Andris Kolbergs

Člověk běžící přes ulici

1. kapitola

Byla to prý nešťastná náhoda.

Teď mohlo být dvanáct, ale to neštěstí se stalo kolem desáté. Až později jsem uvážil, že je nutné upřesnit dobu. Nebylo to těžké, protože všechny telefonní hovory z kanceláře rižské Správy vnitra jsou zapisovány na magnetofonovém pásku. Jakmile se vytočí nula dvě a služba zvedne sluchátko, automat stopne čas a začne zapisovat. Hovor byl věcný.

„Městská služba s! yší.“

„Milice?“

„Ano.“

„U našeho domu přejela tramvaj ženu.“

„Kdy se to stalo?“

„Zrovna teď… Lidé se teprve sbíhají.“

„Odkud voláte, prosím?“

„Ze svého bytu… Mátová ulice sto třicet devět.“

„Číslo bytu?“

„Dvanáct“

„Děkujeme za informaci.“

„Prosím.“

Hovor začal v deset hodin osm minut, takže k neštěstí došlo zhruba o minutu dřív.

Po telefonním hovoru se všechno rozběhlo obvyklým způsobem: přijela sanitka, dopravní inspekce, znalci. Všechno skutečně nasvědčovalo tomu, že to byla nešťastná náhoda; neobjevily sé téměř žádné pochybnosti Říkám „téměř“, protože někdy se dá pochybovat i o zcela očividných věcech.

Vzhledem k výše uvedenému mě nikterak netěšilo, že musím jet k ohledání dlažby na místě neštěstí, ale rozkaz je rozkaz, vzal jsem si tedy služební auto a jel.

Dům číslo sto třicet devět byla velká šedá budova s úzkými okny, proto vypadala poněkud těžkopádně. Stará železná vrata uzavírají průjezd a vyasfaltovaný dvůr je plný osobních aut a motocyklů. Na jeho protější straně je druhé křídlo budovy s průjezdem a za ním vede paralelní ulice – je vidět, jak se tam míhají různobarevná auta.

Průchod dvorem zřejmě podstatně zkracuje cestu, neboť lidí tu nechodí o nic méně než po ulici.

Tramvajové koleje vedou po okrajích silnice souběžně s chodníky. K. neštěstí došlo jinak, než jsem si myslel. Podle mého žena vyšla z vrat domu číslo sto třicet devět a v nepozornosti vběhla pod jedoucí tramvaj, kdežto závěr dopravní inspekce byl jiný: žena mířila k vratům.

Stála v jízdní dráze, aby nechala přejet tramvaj. Řidička ji viděla, ale najednou se žena ocitla mezi prvním a druhým vozem. Pomoci jí nikdo nemohl. Než stačila prudce brzdící tramvaj zastavit, vlekla ji asi dvacet metrů; ještě byly vidět krvavé skvrny posypané pískem a křídou narýsované kontury v poloze, v jaké bylo mrtvé tělo nalezeno.

Zastavili jsme se proti domu a chvíli se dívali, jak lidé vcházejí do vrat a vycházejí. Značka přechodu pro chodce tu není, avšak neustále bylo několik lidí v jízdní dráze a čekali, až budou moci přejít. Většinou to byly ženy z okolních továren – tato část města byla postavena před první světovou válkou, kdy Riga rychle rostla, hlavně díky nájemným bytům pro dělníky, kteří sem proudili z venkova a zaplňovali okolní továrny.

Ženy většinou využívají polední přestávky k tomu, aby si nakoupily; skoro všechny se síťovkami v rukou, ty, co jdou do vrat – s prázdnými, ty, co se vracejí – s plnými potravin.

„Máš nějaké pochybnosti?“ ptá se mě řidič.

„Právě za ně dostávám větší část platu.“ Vystoupil jsem z vozu, abych v bytě číslo dvanáct vyhledal člověka, který telefonoval na milici.

Schodiště bylo poměrně úzké a tmavé, ale čisté. Byt jsem našel snadno. Jedenácté a dvanácté dveře jsou vedle sebe a liší se jen tím, že jedenácté mají rám pobitý mosazí a o jeden zámek víc.

Otevřela mi čiperná babka, a než jsem se stačil na něco zeptat, začala mi vyprávět, že od loňska je v důchodu, ale nemůže doma vydržet, takže pracuje jako uklízečka v jídelně. Zeptal jsem se, jak ji napadlo volat milici, a dověděl jsem se víc, než jsem čekal. Ráno pekla syrové brambory, mastnota poprskala celou plotnu, takže vzala horkou vodu a plotnu pořádně utřela hadrem, aby se leskla. Okno bylo otevřené. Vtom uslyšela výkřik a tramvajové brzdy.

„Co jste viděla, když jste přiběhla k oknu?“

„Napřed skoro nic, jen to, že se tramvaj zastavila, ale měla jsem dojem, že něco není v pořádku. Zeptala jsem se souseda, co se stalo.“

„Kterého?“

„Z jedenáctky. Byl taky u okna.“

Sousedova světnice je předsunuta a tvoří jakýsi reliéf. Aby měla více světla, jsou vedle širokého okna ještě vedlejší úzká okénka. Odtud se dá přehlédnout ulice po celé délce bloku.

Žena, jako kdyby vytušila můj zájem o architekturu, dodala:

„Máme lepší byty než jiní, protože bydlíme v rozděleném bytě domácího. Zabírá celé první poschodí, může mít tak tucet pokojů.“

„Soused něco viděl?“ obrátil jsem řeč na hlavní téma. „Říkal, že nic nechápe. Ale… málem bych zapomněla… Když jsem vykoukla ven, ulicí Loftu utíkal nějaký muž.“

Loňu je poměrně úzká příčná ulice, která začíná proti domu sto třicet devět, je vsazena mezi budovy dvou továren a táhne se až k nádraží. Obvykle tudy chodí jenom pěší, auta je tu vidět málo a myslím si, že i dál jsou v těch končinách jen dvory podniků a obytný dům žádný. „Utíkal?“

„Ano, utíkal ulicí Loňu směrem k nádraží.“

Kde byl ten muž, když se žena dostala pod tramvaj? Mohl být nedaleko, nebo dokonce vedle ní. Možná že do ní strčil. Nerad? Schválně? V jednom i druhém případě měl důvod k útěku. Jestli v takové chvíli běží někdo pryč, lze to považovat za útěk, a útěk nikdy není bezdůvodný. „Všimla jste si ho dobře?“

„Ne.“

„Starý? Mladý?“

„Nevím. Viděla jsem jenom, že běží pryč.“

„Třeba měl nějaký výrazný kus oděvu? Klobouk na hlavě. Vzpomínejte, pěkně klidně…“

„Ne, na nic si nevzpomínám. Viděla jsem jenom, že běží pryč.“

„Váš soused ho viděl také?“

„Jistě.“

„Je teď doma?“

„Ne, je v práci.“ A po chvilce upřesnila: „Dělá vedoucího v obchodě. Jmenuje se Albert Cauna. Zavolám mu na pracoviště, jestli tam je.“

V obchodě nebyl, jel do skladiště, ale nikdo nevěděl, do kterého.

Kdo ještě mohl utíkajícího muže vidět? Možná jiní sousedé, jejichž okna vedou na ulici. To bych ovšem musel obejít aspoň půl stovky bytů, a to dnes není možné. Kolemjdoucí? Mohu dát do večerníku výzvu, aby se přihlásili ti, kdo neštěstí viděli, ačkoliv vím, že se těžko někdo přihlásí.

Kdo ještě mohl toho muže vidět? Řidička tramvaje. U ní musím začít.

„Můžu si od vás zavolat?“

„Prosím, poslužte si.“

Na dopravním inspektorátě zvedli telefon okamžitě.

„Tady poručík kriminální služby Juris Doben.“ Mluvil jsem chladně, úředně, ale na druhém konci drátu se ozvalo:

„Zdravíčko, kamaráde!“

Taková žoviálnost mě vždycky poněkud vyvede z rovnováhy. Ale když celý život strávíš v Rize, a ten život trvá už sedmadvacet let, a když jsi tu proseděl kalhoty nejen na střední škole, ale i na univerzitě a nikdy jsi nebyl pecivál, a když sis navíc u mistra boxu osvojil kombinaci úderu pravačkou, které použiješ, když je protivník zahnán do kouta ringu, když jsi obešel plakátované taneční kursy a naučil ses rock-and-roll, charleston, twist a shake, když jsi prostě tohle všechno absolvoval, pak má spousta lidí právo tě oslovit: „Zdravíčko, kamaráde!“ Ty si ovšem skoro nikdy nemůžeš vzpomenout, kdo to říká, ačkoliv je ti trapné se přiznat, že to nevíš.

„Zdravíčko! Zajímá mě to neštěstí v Mátové ulici.“

„Ženská pod tramvají?“

„Ano.“

„Ten případ mám já. Co té na tom zajímá?“

„Řidička tramvaje.“

„Ještě tu je. Tak přijeď.“

„Která kancelář?“

„Vlevo od hlavních dveří.“

„Nashle…“

„Potřeboval bych mluvit s vaším sousedem,“ obrátil jsem se na starou paní.

„Chodívá domů kolem osmé,“’ zazní laskavá odpověď.

2. kapitola

V posledních letech, od té doby, co auta vyhánějí lidi z města, je dopravní inspektorát patrně nejnavštěvovanější místo. Chodba v přízemí byla plná lidí, kteří dychtivě četli brožurky s dopravními předpisy a pro nedostatek místa je drželi nad hlavou.

Velká čekárna v prvním poschodí je poloprázdná. Několik lidí spisuje u stolů výpověď, žena s uplakanýma červenýma očima kouše růžek kapesníku. Má na sobě tramvajáckou uniformu s výložkami a mně je jasné, že je to ta, kvůli níž jsem přišel.

„Buď zdráv, kamaráde,“ zdravím muže zas psacím stolem, ačkoliv má vyšší služební hodnost než já. Zaokrouhlil se a vypadá jako nová stříbrná mince. Chodili jsme spolu do několika kursů, v basketbalovém družstvu na univerzitě jsme oba patřili k nejmenším hráčům.

„Copak tě žene?“

„Už jsem ti to říkal.“

„Byla to pouhá nešťastná náhoda. Výsledky pitvy ještě nemáme, ale podle všeho byla ta ženská notně opilá. Nechala projet první vůz, nepodívala se a udělala krok dopředu. Z levé strany není mezi vozy drátěné pletivo a kvůli odbočce tudy jede tramvaj pomalu. Vkročila rovnou mezi vozy.“

„Jaká odbočka?“

„Proti uličce Loňu. Je to malá ulička, kterou si obsadili chodci. Tramvajoví řidiči to znají a vždycky tam přibrzdí.“

„Máš očité svědky?“

„Ano. Jeden píše v čekárně výpověď, můžeš si s ním promluvit.“

Můj známý vstal a uvolnil mi místo u psacího stolu.

„Proč tě ten případ vlastně tolik zajímá?“

Pokrčil jsem rameny. Ani já nechápu, proč tato nehoda tak vzbudila Šéfovu pozornost.

„Nařídil to Šéf.“

„Tak i vy mu říkáte Šéf!“

„Za zády ano, jinak je to soudruh plukovník.“

„Myslíte, že o tom neví?“

„Začínám si čím dál víc myslet, že ten ví vždycky všechno.“

„Nashle.“ U dveří se obrátil a dodal: „Chovej se k ní šetrně, je velmi citlivá. A pozdravuj Gitu!“

„To ti neslíbím,“ snažím se o klidnou odpověď. „Rozvedli jsme se. Na jaře.“

„Promiň, ale ani ve snu mě nenapadlo, že byste se vy dva mohli rozvést.“

„Víš, že ani mě ne? Nashle.“

Ještě pořád mě bolí všechno, co mi připomíná rozvod s Gitou. Samozřejmě se snažím nedávat to najevo, stejně jako teď, ale tupá bolest neustupuje.

Řidičce tramvaje může být pětatřicet, není ani hezká, ani nehezká – jedna z těch žen, kolem nichž přejde většina mužů bez povšimnutí, ale když si jí konečně někdo všimne a ožení se s ní, obvykle nelituje.

Ví, že na té nehodě nemá vinu, že ji ani nikdo neobviňuje, ale fakt, že za její účasti – sice beztrestné, ale přece jen účasti – zahynul člověk, patrně nemůže přenést přes srdce. Nese to tragicky, hned pláče, hned si zapálí cigaretu, hned odbočí od položené otázky a pořád dokola opakuje, že se přece jen mohla ještě jednou podívat do zrcátka. Mé námitky, že se přece pořád nemůže ohlížet dozadu, nepomáhají. Rozhodla se, vedení depa požádá o přeložení na jiné pracoviště, a jistě to tak bude lepší, stejně by teď řídit nemohla.

„Zůstaly po ní děti?“ ptá se najednou.

„Nevím. Nevíme o ní zhola nic.“

„Možná jsou ve školce… Čekají…“

Je vidět, jak se trápí, a já cítím, že musím rozhovor co nejrychleji ukončit. A mám na sebe zlost pro tu svou poctivost – mohl jsem jí přece nalhat, že ta žena nemá ani děti, ani muže, ani příbuzné. Naštěstí se náš šofér přišel podívat, kde vězím, a já ho můžu požádat, aby svědkyni zavezl domů. Třebaže se náš rozhovor nijak zvlášť nevydařil, dověděl jsem se všechno, co mě zajímalo. Řidička ženu viděla, ale muže ne. Možná to tedy byl jen výplod bujné fantazie penzistky.

Nebylo mi souzeno, abych si tohle myslel dlouho.

Ve chvíli neštěstí byla tramvaj skoro prázdná. Ve voze sedělo několik lidí, ale u kabiny řidičky jenom jeden. Postarší muž. Patřil k těm svědkům, kteří jsou mi nejsympatičtější. Nepřišel, protože cítil s řidičkou a snažil se obrátit všechno v její prospěch, ale nepřišel ani jako někdo, kdo svým svědectvím chce odstranit všechny nepravosti světa.

Je to cenný svědek, neboť na rozdíl od řidičky neměl možnost dívat se dopředu, mohl se dívat jen do stran a to taky dělal.

Když řekl přesně totéž, co napsal ve výpovědi a co současně odpovídalo svědectví řidičky, zeptal jsem se:

„A víc jste neviděl? Nějaký pohyb?“ Na chvíli se zamyslel, pak řekl s přimhouřenýma očima: „Viděl jsem mužského… Ano, viděl jsem ho… Běžel tou uličkou… nevím, jak se jmenuje…“

„Loňu.“

„Ano, uličkou Loňu… Tramvaj už brzdila.“

„Nestrčil do té ženy?“

„Ne, vlastně nevím… Ta žena se jen mihla za oknem. Docela blízko. Pak se ozval výkřik, tramvaj prudce brzdila, já jsem se otočil a uviděl utíkajícího muže, ale moc pozornosti jsem mu nevěnoval, vstal jsem, abych viděl, co se stalo té ženě, ale tu jsem neviděl.“

„Jak byl ten muž oblečen?“

„Nevím, nevzpomínám si.“

„Měl něco na hlavě? Nebo byl bez…“

„To opravdu nevím.“

„Té ženy jste si všiml?“

„Měla hnědou kabelku s oválnou chromovanou přezkou, české výroby.“ Patrně zpozoroval na mé tváři nedůvěru, protože rychle dodal: „Souvisí to s mou profesí, modeluju totiž některé výrobky kožené galanterie, i dámské kabelky. Před několika lety jsme měli kvůli těm okrouhlým přezkám veliký spor. Jedna naše lisovna vyhazovala do odpadu právě tak velká kovová kolečka, jaká jsme potřebovali na přezky. První dávku jsme dostali za cenu plechu, ale druhou… Promiňte, zapovídal jsem se.“

„Jen pokračujte, pokračujte.“ Po napjatém hovoru s řidičkou jsem se potřeboval trochu rozptýlit.

