O každého z nich bedlivě a vytrvale pečuje cizina. Dokonce demokratičtí předáci se za nás telegraficky přimlouvají u Kalinina, aby „udělal přítrž popravám“.

Znovu se přede mnou otevřely železné dveře vedoucí do skutečného života. V jejich zrezivělém rámu už vidím zeleň a sady a slyším tlumenou radostnou hudbu.

Teď je třeba jednat rychle a náporem. Číňan nám může způsobit nepříjemnosti. Měním směr. V noci se vydáme do Olečje.

Zase jsem měl záchvat strnulosti. Znovu jsem se na několik vteřin propadl do prázdnoty. Do temné, úzké a bezedné škvíry zvířecího stesku.

Večer jsem vyslechl debatu svých lidí. Ohromilo mě to. Tito lidé, kteří se už vykašlali na všechno s výjimkou „povolení k pobytu“, lidé, kteří se potýkali s životem zásadně na vlastní pěst, neuznávajíce nic a nikoho kromě sebe, se najednou dostali do debaty o politice.

AnanijPekelná mašinka ponuře vypočítával, koho pověsí, až se vrátí domů do Tambovky. Na několik okamžiků hlasitá pře umlkla. Mnich s kavkazským opaskem huhňá:

„Jo, bráškové, toho majetku, co se dá nahrabat u pověšenejch… Milijóny.“

Znovu zavládlo ticho. Tu Artěmij, který doposud mlčel, najednou přidušeně zakrákal se zvláštním důrazem:

„Jářku, počkaj si a naráz zmáčknou.“ A ukázal rukou tím směrem, kde se to podle jeho mínění stane.

Všichni cítili, že je po debatě. Lidé ztratili řeč, kontakt byl přerušen, vrátili se k vlastním myšlenkám a přáním.

Studený soumrak působil tísnivě. Ve vršcích borovic naříkavě znělo vysoké a pronikavé hvízdání. Zdálo se, jako by se borovice nad námi těsně sehnuly a vytvořily černý, neproniknutelný příkrov syré, příšerné rakve.

Sevřelo se mi srdce. Přicházel záchvat. S ohromující jasností mi vyvstal před očima Číňanův obličej, jak ke mně tehdy za mého prvního záchvatu přišel a řekl: „Kapitána, tvoje mócamoc smutná.“

Nevím, jak dlouho trval onen stav nelidského smutku. Řekl bych, že několik vteřin, ale je možné, že hodně dlouho, protože když jsem se vzpamatoval, poeta už přednášel lidem jakési verše.

Několik minut mu naslouchám, abych se přesvědčil, že jsem znovu schopen vnímat smysl slov někoho jiného. Zkouším dál svoji citlivost. Šeptám si slova, která mě kdysi dokázala zasáhnout přímo do srdce:

S pláčem se houpají stromy lysé…

Ale už ke mně nedocházejí, nevzrušují mne, nezasáhnou.

V hlavě cítím olověný tlak. Zdá se mi, jako by zmrtvěla, místo mozku mám řídkou a lepkavou kaši, kůže i vlasy i lebka jsou cizí, jako by mi nepatřily. Furažku jako bych měl nasazenou na samém krku – tlačí a škrtí mě.

Zběsile křičím:

„Na koně!“

A znovu si pro sebe šeptám:

S pláčem se houpají stromy lysé …

Pronikavý hvizd v borovicích zmlká, ale hned zase znovu začíná, teď však už nízko, zuřivým basem.

Vyjeli jsme z tajgy. V stepi je světleji, ale hlavně nás netísní syrová tíha hustých a černých borovic nad hlavami.

Tlumený a rychlý klapot kopyt mne uklidňuje.

Toužím proměnit se v černého havrana, za soumraku obletět širokým kruhem celé Rusko, potom se vznést k bledému cínovému nebi a věštecky zakrákat nad Kremlem.

Nejsem však černý havran, jsem Černý šakal.

Musím se připlížit po zemi.

Skutečnost je vždycky úplně jiná než představa.

Budiž.

Přijde den, kdy havran slétne na mrtvolu mého nepřítele a vyklove mu oči.

Dneska přenocuji v osadě u komunisty Ogloblina. Je to neohrabaný a nemotorný chlapík, přestože je hubený. Má stranickou školu.

Hlásím se mu:

„Velitel zvláštního oddílu Bagrovskij.“

„Vy jste straník?“

Tvářím se překvapeně a významně opakuji:

„Jsem velitel zvláštního oddílu.“

Dávám důraz na slovo „zvláštní“, aby bylo jasné, že velitel zvláštního oddílu musí být podle všeho taky. straník.

Ogloblin mi hned začíná tykat. Já jemu také. Chce všechno vědět a zastihl mne nepřipraveného.

„Jedete kolem náhodou nebo za určitýma záležitostma?“

Nenechávám ho ani domluvit a ptám se na Pavlíka:

„To ty jsi psal zprávu o Medveděvovi, co pracuje v Olečje?“

„Jo. Nelíbí se mi, soudruhu Bagrovský, jeho linie.“

„Myslíš si, že jde na to moc tvrdě?“

„Já jdu taky tvrdě. Ale jak na koho. On by ale nejradši měřil majetkový poměry mužiků na centimetry. Devět centimetrů, to je ještě střední rolník, ale deset – to už je kulak.“

„A jak by se to mělo podle tebe dělat?“

Ogloblin dospěl k názoru, že jsem byl poslán, abych přezkoušel jeho krédo. Celý ožil a jal se mi vykládat své názory.

Až do půlnoci přede mnou rozvíjel svoje teorie.

Od „přerodu rolnictva“ se dostal až k „přerodu světa“. Pokoušel jsem se z něj vytáhnout, co si myslí o „válečném nebezpečí“.

Chvíli přemýšlel a pak rázně prohlásil:

„To tady určitě existuje. Copak nevidíš, že proti nám štvou všelijaký neřády, jenom aby vyvolali záminku k válce? Vždyť se podívej, soudruhu Bagrovský, jak ta zatracená ‚kulturní Evropa‘ řve, dupe, hvízdá a vyhrožuje, když u nás někdy vezmem přes hlavu nějakýho toho kontrarevolucionáře. Hrozí nám kvůli kdejakýmu prevítovi, ale sama ‚kulturní Evropa‘ vykrádá naše zastupitelství, vraždí naše velvyslance a plná nábožný nevinnosti to pak svaluje na ‚individuální akci‘. Ale což o to, to jsou pořád ještě poměrně velkorysý záležitosti. Jenže táhle kulturní Evropa to dotáhla až na penězokazectví, padělání dokumentů a podobný věci.“

Na okamžik se odmlčel, pozorně si mne prohlédl v mé rudoarmějské uniformě a pak už klidně uzavřel:

„Válka bude. Budeme na jejich podlost ošklivě doplácet. Ale nakonec je skřípnem. Pořádně. Nejenom pracky, ale i palice se jim odkutálí do horoucích pekel.“

V jedenáct hodin mám schůzku s Pavlíkem. Mám hodinu času. Chci se podívat na „cara“ Volžina, protože s ním mám jisté úmysly.

Dojídáme večeři. Ogloblin jí moje konzervy, špek a kondenzované mléko. Pochvaluje si:

„Vy jste na tom líp. My máme sem tam bolení břicha z toho věčnýho prosa. No, za rok za dva se taky vykrmíme.“

Ukládá se k odpočinku. Je nastěhovaný u truhláře a spává na hoblici.

„No, to sem se dneska nadlábl. Pelagejo Fjodorovno,“ volá na hospodyni, „přichystej provaz, kdvby mi snad prasknul pupek.“

Přibíhá jakýsi otrhaný kluk asi tak desítiletý a huláká hned ve dveřích dospělým hlasem: „Oglobline, čekaj na tebe. Kde vokouníš?“

„Koukáš mazat, parchante!“ naoko mu vyhrožuje Ogloblin. Potom se obléká a odchází, prohodiv ještě naposledy:

„Teď už, soudruhu Bagrovský, chápeš, proč jsem s Medvedějem na kordy? Jeho politika má se stranickou tolik společnýho jako chamberlainovská.“ V duchu jsem zvolal: „Já to chápu, jen jestli ty to pochopíš!“ Ale je třeba přiznat, že Ogloblin je silný a chytrý mládenec. Ohromuje mne jeho jiskřivá energie. Dříve jsem si myslel, že revoluční zápal vydrží bolševikům tak jeden dva roky a potom pohasne. Život se sám od sebe vrátí do starých kolejí. Je v tom něco nelidského, hořet dvanáct let ve jménu něčeho, co dosud nebylo a není, ve jménu jakéhosi vzdáleného a přízračného „pozemského ráje“.

Ať je tomu jak chce, dovedu přiznat protivníkovi, co jeho jest. Kdo chce zvítězit, musí umět odhadnout nepřítele po zásluze, s jeho kladnými i zápornými stránkami.

Ogloblin buduje ráj na zemi. Už dávno věřím v nejrůznější zásadní přeměny. Ale co je mi po tom, že naši potomci si budou se smíchem pochutnávat na ruměných plodech, vzrostlých ze země, kterou já pohnojím svou krví, tělem a kostmi?

„Pozemský ráj“. Ogloblin neuznává mou možnost, moje právo využít v nekonečném proudu času svých čtyřiceti či šedesáti let života. Jen ať se ozve ten, kdo by mne chtěl tohoto práva zbavit! Povstanu proti němu se svým mečem. Setkání s Pavlíkem mne podivuhodně povzbudilo. Drží v rukou celou síť naší agentury. Dostal zprávy o pohybu sovětských jednotek a odeslal je Vorobjovovi. Každého z agentů pověřil úkolem a podle jeho propočtů bude den před zahájením vojenského povstání celý Dálný Východ odříznut od Moskvy a telegrafní i železniční spojení bude nadobro přerušeno. Zvláštní Dálnovýchodní armáda bude zničena během dvou tří dnů.

Pavlík má zprávy, že v současné době se narychlo připravuje zničení železničních mostů přes řeky Ob, Jenisej a Amur.

Je v písemném styku s jakýmsi „Rurikem“ z Moskvy. Podle jeho plánů mají být ke dni povstání v Rusku vyhozeny do povětří nejdůležitější elektrárny, aby byl ochromen klíčový průmysl a města pohřížena do tmy chladných podzimních nocí. Já jsem byl pověřen neprodleně se přesunout k okružní železniční trati. Pozítří mám být na místě.

V deset hodin třicet sedm minut dopoledne projede podle jízdního řádu v městečku Kalaš přes betonový most vlak s ešelonem rudoarmějců.

Mým úkolem je vyhodit most do povětří a zničit ešelon.

S Pavlíkem jsme se sešli na konci osady, přivedl ho tatík Paša Alaverdy.

Je to divné rozmlouvat o podobných věcech s člověkem, kterého vůbec neznáte a pro tmu dokonce nevidíte ani jeho obličej. Ale jeho hlas mi připadal známý.

Pořád přemýšlím, kde jsem slyšel ten hlas, ten zlozvyk pronášet každou chvíli tázavé „co?… co?“, dokonce i tehdy, když mlčím. Zdá se, jako by Pavlíka v nejmenším nezajímalo, o čem mluví ten druhý. Ptám se:

„Mám vzít Ogloblina s sebou?“

„Co?… Co?…“ vede stále svou Pavlík, jako by neslyšel. „Volžin vás tam zavede nejkratší cestou. Ptejte se na ‚cara‘. Celá vesnice ho zná. Co? … Co?“

Chci přinutit Pavlíka, aby mi odpověděl ohledně Ogloblina.

„Ogloblina mám vzít s sebou?“ opakuji znovu.

„Co?… Co?… řekněte Volžinovi, že vás posílá Alexandr Ivanovič Peškov. Co?… Co?…“

Ptám se potřetí:

„Tak mám vzít Ogloblina?“

„Co?… Co?… Nemluvte tak nahlas, někdo by nás mohl slyšet. Co?…“

Když jsem se vrátil, zastihl jsem Ogloblina doma. Moji lidé se už shromáždili na návsi a čekají na mne. Volám si Ogloblina stranou a povídám mu:

„Připrav se, máme nějaké jednání v Olečje!“

„Ale proč v noci?“ ptá se.

„Protože se tam dnes očekává rolnické povstání.“

„Rolnický? A proti komu?“ vykřikne ohromeně. „Proti vládě sovětů.“

„Rolníci proti sovětský vládě? Že ti to nakukal Medveděv?“

Odvádím ho kousek dál stranou, skoro až ke dveřím. Bude-li klást odpor, odvedu ho na chodbu a tam vytáhnu brovning.

„Okres mě pověřil zvláštním úkolem – utišit povstání,“ říkám.

„To je divný, to se mi nelíbí, soudruhu Bagrovský!“ volá. „Kulaci zasluhujou pořádně zmydlit záda, ale poslat hned oddíl? Nahoře si nás za to všechny pořádně podají! Tady běží o to jednoduše si s nima promluvit a vysvětlit jim… To všecko je jenom nevědomost a zaostalost. To kulaci je popichujou, neřádi zatracený, potřebovali by zvochlovat hřbet… Tady je přece zapotřebí vysvětlovat.“

Za ustavičného opakování „neřádi“, „nevědomost“ a „nahoře to dostanem“ se rychle oblékl a vyšli jsme ven, k mým lidem.

Ogloblina jsem posadil do vozu a vedle něho si sedl Andrej Fialka.

Potom jsme se zastavili pro „cara“ Volžina. Skutečně se podobá nebožtíku panovníkovi. Má jeho rezavou bradku i neklidnou čilost.

Zajímavé je jeho ustálené gesto pozvedat ruku, ohnutou v lokti, dříve než něco pronese. Vypadá jako školák, který se pokaždé přihlásí, aby mu bylo uděleno slovo. „Podřizuji se bez odmluvy,“ prohlásil, když jsem mu oznámil, že je vzat do vazby.

Jeho žena plakala, ale on ji zarazil. „Pašeňko, Pašeňko, nejni proč plakat,“ řekl jí. „Pláč ti co nejpřísněji zakazuju. Netrap se tu beze mě, Pašeňko. Víš sama, co kde vzít.“

Potom se obrátil ke mně: „Soudruhu komisaři, dovolte mi rozloučit se s manželkou. Nebo to snad sověcká vláda zakazuje?“

„Rozlučte se,“ řekl jsem.

„Můžem jen pod vaším dohledem, nebo se smíme s manželkou Pašeňkou vzdálit do sednice?“

„Jen se vzdalte,“ odpovídám a stěží zadržuji smích.

Později jsem toho litoval, že jsem mu dovolil „vzdálit se s manželkou Pašeňkou do sednice.“ Když jsem sebral Volžina, odjel jsem s polovičkou oddílu. Druhá jeho část pod velením tatíka Paši zůstala kvůli „vejdělku“. Dovolil jsem jim pouze hodinové zdržení. Avšak uplynulo už půldruhé hodiny a lidé nikde.

Vzal jsem s sebou Artěmije a vrátil jsem se do osady. Moji lidé už nadobro posmejčili všechny „carovy“ krámy. Na dvou místech vylomili podlahu, ale nic cenného nenašli. Pašeňka to podle všeho stačila důkladně schovat.

Uspořádali tedy na Pašeňku „frontu“. Pašeňka umřela. Zastihl jsem ji ležící na veliké truhle, pokryté přehozem z pestrých odstřižků.

„Pán velitel, nikdo se jí ani malíčkem netknul. Oj, na mou duši, že ne…“ hlásil mi cikán.

Věřím, že nikdo z nich Pašeňku nebil a že se zalkla přemírou milování.

Roznítila se ve mně zvědavost a ptám se cikána:

„No a co ty?“

„Já ne, pán velitel, ať mě pámbu ztresce…“

Plášť má rozepnutý. Schválně se mu dívám na břicho. Zmateně a ve spěchu přetahuje přes sebe cípy a zapíná se.

Dávám rozkaz:

„Na koně!“

Lidé jsou kromobyčejně poslušní a projevují snahu. Mnozí z nich nechávají ležet, co si „vydělali“ u Volžina.

Volžin o Pašeňčině osudu nic neví. Řekl jsem mu, kdo jsme. Nevěřil nám ovšem, ale byl svolný doprovodit nás k městečku Kalaš.

„Co nejuctivěji se podřizuju každýmu rozkazu těch, kerejm byla propůjčena moc,“ odpověděl. Hlídají ho tatík Paša Alaverdy a AnanijPekelná mašinka.

Zahýbáme vpravo od olečské cesty. Slyším, jak se na voze Ógloblin znepokojuje.

„Zůstaň sedět, hernajs doprdele,“ usazuje ho Andrej Fialka. „Šak voni věděj, kady mají jet.“

Ale už za nějaké půl hodiny Andrej Fialka přátelsky s Ogloblinem filosofuje. Už mu vypověděl svou teorii o vykořenění zla pomocí višňových sadů.

Ogloblin se směje:

„A kdopak ty sady bude vysazovat?“

„Kdo…“ bručí Andrej Fialka.

„Ptám se tě, kdo?“

„No přeci lidi je, hernajs doprdele, vysázej.“

„A kdo je k tomu donutí?“ chechtá se Ogloblin.

„A kdopak bude vysazovat ty tvoje kolchozy?“

„Chytráku, kolchozy si vybudujou sami mužici pod vedením strany a proletariát jim k tomu dodá mašiny. Ale višně? Višně?“

Andrej Fialka dlouho mlčí. Potom se přidušeně a hněvivě ptá:

„Tak to teda; hernajs sou višňový sady nahovno?“

Znám ho, pobídl jsem koně a nepozorovaně jsem dojel k vozu.

„To je nesmysl, milej soudruhu. Čirý bláznovství a nehoráznost, nic jinýho. Kdo je vůbec u vás politickej instruktor?“

Andrej ho popadl zezadu za krk, převrátil ho na vůz a zvedá nad ním tesák. Ogloblin je neschopen pohybu, jak ho ochromilo překvapení.

„Andreji!“ vykřikl jsem.

Andrej Fialka schovává nůž a hučí:

„Doprdele, višně že sou nesmysl?“

Ogloblin se vzpamatoval a křičí:

„Soudruhu Bagrovský, co je to za vtipy? Co to má znamenat?“

„Asi to, že vůbec nejsme rudoarmějci,“ povídám mu klidně.

Ale Ogloblin se dožaduje svého:

„Soudruhu Bagrovský, ptám se, co to má znamenat!“

Směji se a vysvětluji:

„Soudruh Andrej utrpěl zranění v boji s bílými. Rána ho zasáhla právě v okamžiku, kdy jejich rojnice vbíhala do kvetoucího višňového sadu. Bylo to na Ukrajině, zjara. Od té doby trpí trvalými záchvaty, jestliže s ním někdo nesouhlasí ohledně višňových sadů.“

Ogloblin se uklidnil.

„Soudruhu Andreji,“ povídá přívětivě, „tak mi teda vodpusť. Vodpouštíš? Platí? Tak dej sem teda pracku. Plácni pořádně. Platí? Vždyť já to, kamaráde, nevěděl.“

Nechávám je být.

Vpředu Volžin hlasitě vysvětluje:

„Tudyma vede nejkratčí cesta do Kalaše.“

Cesta vede jakousi mokřinou. Vpředu se napravo i nalevo třpytí zátoky, zarostlé orobincem. Sotva jsme se přiblížili, vznášejí se odtud s hlasitým šelestem kachny. Jejich černé siluety se míhají a mizí na obloze. Některé z nich dlouho a s poplašeným křikem odplouvají do dálky. Člověk sebou mimoděk trhne, když se vznesou z rákosí. Zdá se, že to nejsou kachny, ale něco ohromného a černého.

Jsme u železniční trati. Musíme čekat ještě asi dvě hodiny. Utábořili jsme se v pobořené a opuštěné usedlosti s velikým parkem, zpolovice vykáceným. Park přiléhá k vysokému železničnímu náspu.

Potok, přes nějž se klene betonový most, vytéká z velikého rybníku v parku.

Ohromné vykotlané stromy tvoří kolem rybníka souvislou stěnu. Některé z nich zpráchnivěly a zřítily se rovnou do vody.

To způsobuje, že se rybník zdá ještě víc ponurý a bezedný. Z dálky je cítit zápach hnijící vody. Listí se svinulo chladem, opadalo a téměř neslyšně šustí v alejích.

Vypadá to, jako by se stromy v parku navzájem objaly černými spáry a teď čekají poslední úder kruté zimy.

Zdá se mi, že za noci musí po cestičkách, zarostlých kopřivami, bloudit někdo bledý v bílém rouchu.