„Pokusím se to zkrátit. Továrna zvedla cenu a začaly spory. Proto teď takové přezky poznám na kilometrovou vzdálenost.“

„Kabelka byla tedy přece jen zhotovena v Rize?“

„Ne, modely si dokonce ani nejsou podobné, mají jenom stejné přezky.“

„Všiml jste si ještě něčeho?“

„Mám mluvit otevřeně?“

„Samozřejmě.“

„Připadala mi poněkud vulgární, jako vyslovená možnost snadno ji dostat. Promiňte, jestli se mýlím, ale na mne dělala takový dojem.“

To je všechno.

Několik minut po mém návratu na oddělení mě volal Šéf. Patrně ho služba měla upozornit, až přijdu.

3. kapitola

„Poručíku Dobene, přijďte ke mně!“ Sluchátko klaplo.

Jak to bylo řečeno? Jako sdělení? Nebo jako rozkaz? Patrně přece jen jako rozkaz, protože každé jeho slovo je vždycky přesně splněno. Šéf totiž nikdy nepřikazuje nic nesplnitelného. Není-li o tom sám přesvědčen, nikdy nezapomene dodat: „Prosím, pokuste se!“

Uložil jsem dokumenty do sejfu, zamkl kancelář a spěchal do prvního poschodí.

Šéf má prostornou kancelář s velkým psacím stolem, který s menším tmavým leštěným stolem tvoří písmeno T. Je to kvůli poradám. Takovým nábytkovým seskupením je charakteristická kategorie lidí, kteří jsou dobrými organizátory, nebo se aspoň snaží tak vypadat. Přemístění od stolu T k obyčejnému stolku znamená téměř vždy sesazení na nižší funkci. Náš Šéf ovšem považuje toto zařízení za zcela samozřejmé. Nikdy nikdo nepozoroval, že by k němu nějak zvlášť přilnul nebo že by je odmítal, což mu v našich očích dodávalo sympatií.

„Posaďte se, Dobene.“

„Děkuji.“ Usedl jsem na židli nejblíže k psacímu stolu.

Šéf kouří dlouhé kubánské cigarety s téměř černým tabákem a štiplavým dýmem. Jako obvykle chvilku mlčí. Soustřeďuje se.

Je vysoký a vždycky do bronzova opálený a je mu pětapadesát let, právě o polovinu víc než mně, a na ty roky také vypadá.

Šije u dobrého krejčího, nosí světlé obleky, límeček košile má vždycky dokonale čistý a vyžehlený a kravatu moderní, s moderním uzlem. Nosí citrónově žluté střevíce, žluté rukavice a kožený klobouk téže barvy. A velké tmavé brýle.

Neodmyslitelně k němu patří těžké zlaté manžetové knoflíky a těžké zlaté náramkové hodinky s přezkou. Kdybych ty věci nosil já, určitě bych vypadal jako nějaký lev salónů, ale on, vezmeme-li na vědomí jeho stav, věk a služební hodnost, dosahuje těmito atributy zcela opačného‘ účinku – dodávají mu důležitosti a solidnosti.

„Co jste zjistil, Dobene? Jste si jist, že to byla nešťastná náhoda?“

„Z místa činu utekl nějaký muž.“

„Máte podezření?“

„Musíme počkat na lékařskou expertizu. Na dopravním inspektorátě se domnívají, že jde o nešťastnou náhodu.“

„A vy?“

„Mně se nelíbí ten utíkající muž. Je už známo, kdo je ta žena?“

Šéf zavrtěl hlavou. Patrně chtěl něco říct, ale přerušil ho sekretářčin hlas v telefonu stojícím v odlehlém rohu psacího stolu.

„Soudruhu plukovníku, jsou tu z banky.“

„Ať jdou dál.“

Krátké zaklepání, a do kanceláře vstoupili malí, uctiví chlapíci.

„Jsme z banky,“ představili se společně.

„Prosím, posaďte se.“ Šéf ukázal na židle a položil před ně na stůl hnědou kabelku s chromovanou přezkou.

Muži, jako by to dělali dennodenně, ji otevřeli a vyndávají z ní peníze. Samé storublové bankovky. Velkou hromadu storublových bankovek. Tolik peněz pohromadě jsem nikdy neviděl a patrně už neuvidím. Ale zdá se, že v bankovních úřednících ty peníze žádné emoce nevzbuzují, nezaregistroval jsem v jejich očích jediný záblesk. Jeden je docela věcně přepočítává, prsty mu jen hrají.

Stovky jsou v úhledných balíčcích po devíti bankovkách, přeloženy desátou. Jeden z mužů je přepočítal a přistrčil druhému. I ten hbitě počítá.

„Jedenáct tisíc čtyři rubly a šedesát kopejek,“ hlásí po chvíli. „Hned napíšu potvrzení.“

Ty čtyři rubly s drobnými kopejkami vedle hromady velkých bankovek mi připomínají drobty na neuklizeném stole.

Šéf kývl hlavou. „Buďte tak laskaví.“

„Prosím.“ Přisunuli mu vyplněný šek. Šéf jej velmi pozorně prostudoval.

Úředník otevřel zip aktovky a uložil do ní peníze.

„Nechcete doprovod?“ zeptal se Šéf.

„Děkujeme, dole nás čeká služební auto,“ řekl jeden z mužů a vstal. Druhý se uklonil. „Děkujeme a na shledanou.“

A byli pryč.

Šéf na mě pátravě pohlédl.

„To je kabelka té ženy. Víc vám, Dobene, neřeknu, nechci dělat předčasné závěry.“

Životopis Viliama Argalise

1. kapitola

Když se probudil, Beata i chlapec byli už z domu. Beatě začínala práce v nemocnici brzo ráno, ale protože byla nadána velkou pořádkumilovností, přicházela vždy trochu dřív, aby měla všechno připraveno, než přijdou uklízečky a sanitářky, a nemusela ztrácet čas čekáním na výměnu prádla nebo na umytí podlahy.

Obrátil se, aby se podíval na hodinky. Péra pod ním zasténala. Devět. Měl by vstát. Napadlo ho, že Rolisovi ve škole právě začíná druhá vyučovací hodina.

Byl nudný, pochmurný říjen. Padal drobný déšť podobný mlze, na okenní parapet občas dopadly ze střechy těžké kapky.

Díval se flegmaticky na hodinky, které vesele tikaly na leštěném stole, jako by si pohrávaly s utíkajícími sekundami.

Pokoj byl jako vždy vzorně uklizen. Přes opěradlo židle byly pečlivě složeny šaty (to udělala Beata), které on večer jen tak ledabyle pohodil.

Tmavé dubové parkety se matně leskly – připomínaly jezero v hluboké noci.

Měl by vstát, napadlo ho znovu, ale zůstal v posteli a dál se díval na hodinky. V hlavě mu hučelo, v ústech sucho, žaludek jako by hnětl palci a naprostá nechuť k jakékoliv práci. 1 samotný pohyb mu připadal těžký.

„Nejsem alkoholik!“ zvolal v návalu zlosti. „Živím rodinu, nosím domů celý plat a ještě víc.“

Byl v bytě sám, klidně mohl křičet.

„Jen kdyby všichni žili tak jako my!“ vykřikl znovu a přelétl pohledem na velkou televizní obrazovku, již bylo otevřenými dveřmi vidět ve druhém pokoji.

Proč křičím? Chci slyšet vlastní hlas? Chci přesvědčit sám sebe? Ale o čem?

A jakoby ze studu zmlkl.

Hodinové ručičky neodvratně pádily vpřed. Jakoby z poslušnosti k nim vstal, odešel do koupelny a otočil kohoutek s horkou vodou. Začal i jeho den a začal holením a koupáním. Trochu se mu třásly ruce, bál se, že žiletka odstraňující nízké strniště zajede do kůže.

Po koupeli se cítil svěží, ale věděl, že jestli se neposílí černou kávou, nebude mít ten pocit dlouhé trvání. Zapálil plyn a postavil na sporák konvici s vodou.

Na kuchyňském stole čekala snídaně zakrytá čistou utěrkou. Namazal si krajíc bílého chleba játrovou paštikou a s přemáháním jej snědl. Čekal na kávu. Pořádně se nají až v poledne.

Dokonale vyžehlená košile – Beata ji po návratu z prádelny vždycky přežehlila –, kravata, oblek, kartáčem několikrát přejet polobotky, nepromokavý plášť, klobouk. Hotovo.

Ranní dopravní shon už odezněl, auta prořídla a patrně nikam nespěchala – jela měkce, tiše, bez namáhavého vytí motorů a skřípění brzd.

Rozhodl se, že půjde pěšky. Bude to tak lepší.

Přešel kolem nového Gertrudina kostela, kolem obchodu Dovedné ruce, kde se prodávaly různé ležáky některých továrních podniků a který byl neustále obležen davem žen s pytli pod paží, kolem vidzemského tržiště, kolem kavárny, kde byl ráno k dostání i koňak, přešel ulici Míru, nahlédl do malého parčíku vpravo, sklonil hlavu a přidal do kroku. Opět tam seděli ti, kteří v něm probouzeli hrůzu už samotnou svou existencí.

Na lavičce sedělo šest sedm lidí schoulených jako zmoklí nešťastní vrabci, lépe řečeno zbytky lidí. „Modrá divize“, která neměla nic společného s Frankovými sbory na pomoc führerovi. Babka Olga, která před několika léty šmelila s rybami a teď žebrala a kradla různé maličkosti, nalévala do sklenek kalnou fialovou břečku, zatímco její spolutrpitelé ji dychtivě sledovali.

Konečně je tu dílna.

V přední místnosti listovali v módních časopisech zákazníci, hluboko zabořeni v měkkých křeslech.

„Dobré ráno!“ pozdravil pracovnici, která u stolu číslovala kvitance.

„Dobré ráno, pane vedoucí.“

Zmizel za závěsem. Jeho střihačská dílna byla prázdná, ale v ostatních už bzučely šicí stroje a bylo slyšet, jak žehlič Saša pokládá želízka hnízdovitě na litinová kamna. Neuznával elektrické žehličky, pro odborníka byly příliš lehké, zvlášť když šije zimníky ze silné látky. Z jiné dílny si s sebou přinesl litinová kamínka s nejmíň stoletými žehličkami a skládal je do speciálních hnízd. Žehličky byly velmi těžké, z monolitního kovu a s odřenými dřevěnými držadly. Od kamínek bylo v místnosti vedro, takže ženy pracující v dílně, třebaže v létě měly na sobě jenom tenounký plášť, málem omdlévaly i u otevřených oken. Nicméně práce s těmito žehličkami byla mnohem rychlejší, takže nikdo moc nereptal.

Viliam si pověsil plášť do skříně a podíval se do zrcadla – vlasy byly v bezvadném pořádku.

„Modrá divize“ mu pořád nešla z hlavy. Znovu se zamyslel nad těmi ruinami na lavičce v parku. Proč jim to poflakování někdo nezarazí?

Dlouhý, suknem pokrytý stůl střihače čekal na patřičné nářadí. Viliam vytáhl ze zásuvky rovné a figurální pravítko, krejčovský metr, ze semišového pouzdra vyndal velké nůžky a zaostřil křídu.

Čert aby je vzal, vysedávají tam ráno co ráno a chlastají!

Odložil křídu, přistoupil k telefonu a vytočil číslo milice.

„Služba slyší,“ ozvalo se lenivě na druhém konci drátu.

„Tady vedoucí módního ateliéru Viliam Argalis. Už to není k vydržení! Každé ráno, když jdu do práce, vidím v parku na rohu ulice Míru různé deklasované elementy. Sedí na lavičce, popíjejí alkohol a sprostě nadávají. Chodí tudy přece ženy a děti… Cizinci si mohou udělat zcela nesprávnou představu o našem městě… Dělejte s tím něco.“

„V parku na rohu ulice Míru?“

„Ano.“

„Podíváme se na to.“

„Buďte tak laskaví Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Odložil sluchátko a cítil, jako by z něho spadla velká tíže.

„Co tě to napadlo?“ Saša vstoupil docela nepozorovaně a po zvyku krejčích si sedl na kraj stolu. Zřejmě vyslechl celý rozhovor.

„Je mi odporné se na to dívat.“

„S tím nikdo nic neudělá. Takoví jsou nedotknutelní.“

„Na záchytku s nimi, aby nebyli na očích!“

„Nikdo je nikam neodveze. Taková individua na záchytce neberou, od těch se nedá nic zinkasovat. Tam už je znají‘“

„Pro mě za mě, ať si s nimi dělají, co chtějí, jenom ať tam pořád nesedí.“

„Z toho nic nebude, dej na mě. Jeden čas je už zkoušeli přinutit k práci, ale ti dělat nebudou. Do něčeho vrtnou a sbohem! Ty bys je do práce vzal? Nevzal. Myslíš, že druzí jsou hloupější?… Dáš si kapku?“

„Nechci.“

„Ani trochu?“

„Možná později.“

„Jó, kdoví, co bude později.“

„Neumřu. Napiju se kávy.“

„Tak abys věděl, káva ničí srdce… Jo, ten tvůj vedoucí čeká na zkoušku. Viděls ho?“

„Ne.“

„Dřepí tam jak špalek. Jestli chceš skleničku, přinesu ti.“

Viliam se podíval po proužkovaném saku nastehovaném na zkoušku. Vedoucí byl dobrý zákazník, často si dával šít obleky, ačkoliv vedl obchod s konfekcí.

Když Viliam našel, co hledal, strčil hlavu do vestibulu a zavolal:

„Pan Cauna!“

Albert Cauna byl člověk, který se pořád a všemu smál. Smál se své holé lebce, smál se svým padesátinám, smál se svému velkému břichu, které se mu při smíchu natřásalo mezi dvěma úzkými moderními popruhy šlí. Jeho smích přitom nebyl dotěrný nebo předstíraný, nebylo v něm cítit skrývanou zlost nebo jízlivost Cauna se smál upřímně, měl zkrátka radost ze života. A byl ochoten se o ni i rozdělit.

S Albertem se znal už asi pět let, Viliam už dávno zapomněl, který známý ho k němu do ateliéru poslal.