Je to všechno bláznovství, ale takový je můj dojem. Nacházím v tom sebeklamu důležitý a tajný smysl.

Život je jako nahá žena. Pokaždé je zapotřebí přikrývat ho mlžným závojem.

Vzpomněl jsem si na svůj rodný park ve Vasilkovském. Také tam bloudí za noci bledý stín mého smutku. Smutku proto, že jsem své nepřátele nepostřílel, ale jen mlátil ubohým karabáčem.

Proto smutku, že:

Všechno je podupáno, prodáno, zrazeno,

vzduchem krouží černá peruť smrti…

Dusím se nenávistí. Dech mám sípavý. Rychle se vracím k lidem. Však on mi komunista Ogloblin uvěří.

Ogloblin sedí ve voze. Drží velký, rzivý javorový list a něco potichu vypravuje mým lidem. Poslouchám. Vysvětluje jim, jak strom dýchá a proč je svrchní strana listů lesklá, zatímco spodní je matová.

Když mě spatřil, zmlkl, pohlédl mi do očí a zničehonic zbystřil pozornost.

Přicházím k němu. Sklání hlavu a tiskne list mezi dlaněmi, jako by chtěl na něj zapískat.

Zeptal jsem se ho:

„Oglobline, už věříte?“

Zvedá hlavu, znovu mi pohlíží do očí, potom se odvrací, zvedá palce sepjatých dlaní a silně do nich fouká.

Javorový list vysoce a odporně píská. Ogloblin mi uvěřil, ale nechce odpovídat.

Rozzuřilo mě, že odmítl odpovědět, a to právě tímto způsobem. Počínal si úplně prostě, dokonce ničím nedal najevo, že odmítá odpovědět.

Nezahvízdal na list proto, aby ukázal, že ignoruje mou otázku, ale prostě proto, že když už jednou stiskl list mezi dlaněmi, cítil potřebu z nedostatku jiného zaměstnání na něj zapískat. Jako bych já už pro něho neexistoval.

Ptám se znovu:

„Věříte?“

Sklonil hlavu, zahleděl se na nápravu bryčky a pokouší se rozemnout v dlaních list. Ruce se mu chvějí. Rozčiluje mne ještě víc, že se vůbec nepokouší zamaskovat svůj strach a chvění rukou.

Rozmáchl jsem se a udeřil ho bambusem.

Ogloblin vyskočil a vteřinu na mne pohlížel. Nepochopil jsem, co má za lubem. Ještě okamžik – a pak se na mne vrhl, povalil mne, popadl za vlasy a zaklonil mi hlavu dozadu, až jsem se týlem dotýkal zad.

Moji lidé se nestydatě smějí.

Ještě vteřina a praskne mi hrdlo. Ale už jsem volný. Na Ogloblinovi sedí Volžin. Popadl ho také za vlasy a stejně mu zaklonil hlavu až k lopatkám.

Volžin zběsile vřeští a bradka se mu klepe. Jeho vřeštění pomalu přechází v slova:

„Vaše blahorodí… Vaše blahorodí…“ chroptí nepříčetně, zatímco tiskne Ogloblina. „Vaše bla… horrr…“

Vyskočil jsem a křičím:

„Roztrhněte je!“

Pokoušejí se Volžina odtáhnout, ale ten se křečovitě zaryl prsty do Ogloblinova límce. Chatrný oděv praskl. Volžina zvedli do vzduchu a odtrhli ho.

Celý se třese zuřivostí a chraptivě drmolí:

„Va…vaše blahorodí, proč jste mi to nevysvětlil…

Já myslel, že mě chcete jen tak nachytat… Vaše blahor…“

S kňučením se znovu vrhá na Ogloblina a zarývá se mu do krku. Znovu ho musejí odtrhnout. Ogloblinova košile je na cucky a na prsou má krvavé stopy po nehtech.

Přichází AnanijPekelná mašinka a s ním cikán. Ananij hlásí:

„Drát sme natáhli támle k tomu jasanu na paloučku. Votáď bude líp vidět, jak se přibližuje.“

Dívám se na hodinky. Ještě je brzo.

Cikánovi dávám rozkaz, aby odvedl lidi a rozložili se v rojnici z obou stran podél trati.

Andrej Fialka a Ananij odvádějí Ogloblina k jasanu, kde je baterie a telefonní přístroj.

Volžin se motá pod nohama mého koně. Už je trochu klidnější a ustavičně opakuje:

„Snad ho nechcete pustit? Vaše blahorodí, to by byla hrozná hloupost.“

Je půl jedenácté. Za sedm minut má přejet přes most vlak. Zdá se mi, že už slyším jeho vzdálený a těžký hukot.

Je mi hrozně při pomyšlení, že bolševické vlaky jezdí s ďábelskou přesností.

To v Rusku nikdy nebývalo, protože na vlak se každý díval jako na poštovní dostavník.

Pustil jsem se poklusem za Ananijem a Andrejem Fialkou. Za mnou pěšky utíká co může Volžin. Žadoní, abych ho pustil k Ogloblinovi.

Pustím ho. Chce se mi poznat jeho zášť až do dna.

Když jsem dojel a slezl s koně, Ogloblin přece jen na mne pohlédl.

Potom se odvrátil k Andreji Fialkoví, dávaje teď už schválně a okatě najevo své opovržení.

„Soudruhu Andreji,“ řekl, „pojď, zakouříme si trochu, kamaráde. Teď nám dvěma už nic nezbejvá než to kouření.“

Vzpomněl jsem si, že když jsem seděl doma u Ogloblina, odmítl kouřit a řekl, že je nekuřák.

Andrej Fialka před ním uhýbá očima, ale zakouřit mu dal.

„Ze ti ale popletli makovici, jen co je pravda, chlapče,“ protahuje zpěvavě Ogloblin.

V dálce rytmicky duní vlak. Jeho zvuk jako by něčím naplňoval pustou dálavu a oživoval ji.

Sedám si k baterii a Ananij k telefonu.

To, co se přihodilo, by bylo možno nazvat… Ne, to nelze nijak nazvat. Ne, to se přece nemohlo stát. Tak to nebylo. Všechno proběhlo podle mého přání.

Nemohlo být to, co bylo.

Stal jsem se obětí své hlouposti a především obětí své záliby v rafinovaném vychutnávání požitků.

Kvůli této zálibě jsem vzal s sebou Číňana, snícího o bolševicích, a vedl jsem ho do boje proti jeho ideálu.

Táž záliba mne nutkala vláčet s sebou Ogloblina, místo abych to s ním skoncoval už včera v mokřině.

Ale s čím srovnat rozkoš, kterou jsem zakoušel, když jsem se smíchem dokazoval Ogloblinovi, že nejsme rudoarmejci?

S čím srovnat tu těžko vysvětlitelnou radost, když mu pojednou pod mým upřeným pohledem stydla krev v žilách?

Nebo se mi to snad všechno jenom zdálo?

Ne, všechno dopadlo tak, jak jsem chtěl.

Ne, bylo to tak, jak se to stalo.

Ne. Ne. Ne.

Nebylo tomu tak.

Nehorázná skutečnost se mi směje do očí Ogloblinovými zkrvavenými ústy.

Nehorázná skutečnost klade k mým nohám zkrvavený cíp bílé košile, kterou Ogloblin tiskne ve vychladlé už pěsti.

Ne. Nechci.

Nebylo to, co bylo.

Čemukoliv z toho, co předcházelo, odmítám věřit, sice v mém mozku něco praskne a já zešílím.

Nic z toho si nechci pamatovat, o ničem nechci vědět.

Všechno bylo tak, jak jsme to připravili. Jak jsem to já naplánoval.

I napříště bude všechno probíhat se zdarem a v klidu.

To je to hlavní. Všechno proběhne klidně, stotisíckrát klidně, milionkrát klidně…

Jsem klidný. Všechno poplyne hladce a Bez zádrhů, jako dřív.

Hlavní věc je, že věřím, že tam u mostu proběhlo všechno tak, jak jsem určil.

A přece nevěřím.

Věřím, nebo ne? Budu počítat do desíti: jedna… dvě… tři…

Na tom přece, k čertu, nesejde.

Všechno je klidné. Všechno je jako dřív.

Důležité je, že všechno, co se kolem mne děje, je něco vedlejšího, zbytečného a za mák na tom nezáleží.

Dnes v noci se podřezal Andrej Fialka. Našli ho ráno. Seděl v křoví, rozvalený na pružném větvoví.

Student vyňal z jeho těla tesák a přistoupil ke mně.

„Teď už bych dokázal… člověka…“ řekl pevně.

Pohlédl jsem mu do očí. Ano. Teď už to dokáže.

Už podle očí okamžitě poznám lidi, kteří to dokáží.

„Vezmeš si Andrejův kulomet, cikán ti ukáže co a jak,“ povídám gymnasistovi.

Suše a uctivě mi poděkoval.

To však není důležité. Důležité a zajímavé je vědět, kdy se Andrej Fialka usadil v keři.

Posadil se tam úmyslně a potom teprve bodl, nebo se tam tak zdařile uvelebil až dodatečně?

Na návrh tatíka Paši Alaverdyho jsme se rozhodli pochovat ho tak, jak je, „posazenýho v haluzí“, jinými slovy – nechat ho být.

Cikán sedí před ním na zemi, před nikým se neostýchá, pláče a stejně jako kdysi na Andrejově dvoře, i nyní stále opakuje, bušíc se do prsou:

„Jojojoj, těžký kříž nesu …“

Náš poeta shromáždil kolem sebe lidi a chystá se přednést báseň na paměť Andreje Fialky.

„Je to, pánové, napsáno blankversem,“ vysvětluje. „Není to báseň ode mne, ale hodí se pro tuto příležitost, je smuteční. Pamatujete se, pánové, na dědu Epifana, co pořád mluvil o krematoriu? Půjčil jsem si tehdy od něho časopis… Tak tedy, když dovolíte, já bych začal.“

Přednáší cosi pohřebního, je to o vojenském hřbitovu, na němž za temných nocí s praskotem padají prohnilé kříže.

Student skončil. Mnich huhňá:

„Z tý básně, kamarádi, jasně vyplývá, že celej svět není než hřbitov a putyka. I restaurace je putyka.“

„A lidi sou balící,“ dodal kdosi. „Všici sakumprask,“ potvrdil další. „A pámbu je bandita,“ vesele zahuhňal mníšek. „Taky sakumprask,“ vykřikl znovu předchozí. A cikán sténá: „Ojojoj, těžký kříž nesu …“

Vím, proč umřel Andrej Fialka. Ogloblin ho napojil jedem, a to tím nejstrašnějším – jedem pochyb o sobě samém.