„Dověděl jsem se, že ze mě dovedete udělat tenounkého jako násadka k biči,“ řekl Cauna při prvním setkání. „Jestli můžete, udělejte mým holkám z obchodu tu radost jak je to v té písničce U Daugavy jednou žil a jak rákos tenký byl…“

Viliam Argalis patřil ke generaci, která svou střihačskou kariéru nezačínala pometlem v mistrově dílně, nýbrž absolvováním průmyslovky, a nebyla mu cizí ani profesionální ctižádost.

I tentokrát Caunovi padlo sako jako ulité, a zatímco Viliam upravoval špendlíky vycpávky ramen, Cauna žvanil a žvanil.

„Mistře, vy mě přivedete na mizinu. Když má člověk tak dobrého krejčího, nemůže už jen tak projít kolem kusu látky. Ruka sama hrábne do kapsy pro peněženku. Tohle bude asi desátý oblek, co mi šijete, že?“

„Asi tak.“

„To ovšem není ještě tak moc. Po francouzském spisovateli Balzacovi zůstalo sto vest. Škoda že teď nejsou v módě, já se ve vestě cítím velice dobře.“

„Stavte se tak za tři dny, myslím, že oblek bude hotový.“

„V pořádku, v pořádku.“ Cauna mávl rukou a oblékl se. „Nijak nespěchám. Spěchat se totiž nemá. Kdo spěchá, klopýtne, a kdo klopýtne, upadne.“

Obratně otevřel aktovku, vytáhl velkou láhev v jemném papíře a postavil ii na stůl.

„Havana club. Čajová lžička před spaním nebo čajový šálek po jídle,“ zasmál se halasně.

„Děkuji.“ Viliam navyklým pohybem postavil láhev do skříňky. Narazila tam na jiné, patrně už prázdné, a jasně zazvonila.

„Na shledanou.“

„Mějte se hezky.“

Cauna ještě nebyl ze dveří, když se znovu objevil Saša.

„Jemný šnaps?“

„Ty máš ale nos! Nemáš už opičku?“

„Mám. Ale jenom takovou malou, hezkou.“

„Tak do práce!“

Saša se vůbec neurazil, že ho vedoucí honí do žehlení. Ten se snad ani urazit neuměl.

Jen co roztáhl na stole látku, už tu byl Saša zas.

„Pozítří je jedenadvacátého.“

„No a?“ podivil se zamračený Viliam.

„Den pracovníků potravinářského průmyslu. Našel jsem to v kalendáři. Jím housky? Jím. Takže mám vlastně povinnost napít se na potravináře. A ty taky jíš housky.“ Saša byl jako každý piják neodbytný a jeho neodbytnost neznala námitek.

„Jestli si dáš ještě skleničku, budeš namol.“

Nebylo to ovšem pravda. Starý Saša namol nebyl snad nikdy. Držel se neustále na úrovni mírné opilosti, a i když se napil, dokázal pracovat, aniž vrávoral po dílně.

„Co ve mně bylo, to se při těch horkých kamínkách dávno vypařilo.“

Viliam mávl rukou.

„Tak dobrá, ale jenom jednu.“

Saša vyndal ze skříňky láhev, odšrouboval kovový závěr, nalil si skleničku a vypil ji na ex.

„To je věc!“ Pochvaloval si a vydechoval spalující pach. „Ty nebudeš?“

„Ne“

„Třeba si to rozmyslíš. Bude ti líp, uvidíš. Včera jsi to přehnal.“

„Můžu za to, že se ten blbec přihrnul s lihem?“

Saša už naléval.

„Ale jenom kapku,“ upozornil ho Viliam.

Rum měkce a hladce stékal do hrdla.

„Tak a teď frčím žehlit.“ Saša postavil láhev do skříňky.

Viliam položil na látku střihy, zaznamenal rozměry, obtáhl největší díl křídou, pak obrys smazal a přizpůsobil jej rozměrům. Následovaly nějaké drobnosti, ovšem pro Viliama nic nového, základní pořádek střihů se téměř neměnil a půl skleničky rumu nemohlo vadit Právě naopak, přinesla oživení. Jen si trochu vyčítal, že začíná s pitím hned ráno. Před několika lety si dovolil přihnout si v dílně až po pracovní době. Později se tu pilo hned po poledni, ale on si často dával do trumpety hned ráno, ačkoliv si po probuzení umiňoval, že si dnes nedá ani kapku. Hryzlo ho, že nedokázal předsevzetí dodržet, postupně se však ztrácely i výčitky svědomí.

„Soudruhu Argalisi, máte telefon,“ volala z přední místnosti pracovnice, která přijímala zakázky.

Podle hlasu poznal Viliam Caunu.

„Vážený pane mistře, mám návrh, který stojí za uvážení.“

„Ano, poslouchám.“ Viliam se domníval, že Cauna bude chtít změnit model saka, něco málo se tam změnit ještě dalo.

„Navrhuji, abychom spolu poobědvali.“

„Hm…“

„Neodmítejte, udělejte mi tu radost. Nebude to ledajaký oběd. Aspoň doufám.“

„Musím si to rozmyslet“

„Já počkám, mistře. Přijďte ke mně do obchodu, až se zbavíte naléhavé práce. Na shledanou.“

Viliam se vrátil na pracoviště a rozhodl se pro další skleničku. Hladina v láhvi opět klesla – neklamné znamení, že Saša už tu zase byl. Ne, radši jít na oběd s Caunou než nasávat se Sašou.

Caunův obchod nebyl daleko, na rohu neomítnutého, cihlového domu. Velkým oknem bylo vidět dovnitř. Obchod nebyl nijak velký, pracovalo tam jen několik prodavaček, protože se však nalézal na frekventovaném místě, bylo v něm pořád plno.

Po celé délce místnosti se táhly dlouhé, chromované stojany s plášti a obleky, aby si zákazníci mohli na zboží sáhnout, ohmatat je, tak jak to měli rádi. O zajíce v pytli nikdo nestál.

Podél stěny byly zkušební kabiny, u nichž stály prodavačky v bledě modrých pláštích, a za kabinami byly dveře s černou, respekt vzbuzující tabulkou Ředitel. Odtud vedly jedny strmé schody do sklepa a druhé na dvůr. Byl to služební vchod, kudy ráno přicházel personál, dodávalo se zboží a inkasisté si tudy chodili pro peníze. Schody tvořily písmeno V, jehož dolní hrot končil ve skladišti přeplněném stojany a věšáky.

V jednom koutě skladiště byla jasně osvětlená zasklená budka, kde u malého psacího stolu seděl Albert Cauna a něco zapisoval do dodacích listů. Za ním jako na stráži stály dvě nahé, nepřirozeně růžové figuríny.

„Tak mistře, tady žiju,“ pravil vesele Cauna. „Hned půjdeme.“ Oblékl si plášť. „To víte, nic zvláštního. Obchůdek!

Ale jinam nechci. Vysoko tu plníme plán. Co pomůže velké pracoviště, když je kasa prázdná? A taky dovedu z ústředního skladu vyrazit dobré zboží. Nepotřebuje vaše paní kožich? Mám jich tu pár. Třeba sibiřskou veverku. Je sice dražší, ale on ani barvený králík není zrovna laciný. A ty syntetické… Skutečná dáma je na sebe nevezme. Sibiřská veverka je vzácnost, na pultě se vůbec neobjeví.“

„Nepotřebuje.“

„Takovou ženu by vám člověk mohl závidět! Neznám jedinou, která by nepotřebovala kožich.“

Ve skutečnosti Beata už dávno po kožichu toužila, ale Viliam neměl dost peněz.

2. kapitola

Vlna byla malá, ale útulná restaurace s červenými, koženkou potaženými židlemi a nevtíravým interiérem. Večer se tam netančilo, což do jisté míry určovalo složení návštěvníků – mládež sem nakoukla zřídka. Většinou sem chodili starší páni s ustaranými výrazy v tvářích nebo hosté hotelu, v jehož přízemí se restaurace nacházela.

„Chodím sem obyčejně na oběd, ale dneska to bude něco extra, když je taková mimořádná příležitost.“

Cauna odmítl jídelní lístek a požádal číšníka, aby zavolal šéfkuchaře. Dostavil se během okamžiku, usměvavý jako srpnový měsíc.

„Pěkně vítám, pěkně vítám,“ pozdravil je úlisným hlasem profesionála. „Polévku ne, viďte? Nač taky zalévat žaludek? Polévka ředí žaludeční šťávy, ale koňak to všechno napraví. Dáte-li na mě, tak začneme studeným lososem.“

Cauna přikývl. „Rádi dáme na doporučení odborníka.“

Vedoucí byl z těch, na kterých se nikdy nepozná opilost, třebaže mají vypito stejně jako Viliam. Šéfkuchař do sebe obrátil skleničku a spěchal do kuchyně. Objevil se u stolu ještě několikrát, ale pak zmizel v kuchyni nadobro.

Kolem páté se ve Viliamovi hnulo svědomí a řekl, že se musí vrátit do dílny, že tam jistě čekají zákazníci, ale Cauna ho zdržoval. Nakonec se tedy dohodli, že posedí ještě půl hodiny. Kdoví co tak zajímavého řešili, ale když si Viliam vzpomněl na práci podruhé, bylo už sedm a nemělo smysl odcházet – dílnu může zamknout i příjemkyně.

„Poseďme ještě,“ řekl Cauna, „dneska nás to nic nestojí. Dneska platí šéfkuchař, jeho žena dostala kožich ze sibiřské veverky.“ A pokynul na číšníka, aby přinesl ještě jednu láhev.

Po hodině si všiml, že u vedlejšího stolu večeří dvě mladé ženy, patrně cizinky ubytované v hotelu, a navrhl, aby je pozvali ke stolu.

„Pro mě a za mě můžou zůstat, kde jsou,“ pravil Viliam. „Moje žena je hezčí než obě dohromady a kromě toho ji mám rád a ona mě taky.“

„Taky jsem byl ženatý, ale stačilo mi to.“

„Proč?“

„Rozvod je pro muže příliš mastný,“ zasmál se Cauna.

„Lidi se nemají rozvádět“

„Prozíravější je vůbec se neženit Na zdraví!“

Venku hvízdal ostrý vítr, ale Viliamovu rozpálenou hlavu vůbec neochladil, třebaže to měl domů přes několik bloků. Koňak sklouzl příliš hluboko.

Beata byla ještě vzhůru, třebaže v tuto dobu se už obvykle v ložnici nesvítilo. Viliam šátral po předsíni, slyšel, jak Rolis odfukuje v tvrdém spánku, a styděl se, že je zase opilý. Určitě by se mu ulevilo, kdyby ho Beata přivítala výbuchem hněvu, ale ona, napůl přikrytá prošívanou dekou a s koleny u brady, seděla docela klidně. Pod tenkou noční košilí se jí rýsovala velká pružná ňadra. Přestože byl opilý, všiml si, že je rozčilená.

„Zavolej do práce,“ řekla bez úvodních slov.

„O půlnoci tam můžou být jenom strašidla,“ pokusil se o vtip.

Řekla mu tedy to málo, co ze Saši vyždímala po telefonu.

Hned po poledni se tam sešlo několik zákazníků. Po hodině začali dorážet na příjemkyni, aby jim sdělila, kdy střihač přijde. Nemohou zbůhdarma mařit čas, chtějí vědět, kdy konečně bude v této dílně pořádek. Napřed je chlácholila otřelým „Hned to bude, maličké strpení!“, ale pak se musela uchýlit k pohádce o narychlo svolané poradě u ředitele podniku. Jako naschvál se ukázalo, že jeden zákazník je od novin. Řekl, že tohle už dávno čekal, a hnal se k řediteli. Odtud se vrátila celá komise. Nedovolila příjemkyni ani zamknout dílnu, to prý smí jenom vedoucí.

„Takže dílna je dosud otevřená?“

Beata pokrčila rameny a přitáhla si deku k bradě.

Viliam vytočil číslo dílny. Už po druhém tónu se ve sluchátku ozval neznámý hlas.

„Haló!“

Viliam mlčel, jen se podíval na hodiny. Bylo pár minut po půlnoci…

Beata konečně usnula, ale on ležel naznak s otevřenýma očima a poslouchal, jak venku pozvolna tichne hluk automobilů. Vidíš, kam jsi to dopracoval, myslel si. Propil jsi místo dílovedoucího. Teď tě přeřadí na řadového krejčího, a když budeš pít dál – klesneš na žehliče, a dál… Vzpomněl si na lidské vraky v parčíku a vysokou, kostnatou stařenu Olgu, která rozdělovala fialovou břečku. To ho přinutilo vyskočit z postele. Musí najít nějakou záchranu! Ale jak? Nakonec se rozhodl, že zavolá Caunovi. Když mu stručně vyložil podstatu věci, navrhl Cauna, aby k němu ihned přijel.

Přestože bylo po půlnoci, pobíhal Cauna po kuchyni a vařil vodu na kávu.

„Jestliže komise vydržela v dílně do půlnoci, měla řádný dopal a zřejmě tě vyhodí,“ uvažoval. „Tady tě známosti nezachrání. Znám jenom jednu cestu. Pojedeš do Straute na léčení. Protialkoholní. To je vyzkoušená cestička. Druzí po ní prošli už třikrát i víckrát a vždycky se vrátili s papírkem, že jsou úplní andílci. I ty takový dostaneš.“

„To není tak jednoduché. Už jsem o tom léčení jednou uvažoval, ale k tomu jsou potřebná různá vyšetření a to trvá celé týdny.“

„Klíče od dílny dáš manželce a napíšeš omluvný dopis šéfovi podniku. Plácni pár podobných blbostí – na to si lidí potrpí. A z vyšetření si nic nedělej, já už to zařídím.“

Pánbůh je pánem nade všemi

1. kapitola

Na počátku padesátých let měl železniční přejezd místo dnešního Brasského nadjezdu závory, které se zvedaly ručně; směrem k městu tam stál oválný kiosk s pivem. Byl dosti prostorný a v neděli, když v Mezaparku burácel motokros, nacpalo se dovnitř až půl stovky mužských; stolky byly malé a kulaté a stály na jedné noze jako čarodějný domeček. Muži je ovšem začali brát na vědomí teprve tehdy, když ve sklenici bylo vidět dno. V jejich představě byly totiž stolky jenom k tomu, aby se na ně daly postavit prázdné půllitry. Plné měli v ruce a pili opřeni o stěnu nebo vyšli na čerstvý vzduch.

„Pánbůh je pánem nade všemi,“ pravil tlusťoch, vycházející z bufetu na slunce. V každé ruce nesl po třech plných sklenicích, po jejichž zelenavých bocích stékaly chumáče husté pěny, které až k zbláznění dráždily žíznivé muže na konci fronty.

Postavil sklenice na víko velké bedny, v níž měl domovník pracovní nářadí, a pomalu, s požitkem do sebe lil žlutavou tekutinu.

„Gaunere!“ nadávali mu z fronty, když zvedal druhou sklenici.

„Pánbůh je pánem nade všemi, ale za sebe si každý ručí sám,“ pravil důležitě, sfoukl pěnu z třetího piva a pustil se do něho.

Obratná bufetářka, hubatá žena kolem čtyřicítky, která každý den začínala pracovat v bílé naškrobené zástěře a v naškrobených rukávnících, aby je každý večer doma vyprala, naškrobila a vyžehlila – točila pivo ze sudu a odháněla mužské, kteří se tlačili k pultu. Dělo se to k zbláznění jednotvárně: Některý ze zákazníků se při řeči zapomněl a přitiskl se ramenem k úhledné vitríně, která se pod jeho tělem posunula dopředu. Ještě kousek a spadla ‚by s řinkotem na zem, ale tak daleko to nikdy nedošlo, neboť bystré oči bufetářky toto nebezpečí včas zpozorovaly.

Nebyly v ní bůhvíjaké lahůdky, jen chlebíčky s oschlými kilkami a s tak tenkou vrstvičkou másla, že by tupou hranou nože nešla seškrábat, chlebíčky s oschlým sýrem a kmínové housky z předminulého týdne, které při zakousnutí vydávaly stejný zvuk jako tvrdé preclíky.

Jen co vstoupil do kiosku, odhadl Zutis situaci a šikovné se postavil na konec fronty za ramenatého požárníka v nové uniformě, který se naparoval jako krocan a tvářil se veledůležitě.

Zutis dlouho postával venku, až se u pultu fronta zkrátila tak, jak to potřeboval. Teď stál za požárníkem právě u odlehlejšího konce vitríny. Bedlivě sledoval každý pohyb bufetářky. Odhadl, kdy nebude její pohled patřit vitríně, hbitě natáhl ruku podél pultu, přitiskl prsty na konec skla a lehce se je snažil poposunout. Když se vytvořila mezera, strčil dovnitř ruku až k míse s kmínovými houskami Dosáhl na ně jenom konečky prstů. Kdyby byly měkké, mohl by je trochu zmáčknout a udržet, ale housky byly tvrdé.

Všechno se událo v jediném okamžiku – kmínová houska klepla o zem, bufetářka vykřikla, Zutis skočil ke dveřím, ale požárník ho chytil za bundu. Bleskově a pevně, jako myš do pastičky.

Následovala obvyklá reakce společnosti – čím víc piv kdo v sobě měl, tím většího pedagoga ze sebe dělal.

„Za uši! Pořádně mu dát za uši!“

„Nakládačku, co se do něj vejde, a na milici s ním!“

Cesta ke dveřím byla uzavřena, ruka ho pevně držela za límec. Pivaři rozhořčeně hučeli jako raci v pytli. Čekali, kdo praští první, aby následovali jeho příkladu, ale naštěstí nikdo ještě nebyl tak opilý. Měla by k tomu říct své bufetářka, vždyť se to koneckonců týká jí.

Zutis tiše vzlykal a polykal slzy nenávisti a bezmoci.

Jeho rozcuchané vlasy byly špinavé, ruce černé, vodu neviděly kdovíjak dlouho. Slzy zanechávaly na ušmudlaném, uhrovitém obličeji světlé cestičky, dvoubarevná, ze dvou dek ušitá bunda – všechno, có móda dokázala stvořit z poválečné bídy, na bosých nohách rozbité tenisky a svíravý hlad v žaludku – tak tu stál před svými soudci.

Bufetářka obešla pult a vzala ho zlehka za ucho.

„Kolik je ti?“

„Jedenáct,“ zalhal. Bylo mu už dvanáct pryč.

Bufetářka ho pustila k pultu, naložila na talířek dvě housky, otevřela láhev limonády a podala mu to.

„Jez!“

Zdálo se, že incident je zlikvidován. Taky požárník kluka pustil a stoupl si na své místo ve frontě.

Vzlykající chlapec postavil limonádu na stolek vedle prázdných, pěnou olepených sklenic a hladově se pustil do jídla.

Všichni, co chtěli ještě před malou chvílí chlapce zmlátit, jakoby spokojeni s vývojem událostí dál s požitkem vychutnávali hořkou chmelovinu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se bufetářka vlídně.

„Zutis.“ Zutis bylo jeho příjmení i přezdívka. Jméno Vilbert se mu v poslední době úplně ztratilo.

„Mámu máš?“

Jen přikývl, protože měl plná ústa.

„A tátu?“

Znovu kývl.

„Kde bydlíš?“

„Doma.“

„Jenom jez!“ Bufetářka zamyšleně svraštila čelo a stoupla si za pult. Otec nejspíš pije, pomyslela si.

Chlapec se najedl, vyšel z bufetu a přidal se k davu, který se hrnul přes železnici, aby zkusil štěstí a dostal se do tramvaje. Tuto neděli se konaly motocyklové závody a po asfaltu se na nortonech právě honili dva vedoucí závodníci Grunberg a Pop. Tramvajáci sice přidali na každé lince několik vozů, ale ani to nestačilo. Salonní vozy podobné katafalkům s ručními bronzovými zvonky a otevřenými plošinami byly cestujícími obsypány jako větev včelím rojem. Lidé seděli na náraznících a na střechách, viseli za ruce, stáli na schůdkách a protijedoucí tramvaje musely každou chvíli brzdit, aby o někoho nezavadily. Ráno se dopraváci ještě snažili udržet pořádek, ale před polednem to úplně vzdali.

V Mezaparku Zutis ještě před stolem prodavačky vstupenek podlezl provazy ohraničující závodiště a za doprovodu organizátorské píšťalky přešel silnici; věděl, kde otce hledat.

Podél provazů, které se táhly, ověšeny trojúhelníkovými červenými vlaječkami, od jedné borovice ke druhé a vymezovaly trasu z vnitřní i vnější strany, postávali fanoušci. Listovali v programu, poznamenávali si v něm tužkou čísla motocyklů, které se právě přehnaly kolem, lízali zmrzlinu a nadšeně skandovali. V přestávkách mezi jízdami se rozcházeli do bufetů, kde se prodávaly teplé párky a pirohy. Nejpohodlnější to ovšem měly rodiny. Zkušené hospodyně s sebou vzaly těžké kabely s nejrůznějšími dobrotami, rozprostřely na návrší bílé ubrusy a členové rodiny a přátelé odtud mohli s plnými ústy pozorovat závodiště, talířky se zlatým okrajem v klíně.

Ještě loňské léto chodil Zutis kolem těchto rodinných ostrůvků bázlivě jako zmoklé štěně, jako by se bál, že některá panička popadne hůl a zažene ho. Letos mu už blýskaly oči po poloprázdných lahvích, jež mnozí nechtěli táhnout s sebou domů. A kdyby byla příležitost, nestyděl by se sebrat i něco jiného, cokoliv, co by později mohl prodat nebo vyměnit za jídlo.

Otec seděl zády opřen o strom a skleněným pohledem se díval před sebe. Proti němu dřepěl jeden z jezdců a něco se ho ptal. Chlapec slyšel jenom otcovu odpověď.

„Všechno v pořádku… Hlavně klid…“

Rozhořčený závodník najednou vyskočil a vrhl se k mužům, kteří, soudě podle hranatých čepic s lesklými štítky a kokardami, měli úzký vztah k motocyklům a motocyklovému sportu.

„Která mrcha už stačila namazat Rybku? Co je moc, to je příliš! Teď se můžu na start klidně vykašlat, s nezregulovaným karburátorem jsem tam k ničemu!“

„Zreguluj si ho sám!“

„Umím to zrovna jako ty a všichni ostatní. Ale jako Rybka to neumí nikdo. A nějaký blbec ho namazal akorát před startem. Celostátní mistrovské závody!“

Když se začaly před startem protáčet motory – protáčet je příliš slabé slovo, neboť při takovém pekelném kraválu spadá z borovic snad všechno jehličí –, depo se ihned vylidnilo, všichni totiž spěchali, aby viděli start a pořadí závodníků po prvním kole.

Zutis starší, mezi sportovními motocyklisty zvaný Rybka, se pokoušel zvednout z měkkého mechu, ale nepodařilo se mu to. Jenom mávl rukou.

„Všechno v pořádku… Hlavně klid.“

Ve válce Zutis ztratil víc než ruku nebo nohu. Ztratil naději, že bude tím, čím být chtěl. Vzděláním byl strojní inženýr a před mobilizací do legionu měl už za sebou řadu patentů a vynálezů.

Se jménem Zutis byly spjaty naděje lotyšské mechaniky, stejně jako jeho naděje byly spjaty s lotyšskou mechanikou a s továrnou Iganta na zemědělské stroje.

Obnovení sovětského Lotyšska jako by ani nezaregistroval – ani jemu, ani manželčiným rodičům nepatřilo nic, co by podléhalo znárodnění, do politiky se nepletl, považoval to za mlácení prázdné slámy – koneckonců každý stát je řízen pákou ekonomiky –, ale jako technokrat přece jen soudil, že socialismus dává obrovské možnosti.

Když začala válka, dlouho stál na křižovatce, nevěděl, kterou cestou se dát Nakonec přijal řešení nejméně racionální – vyčkávat.

Kdyby vstoupil do německé armády dobrovolně, kdyby byl přesvědčen, že má bojovat právě na té straně, ztratil by na konci války méně. Mohl prohrát, mohl se přizpůsobit okolnostem a čekat na revanš, ale aspoň by měl proč žít.

On však byl v německé armádě pouhým cizincem, pouhým mobilizovaným členem lotyšského legionu. Kapitulace byla pro něho spásou.

Poseděl si v zajateckém táboře, prodělal kurděje a do Rigy se vrátil v roce 1947, plný chuti do práce. Chtěl jenom pracovat, všechno ostatní mu bylo lhostejné. Hlavní byla práce. Měl plnou hlavu nápadů, které se mu tam uložily během války v zajateckém táboře. A tyto nápady chtěl realizovat. Týkaly se zlepšení převodu síly a zvýšení koeficientu hospodárné kapacity motoru.

Nástup do práce byl pro něho krajně důležitou událostí. Oblékl sí sako a proužkované smokingové kalhoty a vestu, do kapsičky si dal stříbrné hodinky s tálavijským přívěskem, do dírky v klopě zastrčil bílý karafiát, uvázal si světlou kravatu, a pískaje si melodii předválečného šlágru, vstoupil do kádrového oddělení.

Vedoucí, člověk v pomačkané blůze a s dřevěnou protézou místo nohy, ho přijal s přimhouřenýma, nedůvěřivýma očima, s jakými by asi přijal diverzanta, který by do továrny přitáhl kufr s výbušninami. Zvláštní nedůvěru v něm patrně vzbudila kravata, hodinkový přívěsek a lakýrky. Z čeho může mít tohle individuum takovou radost?

„Co umíte?“

Zutis nevěděl, že kádrovák má jenom základní vzdělání, a řečí vyšperkovanou vědeckými, odbornými výrazy mu vyložil své znalosti v oboru mechaniky. Úředník nedal najevo, že z té dlouhé přednášky nechápe ani desetinu, listoval v nějakých papírech, aby vyvolal zdání, že všemu rozumí.

„Jakou práci tedy chcete?“ zeptal se nakonec a opět přimhouřil oči.

„Myslím, že nejpřiměřenější by byla ta, co jsem dělal dřív.“ Chceš-li dostat stovku, žádej tisícovku, pomyslil si Zutis a vynesl trumf. „Hlavního konstruktéra závodu.“

Vedoucímu až zbělaly rty.

„A ředitelem byste být nechtěl?“

Zutis se na okamžik zamyslel, pak zavrtěl hlavou.

„Ne, ředitelem být nechci. Ředitel je spíše administrativní pracovník, na to musí mít člověk nadání.“

Kádrovák měl ten den k snídani jen krajíc černého chleba s tenoučkou vrstvou margarínu, aby zůstalo víc pro děti. Hladověl od samého začátku války a dosud se pořádní nenajedl. Platil lístkový systém, a nebýt ho asi by rodinu neuživil. Na trhu vládly šílené ceny. Plat měl tak leda na kilo vepřového a půl póry brambor. Ještě štěstí, že je nemusel kupovat; když se žena přestěhovala do Rigy, dostali menší zahradu u jízdárny a pěstovali tam zeleninu. Na podzim spávali v kůlně na nářadí, aby uchránili úrodu před zloději, a v zimě kupovali jenom chléb a cukr, jíšku a machorku. Ke všemu včera na trhu ženu ošidili. Místo americké konzervy s vepřovým – čertví co ta cizí slova znamenají – to byla plechovka s boby v rajské omáčce. Žena celé ráno proplakala.

A teď tu před ním stojí individuum v lakýrkách a žádá místo hlavního konstruktéra. Možná že právě on po mně střelil, možná že kvůli němu jsem přišel o nohu! Své vítězství nad ním jsem zaplatil krví, a on tu teď stojí v lakýrkách. Hlavní konstruktér, jeden z pěti, kteří v továrně dostávají potravinové lístky první kategorie! Ti nemusí svoje zahrádky chránit před zloději, ti dostávají každý týden litr kondenzovaného mléka, vepřové a bonbóny. To se mám za svou prolitou krev dívat, jak mé děti jedí černý chléb s margarínem, a tvé si pochutnávají na kondenzovaném mléku?

„Ven!“ zařval a vychrlil ještě několik nesmyslných informací: „Žádné konstruktéry nepotřebujeme, doba konstruktérů je pryč, panské časy skončily!“

Zutis nemohl pochopit, že stát se může obejít bez konstruktérů. Jeho myšlenky se točily v nerozpletitelném klubku, neviděl před sebe, šel jako slepec. Na rohu Leninovy a Gertrudiny ulice do něho málem vrazil muž s kolečkem – odklízeli tam sutiny. Tři zdi domu ještě stály, ale uvnitř bylo prázdno – připomínalo to starý, zlomený dub s vypáleným kmenem. Zutis si vzpomněl, že v tom domě bývalo kino, ale jeho jméno už zapomněl.

Na ulicích bylo lidí poskrovnu, ale tržiště hučelo jako roj včel. Každý něco kupoval nebo prodával. Zutis se prodíral tlačenicí a ani nevěděl, co tu vlastně chce. Nabízeli mu sacharin, modřidlo na prádlo, olejové barvy, mýdlový kámen, žiletky. Nikdo nemohl vědět, že nemá v kapse ani kopejku.

Najednou zazněl radostný výkřik:

„Ať žije naděje lotyšské mechaniky!“

Zutis se celý rozzářil. S rukama rozevřenýma k objetí a s ošlehaným, zarudlým obličejem stál před ním jeho starý kamarád z vojny Albert Cauna.

„Buď zdráv!“ Zutis se ani nemohl překvapením vzpamatovat.

„Za tohle setkání platím metr panáků!“ Albert, který vždycky platil za hochštaplera, ho popadl za ruku a zatáhl ho do jedné překližkové boudy.

Byla to zakouřená místnost se čtyřmi stolky, špinavou, sešlapanou podlahou a umaštěnými sklenicemi, s pronikavým zápachem kysaného zelí a s kostnatým číšníkem s ubrouskem přes loket.

„Leopolde, přines nám božský nápoj ze sluneční země,“ obrátil se Albert nenuceně na číšníka.

Když první skleničky třicetiletého koňaku dostatečně zahřály žaludek a hlavu, začal Cauna naléhat, aby Zutis uznal, že tak skvělý koňak ještě nikdy nepil.