Tímhle jedem bolševici napojili mě, moje lidi, celou Evropu a celý svět.

Je to jed pochyb o řádu a zákonech, kterými se po staletí lidstvo řídilo.

Rozkřikli do celého světa:

„Všecko je jinak, než si myslíte.“

Potom vzali na ruce Rusko, zmučené válkou, hladem a hmyzem, ukázali je celému světu a oznámili:

„Dávejte pozor!“

Celý svět se zatajeným dechem čeká.

V Rusku teď jezdí vlaky přesně, podle jízdního řádu.

Teď už je na všechno pozdě, protože jed vykonal své.

Ty vysušená anglická tresko, vidím za tvými zády strašný přízrak.

Zvedá svůj ocelový palcát nad tvým malomocným týlem.

Jsme v kolchoze. Ve skutečném, opravdickém kolchoze, jednom z těch, o nichž se povídá tolik neobyčejných věcí.

Zajímavé však je, že takový kolchoz je ta nejobyčejnější věc na světě a všechno v něm je přirozené jako sám život.

Na dvou mlátičkách se mlátilo obilí přímo pod širým, nebem. Bubny byly seřízeny do jednoho širokého proudu tak, že obilí se vršilo na dvou haldách souběžně vedle sebe.

U žentouru poháněli koně s veselým a rozpustilými pokřikováním dva kluci. Jeden z nich mi připomínal pasáčka, kterého zastřelil tatík Paša Alaverdy.

Náš příjezd ho zřejmě povzbudil, a protože se chtěl pochlubit svou zdatností, začal pohánět koně ještě horlivěji, práskaje co chvíli bičem. Oči mu hořely a celá jeho postavička se zdála říkat: jen se koukněte, jak jsem pilný a jak dovedu zacházet s bičem.

Zneklidnění koně u jeho žen touni se dali do klusu. V bubnu to pronikavě zaskřípělo.

„Né tak rychle! Pomalejc!“ zavolal vysoký, urostlý chlap, který podával do mlátičky.

Přibrzdil buben nerozvázaným snopem, ale snop se zasekl. Ozvala se tlumená rána a současně vyletěla nahoru celá otep slámy.

„Povídám, pomalejc! Vylámou se zuby!“ zvolalo znovu chlapisko.

Přistoupil k němu Artěmij, rozepjal si blůzu a něco mu křikl do ucha. Mužský se usmál. Zuby v jeho zaprášeném obličeji se nezvykle třpytily. Přenechal Artěmijovi svoje místo.

Artěmij popadl rozvázaný snop, přidržoval ho levou rukou a pravou velmi obratně odděloval velkou hrst, bleskově ji rozprostíral na plošině bubnu a hned ji postrkoval klasy napřed mezi ozubí.

Mužik ho popleskal po zádech.

Artěmij se ohlédl s širokým a šťastným úsměvem.

Mužik přistoupil k nám:

„Honíte Černýho šakala, soudruzi?“

„Šakala nebo psa, se vším sme spokojený,“ ozval se cikán.

Přijíždím k tomu člověku, abych něco vyzvěděl, ale on zatím upozorňuje:

„Navečír nám tu pomáhal voddíl soudruha Makara. Koukněte, jakej stoh nakupili. Ale jak nakupili! Ten nepropustí ani krapku vody. Ty taky pronásledujou šakala.“

Mužik by nás rád popíchl, abychom jim pomohli mlátit. Říkám mu:

„Nemáme kdy. Kudy se dal oddíl soudruha Makara?“

Mužik neodpověděl hned. Nejdřív se obrátil na moje lidi:

„Soudruzi, helejou se, mrskněte zatím sebou, dokavád si to tu nevobjasníme, a přineste každej votejpečku. Naši si zatím narovnaj hřbety.“

Lidé na mne tázavě pohlížejí, nerozhodně slézají s koní a jdou nosit „votejpečky“. Ženské jim nakládají slámy dvakrát víc, než unesou, naschvál jim přidržují otepi násadami, a když někdo z nich podlehne té zátěži, ženské se chechtají:

„To nemáš moc silnej pupek! Kampak se chceš hrabat na bělogvardějcové.“

Mládenec napíná síly a pokouší se nahodit si otep na rameno. Ženské rázem pouštějí otep a zezdola ji nadhazují násadami. Otep letí mládenci přes hlavu a on padá na ni.

A zase chechtot.

Jaká dravá, ďábelská vitalita!

Mužik mi říká:

„Soudruh Makar vodjel podle všeho do Krumenskýho sovchozu vochraňovat tamější fabriku. To je, holenku, ňáká fabrika!“

Zvědavost mne pokouší, abych se ho zeptal na život v kolchoze. Ale moje otázka vyzněla dost neobratně:

„Tak co, jak si žijete v kolchoze?“

„Jak si žijem?“ podivil se. „Dyť si to viděl sám. Vo rachotu nejni nikdy nouze, makáme v jednom kuse.“

Nevím, co mám v podobném případě odpovědět, a dávám rozkaz, aby se lidé shromáždili.

„To ste si tu moc nepobyli,“ volá chlapík na rozloučenou a jde vystřídat Artěmije.

Vyrazili jsme, ale Artěmij pořád okolkuje u bubnu, cosi chlapíkovi vysvětluje a ukazuje přitom na řemenici.

Posílám pro něho cikána. Artěmij se vrací a zlostně po mně loupe očima. Rozumím mu. To se v něm ozvala mužická láska k práci a já z něho musím to zvíře vyštvat.

„Artěmiji,“ rozkázal jsem, „seber zápalnou četu a vrať se zpátky!“

Pochopil a polekaně se na mne obořil:

„Pročpak jich máme… jenom ať mlátěj!“

Opakuji s důrazem na každém slově:

„Artěmiji, seber svoje lidi a vrať se tam!“

„Jezuskote, dyť je to chleba. Dyť je to přeci chleba!“ zvolal.

Přijíždím pomalu k němu. Zarazil se a suchým, chraplavým hlasem velí:

„Zápalná četo, za mnou!“

Pětice kluše za ním do kolchozu.

Za čtvrt hodiny slyšíme křik, ječení a výstřely. Konečně se na bezvětrné obloze začíná rozlézat ohromné, narudlé mračno dýmu. Potom vyšlehlo krvavé křídlo plamene.

Naši klušou zpátky. Artěmij se obrátil v sedle, bez ustání švihá koně a ohlíží se zpět na kouř a plameny.

Artěmijův kůň zjankovatěl a řítí se přímo na mne a na cikána.

„Umačkáš nás, joj, umačkáš, Artěmij!“ křičí na něho tatík Paša Alaverdy.

Artěmij strhl koně, přelétl nás nepřítomným pohledem, vytrhl mauzer a namířil jej nejprve na mne, potom na cikána, pak znovu na mne a opět na cikána. Jako by si nemohl vzpomenout, na koho z nás chce vlastně vystřelit.

Udeřil jsem ho bambusem přes ruku. Artěmij padá s koně a současně s tím se rozléhá jeho planý, ale strašný výstřel.

„Seber mu mauzer,“ nakázal jsem cikánovi.

Lidé se shlukli a na něco čekají. Gymnasista přijíždí ke mně a tiše říká:

„Chcete vědět, co bych dokázal teď?“

„Do sedla!“ křičím na Artěmije.

Artěmij pokorně vstává a leze na koně.

„Veď nás do Krumenského sovchozu!“ poroučím mu.

Artěmij se široce pokřižoval a předjíždí do čela oddílu.

Cestou do sovchozu jsem zjistil, že nás pronásledují ještě dva oddíly.

Okolnost, že jsme pokládáni za rudoarmejce, mi pomohla určit početní stav nepřítele.

Co mi zbývalo? První možnost byla postupovat vpřed za noci, ale v tom případě budu mít svázané ruce, nebudu moci nic podnikat a navíc nemám nikde záruku, že nebudu nečekaně napaden. Druhá možnost znamená neprodleně zamířit k hranicím a bojovat jen v případě nutnosti. Avšak co mě v tom případě čeká, až se vrátím? Vorobjov a anglický důstojník uspořádají na mou počest slavnostní večeři, budou provolávat slávu hrdinovi a u večeře mě otráví jako loni jednoho plukovníka, který zvěděl příliš mnoho důvěrných informací.

Zbývá mi jediná možnost, a to přejít do útoku. Tím spíš, že bolševici zřejmě podceňují mou sílu a nepřikládají nám příliš velký význam, snad dokonce v legendárního Černého šakala ani nevěří, jinak by Makarovi rudoarmejci přece nemohli otálet takovou dobu v kolchoze.

Ano, takhle to udělám. Obsadím sovchoz a to bude moje základna.

Potom ho podpálím. Po spatření záře se objeví moji pronásledovatelé v domnění, že jsme už sovchoz opustili, a já jim připravím pěknou léčku.

Od sovchozu nás dělí rokle. Na jejím dně teče uzoučký potok. Nekryti jedeme dolů k lávce. Je nás polovina, druhou část lidí jsem nechal v záloze. Vidíme jenom střechy budov.

Na protějším břehu skládá skupina rudoarmejců jakési velké balíky do stohů a zpívají si k tomu něco rozpustilého.

Zpozorovali nás, ale nepřikládají nám žádný význam a zpívají dál.

Když jsem došel naproti nim, zavolal jsem:

„Kde najdu soudruha Makara?“

Několik hlasů mi se smíchem odpovídá:

„Tadyhle. Maká v plstírně, zapřáhli ho tam.“ A zase spustili:

Teta Moťa

má palici střapatou

a zadnici špičatou.

Přecházíme lávku a vystupujeme nahoru. Sovchoz tu leží jako na dlani. Nízká, protáhlá stavení, většinou nová, postavená z trámů. Vítá nás ohromný nápis:

ZA KOUŘENÍ VOKOLÝ STAVENÍ JE RUBL POGUTY.

Mezi dělníky se to všude hemží rudoarmejci. Mají to ti bolševici samorostlé představy. Koho má vlastně armáda vychovat? Vojáky, nebo nádeníky?

Existuje základní princip pro vojáka kterékoliv kulturní země: voják má být v co nejmenším styku s civilním obyvatelstvem. Jak potom bude v případě povstání střílet do obyvatel, s nimiž se, tak jako rudoarmejci, trvale stýká při práci?

Hned dokážu bolševikům nepraktičnost jejich zásad.

Odkudsi se vynořil cikán. Byl na rozvědce a stačil už prosmýčit všechna zákoutí.

„Pán velitel, tam u tej věžičky je samotinká hlídka.“

Čtyři rudoarmejci táhnou obrovský kotouč ostnatého drátu a přitloukají ho ke kůlům, aby ohradili oseté pole. Volám schválně co nejhlasitěji:

„Kde najdu soudruha Makara?“

„Pojeďte sem… Ke kterýmu útvaru patříte?“

Pobízíme koně do klusu a za minutu jsme u cíle.

Pušky a kulomet stojí připraveny pod stříškou třídicího stroje.

Třetina lidí slézá s koní a uvazuje je. Za chvíli utvoří rojnici. Zůstanu s nimi a gymnasista také. Odtud uvítáme prchající palbou. Ti na koních v okamžiku obklíčí sovchoz vnitřním kruhem a podaří-li se někomu proniknout, narazí na zbytek mých lidí, kteří obklíčili sovchoz širším kruhem.

Abych hlídku nepolekal, volám znovu:

„Kde je soudruh Makar?“ Mezitím šeptám studentovi:

„Vyřiď ho tesákem!“

Gymnasista přistupuje k hlídce. Rudoarmejec ho hrubě okřikuje:

„Kam lezeš? Neznáš předpisy?“

Student se nerozhodně zastavil.

Kdepak, tohle není Andrej Fialka…

Velím jezdcům:

„Poklusem vpřed!“

Cikán spěšně vkládá do thompsonu zásobník a po zbojnicku huláká:

„Za mnóóu, obklíčit…“

Na okamžik všechno utichá, je slyšet jenom klapot kopyt.

Pálím do hlídky dávku z kulometu. Kulky vojáka přesekly v pase, takže než upadl, zlomil se.

Student přiběhl k němu a s polekaným výkřikem do něj pohroužil tesák.

Potom vstal a vítězně se rozhlédl.

Vyzkoušel si to a teď už mu to půjde.

Je poplach. Rudoarmejci běží k puškám.

Zbývá nám jen jediné – uvážená a přesná střelba.

Asi za deset minut palba ustala. Je konec, sovchoz je v mých rukou. Lidé „šacujou“. AnanijPekelná mašinka obřadně a beze spěchu okukuje třídicí stroj, kroutí hlavou a poznamenává:

„To se podívejme, kterak je to šikovně vymyšlený.“

Mníšek kdesi vyštrachal silné zvětšovací zrcadlo na holení a zhlíží se v něm, čechraje si bradku a podrbávaje se ve vousech.

Znenadání vyšel zpoza rohu rudoarmejec v dlouhém jezdeckém plášti a blíží se ke skupině mých lidí.

Plášť má rozepnutý a je prostovlasý.

Podle brašny a prýmků, ale hlavně podle dlouhého pláště podivného střihu usuzuji, že je to velitel.

Kráčí klidně, vysoký a smutný. Tvář má zaprášenou, jak pracoval, ale přesto je vidět, že je smrtelně bledý.

Stačil už pochopit, co se zběhlo.

Moji lidé jsou jeho zjevem otřeseni.

„Kdo je velitel?“ ptá se.

Lidé ukazují na mě a on ke mně kráčí.

„Stůjte!“ vykřikl jsem.

Zastavil se a sklonil hlavu. Uchvátila mne jeho povýšená rozhodnost a sebekázeň, podmanivá ve své prostotě.

Rozhoduji se darovat mu život.

„Důstojníku, odložte brašnu a zbraň,“ poroučím mu.

„Brašna je už prázdná a zbraň je tady …“

Vytahuje ruku s pistolí a v okamžiku na mne míří. Vytušil jsem jeho pohyb a padám nezraněn. Pálí ještě čtyři dávky na Ananije a moje lidi. Potom si rozhaluje levou stranu pláště, klade dlaň na prsa, vráží si ústí pistole mezi ukazováček a prostředník a tiskne kohoutek.

Vidím, jak se zachvěl a přikrčil, než vyšla rána.

Obstoupili jsme ho. Je ještě živ a tiše sténá, ale leží bez hnutí.

Student se na něho vrhá s tesákem. Hnusí se mi. že tak otrocky převzal zvyky Andreje Fialky, a zarážím ho:

„Táhni!“

Skláním se nad velitelem, zvedám jeho levou ruku a z droboučké pistole mu pálím ze strany pod paži dvě kulky v ocelovém plášti.

Velitelova rozhodnost mi připomněla Ogloblina. Veškerý můj sebeklam se tříští na kousíčky o chladnokrevnost těchto lidí. Tam u železničního náspu se to tehdy odehrálo takhle: vlak se s rachotem vyřítil za lesem. Už byl nějakých padesát metrů od mostu. Skláním se nad baterií a Ananij nad telefonním přístrojem, abychom pro jistotu vyslali dvě jiskry. Ogloblin, který dosud pokuřoval s Andrejem Fialkou, nečekaně přiskočil k drátu a překousl ho. Snad mu k tomu pomohlo jakési křečovité vypětí. Popadl druhý drát a rozběhl se k náspu. Za sebou vleče poskakující telefon a baterii. Střílím po něm, ale bez výsledku. Jsem příliš vzrušen. Vidím, jak překusuje i druhý drát. U potoka zahazuje baterii i telefon do vody.

Vtom ho dohonil Volžin.

Stmívá se. Je stejné bezvětří jako za dne. Dávám rozkaz k zapálení sovchozu. Začíná hořet máslárna.

Mléčně bílý plamen příšerně hučí, jak hoří ohromné bedny s máslem. Oheň zachvacuje celý sovchoz. Obloha je v okamžení černá, ale potom začínají tmu prořezávat obrovské snopy záře.

Dávám dohromady lidi a chystám léčku.

Vtom se začíná rozlézat nesnesitelný zápach. Už vím. Artěmij podpálil dva obrovské stohy vlny.

Zase vlasy, zase srst.

Děsí mě to. Měním své rozhodnutí a rychle opouštím sovchoz.

Moji lidé jsou rádi, že odjíždíme.

Slézáme do rokle k lávce.

Vlna hoří žlutým škvířivým plamenem.

Dole se nedá dýchat. Jasně si představuji hrůzu lidí zahalených dusivým plynem.

Přecházíme v cval.

Ráno nás zastihlo v lesnatých kopcích, nedaleko místa, kde nás děda Epifan bavil svými fantaziemi o pánubohu a krematoriu.

Probudilo mne vytrvalé vrčení vrtule, které se hned vzdalovalo, hned zase přibližovalo.

(Neuvěřitelné je, že se mi nikdy nic nezdá. Nebo snad zdá, ale žádný sen, ani sebemenší příhodu si nepamatuji.)

Někteří z lidí jsou už také vzhůru a naslouchají řevu vrtule.

Letadlo však odtud nevidíme.

Dal jsem rozkaz vzbudit lidi a připravit se. Roklina, v níž jsme se k ránu zastavili, je pro pozorování z letadla dostatečně otevřená.

Uběhlo několik minut. Lidé sedají na koně, kteří nepokojně pohazují hlavami a tiše frkají. Jsou ještě příliš divocí a nevědí, odkud přichází ono podivné a strašné hučení.

Tu se najednou zvuk řítí přímo na nás a v minutě je stroj nad námi. Zřetelně rozeznávám pilota i pozorovatele.

Letadlo stoupá výš, opisuje kruh, potom se snáší nad nás a opisuje několik malých kruhů.

Jsme odhaleni.

Vtom jsem si všiml něčeho ohromujícího. Na křídle letadla, tam, kde je rudá hvězda, visí jakési plátno. Povívá jím vítr a pod ním je vidět tříbarevný kruh.

Jsem ohromen svým objevem. Nejednou jsme zakrývali stejné tříbarevné kruhy plátnem, na němž byla namalována rudá hvězda, a dělali jsme rozvědku u bolševiků.

Sundávám přilbu a vyhazuji ji do výšky.

Letadlo se přibližuje těsně k nám, pak prudce stoupá a dolů padá podlouhlý zelený předmět – lepenkové pouzdro s instrukcemi.

Stroj znovu klesá. Chtějí vědět, zda bylo pouzdro doručeno v pořádku. Vyhazuji je několikrát do výše.

V pozorovací kabině jsem zahlédl dva kulaté okuláry dalekohledu.

Myslím, že jsem poznal pozorovatele.

Řekl bych, že je to anglický námořní důstojník.

Ale ať je to kdo chce, probudil ve mně jakousi radost a naději.

Stroj nabírá výšku, zmenšuje se a letí teď rovnou čarou pryč. Je už daleko. Beru si dalekohled a provázím ho žehnajícím pohledem.

Ale asi jsem ho uřkl, protože zčista jasna se před letadlem objevují tři bílé, podlouhlé obláčky dýmu.

Slyším vzdálené trojité zadunění zezdola a rovněž trojité, ale tišší a praskavější shora.

Protivník zpozoroval nepatřičné chování mých přátel a pálí do nich z protiletadlového děla.

Znovu vyšlehly tři bílé chomáče, tak nečekaně, jako by se na jasné obloze zničehonic objevily tři malé mráčky.

Letadlo dělá bezmocné přemety a klesá dolů. Střelba ustala.

Věděl jsem ale, že je to pouhý manévr. Neposlali by špatného pilota. Letadlo předstíralo nemohoucnost a teď poletí při zemi.

Zase tři chomáče vpředu a ještě tři. Stroj nabírá výšku. To opět znamená zdržení další střelby. Potom se objevuje šest chomáčů najednou a ozývá se mocnější zadunění. Letadlo nechává obláčky za sebou a míří výš. Najednou se však na obloze ztrácí a během vteřiny nevidím nic než jeden velký chomáč bílého dýmu.

Letadlo klesá nesmyslně a nepochopitelně klikatou čarou.

Čekám. Chovám ještě jakousi naději, že pilot zase manévruje.

Ale letadlo klesá tak. že už je nevidím za vršky stromů.

Namlouvám si, že letí při samé zemi. Zavírám oči a snažím se představit si, jak došlo k poslední explozi. Proč jen nebylo najednou letadlo vidět?