„Copak za Ulmanise sis to při svém inženýrském platu mohl dovolit? Nemohl. A kaviár? Tenkrát se ho dávala špetička na chlebíčky při diplomatických recepcích. A dneska si my, prostí dělníci, kupujeme koňak za cenu vodky a kaviár hltáme po lžičkách. Sláva za to Josifu Vissarionovičovi! Amen!“

Cauna se vrátil do Rigy už před rokem. Když jeho jednotka padla do zajetí, někteří fašisty zmobilizovaní Lotyši mohli dál bojovat v řadách Sovětské armády a mnozí to rádi udělali. Cauna se dostal k pluku, který se vyznamenal u Královce a Tilzite, a byl mezi těmi, kdo dostali medaili.

„Kde děláš?“ zeptal se Zutis.

„Jsem registrován v úřadu pro plavení dřeva.“

„Jak to… registrován?“

„Tam stačí, když jsi registrován. Jednou za měsíc přijdu podepsat plat a jednou za rok pro státní půjčku. Moje peníze strčí do kapsy skupinář.“

‚A z čeho žiješ7’

„Můj otec má u VEFky boudu s velkou kůlnou. Má tam od války čtyři osobní a dvě nákladní auta. Poslyš, pojď ke mně jako automechanik.“

„Víš, že jsem konstruktér, mám fůru nápadů.“

„Trulante, nikdo tě za konstruktéra nevezme, byl jsi v legionu.“

„Co má co dělat práce s životopisem? Do politiky jsem nikdy nestrkal nos.“

„Mluvíš jak gymnazista.“

„Obejdu fabriky. Zkusím to.“

„Zkus… I když budeš mít velké štěstí, vyděláš šest set měsíčně a kilo másla stojí čtyři sta. Já ti dám šest tisíc. Mysli na rodinu.“

„Já to přece ještě zkusím.“

V továrnách potřebovali zedníky, štukatéry, malíře, elektrikáře a zámečníky. Doba konstruktérů ještě nepřišla. Práce bylo všude habaděj. V neděli se organizovaly brigády na úklid sutin, ve všední den se instalovaly nové stroje a opravovaly poškozené. Čím víc pracovišť Zutis obešel, tím jasnější mu bylo, že Cauna měl v mnohém pravdu. I když leckde konstruktéra potřebovali, s většími či menšími oklikami mu naznačovali, že naděje na přijetí je malá. Obcházel továrny celý měsíc. To všechno ten životopis, rozčiloval se a prosil, nakonec mávl rukou a šel za Albertem. Uplyne rok nebo o něco víc a všechno se dá do pořádku, utěšovali ho v kádrových odděleních. Zatím si ještě lze vybrat konstruktéry podle patřičného životopisu a zásluh.

Caunův domek byl malý a nevzhledný jako téměř všechny, co byly postaveny po první světové válce. Napřed postavili dřevěný srub s jednou světnicí a kuchyní, po letech k němu přilepili další světnici a za další roky přilepili třetí – z druhé strany. Podlaha v nejstarší světnici už ztrouchnivěla a ze škvír mezi prkny vystupoval písek, zatímco v nejnovější byla rovná jako parket; ve staré bylo okénko úzké a začouzené, v nové široké skoro přes celou stěnu. Tak se lepila záplata na záplatu, až se dům rozšířil na čtyřicet čtverečních metrů. Teď ho z jedné strany rozebrali, začali stavět cihlovou zeď se škvárovou výplní až do prvního patra a betonovat základy skleníku.

„Zatím tam dám prasata a krávy,“ říkal Albert, „pak se uvidí. Luk je v Purvciemu dost a nějakou babku na pasení taky seženu. Neměli všichni paznehti takové štěstí jako my dva. Někteří kácejí lesy na Sibiři, jiní utekli do Německa nebo do Ameriky a někteří krmí červy ve Volchově. Jejich vdovy jsou tady a utírají si slzy. Musíme jim pomoct, aby se nějak protloukly. Při pasení se jim kosti nepolámou.“

Na rozdíl od domu byla kůlna postavena solidně, dveře měla dokonce ze štětovaných prken. Dřevěná konstrukce spočívala na zděné podezdívce do výšky člověka a zdálo se, že snad vydrží navěky.

„Tady budeš mít pracoviště.“ Cauna ukázal širokým gestem na zaprášená auta. „Sám sobě budeš šéfem, zástupcem i podřízeným.“

Cauna přišel na skutečnou zlatou žílu. V armádě se naučil řídit auto, všelijakými podfuky získal řídičský průkaz a jednou týdně se vydával na cestu do jedné odlehlé vidzemské vesnice. To byla událost, když se tam objevilo jeho auto! Všichni věděli, že přijede ve čtvrtek, a už od rána byli nervózní, aby se mu cestou něco nestalo. Vítali ho se slávou, jaké by se dostalo kapitánovi Titaniku, kdyby se mu podařilo dojet do Ameriky. Čekala ho načechraná bílá postel s čerstvě uříznutými břízkami na obou koncích, vytopená lázeň a teplá večeře. Ve všech vesnicích, které navštívil, už věděli, že mu nejvíc chutná šunka zapečená v těstě nebo lín v rosolu. Hospodyně si s přípravou jídla dávaly takovou práci, že o deset let později, kdy Caunovy návštěvy žily už jen ve vzpomínkách několika dívek, které tenkrát vášnivě toužily prožít právě jeho štípnutí do boku, byla zapečená šunka ozdobou všech slavnostních tabulí a říkalo se, že je to národní jídlo kraje.

Albert byl vynášen do nebe, Albert byl nejchytřejší, Albert byl žádán o radu, oslovit Alberta jménem bylo vzácné privilegium. Všichni chtěli po Albertovi různé služby, všichni byli na Albertovi závislí.

Do kolektivizace zbývaly dva roky, ještě se hospodařilo na soukromých pozemcích, ještě existovaly spory se sousedy, kteří si opět přiorali kus meze. Odvody obilí venkovany příliš neznepokojovaly, ale muselo se platit i penězi. A slušné sumy. Aby se mohlo zaplatit, musel se přinejmenším zabít býk a několik prasat. A dopravit je na trh. Ale jak se tam dostat? Ještě dobře, když můžeš lokálkou dojet do Valmiery a tam přesednout na pořádný vlak. Cestující seděli v dobytčích vozech na podlaze, dívali se, jak se v lucerně kolébá červený plamínek svíčky, a nadávali na Němce. Několik dní před jejich ústupem odjely po trati Riga – Rujiena dvě poslední lokomotivy. Byly spojeny a táhly stroj podobný pluhu, který navíjel kolejnice i s pražci do dvou kotoučů. Ty se pak dlouho válely na okraji železničního náspu jako svědkové toho, jak lze několikaletou práci zničit v pouhých pár hodinách.

Na Němce nadávat mohli, ale tím se daně nesnížily, musely se platit dál. Rolníci zapřahali koně a s šesterým, desaterým spřežením se vydávali do vzdáleného hlavního města. Cesta trvala téměř tři dny. Jeli přes lesy, kde se z politických i kriminálních důvodů skrývaly demoralizované živly, které přepadaly a loupily. Političtí se od kriminálních lišili tím, že za uloupené věci vydávali bumážky s podpisem nadporučíka kapitulující armády, které budou refundovány budoucí vládou, za niž oni bojují.

Tenkrát skoro v každém domě měli aspoň několik pistolí a bednu granátů, někdo šikovný by na svém voze mohl postavit i kulomet A kdo nic takového neměl, mohl jít do lesa a nasbírat střeliva třeba plný koš. A vesničané přesto neriskovali, neboť na cestách hlídkovali čekisté a jízda do Rigy mohla pro ně skončit o nějakých pět tisíc kilometrů dál.

V takové mračné chvíli k jednomu z nejčastěji navštěvovaných statků vesnice v oblacích zvířeného prachu zahnulo nákladní auto a z kabiny vystoupil mladý, energický člověk.

„Dobrý den vám všem!“ řekl zvesela.

„Dobrý den, dobrý den.“ Hospodář byl rezervovaný. V poslední době vídal hlavně takové hosty, kteří si hleděli něco odvézt

„Hospodáři, neprodáte brambory?“ Cauna byl připraven na nejběžnější spekulaci – koupit za rubl, prodat za dva.

Prodat? Proč ne? Ale peníze na dlaň. Stop! Proč vézt brambory, když je k mání maso. Ženo, ohřej vodu, budeme pařit prase. Chlapče, zaběhni pro Julu, ten to zmákne. A vy, šofére, vy si sedněte a dejte si něco na zub. Dostanete zadarmo brambory, když mi to prase odvezete na trh.

Do svých obhospodařovaných vesnic jezdil Cauna nadále po pořádku každý čtvrtek. Jeho očekávaný příjezd začínal ve středu smrtelným kvikotem prasat, ve čtvrtek večer byla na jeho počest uspořádána taneční zábava s reprodukovanou hudbou na deskách firmy Bellakord, v pátek rozděloval, co měl komu přivézt, a nakládal na auto, a v sobotu ráno majitelé zabitých prasat najímali na trhu řezníky. Později, když se vědělo, do které vesnice auto pojede, scházeli se u Caunova domu i cestující, ale ve srovnání s ostatním výdělkem se zisk z jejich kapes hodil tak leda na oběd a dobročinný příspěvek.

Zutis musel napřed opravit nákladní Opel Blitz, protože v něm byl plynový generátor, a když nebyl k sehnání benzín, hodilo se do korby pár pytlů suchých dřevěných špalíčků a pila pro případ, že by nestačily. A bylo možno vyrazit na cestu – lesů podél cesty bylo dost a pasažérů taky, bude mít kdo řezat.

Pak přišla na řadu osobní auta, dva fiaty – Topolino a Balilla – a pětisedadlový mercedes, tak nízký, jako by se sám pohodlně bořil do svých komfortních sedadel.

2. kapitola

Caunův otec byl suchý, shrbený stařec s ochrnutou nohou, na niž mu za okupace při vykládání vagónů na nákladovém nádraží spadl sud s olejem, což znamenalo zápis jeho jména do seznamu invalidů. Povoláním povozník prošel první světovou válku jako kulometčík, ale když začali bojovat bílí Lotyši s rudými, chytře zmizel ze scény.

Do Rigy přijel začátkem dvacátých let s povoznickým vozem na gumových kolech a byl přidělen k nakládacím pracím. Lotyšský Červený kříž posílal pomoc hladovějícím v Povolží. Riga byla pro něho zaslíbenou zemí, v níž se musí uskutečnit jeho ctižádostivé plány, neboť co je koneckonců propaganda rovnosti a bratrství – v zákopech o tom slyšel – proti stáji s deseti koňmi a formany, kterým on v sobotu vyplácí mzdu.

Na plese griziňkanských požárníků – do tamějšího bufetu vozil Cauna pivo – se ještě donedávna venkovan seznámil s křehkou, drobnou dívčinou. Řekla mu, že otec má povoznickou kancelář, a hned nato dostala nabídku k sňatku. Neřekla však, že otcovo povoznictví je zadluženo a doma se kolikrát nenajdou ani dva potřebné laty. Ženichovi se nadšením až zatajil dech, takže v něm na chvíli zaspala venkovská opatrnost vůči městskému chytráctví. Nevěstin otec si chodil v bílé piké vestě se zlatým řetízkem na břichu a venkovan v tom viděl příslušné zajištění.

Spolkl tučnou návnadu jako malinu a teprve pak pocítil, že má v sobě pořádný háček, přivázaný k silnému vlasu. Neminul rok, a aukcionářovo kladívko rozbilo tchánovu povoznickou kancelář na tisíc drobných kousků včetně budov, inventáře, koní i jediného rodinného šperku: zlatého řetízku k hodinkám, jenom se ženou neprohloupil – pilně se pustila do práce, nedělala ze sebe žádnou dámu. Byla sice droboučká, ale pevná. Otcova dražba v ní vyvolala chorobnou šetrnost. Caunovi celé roky nemuseli kupovat dřevo, malá ženuška nanosila z Bikcrnického lesa suché haluze a šišky, sousedi jí říkali Rošťařka; a nedej bože, aby od ní musel někdo něco koupit nebo jí něco prodat. Naříkáním, slzami a bědováním přivedla toho nešťastníka až tak daleko, že u ní věc nechal a dal se na útěk. A ona pomalu skládala centim k centimu, sto centimů – jeden lat. Jiné záporné vlastnosti, zdá se, neměla. Ubohý domeček byl vždycky čistý, dvorek plný květin a v zahrádce ani kousek plevele.

Ženina šetrnost dovolila muži utrácet víc než jiní povozníci. Chodil na oběd do jídelny a vždycky si dával o porci pivních párků víc než druzí formani, čímž rostlo jeho sebevědomí. A ať se mluvilo o čemkoliv, vždycky spílal vládě za vysoké ceny ovsa.

Starý Cauna chodil o holi kolem domku, kulhal a zdržoval Zutise v práci. Přikradl se vždycky zezadu a jako šafář dohlížel, jestli Zutis nelenoší, nebo někde sebral šroubek a hodil ho do bedny s nářadím.

„Jestli já jednou nachytám toho, co ty věci rozhazuje!“

Ale bylo jasné, že to nemohl udělat nikdo jiný než proletář Zutis a že to dělal schválně, aby starého dopálil.

Válka vynesla Caunovy nahoru, jako když teplem vyplavou na hladinu polévky mastná oka.

Ještě několik dní předtím, než se fronta přiblížila k Rize, byl Cauna ubohý mrzák. Hltal čočkovou polévku a třásl se o svého ukrytého koníka. Ale jednou v noci, když dělostřelectvo hřímalo už docela blízko a sovětská letadla „věšela“ nad městem „svíčky“, přiběhl k němu zničehonic povozník Saismak bydlící blízko centra, takže se Caunovi nepodařilo koně schovat.

„Rintelis ujel,“ řekl mu. „Utekl do Německa.“

„No a co?“

„Zapřahej! Na co čekáš? Nechal tu plnou kůlnu prken!“

„M-m-m,“ zahučel Cauna, neboť desky sice potřeboval, ale měl hrozný strach. „Co když se vrátí?“

„Nevrátí. Jeho zeť střílel židy.“

„M-m-m… Abychom se nezapletli do nějakého svinstva…“ Ale v duchu už přemýšlel, do kterého vozu zapřáhnout.

„Řeknu, že mi před odjezdem ty desky dal.“

„Taky je tedy budeš vozit…“

Kůlna ani nebyla zamčená. Odvezli tři fůry.

„Dobře že jsme jeli, jinak by je uklidil někdo jiný,“ řekl Saismak na vlastní omluvu.

Do té doby nevzali nic cizího, ale dnes ráno, když naložili poslední fůru, zahleděli se žádostivé přes ulici, kde za velkou ovocnou zahradou bylo vidět rezavé zdi velké vily. Bydlel tam vedoucí odboru jednoho ministerstva.

„Ten je určitě taky pryč.“

„Tam už všecko sebral ten lump domovník.“

„Ne, myslím, že ten taky zmizel… A on tam vůbec nebydlel. Moje stará všecko vyšňupe.“

V noci vypáčili dveře, vešli do suterénu a vzpamatovali se až v prostorné kuchyni.