A v duchu beznadějně volám: „Možná, že k výbuchu došlo za letadlem a ne vedle něho.“

Připomínám si lepenkovou trubičku. To odvádí moje myšlenky od osudu mých nebeských poslů.

Pouzdro je obaleno pogumovaným hedvábím a zalité stearinem. Jsou k němu připevněny dvě ocelové kuličky na šňůrkách jako závaží, které má umožnit téměř kolmý pád.

Lidé mne obklopili a dychtivě čekají, co je nového.

Vzkaz mě zklamal. Čekal jsem něco velikého a zevrubného, nebo alespoň nějaký obyčejný neslužební dopis od někoho.

Ale od koho?

Kdo by mi mohl poslat „neslužební“ dopis?

Znám se snad s lidmi – nebo třebas jen s jediným člověkem – od nichž bych mohl takový dopis dostat?

Ale co dopis, stačil by malý lísteček! Odkudkoliv a od kohokoliv. Třeba i od mého nepřítele. Třeba od té vysušené anglické tresky, třeba s proklínáním od ženy, kterou jsem zmrzačil karabáčem na psy.

Dispozice jsou stručné.

Jak Pavlík oznamuje, vypukne sedmnáctého rolnické povstání. „Povstalce neprodleně veďte jihozápadním směrem, k Daurii. Přidají se k vám vesnice, kterými budete procházet. Asi šestnáctého nebo sedmnáctého budou do Olečje dopraveny bedny se zbraněmi. Další zásobení zbraněmi je zajištěno. Obce, které se postaví na odpor, vezměte útokem a zbraně poskytněte pouze dobrovolníkům. U Obegajtuje se k vám přidá větší počet regulérní armády. Velením jste pověřen vy.“

S podpisem si nevím rady.

Jak přečíst ty klikyháky? Není dokonce poznat, je-li psán azbukou či latinkou.

K čemu je ten zbabělý pokus utajit šídlo v pytli?

Jestliže ta anglická vysušená treska ví, že devatenáctého, dvacátého nebo pětadvacátého vypukne otevřená válka celého světa s bolševismem, co jej nutí, aby jako pes zbaběle schovával ohon mezi nohy?

Tady máme v celé podlosti to rytířství synů Albionu i těch ostatních.

Čím se mohou vyrovnat ti drobní zlodějíčkové skutečně hrdinské smrti „soudruha“ Makara, který se klidně chystal zabít mne, velitele, před očima celého mého oddílu?

Statečnost mého nepřítele byla opravdu bohatýrská, slovanská.

Za dne byl cikán na rozvědce v osadě, odkud jsme odvezli Ogloblina, a v Olečje.

Za soumraku se vrátil a referoval:

„Žádný jednotky nejsou vidět, pán velitel. Ale osada se musí obejít, pán velitel.“

Ošívá se však a vypadá poplašeně.

Domýšlím se, že tatík Paša by rád přede mnou cosi utajil a že je to podle jeho mínění věc pro mne velmi nepříjemná. Donutil jsem ho však, aby pověděl všechno. Řekl suše a důrazně:

„Odvezli Medveděva.“

„Jak to odvezli?“

„Prostě ho spakovali, pán velitel.“

„Odvezli?“ opakuji znovu. Cikán pochopil moje leknutí, ale nechce, aby moji zaraženost někdo zpozoroval. Začíná z jiného konce:

„Musíme je obejít, pán velitel. Rozdali jim zbraně. Musíme obejít osadu.“

Potlačuji svůj strach a pokouším se mu vysmát.

„Čeho ses tak polekal? Té hrstky luzy s flintama?“

„Zlý jsou, jojoj, zlý, pán velitel,“ ohradil se. „Jeden, takovej surijózní, furt vyhrožoval. Jak prý vás chytíme, tak vám napřed polámem všechny klouby za Ivana Sergejiče, to jako, za Ogloblina. Takto, pán velitel, každý kloubeček zvlášť… rup,“ znázornil mi cikán. Potom odešel a dlouho si s očividnou bolestí zalamoval dozadu prsty, aby vyzkoušel, jak dalece se mohou ohnout opačným směrem.

Také moji lidé pojednou ztichli a mlčky a neklidně jej sledují.

Nezneklidňují mne tyhle báchorky, ale jiná věc. Všechen zahraniční tisk povykuje, že se v Rusku chystá rolnické povstání proti bolševikům, a zatím bolševici bez rozmýšlení rozdávají kolchozníkům zbraně, ke všemu ještě v oblastech, které jsou vystaveny nájezdům band. Jak tomu rozumět? Jsou bolševici blázni, nebo je celý ten povyk o nové občanské válce v Rusku pouhá zběsilost šmoků?

Nezbývá mi než dokázat svým lidem, že to s tím malováním čerta na zeď nebude tak zlé, jinak bude celý oddíl morálně ochromen strachem z namalovaného bubáka.

Oznamuji, že teď hned potáhneme na osadu.

Lidé jsou poslušní, ale chystají se velice pomalu a na každém je vidět vroucí přání raději se osadě vyhnout.

Pokouším se zvednout jim náladu žertem:

„Za světla u nich povečeříme a až se setmí, Artěmij se svou zápalnou četou je kapku ohřeje. Je přece zima a kolchozníci kožichy nemají.“

Ale můj žert je nerozveselil, naopak ještě zdvojnásobil jejich zamlklost.

Potrpím si na noční akce. V noci a pokud možno navíc za mizerného počasí jsem nikdy neutrpěl porážku.

Už jsem se chystal, že se zdržíme do setmění, ale pak mne napadlo, že by si to lidé mohli vykládat jako zbabělost před tlupou ozbrojených mužiků.

Kdyby to pochopili takhle, nestálo by to teprve za nic.

Vyskočil jsem do sedla a volám:

„Usnuli jste, nebo co? Tak alou, pohněte sebou!“

Je pozdní soumrak. Obloha je však bílá a tak je docela světlo. V noci bude určitě padat sníh. Chvílemi se mi zdá, že sněhové vločky už poletují a občas mi studeným bodnutím rozněcují tváře.

Jedeme přímo po cestě, bez nějakého skrývání. Asi sto kroků od osady vyskakuje ze škarpy mládenec a ně-, jakých dvacet kroků nám běží naproti. Má na sobě dlouhý selský kožich a pod ním schovává pušku. Jednou rukou si stále přidržuje cíp a snaží se, abychom nespatřili jeho zbraň a pokládali ho za pokojného obyvatele.

Náš otevřený postup mu dělá starosti.

„Hej!“ volá rozpačitě.

„Hej!“ popichuje ho někdo z mých lidí.

Chlapci zřejmě vadilo naše mlčení, a teď má radost, že se na jeho zavolání někdo ozval.

„Vy nejste Černí šakalové?“ volá znovu rozpačitě.

Teď jsem teprve pochopil, že v příkopu číhá záloha. Chápu jejich situaci – mají strach, aby místo Černého šakala nezačali pálit po rudoarmejcích.

Potřebuji získat ještě padesát nebo sedmdesát kroků, pak moji lidé v jediném okamžiku utvoří „lávu“ a já bez sebemenší ztráty rozdrtím a zničím tu primitivní léčku.

„Troubo, copak nevidíš?“ křičím na chlapce.

Tady jsem se však dopustil chyby. Zapomněl jsem, že mne mohou poznat po hlase. Hned se také ze škarpy zvedlo několik hlav.

„Jegoršo,“ začali křičet, „to jsou oni, Jegoršo!“

Mládenec se sehnul a zamotávaje se nohama do kožichu uháněl zpátky. Někdo z našich po něm vystřelil, ale chybil. Ten předčasný výstřel (a není nic zhoubnějšího než předčasný výstřel) jako by mužiky probudil. Současně s mým povelem třeskly z příkopu podivuhodně jednotné, ale jako vždycky z této vzdálenosti neškodné výstřely.

Avšak moji lidé buď že přeslechli můj rozkaz, nebo snad že čert před nimi nečekaně vyvstal ve vší „malované hrůze“ – shlukli se, koně se vzepjali a se ržáním se navzájem začali kousat. Nebylo možné poznat, zda se vzpínají, protože jsou vyplašeni, nebo protože isou zraněni. V takových případech, kdy je na jízdu zahájena palba v salvách na dostatečně volném prostranství, zbývá jediné východisko, a to co nejrychleji opustit bojiště.

Cvalem jsme se pustili vlevo a skryli se za řadu stavení.

Ale i zde nevímproč ovládl lidi všeobecný zmatek a ochromil společnou vůli oddílu.

Měl jsem nejednou možnost vyzkoušet se v boji. Nikdy jsem nepokládal strach za hanbu. Oné nechvalně známé „statečnosti“ říkám prostě zabedněnost a za skutečnou odvahu pokládám pouze umění porazit protivníka s nejmenším možným rizikem. Sebejistota mne v boji zatím nikdy neopustila.

Teď však jsem sám zakoušel jakýsi divný, neznámý pocit, jak jsem tak cválal za ostatními. Vím, že to nebyl strach, byl jsem jen zaražen tím nezvyklým protivníkem.

Kdyby se proti mně byl postavil oddíl rudoarmejců, hned ze začátku by všechno vypadalo jinak a byli by poraženi.

Tento nepřítel mne však obrátil na útěk jen svou neobvyklostí.

Připadal jsem si jako lev, který ztratí hlavu před naježeným štěnětem.

Výstřely pleskaly dál, ale už ne tak hustě.

Když jsem se ohlédl, všiml jsem si, že v místech, kde nás zastavil mládenec v kožichu, zůstala jakási temná skupina něčeho živého a hemžícího se.

Tehdy mne však bůhvíproč nenapadlo, že tam zůstali moji lidé, pod nimiž podle všeho padli koně.

Na tuhle možnost jsme nepomyslili.

Teprve o hodinu později jsme se všichni najednou vrátili k té otázce – kdo tam vlastně zůstal?

Přivedla nás k tomu příhoda s mníškem v kavkazském opasku.

Když jsme se zastavili, všimli jsme si, že mníšek je jaksi nezvykle zamlklý a nehybný. Lidé ho obstoupili, ale když si všiml té všeobecné pozornosti, udiveně nás přelétl očima, neříkal však nic. Mnozí slézali s koní. Mníšek chtěl podle všeho taky sestoupit, přehodil nohu, ale najednou ztratil rovnováhu a žuchl sebou o zem s rukama dopředu rozhozenýma.