Vypínač byl hned u dveří.

Tak velkou kuchyni Cauna nikdy neviděl, byla větší než celý jeho dům. Na kachlíkované stěně nad sporákem visely kastroly, všechny dokonale čisté.

Ještě chvíli přešlapovali ve strachu a respektu, který jim vysoký ministerský úředník naháněl, přestože tu nebyl. Saismak potom sáhl po jednom smaltovaném kastrolu a otáčel ho v rukách.

„Vezmu ho staré, ať má radost.“

To byl signál, i Caunovi se najednou hodil kastrol.

S kastroly v rukou se vydali po schodech pro služebnictvo. Vystoupili do prvního poschodí a kráčeli po chodbě vystlané kobercem. Vidět moc nebylo, lucerna byla začouzená a světlo dosahovalo sotva na metr. Konečně prošli zasklenými dveřmi a Saismak zvedl lucernu nad hlavu. Octli se v oválném pokoji; okna byla zatemněna černým papírem, jak to nařizovaly nejpřísnější předpisy protiletecké obrany.

„Rozsviť!“

Z dvaceti elektrických svíček na lustru se rozsvítily dvě a jejich sporé světlo se odráželo na křišťálových přívěscích jako připomínka války a systému šetrnosti.

V salóně bylo jenom černé křídlo a šest staromódních polštářovaných židlí. Stěny byly potaženy růžovým hedvábným brokátem s malými, nenápadnými kvítky. Obrazy byly namačkány jeden vedle druhého. Jak svědčila vybledlá místa na potahu, několik menších chybělo. Majitel si je patrně vzal s sebou na cestu, z níž se nikdy nevrátí.

Saismak kývl směrem ke klavíru. „Dva s tím nehnem.“

„Stejně ho není kam dát.“ Cauna zhasl a vydali se za lupem do dalších komnat.

Nepřímo tak poznali život, o jakém neměli ani žádnou představu.

Co všechno tu noc neodvezli do svých kůlen! Už ani nevybírali, vytahovali věci ze skříní a cpali je přímo do pytlů a odváželi domů, kde už si to jejich polovičky roztřídí. Oni jsou chlapi, jim přísluší pouze dotáhnout to domů.

Caunova pilná žena nejenže stačila poschovávat většinu věcí, ale stačila se i naparádit do světlých šatů s třásněmi a do semišových střevíců mrkvové barvy, které byly o dvě čísla větší, takže její nohy připomínaly ploutve.

Na břehu Daugavy, kde se teď táhne Komsomolské nábřeží, byla nakládka velkých lodí s otevřeným podpalubím. Většinou byly připoutány k zabetonovaným železným pilotám, které stály na strmém, přitesanými kameny dlážděném břehu. Piloty a dlažbu Němci v posledních dnech svého panování vyhodili do vzduchu, takže tam nyní zely jen velké jámy, jedna vedle druhé, jako by tam neměly dost místa.

Shon u lodí připomínal bleší trh. Všude se cpali, křičeli, hádali se a nadávali lidé s uzly nejroztodivnějších veselých barev, aby se dostali k schůdkám vedoucím na lodě. Hned vedle nich vjížděly dokořán otevřenými vraty v lodních bocích tančíky a tanky, několikeré koňské spřežení táhlo dovnitř děla a jejich obsluha v maskovacích mundurech vlekla bedny s municí.

I na řece panoval shon. Odplouvající lodě připomínaly vánoční stromky, byly doslova oblepeny ženami, dětmi a jinými civilními lidmi, z nichž mnozí ani nevěděli, kam utíkají a proč, zatímco někteří doufali, že se po válce vrátí, a taky se vrátili. Mnozí však odjížděli nadobro a uplynula celá desetiletí, než opět spatřili rodné město, ovšem už jen jako turisté. Složení civilních osob jedoucích na válečných lodích bylo tak rozmanité, že se mezi nimi ztratili i vězni – kořist německých četníků. V posledních dnech četníci se psy chytali po ulicích muže, odváželi je na západ, tam je naučili zacházet se zbraněmi a poslali je na frontu.

Avšak převážná většina uprchlíků nebyla samozřejmě místního původu. Dědicové teutonského meče, s blýskajícím se stříbrem na pletených náramenících, hledali na lodích záchranu před divizí Lotyšské gardy. Avšak osud si rád zažertuje: Vše se odehrávalo na témž místě, kde se před mnoha staletími první Teuton v řinčivém brnění vyškrábal na břeh Daugavy.

Stalo se to v den, kdy Němci ustoupili do Párdaugavy.

V ulici Krišjanise Barona, nedaleko železničního nadjezdu, byla pekárna a velké sklady potravin. Byly umístěny v ohromných klenutých sklepech, kde se v obrovských sudech uchovaly celé tuny kysaného zelí, kvašených okurek, bedny čokoládových bonbónů, máslo, margarin, pytle cukru, vodka, líh, vejce, marmeláda a spousta jiného zboží, na jehož existenci hladovějící město už dávno zapomnělo. Nečekaný útok Rudé armády narušil přesný mechanismus německé intendantury. Aby všemi těmi dobrotami nemuseli obšťastnit nepřítele, nezbývalo než otevřít dveře skladů a říct:

„Berte!“

Zpráva o německé dobročinnosti doletěla k Saismakovi asi za hodinu, neboť přes nedostatek informačních prostředků se takové zvěsti šířily velmi rychle.

Tovární sirény ohlašovaly letecký poplach, ale Saismak s Caunou si řekli, že ihned musí zapřahat, jinak přijdou s křížkem po funuse. A třebaže tu a tam spadly těžké střepiny nábojů protileteckého dělostřelectva a vykřesaly jiskry z dlažby, oni na konci ulice Rumpmuiža přejeli přejezd a pod ochranou kopce Griziňkalnu – kdyby Němci viděli koně, namístě by je zrekvírovali – dokodrcali k nádraží Zemitany a ukryli svůj dopravní prostředek v rodinných zahrádkách.

U vchodu skladiště stál německý důstojník a četa ženistů kladla miny kolem pekárny a skladiště. Nad městem hučela letadla a protiletecké dělostřelectvo tu a tam vystřelilo, takže ti, co už získali nějaké potraviny, upalovali do průjezdu vedlejšího domu, kde je střepiny nemohly zasáhnout.

Ve sklepech všechno probíhalo přísné organizovaně. V jedné obrovské bečce zelí, už do půl prázdné, stála zavalitá tetka, nabírala pod sebou kýble zelí, podávala je nahoru druhé tetce stojící na horní příčce žebříku, který byl přistaven k sudu, a ta je zase předávala těm, co stáli dole ve frontě. U druhého sudu se vydával sirup z cukrovky, kus dál byl kopec pytlů s cukrem, ale ženské je nemohly unést, vyřízly tedy v pytlích díry a cukr tekl do přinesených pytlíků.

Do Saismakova příchodu zde pracovali jenom dva muži. Vynášeli vejce. Byla v bednách po tisíci kusech. Bedny měly dlouhá držadla jako u nosítek. Muži si naložili dvě bedny na sebe a běhali mezi šrapnely, padajícími teď jen ojediněle, do vedlejšího domu, kde na schodech čekaly ženy. Muži nosili a nosili, aby ušetřili ženy, které zůstaly doma s dětmi.

Cauna měl za to, že nejlepší bude vzít vodku, protože to je zboží, které se hned tak nezkazí. Už ji začali vynášet, když si Saismak všiml, že ve spodních bednách jsou láhve s červenými lakovanými zátkami. Líh!

Ačkoliv jejich povoz stál daleko, odtáhli nějakých dvacet beden. Mezitím skončil nálet, ale oni ani neslyšeli, že byl poplach odvolán.

Když se pořádně unaveni vrátili ke skladišti, viděli, že důstojník je obklopen zástupem škemrajících žen.

Podíval se na hodinky s černým ciferníkem a řekl německy: „Dobrá, ještě deset minut. Přesně za deset minut zazní výbuch.“

Saismak s Caunou se rozběhli do skladiště, plni nových sil. Zboží už netahali až na vůz, skládali je na hromadu na ulici. Saismak přišel na pytle s čokoládou a měl z té hodnotné kořisti ohromnou radost.

Němec, když kolem něho běžel, ho upozornil:

„Ještě čtyřicet vteřin.“

„Ano, ano,“ odpověděl Saismak.

Přesně za čtyřicet vteřin dal Němec bez mrknutí oka povel a skladiště i s pekárnou vyletělo do vzduchu.

I vedlejší pětipatrový dům se jakoby nadzvedl, ale pak znovu dosedl na základy. V jeho průjezdu hlasitě zanaříkaly ženy, na chodník řinčivě dopadl svazek hranatých plechových forem na chlebové šišky. Na rozvaliny skladiště sedal ještě ve chvíli, když k nim Cauna doběhl, prach, ale dole, ve sklepech, už nebylo nic slyšet.

Zbohatl do týdne. Z toho, co natahal v několika dnech domů, mohla jeho rodina žít po všechny těžké poválečné roky. Jako poslední přivlekl mercedes. Němci neměli benzín, Nechali tedy auto stát s otevřenými dveřmi na ulici. Cauna do něho zapřáhl koníka, stáhl střechu a vestoje na zadním sedadle mával opratěmi. Páni, ta pohodlná jízda!

Po osvobození Rigy Cauna s prací nespěchal. Kvůli ochrnuté noze se opět dostal mezi invalidy, hospodařil, dohlížel při novostavbě na zedníky a Zutise. Zedníci byli na lešení, kdežto Zutis na zemi, proto od starého Cauny víc zkusil. I desetkrát za den si k němu sedl, zapálil si drahý doutník se zlatou páskou a poučoval ho, jak má žít. Jeho řečí obvykle končily povzdechem:

„Mít já zdravou nohu!“

Podle intonace se dalo soudit – mít zdravou nohu, dotáhl by do své kůlny celou Rigu.

Caunova žena celé dny trávila tím, že přemotávala a překládala z místa na místo štůčky látek, sypala do kožichů naftalín proti molům a přepočítávala stříbrné lžičky. Když se tak několik hodin denně obírala svým majetkem, posedla ji velká pýcha. Jednou například přiběhla k Zutisovi s kusem čerstvého vepřového.

„Vemte to své rodině. Je to bůček, ten my nejíme.“

A to řekla žena, která za nedávné okupace čekala s jinými ženami celé noci u jatek, až vyvezou na smetiště vnitřnosti. V koších si nosily domů střeva a žaludky, až zapáchalo celé okolí. Doma z toho pak vařily huspeninu.

Kolektivizace nejvíc postihla blahobyt Alberta Cauny, Cauny mladšího. První úder přišel už před rokem, kdy se musel rozloučit s nákladním autem, ale on ho mazaně předal nějakému družstvu a sám do družstva vstoupil jako šofér. O jedno auto sice přišel, ale s druhým mohl i nadále objíždět svůj zlatý venkov. Ale i tak ho kolektivizace zaskočila, neboť už se nemusela platit daň a odpadla potřeba trmácet se na trh. Když někdo potřeboval někam zajet, byly to už jen plevy oproti plnému zrní, jaké byl Cauna zvyklý sklízet.

Na Albertův nátlak přešel i Zutis do garáží družstva.

Byla to velká budova s estakádami, svářečským acetylénovým přístrojem a různým zámečnickým nářadím.

Zutis byl přijat jako autozámečník. Jeden už v garážích pracoval. Když ho Zutis uviděl poprvé, opravoval právě motocykl Harley Davidson. Byl to nemluva a obvykle pracoval na opačném konci garáže než Zutis.

Když Zutis po deseti dnech dostal první plat, zastavil ho ten člověk na dvoře družstva – vedení družstva bylo na opačném konci města – a polovinu mu sebral.

„Musí se koupit karbid? Musí. Musí se koupit kyselina? Musí,“ bručel, odpočítávaje potřebný obnos ze Zutisovy mzdy. „A když si neobstaráme dřevo, zmrzneme v zimě jak mouchy.“

Zutis se přiznal, že mu vůbec není jasné, co je družstvo za podnik, když za dva týdny neviděl jediné auto kromě toho, co právě opravoval.

„Šoféři mají auta doma, tam se líp dělají melouchy. A když se něco poláme, přijedou,“ řekl kolega na vysvětlenou a po chvíli dodal: „Ale družstvo je odvěký sen lidstva. Věčný motor. Ať mu dáš surovinu nebo ne, je to jedno, pracuje a plní plán.“

Zutis pomalu pochopil, že pojmy „práce“ a „mzda“ se v družstvu nekryjí. Ze mzdy vyplácené v družstvu nebylo možno rodinu uživit, ale na druhé straně se od něho ani nežádalo mnoho práce. Pro vyrovnání rodinného rozpočtu tu bylo tedy třeba hledat vedlejší prostředky a družstvo bylo tím nejvhodnějším místem. Garáž byla brzy v celém městě vyhlášena jako opravna motocyklů, neboť Zutisovy znalosti a soustruh umožňovaly zhotovení mnohých součástek, zvláště když s kolegou, společnými silami, koupili nevelká, ale výkonná kamna pro tepelné opracování. Stály u nich fronty, platilo se jim hotově i naturáliemi a později byla obligátním přídavkem láhev silné lihoviny. Někteří zákazníci usoudili, že dvě láhve uspíší vyřízení zakázky. Po roce mistři začali s pitím ráno, aby se jim netřásly ruce.

Potom se vedení družstva dostalo za mříže, neboť prokurátor zjistil, že věčný motor je poháněn úplatky, s jejichž pomocí si družstevníci opatřují suroviny určené pro státní podniky. Přišlo se na to, že peníze na úplatky pocházejí z černého zboží, a po bedlivém pátrání se zjistilo, že plánovaná výroba je ve srovnání s černým zbožím pouhé smítko na hřbetu slona.

Vyšetřovatelé přišli i do zapomenuté garáže a zde jim padl za oběť Zutis, neboť podle papírů se ukázalo, že byl před časem povýšen na vedoucího garáže. Ostatním vedoucím družstva soud vyměřil trest od pěti do deseti let, proto mohl být Zutis rád, že byl pro ztrátu důvěry jenom propuštěn z práce. A právě tenkrát mu umřela žena a nechala mu na krku chlapce Vilberta.

Docela bez prostředků však Zutis nezůstal. Chodil jako dřív do garáže a opravoval motocykly soukromníkům, jenže družstvo mu za to liž neplatilo a on teď rád za to bral aspoň láhve.

Po manželčině smrti byl Zutis fakticky mrtvý člověk, ačkoliv žil ještě dlouho. Neviděl už svět jasnýma očima. Někdy ráno si uvědomoval svůj naprostý úpadek a také to, že upadá jeho syn, a v takových chvílích utíkal do obchodu pro osvědčený uklidňující prostředek.

Syna viděl naposledy na motocyklových závodech.

„Tati, tetu Agátu odvezli do nemocnice,“ pravil chlapec.

„Všechno je v pořádku… Hlavně klid…“

„Tati, nemáme zaplacený byt.“ Chlapci tekly z očí slzy.