Když k němu přistoupili, byl už mrtev.

Zřejmě nechtěl říci. že je zraněn, protože měl strach, aby ho nedobili.

„Kdosi zůstal tam, na tom místě…“ zneklidňoval se osamělý hlas.

Ale nevěděli jsme kdo a dokonce ani ne kolik.

Zcela náhodou jsme se kolem půlnoci zastavili v oné lesnaté roklině, kde nás vyhledalo letadlo.

Cikán podává hlášení a z jeho hlasu cítím, že se přihodilo něco nenapravitelného.

Hlásí, že nás dohonil jeden z našich lidí. Zabili pod ním koně a on přijel na koni Artěmije a v jeho kožichu.

Zavolal jsem si toho člověka k sobě. Pro tmu je těžké rozpoznat jeho obličej. Překvapuje mne však jeho hlas, který je docela cizí. Nevím, proč se mi zdá, že jsem nikdy v oddíle neměl člověka s takovým zvláštním, cizím hlasem.

Člověk mi obřadně vypráví o Artěmijovi.

Vyšlo najevo, že hned při prvních výstřelech Artěmij sesedl s koně a lehl si za zabitého koně tohoto člověka. Když jsme odjeli, Artěmij shodil ze sebe kožich, vyskočil, zvedl ruce a jen tak bez čepice, v pouhé blůze, utíkal ke škarpě a bez ustání křičel:

„Kamarádi, zabte mě! Zabte, kamarádi!“

Člověk skončil své vypravování.

„Běž!“ řekl jsem mu.

A on se pořád stejně cizím hlasem ptá:

„Kam půjdeme teď?“

Sněží. V roklině je ticho a bílé chmýří se pomalu a slavnostně vznáší ve vzduchu. Zítra budou vidět stopy. Je nutné dostat se co nejrychleji k hranicím a prorazit si cestu.

Vím bezpečně, že je to jediný možný postup.

Zrodil se však ve mně nový nápad: opustit tajně oddíl a zůstat v Rusku.

Mám jediné přání – ukrýt se a vyslídit, co dělá moje bývalá láska se svým novým milencem. Připomínám si balíček s dolary, který mi dal Angličan, a rozhoduji se, že zítra otevřeně povedu svoje lidi na Olečje, podstoupím boj a pak je opustím.

Hustě sněží.

Stále tak klidně, neslyšně a slavnostně.

Cikán mi podává ušmudlaný a otrhaný papírek.

„Pán velitel, to se našlo v rukávě u Artěmije.“

Rozsvěcím lampičku a prohlížím si lístek.

Písmo je nadobro rozmazané, ale podle jednotlivých slov začínám chápat, že je to Artěmijova informace pro Vorobjova.

Ale na ničem mi už nezáleží. Dokonce ani k Angličanovi necítím zášť.

Padá sníh. Mihá se před očima jako bílá síťka a způsobuje závrať. Tu se ozvalo vzdálené zvolání:

„Stát! Kdo je tam?“

Všichni vyskočili a strnuli, ale je ticho jako dřív.

Za několik minut se záležitost vysvětlila.

Dvě mé hlídky se rozhodly uprchnout. Odešly pouze nějakých sto kroků, když je někdo cizí okřikl:

„Stát! Kdo je tam?“

Pochopili jsme, že do naší těsné blízkosti dorazil oddíl.

Tahle nepředvídaná okolnost mění moje rozhodnutí.

Volám zpět hlídky a posílám cikána na rozvědku.

Čekáme. Míjejí úmorné minuty. Dychtivě nasloucháme. Zdá se nám, že vítr začal najednou silně hučet a ruší nás při poslechu.

Nové okřiknutí:

„Kdo tam? Stát!“

Bylo to blízko, zdá se, že skoro vedle nás.

Přibíhá udýchaný cikán.

„Pán velitel, až takhle jsem se k nim doplazil. Stačilo ruku natáhnout, pán velitel. Jenom takto ručku natáhnout.“

Po pěti minutách odchází cjkán znovu, ale jiným směrem, a zase se ozývá to chladné zavolání:

„Stát! Kdo tam?“

Lidé se shlukli kolem mne a zmateni ode mne cosi očekávají. Právě ode mne a pouze ode mne.

Toužím, aby mi najednou narostla křídla, veliká a nehlučná.

Jsem ochoten udělat cokoliv, jen abych se zbavil toho zmateného očekávání svých lidí. Slézám s koně a sedám si přímo na zem.

Tu se objevuje AnanijPekelná mašinka a oznamuje, že půjde on sám.

Zbývá jakási naděje. Možná, že Ananij bude mít větší štěstí než tatík Paša Alaverdy.

Čekáme.

V určitých vteřinách se všem zdá, že někdo už už zavolá na Ananije. Napětí se stává bolestivým.

Ale těžké okamžiky míjejí a lidé ze sebe setřásají nehybnost.

Ozývá se šepot, někdo si dává do pořádku brašnu a lidé se chystají vyrazit směrem, kterým odešel Ananij.

Tuším, že Ananij našel škvíru, kudy se dá proklouznout.

Vstávám. Lidé ještě více ožili.

Najednou se ozval vzdálený, jaksi polekaný výkřik, jehož zvuk pronikal duši:

„Stůůj!“

Ale všichni čekají na Ananije. Nikdo si nechce přiznat, že ani na druhé straně není průchod.

Jako by ten výkřik byl zcela náhodný a bez významu.

To všechno proto, že ve chvílích, kdy jsme ho očekávali, se neozval.

Ananij se vrátil a bez hlesu ulehl břichem rovnou na sníh, s hlavou položenou na rukou.

Bylo v tom cosi neodvratného.

Lidé se pojednou přestali strachovat, vrátil se jim pohyb a řeč a začali slézat s koní.

Jako by všichni současně dospěli k rozhodnutí, že další skrývání nemá smysl.

Brzy se rozhořel oheň, potom druhý a třetí…

Nikdo se nechystal k odporu.

Svůj konec umějí přijímat pokorně a bez reptání, jako zvířata.

Přivolal jsem si nenápadně cikána a povídám mu:

„Poštvi Ananije na studenta. Ostatní budou mít zábavu a my dva se zatím probijeme s thompsony.“ A pro sebe v duchu dodávám: „A s tebou si to vyřídím dodatečně. Nepotřebuji svědka.“

Cikán na mne nechápavě pohlíží. Po chvíli mu to došlo, cení zuby v odporném úsměvu a odchází. Za minutu přivádí k ležícímu Ananijovi studenta.

Odcházím ke koni a předstírám, že ho chci odsedlat. Přitahuji podpěnku.

Vtom Ananij zničehonic vstane a sype si to ke mně: „Kampak, vaše blahorodí?“ vyslovuje zřetelně. Ohlížím se na něj přes rameno, nenápadně rozepínám podpěnku a mlčky mu ukazuji rozepnutou přezku řemene.

Vystrnadil mne od sedla a s falešnou úslužností vyzpěvuje:

„Cák se namáháte? Kdybyste poručil, už to mohlo být.“

V mžiku odsedlal mého koně a shodil s něho sedlo rovnou na zem.

Prachový sníh pod horkou houní okamžitě roztál. Potom povídá:

„To jako jednou u nás v Tambově. Ale prokoukli sme ho.“

Nevím, o čem mluví, ale domýšlím se a hrubě, vyzývavě se ptám: „No a?“

„No a co pak? Pak sme vohli k zemi malou vosiku, uvázali mu na krk špagát a pustili. Takhle ho to vyhodilo zhůru, jenom vláskama zatřepal…“

Vím, že za svítání, právě za svítání a ne jindy, rudoarmejci zahájí útok.

Je chladný a bílý úsvit. Útok však stále ještě nepřichází a to nás paralyzuje.

Dívám se dalekohledem s příkrého svahu rokliny, ne a ne však uvidět nepřítele. Vedle leží cikán a AnanijPekelná mašinka, který mne neodbytně sleduje.

Pole je zcela pusté. Zmocňuje se mne profesionální zvědavost: jak se jen mohli vojáci tak dokonale zamaskovat?

Tu se vlevo, asi dvě stě kroků od nás, doslova vynořují ze země dva jezdci.

Jednoho poznávám. Je to rikša, Číňan, který od nás utekl. Má stále na sobě „naši“ uniformu a nepřestává se smát.

Velmi mne překvapuje, že jeho dřívější úsměv, který působil strnule a připomínal masku, je pryč a jeho tvář má teď oduševnělý výraz.

Ještě víc mne však překvapil a polekal druhý jezdec.

V první chvíli se mi zdálo, že to vstal z mrtvých „soudruh“ Makar.

Tento jezdec jel tiše a neskrýval se. Pak se zastavil, zvedl ruku s dalekohledem a zadíval se naším směrem.

Seděl dokonale vzpřímeně. Měl na sobě stejný dlouhý plášť jako Makar a to působilo dojmem pevnosti a neotřesitelnosti.

Zdálo se, že i jeho kůň se pozorně a rozumně rozhlíží a o čemsi přemýšlí.

Číňan poodjíždí stranou, aby se mohl lépe kochat rudoarmejcem.

V hlavě se mi nevímproč nečekaně vynořuje titulek k obrázku, který vidím před sebou. Na obrázku je sněhobílé pole a na něm dva jezdci.

V duchu volám: „Dva ruští jezdci.“

Ale hned si uvědomuji, že jeden z nich je Číňan, můj smradlavý zrádce.

Obracím se k cikánovi:

„Odpráskni Číňana!“

Cikán střílí. Číňan padá s koně, oběma rukama se chytá za rameno a jako káča se točí kolem rudoarmejce. Jeho kůň polekaně pobíhá po poli a pohazuje třmeny.

Rudoarmejec se sehnul, zvedl Číňana do sedla, posadil ho před sebe a mírným poklusem nám mizí z očí.

Cikán na mne tázavě pohlédl.

Skláním hlavu a foukám do sněhu.

Lehké ozdobné vločky vzlétají vzhůru a mizí beze stopy.

Poznámka autora: Sešit s těmito zápisky mi předal rudoarmejec V.. pluku Zvláštní dálnovýchodní armády.

Nepodařilo se mi zjistit, jaký byl další osud této bandy.

Brzy nato jsem se ocitl v Charbinu a tam jsem si v jedněch trancouzských novinách přečetl zprávu velkého vojenského odborníka, který ocenil bojeschopnost Rudé armády z hlediska „objektivní vojenské doktríny“ už po tomto nevídaném vítězství Zvláštní dálnovýchodní armády.

Iljinskoje, 1931.

DOPORUČUJEME ČTENÁŘŮM

DOBRODRUŽNÉ LITERATURY

IVAN JEFREMOV / OSTŘÍ BŘITVY

Tajemná černá koruna, která byla nalezena nedaleko Pobřeží koster, zkřížila osudy dosud neznámých lidí.

Skupina italských přátel se vydává na riskantní cestu za diamanty. V Moskvě byly ukradeny záhadné černé kameny, které zatím nikdo neuměl blíže určit. Moc tajné skupiny sahá až do tajuplných indických hor…

Exotika, tajemství a napětí – to je obsahem příběhu o odvážných i zbabělých, o lidech hledajících zapomenutí v tichu indických klášterů i o těch, kteří nalézají naplnění svého života.

Ostatně – vosuďte sami z připojené ukázky …

Všichni, kdo byli na palubě, pátrali po stopách policejní hlídky. Ale písčité přesypy a svahy s řídkým porostem ubohých rostlin za bílou pěnou rachotícího příboje byly pusté jako při stvoření světa.

„Kotvu!“ zazněl dlouho očekávaný povel. Řetěz zařinčel, jachta sebou škubla a všichni se nárazem zapotáceli.

Kapitán sestoupil z můstku a přidal se ke skupině, která obklopovala Cesara a Leu.

Cesare se naklonil přes zábradlí a pozoroval příboj. Hory vody se zvedaly z oceánu, který útočil na břeh, rostly a řítily se dopředu, lomcujíce mořem i pevninou. Příboj napíral na břeh jako obyčejně trochu šikmo, pod velmi ostrým úhlem, ale byl napříč přerušovaný a měl dvojí rytmus. Příbojová vlna se začala znenáhla na vnějším okraji příbojového pásma vzdouvat, potom se jeí pohyb zpomalil a měnil se v tlačenici prudkých vln. Blíž k břehu od tohoto pásma se jako prudké škubnutí zvedal druhý proud vln a s děsící nenadálostí vzlétl do veliké výšky a vymršťoval vodotrysky krůpějí a pěny. Stejně rychle jeho vlny se lámaly, padaly na břeh a přidávaly svůj rachot k burácení vln vnějšího pásma.

Nikdo nespouštěl oči z potápěčů, kteří znepokojeně, zamračeně, ale bez známky strachu pozorovali příboj. Přišel Ivo. uhýbaje pohledem, a Sandra se od svého bossa odvrátila se zdůrazněným pohrdáním.

„Nebylo by dobré obléct si skafandry?“ zeptal se jemně kapitán. „Zdá se, že výběžek břehu, o který se příboj rozbíjí, má dva stupně …, kdyby se něco stalo, aspoň se člověk míň odře o kameny!“ Malíř zavrtěl odmítavě hlavou:

„Musíme myslet nejenom na moře, ale taky na břeh. Hlavní je, aby se člověk mohl volně pohybovat, rychle chodit. Dva stupně, to je pravda. Zdá se, že první stupeň, který je dál od břehu, je ve větší hloubce, asi patnáct dvacet metrů, ale druhý …“

„Je v hloubce tři čtyři metry, sotva víc,“ řekla Lea, „ale mně se zdá, že je tam ještě třetí stupeň, tam, kde vlny narážejí, a ten je v hloubce asi dva metry, tak to je …“

„Já poplavu první, prohlédnu si aspoň ten druhý stupínek,“ navrhl Cesare a šel k potápěčskému obleku. Několik rukou se k němu natáhlo, aby mu pomohlo se obléci a upevnit řemeny. Lea ho posuňkem zastavila:

„První poplavu já, a ty dávej pozor. Jestli se se mnou něco stane, pomůžeš mi, protože víš, jak na to, já to nedovedu. Nekruť hlavou, přemýšlej, to bude rozumnější!“ Cesare se díval ještě chvíli na příboj a souhlasil. Lea si nasadila černou přílbu a na ni si navlékla masku. Cesare jí pečlivě utáhl lehký potápěčský oblek a připravil se také. Lea šla k lanovému žebříku, spuštěnému na levém okraji paluby, otočila se a zvedla ruku na pozdrav těm, kdo zůstávali na jachtě. Sandra stála jako přikovaná, dokonce zapomněla přítelkyni před jejím potopením políbit. Ale možná, že obvyklá ženská něha se k této odvaze mladé ženy nehodila. Sandra připadala sama sobě vůči ní nicotná. Ano, Lea je pravá kamarádka mužova, je to dnešní žena, která s ním statečně sdílí nebezpečné podniky, a pouze v síle se mu nevyrovná, Lea, která se stala středem napjaté pozornosti, zrozpačitěla, a aby to zakryla, udělal několik tanečních kroků, poklonila se a začala sestupovat po žebříku.

„Leo,“ zvolal na ni malíř, „dej pozor, miláčku, nedělej žádné kumšty!“

Lea se usmála a natáhla si masku přes obličej. Ještě okamžik, a vklouzla do tmavé vody a zmizela v hloubce. Cesare se prudce naklonil přes zábradlí a z tohoto jediného pohybu Sandra poznala, jak se o Leu bojí.

Nikdo na jachtě neřekl ani slovo. Příboj rachotil, vzdychal a burácel jako dříve, zářilo oslňující slunce. Vlny se stejnoměrně zvedaly a vzdalovaly se od jachty. Přestože moře hučelo, rozléhalo se řinčení kotevního řetězu, který se třel o průvlačnici. Minuty ubíhaly, čekání bylo stále napjatější.

„Ach jé! Tamhle je to čertovo děvče!“ zařval pojednou inženýr, až se Sandra zachvěla. V šumící pěně se mihla černá postavička a zase zmizela. Ale Lea už byla za příbojem, na mělčině. Cesare se pustil zábradlí a začal si mnout zdřevěnělé, křečovitě stažené prsty. Kapitán vyklepal vychladlou lulku a Flaiano požádal o potápěčský oblek:

„Poplaveme spolu.“

Cesare neodtrhával oči od pásma za zpěněnou pobřežní vlnou. Tam už šla s námahou, po pás ve vodě, Lea. Teď vkročila na suchý písek, vypadala z dálky jako skřítek z pohádky. Nesvlekla si potápěčský oblek a začala dávat Cesarovi rukama znamení. Teď udělala vodorovnou čáru: příchod k příboji. Potom následoval svislý pohyb potopení, pak se otočila, šla rovnoběžně s břehem, prudce vyskočila, a znovu potopení. Potom opsala rukou rychle několik kruhů, tím naznačovala, jak to s ní točilo, ale naštěstí už nad stupněm, protože následovala pouze jedna vodorovná čára.

„Nesvléká skafandr, čeká, připravená jít na pomoc,“ zašeptal starý kapitán Sandře, která mu nervózně tiskla ruku.

Flaiano už měl na sobě potápěčský oblek, a Cesare se vrhl do vody a ani se neohlédl. Chvilka ticha, a Cesare uvázl nad tmavou propastí ztrácející se v neznámé hlubině, voda se tam zdála tmavá, možná že oproti zářícímu pásmu příboje.

Viditelný proud táhl Cesara k břehu. Cesare se rozhlédl, když mu hloubkoměr na ruce ukázal čtrnáct metrů. Ivo plaval prudkými tempy za ním na hladině, a bylo ho v rozptýleném nazelenalém světle dobře vidět. Cesare na něho kývl a plavali vedle sebe. Pojednou ucítil, že ho strhuje nějaká prudká síla. Začal se rychle ztrácet v hloubce. Plavat rovnoběžně s příbojem, jak ukazovala Lea, se mu nedařilo, voda ho zatvrzele tlačila k svislé černé stěně, která se nejasně rýsovala před ním. Bránit se tomu bylo marné, a Cesare se poslušně dal unášet přímo na skály prvního stupně, doufaje v odražený proud. Tak se také stalo. Prudký náraz ho odhodil zpátky a obrátil ho hlavou dolů. Začal zoufale pracovat rukama i nohama a vyletěl vzhůru a zároveň s vodní spoustou se šťastně překulil přes stupeň. Teď bylo hůř. Pohled na nakloněné dno, po kterém se valily veliké kameny, ho naplnil hrůzou. Voda se zvedala a při tom ho tiskla k sklonu, a on si uvědomil, co ho čeká, kdyby se dostal do hlubokého koryta druhého stupně. Nárazy kamenů o sebe byly jako krupobití a silně se odrážely v ušních bubíncích. Ohlédl se na Ivu, taktak že pod jeho maskou poznal jeho vyděšenou tvář, a ukázal mu rukou: Nahoru! Nahoru! Voda je oba přestala táhnout, plavali podél břehu, znenáhla se k němu přibližovali a opatrně vyplouvali na povrch. Nastal rozhodující okamžik posledního skoku. Cesare se zastavil a chvíli se snažil nehýbat se ve vodě, která se neklidně převracela.

Světlo, tupý, chvějivý hukot, vzlet do výšky čtyř metrů, a Cesare dělal kotrmelce v burácející vodě. Omráčeného ho to odnášelo nepřekonatelnou silou zpět. Vynořil se a očekával svůj neodvratný konec, jakmile ho zpáteční vlna strhne s břehu. Ale pravidelný rytmus příboje mu přišel na pomoc. Druhá vlna ho vrhla k břehu a znovu ho odtáhla zpátky. Síla vody byla pokaždé slabší a slabší, Cesare se posunoval k písčité pláži a brzy poznal, že už je mimo nebezpečí. Nyní šlo o prosté plavání v příboji, které často zažil.

Pevná maličká postavička mu spěchala naproti a proti slunci se odrážela jako stínový obrázek. Po kolena ve vodní pěně, pomalu přešlapuje nejistýma nohama, přiblížil se k ní, svlékaje při chůzi masku i přílbu, do které se nabral písek. Za nimi bylo slyšet Flaianův povzdech úlevy:

„Santa Maria, to byl ale nebezpečný podnik! Kdybych to věděl, nikdy bych do toho nešel! Nechcete hlt koňaku?“ A Flaiano odepjal od opasku neprodyšně uzavřenou láhev.

„Koňak neodmítnu,“ řekl Cesare, „já jsem si vzal jenom vodu a lopatu.“