„Všechno je v pořádku…“

Za měsíc byl Vilbert Zutis pro drobné krádeže a potulku poslán do tábora pro mladistvé. Byl tam čtyři roky a ukončil osmou třídu se samými jedničkami, ale vychovatelé mu napsali do posudku: „Zlý, nespolehlivý, lstivý, někdy až krutý.“

Životopis Viliama Argalise

3. kapitola

„U nás všichni pacienti musí pracovat,“ pravil primář oddělení. „Výběr prací není bohužel nijak široký.“

„Půjdu jako podavač k zedníkům,“ odpověděl Viliam, „aspoň se zase pořádně zapotím.“

„To vám jenom prospěje.“

„Doufám.“

Straute bylo pro něho původně jen útočiště před nepříjemnostmi, Chtěl se vyléčit, vyléčit za každou cenu. Zůstane tu půl roku, rok, ale musí se uzdravit.

Beatě psal dlouhé dopisy, kde ji ujišťoval, že už se nikdy nenapije. Rodily se v něm různé nápady, jak pozvedne rodinu na vyšší úroveň. V Saulkrastech koupí chatu a za několik let našetří na auto. Je tu jeden automechanik, jmenuje se Zutis, a ten říkal, že za dva tisíce dá dohromady slušný pojízdný záporožec. Viliam taky přemýšlel, co bude dělat, až se vrátí k Beatě. Pročítal noviny a byl skoro překvapen, kolik je kromě hospod míst, kam se dá večer zajít. Divadla, kina, koncertní síně, muzea, sportovní podniky.

„S manželkou jsem se seznámil na košíkové,“ povídal automechanikovi, neboť měl obrovskou chuť vyprávět někomu o Beatě. „Právě jsem se vrátil z vojny a šel jsem se s kamarádem podívat, jak hraje béčko.“

Beaty si všiml hned. Hrála průměrně, ale z celého družstva byla rozhodně nejhezčí. Měla hezkou postavu, tiziánové vlasy a stále se jako sluníčko smála svým úspěchům i nezdarům. Viliam začal fandit jejím košům.

„Vidíš, teď mě napadlo, že ani nevím, kdy jsem naposledy viděl svou ženu usměvavou. Moc jsem jí ublížil.“

„Víš jistě, že se vyléčíš?“ zeptal se automechanik.

„Vím.“

„Pak ti dám dobrou radu. Změň pracoviště.“

„Proč?“

„Změň, říkám ti. Primář ti řekne totéž. Dej na mě. Já jsem ho nezměnil a jsem tu znovu.“

Beatino družstvo zvítězilo. Rozhodčí slavnostně ohlásil, že s tím a tím výsledkem vyhrálo zdravotní učiliště.

Dívky zrůžovělé hrou a sprchami prošly halou.

Viliam dohonil Beatu na dvoře.

„Jmenuju se Viliam.“

„Shakespeare,“ zvolaly jednohlasně Beatiny kolegyně, rozjařené výhrou. „Hurá, Shakespeare!“

Měl v úmyslu navázat vážnou známost, ale dívky ho překřičely, takže ztratil odvahu. Dívky prošly dlouhým, úzkým dvorem k vratům vedoucím na ulici. Slyšel, jak ještě u vrat pokřikují:

„Shakespeare! Kdepak je Shakespeare? Teď tu byl!“

Uraženě namířil zpátky do haly, ale před koncem další hry zmizel. Pořád měl před očima rozesmátou Beatu v přiléhavém sportovním dresu.

Druhý den přišel ke zdravotnímu učilišti pozdě, vyučování už skončilo. Příště však už přišel včas.

„Jmenuji se Shakespeare,“ řekl, když se setkal s Beatou.

„Nezlobte se, nechtěly jsme vás urazit.“ Její oči se usmívaly.

Za rok ukončila školu, vzali se a za další rok se jim narodil syn. Rolisovi bylo teď patnáct a Viliam čekal na Beatin dopis jako na schůzku po první hubičce.

Beata odpovídala stručně a psala hlavně o synovi.

Našel si tedy jiný způsob styku. Každý večer šel dva kilometry na poštu a objednal si meziměstský hovor s Rigou. Za den se mu nahrnulo tolik nápadů, jak si zařídí budoucnost, že se Beata ani nedostala ke slovu.

4. kapitola

Ze starého pracoviště pouštěli Viliama neradi. Slibovali mu jinou dílnu a jinou brigádu, ale on věděl, že zpráva o jeho pobytu ve Straute určitě došla i tam, proto kategoricky odmítl. Potřeboval začít znovu a jinde.

„Běžte do Módy,“ radil mu kádrovák.

„Tam je pásová výroba.“

„Jen tam zajděte. Vím, že nutně potřebují střihače.“

„Stalo se tam něco?“

„Několik židů zatoužilo po legendární vlasti.“

Viliam tam šel bez zvláštních nadějí.

Hlavní dílna a kancelář továrny Móda byla nedaleko, na územní, nikde nezaznamenané čáře, která na přelomu století oddělila v Rize nájemné domy od soukromých. Kancelář Módy byla ještě v občanské části. Její portál byl podepřen hřívami dvou mohutných sfing, byty byly ještě pěti a sedmipokojové s dubovými parketami, ale další domy, pokud se dalo dohlédnout směrem k Moskevskému předměstí, byly už jednoposchoďové, dřevěné, s malými bytečky, se záchodem na chodbě, nebo neomítnuté, tmavé baráky kasárenského stylu, které po pravdě řečeno připomínaly spíš vězeňské bloky. Tam dál už nebyly cukrárny, kavárny, obchody, dokonce ani kadeřnictví. Žádný vývěsní štít. Služby tam nefungovaly, se vším si obyvatelé museli poradit sami.

Vysoké klenutí průjezdu se táhlo celým domem. Pak začínal hrbolatý dvůr dlážděný kočičími hlavami; po jeho jedné straně stála řada bývalých koníren se silnými dveřmi ze štětovaných prken, za nimiž teď patrně odpočívala auta tisknoucí se lakovanými boky jedno k druhému.

Ve dvoře vpravo byla jednopatrová budova ze silikátových cihel, s modrým zářivkovým světlem v oknech, odkud vycházel hluk podobající se bzučení dětských káčí, jenže mnohem, mnohem hlasitějšímu – takový hluk bývá v dílnách s elektrickými šicími stroji.

V suterénu Viliam viděl dvě ženy chystající látku na stříhání. Jedna stála na konci dlouhého stolu, kde na koncovém pravítku byla naznačena potřebná délka střihu, a druhá natahovala látku, aby ji na konci upevnila kovovým pravítkem. Technologie nebyla složitá. Když naskládaly padesát vrstev látky, nebo i víc, podle toho, kolik kdy bylo třeba, přišel střihač se svazkem šablon, rozložil je na vrchní vrstvě látky, obtáhl je křídou a ženám zbývalo jen objet elektrickým nožem po označených čarách a svázat balíčky hotových dílů, aby se při přenášení či dopravě nepopletly.

Viliam minul vchod do kanceláře – ten byl vpravo v průjezdu, pokud se dalo věřit tabulce Závod Móda.

Na chodbě s dubovými panely natřenými starorůžovou barvou Viliam nikoho neviděl, takže si mohl prohlédnout nápisy na dveřích. Plánovací oddělení, Práce a mzdy, Pokladna, Ředitel, Oddělení realizace. Prošel několikrát krátkou chodbou – kancelářské místnosti byly v jednom starém bytě, ale kádrové oddělení nenašel. Rozhodl se tedy zajít přímo k řediteli.

Sekretářka seděla v tak malé místnůstce, že vypadala jako vražena mezi dvojí dveře.

„Co hledáte?“ zeptala se od psacího stroje s ochotou vlastní ženám v podnicích, kde je zřídka k vidění muž.

„Kádrové oddělení.“

„U nás se kádrovými otázkami zabývá sám ředitel.“ Byla drobné postavy, takže vypadala na dvacet, ale ve skutečnosti jí patrně bylo víc. Byla bledá a řasy měla místy slepeny barvou.

„Neohlásíte mě?“

„Teď je tam porada, ale počkejte, zeptám se.“

Postava sice ne dokonalá, ale k zahození taky ne. Stan dard.

Při otevření dveří bylo slyšet hlasy a cítit ostrý cigaretový kouř.

„Počkejte chvilku, hned bude po schůzi,“ řekla, když se vrátila. Viliam poděkoval a vyšel na chodbu.

Schůze skutečné za chvíli skončila. První vyšla buclatá žena, uhladila si šaty a zmizela ve dveřích s vizitkou Technolog. Hned za ní cupital drobným stařeckým krokem vysoký starý muž, vypadalo to, jako by v jednom kuse zachycoval jednou nohou o druhou. Zmizel v účtárně. Po něm vyšla silná, poměrně pohledná žena s tak ustaraným obličejem, jako by na ní jediné ležela celá tíha podniku – ona musí vyrovnat všechny ztráty, ona musí pracovat pětadvacet hodin denně, ona musí na všechno myslet, a nemá za to kousek vděčnosti, tak svět odplácí. Jak však bylo vidět, kapitulovat ona nebude.

„Pojďte, prosím!“ zavolala sekretářka Viliama.

Ředitel Andrej Pavlovič Krokatov stál uprostřed dosti zanedbané kanceláře. Měl statnou postavu, úplně šedivé, mírně vlnité vlasy, stál vypjatý jako voják při rozkaze. Měl na sobě uniformu pěšího důstojníka bez nárameníků; civilní oblek nosíval jen při slavnostních příležitostech. Důstojnické mundury si v armádním obchodě kupoval často, takže se nikdy neobjevil dva dny po sobě ve stejné uniformě. Měl pro mundury jakousi vášeň, ale možná že to měla být tak trochu výčitka pro ty, kteří ho poslali do zálohy, třebaže se slušnou penzí. Když vývoj armády dospěl k nové kvalitě a každý důstojník musel mít odborné vzdělání alespoň na úrovni průmyslovky, bylo nutné zbavit se zbytečného balastu, který sice bezvadně sloužil, ale měl jedinou vadu, že byl dítětem své doby a nyní byl už tak letitý, že nemělo smysl ho školit. Sloužil s fanatickou vírou, v duchu viděl na svých prsou vzrůstající počet vyznamenání, a najednou přišel rozkaz, aby odešel do zálohy. Uražený sundal jenom nárameníky a strčil je do kapsy, aby si je mohl připnout, jakmile svátá spravedlnost oslaví vítězství nad černými silami. Andrej Pavlovič, aniž si to uvědomoval, stále žil v očekávání této svaté spravedlnosti.

„Poslouchám vás,“ řekl. Vypadal unaveně. Měl pro schůze slabost. Za prvé pořádně nevěděl, co jiného má ještě ředitel dělat, za druhé si chtěl chléb vydělávat poctivě, v potu tváře a aby to všichni viděli.

„Jsem střihač.“

„Třída?“

„Nejvyšší.“

„Šestá?“

„Šestá.“

„Posaďte se, prosím.“ Ukázal na židli u psacího stolu a sám usedl na své místo. „Vaše předchozí pracoviště?“

Viliam uvedl místo a ředitel se zamyslel.

„To je zakázkové šití. Se sériovou výrobou patrně nejste obeznámen?“

„Znám ji z průmyslovky.“

„Chcete tedy u nás pracovat?“

„To jsem neřekl. Rád bych věděl, co mi můžete nabídnout.“

„Pijete?“

„Ne.“

Andrej Pavlovič nemohl pochopit, proč Viliam odešel z předešlého místa, a bylo mu trapné zeptat se ho přímo.

„Snad bychom se mohli podívat do dílny?“ navrhl.

V suterénu byly tři místnosti se stoly, elektrickými noži a zařízením, které se podobalo pásové pile, na stříhání menších dílů. Kromě toho tam byl ještě přístěnek s prázdnými policemi podél stěn, skladiště hotových výrobků střihačské dílny. Jeho vedoucí, naprosto nevýrazný člověk, hrál právě šachy se staříkem s oholenou hlavou, kulatými brýlemi se silnými skly a ostrým mrožím knírem. Při smíchu se mu v ústech blýskaly zlaté zuby.

„Jak to jde?“ zeptal se ředitel místo pozdravu.

„Válčíme,“ odpověděl vedoucí skladiště.

Druhý pozdravil Viliama uctivým úklonem hlavy a usmál se na ředitele.

„Válčíme. Dva-dva.“

Polední chléb a láhve s mlékem stály netknuty.

Zato manipulantky jedly s velkou chutí. Vytvořily klubko a živě se bavily.

„To je vše, můžeme jít,“ pravil ředitel.

Viliam zamyšleně mlčel.

„Práce hodně, ale jenom na jednu směnu. Odpovědnost. Ale s dvěma sty padesáti můžete počítat.“

„To není málo,“ přikývl Viliam. „Zítra vám odpovím.“

5. kapitola

Když Viliam vyšel z Módy, chvíli váhal, ale pak zamířil k obchodu Alberta Cauny. Byl mu v mnohém zavázán. Nejenže mu přihrál myšlenku na útěk, bez okruhu jeho známých by se do Straute tak hned nedostal a tenkrát na rychlosti záleželo ze všeho nejvíc. K Albertovi zajít musí. Vyžadovala to i strategie. Pevné základy rodiny viděl Viliam především ve hmotném blahobytu. Měl nejasné plány o stavbě chaty, o motorovém člunu a podobně, neboť člověku, který přestal pít, zbývá zatraceně mnoho času na podnikání. Plány byly ovšem zatím ve stadiu nápadů, neboť jim naprosto chybělo hmotné krytí.

Lidé si obvykle myslí, že v dílnách zakázkového krejčovství se topí mistři v penězích. Viliam si to myslet nemusel, on to věděl. Věděl to, a proto teď, cestou do Caunova obchodu, kalkuloval. Co mu slibuje zakázková krejčovina? Sto šedesát měsíčně, nějakou stovku spropitného a jednu dvě lahvinky koňaku denně. Jiní si na spropitném přijdou na dvakrát tolik, protože umějí „odírat“, ale to není nic pro Viliama, protože jemu se protiví ždímat zákazníky, a upřímně řečeno, dostávat spropitné není nic zvlášť příjemného. V podstatě to nejsou zasloužené peníze, neboť kvalita práce se kvůli nim nemění. Viliam nepatřil k řemeslníkům, kteří někdy pracují nedbale. Když to švadleny nepokazí, ušijí stejně dobře oblek tomu, kdo stydlivě strká do dlaně pětirublovku, jako tomu, kdo v koutku zkoušecí kabiny „zapomene“ láhev koňaku, nebo tomu, kdo jenom poděkuje. Co on má z koňaku? Co má člověk z dynamitu, který dotáhne domů, třebaže je přesvědčen, že ho nikdy nepoužije? Vždyť riskuje, že vyletí do vzduchu. A pak pracovní kolektiv! Jaký kolektiv švadlen dostane? Možná takový, že se i staří zákazníci rozutečou.

Ale čím víc Viliam přemýšlel, tím víc se k Módě klonil. Obzvlášť se mu zamlouvala pracovní doba – od sedmi do tří odpoledne. Po večerech může ještě něco stihnout, ušít oblek někomu solventnímu, jako je třeba Albert Cauna. Od těch ovšem nevezme spropitné, nýbrž čistých sedmdesát rublů za oblek. Jeden oblek – dva večery pilné práce a ještě tě za tu rychlost vynesou do nebe. Nevadí, když nebude práce doma každý den, čtyři pět zakázek za měsíc stačí. Zbude čas na Beatu a Rolise, je jim hodně dlužen a ten dluh brzy vyrovná.

Na rohu u obchodu s lihovinami byl hluk. U dveří se vytvořily dvě fronty a hlasitě si dokazovaly, která má větší právo na místo pod sluncem. Viliam chvíli váhal, ale pak se rychle postavil na jeden konec; zdálo se mu, že jít na návštěvu bez láhve se prostě nehodí.

Fronty postupovaly pomalu. Kolem Viliama zlostně bručely špatně oholené obličeje. Prodavačky pracovaly rychle jako automaty. Cvakaly láhve stavěné na pult, cvrnkaly kuličky na počitadle, cinkaly drobné peníze, vyšlehovaly a zhasínaly krátké konflikty, prodavačky se v jednom kuse „mýlily“ o patnáct kopejek ve svůj prospěch. Tento trik představoval máslo na jejich každodenním chlebě. Pod počitadlem měly neustále připravenou patnáctikopejkovou minci a zákazníkům vracely o patnáct kopejek méně, sypajíce drobné rovnou na pult. Když se podvůdek nepovedl a zákazník se začal čertit, prodavačky zvedly počitadlo, „našly zakutálené peníze“ a požádaly o prominutí.

Pomalý postup fronty Viliama nerozčiloval, dokonce v něm našel jisté uspokojení. To, co se tu dělo, se ho netýkalo, byl vysoko nad věcí. Na ostatní muže se díval s jakousi útrpností, podle tváří se snažil odhadnout, který z nich by se měl jako první odebrat do záchranného útočiště ve Straute, aby konečně opět začal žít. Těšilo ho vědomí, že teď je v tom obchodě nejrozumnějším člověkem, že má nejjasnější hlavu. Lhostejným pohledem přehlížel regály plné lahví, honosné etikety okrášlené medailemi ho ani v nejmenším neoslovovaly, klouzal očima po lahvích, jako by byly prázdné, a byl na sebe hrdý.

Cauna seděl ve skleněné budce pod ochranou manekýnů.

„Buď zdráv!“ Jako dobrý přítel mu šel naproti.

Viliam postavil na stůl láhev vína v měkkém papíře.

„Pití jsem už jaksi odvykl, ale úplatkům ještě ne.“

„Počkej, počkej, ještě z tebe bude i lakomec,“ řekl na to Albert se smíchem a strčil láhev do kouta za hromadu dokumentů. „Vypořádáme se s tím, až tu nebudeš. Ďábel nemá rád, když ho někdo dráždí.“

„Mě se to už netýká.“

„Pevné rozhodnutí?“

„Železné, Betonové.“

„Ještě zbývají ženské a dobré papáníčko.“

„Mám krásnou manželku.“

„To ti teda závidím, ačkoliv dnešní ženy nejsou zrovna laciné.“

„Jedině tehdy, když rozvodový soud určí vrácení půlky svatebních darů,“ zasmál se Viliam.

„Muž po rozvodu je chudý jak kostelní myš.“ Albert se halasně rozesmál. „Já jsem na tvůj návrat určitě čekal nedočkavěji než tvá žena. Už třetí měsíc chodím ve stejném obleku, má drahá polovička si určitě myslí, že jsem upadl do bídy.“

„Asi přejdu na stříhání v pásové výrobě. Dneska jsem byl v Módě očíhnout místo.“

„Tak tohle mi ještě scházelo! Mně, člověku s hypertenzí.“

„Neboj se, šicí stroj mám i doma. V Módě mi prostě slibují slušný plat.“

„No samozřejmě, každému podle jeho schopností.“

„Víš, dokonce bych pracoval doma rád. Už to nebudou nějaké čmáranice, ale skutečný obraz. Objednám si takových deset zahraničních módních časopisů a budu dělat modely speciálně pro každého zákazníka. V dílně to byla práce, tam mě pořád honil čas, teď bude pro mě krejčovina zábavou. Upřímně řečeno, modelování mě vždycky bavilo, ale nikdy jsem na to neměl čas.“

„Seženu ti anglické časopisy. Přivezou je námořníci. Nebo to můžu zařídit ještě líp. Mám na jednom našem tankeru známého mechanika, ten pro tebe v tanku na pohonné látky utopí a přiveze třeba lokomotivu i s píšťalou. Prima chlapík. Týden sedí na břehu a měsíc lítá po světě. A skoro vždycky stejná trasa. Ventspils-Liverpool, Ventspils – Amsterodam. Ten tam určitě má známosti ve všech branžích.“

„Bude to moc drahé.“

„Nechci od tebe peníze.“

„Víš, chtěl bych být slavný. Hloupé, že? Ale chtěl bych, aby se o mně říkalo: Tamhle jde nejlepší rižský krejčí. Chci, aby mou ženu pozval ředitel nemocnice do své kanceláře a nesměle ji poprosil, jestli by mu její muž nemohl ušít sako. Chci, aby si ve škole vážili mého syna kvůli otci, chci, aby se mnou všichni počítali. A víš co? Protože vím, že můžu. Můžu. A je hřích nechtít, když můžeš.“

„Očešou tě berňáci. Za slávu se, kamaráde, platí.“

„Všechno neočešou, zbude i pro mě. Počítám, že tak do dvou let se postavím na nohy, a pak možná pustím Módu k vodě.“

„Co myslíš tím, postavím se na nohy‘?“

„Dejme tomu, že začnu stavět chatu… Musím dát své ženě nějaký stimul i mimo práci… Aby pořád na něco musela myslet, stále něco dělat. To upevňuje rodinu.“

„S parcelami je to těžké.“

„Nejde to?“

„Všechno jde. V socialistickém zřízení jde všechno, a když nám v socialismu něco chybí, sáhneme pěkně do zbytků kapitalismu.“

„Poslyš, já jsem asi strašný měšťák.“

„Nevím, co je to měšťák. Vím akorát, že jedni mají chaty a druzí ne. A že jedni mají auta a druzí ne. Ale vím, že ti, co nemají, by taky chtěli. Takže jsou v podstatě úplně stejní jako ti, co už všecko mají. Říká se, že měšťák se honí za dobrým výdělkem. Ale copak ten, co takhle žvaní, si schválně hledá místo hůř placené? Ať si mě třeba vláčejí po novinách, ale radši budu měšťákem s autem, než neměšťákem s holým zadkem.“

Viliam odešel domů. Chodil po prázdném bytě a nevěděl, čeho se chytit. Nakonec usedl do křesla a sáhl po novinách, ale číst se mu nechtělo. Prohlížel si tedy bytové zařízení a přemýšlel, co v bytě změnit.

Poprvé po mnoha letech se na svůj byt díval očima majitele. Včera myslel jen na to, jak co nejrychleji dostat Beatu do postele. Tak dlouho a tak důkladně tu chvíli promýšlel, že když uviděl v úzkém výstřihu županu její bílá prsa, už to nevydržel, popadl ji do náručí a odnesl ji na pohovku. Trochu se bránila, a to ho rozpálilo. Líbal její kolena, boky, ňadra a ona mu odpovídala poddajnými rty. Hořel, planul vášní, a přesto se mu zdálo, že je v jejích očích smutek.

„Něco tě trápí?“ zeptal se jí potom.

Svinula se mu do klína. „Ne.“

Avšak dojem, že se v jejích očích zahnízdil smutek, nezmizel.

6. kapitola

Přišel Rolis a zapnul televizor. Vysílali hokej. Ačkoliv Viliama hokej nikdy nezajímal, sedl si vedle syna. Dívali se mlčky. Byla mezi nimi jakási prázdnota. Viliama to ticho lekalo. Prohodil proto několik poznámek ke hře v naději, že se tak k synovi nejlíp přiblíží, ale dosáhl pravého opaku.

„Nevyrušuj! Vůbec tomu nerozumíš!“

Řekl to ostře, kategoricky.

Až o přestávce byl najednou přístupnější, jako kočka, která se chce pomazlit. Otec se domníval, že lituje té ostré věty a jen hrdost mu brání se omluvit.

„Tati, podepíšeš mi žákovskou?“

Viliam jako by celý rozkvetl: to bylo pravé uznání hlavy rodiny. Napadlo ho, že v žákovské knížce je čtyřka nebo poznámka, ale on to podepíše. Hlavní je přece fakt podpisu. Má však také možnost nepodepsat, vyslovit nespokojenost, zeptat se, proč tam ta čtyřka je.

Vstal a vyndal ze zásuvky psacího stolu plnicí péro. Byl to starý typ se zlatým pérem a stříbrným hrotem. Léta ho nepoužíval, uchovával ho jako památku, byl to dávný dárek k narozeninám od kolektivu dílny.

Inkoust byl vyschlý, proto do péra v kuchyni nasál pár kapek vody a zatřepal – na podpis to bude stačit.

V žákovské knížce chyběl podpis za minulý týden. Syn dostal tři známky – dvě jedničky a jednu dvojku. Při podpisu Viliam uvažoval, jestli by nebylo pedagogicky vhodné zeptat se, proč má z angličtiny dvojku, a napomenout ho k větší píli.

„Prosím.“ Podal mu podepsaný sešit. „Učíš se dobře.“

„Patřím k nejlepším ve třídě.“

Viliam pocítil hrdost na syna i na sebe samého, že ho opět získal.

Syn se mile usmál. „Tati, slibuju ti, že se budu dobře učit, ale musíš mi koupit mopeda. Domluvili jsme se, že v létě budeme cestovat“

Co to má být? Vypočítavý obchod? Dobře promyšlené psychologické přiblížení? Opravdu je ten chlapec už něčeho takového schopen?

„Tak co, tati?“ Chlapec byl netrpělivý.

„Uvidíme, jak ukončíš devítku.“

Odpověď chlapce neuspokojila. Nic nenamítal, ale znovu se stáhl do skafandru odcizení a hypnotizoval pohledem hokejisty na obrazovce.

Viliam se taky ještě chvíli díval. Nemohl se však zbavit pocitu, že právě prohrál velmi důležitý boj. Přitom nikoli čestným způsobem, nýbrž pro nespravedlnost soudců.

„O tom mopedu si promluvíme s mámou.“ V poslední chvíli nabídl remízu.

„Máma nebude souhlasit,“ odpověděl chlapec velmi chladně.

Lísal se tedy z vypočítavosti.

Viliama toto zjištění tak roztrpčilo, že odešel do vedlejšího pokoje a hrabal se v knihovně. Hledal něco lehčího ke čtení, aby se zbavil myšlenek o vztahu k synovi. Třeba to tak nemyslel. Třeba je to jen hypotéza chytráckého mozku dospělého člověka, hledal uklidnění.

V knihovně našel tlustý časopis ve světlé obálce. Bylo to švédské vydání plné reklam. Nabízely kdeco – počínaje žiletkami a zápalkami a konče dvousedadlovým sportovním letadlem. Časopis přinesl do dílny jeden zákazník, aby názorně ukázal, jaké klopy u saka si přeje. Viliam si vzpomněl, že na několika stránkách byly fotografie chat, a sedl si, aby si časopis prolistoval. Byly tam domky s mansardami i bez, s bazény i bez, s krátce zastřiženými anglickými trávníky i bez nich. Bylo příjemné představit si život v takové chatě. V takové! Konečně si jednu vybral. Za ozdobným železným plotem, za zeleným travnatým kobercem, za záhony bílých a fialových chryzantém se zvedal dům se strmou střechou a zimní verandou, obrostlou vinnou révu, skrze niž probleskovaly tabule oken. Víc z ulice vidět nebylo, ale jiná fotografie ukazovala dům ze strany, s hospodářskými budovami, které vypadaly jako přístřešky, a s garáží. Dočetl se, že domek stojí sto čtyřicet tisíc švédských korun, že první splátka je deset procent celkové ceny, že do kostela jsou necelé dva kilometry a že dům má naftové vytápění. Viliam sice nevěděl, jakou hodnotu představuje sto čtyřicet tisíc švédských korun a za jak dlouho je vydělá mistr a za jak dlouho závozník, ale viděl ceny u fotografií ostatních chat a snadno si odvodil, že ta „jeho“ patří k nejlevnějším.

Když přišla Beata, bylo už po hokeji a chlapec ve vedlejším pokoji týral tranzistorové rádio. Za ohlušujícího doprovodu akordů elektrické kytary se potom dokonce i učil, a Viliam seděl, listoval v reklamním časopise a přemýšlel, co všechno musí sehnat. Musí!

Beata si stěžovala na únavu a byla nervózní. Rychle se pustila do přípravy večeře. Když jí Viliam chtěl ukázat snímky chat, odpověděla, že není proč stavět vzdušné zámky. Její odpověď považoval za logickou a jenom ho utvrdila v tom, že musí co nejrychleji získat pozemek. Dlouhá léta na rodinu skoro nemyslel, jenom ji zásoboval, a Beata proto nechtěla riskovat své sny, bála se, že se jednoho krásného dne mohou utopit v půllitru. Musí jí své rozhodnutí dokázat především činy, pak i ona roztaje.

Když ji chtěl v posteli obejmout, odstrčila mu ruku s tím, že musí brzo vstávat a vůbec se necítí dobře. Urazilo ho to a demonstrativně se k ní obrátil zády.

7. kapitola

Uplynul měsíc od Viliamova návratu ze Straute, ale přes všechny plány, že bude doma šít, ušil za tu dobu jenom oblek Caunovi. Neměl volnou ani minutu.

Ujal se vedení střihačské dílny v Módě a brzy poznal, jaké břemeno na sebe vzal. Hospodářství dílny bylo zanedbané až hrůza. Ti, co se chystali do své nové neznámé vlasti, se samozřejmě o hospodářství nestarali. Šablony, podle nichž se stříhaly díly obleků a plášťů, byly chatrné, na okrajích roztřepené a dokonce otrhané. Některé čáry se musely odhadovat od oka, což znamenalo, že sem kdykoli může vpadnout inspekce a dílnu zavřít, protože nastříhané obleky odpovídaly všemu, jenom ne normám – velikost padesát se pohybovala mezi osmačtyřicítkou a dvaapadesátkou, ale v žádném případě to nebyla padesátka. Mechanismy vertikálních elektrických nožů byly vychozené, takže spodní vrstvy polohy byly často v krajích roztřepené, nerovné nebo neodpovídaly velikosti. Muselo se stříhat znovu nebo zarovnávat obyčejnými nůžkami. Zarovnávání vyžadovalo čas, pracovní sílu a další materiál. Viliam nařídil, aby poloha byla o polovinu tenčí, místo třiceti vrstev jenom patnáct. Pomohlo to, zarovnávání odpadlo, ale dělnice brblaly, protože jim šlo o výdělek. Ale dalo se s nimi domluvit, připisovaly se jim fiktivní pracovní operace, například stříhání látek ručně, nikoli elektrickým nožem, ačkoli ve skutečnosti jím stříhaly. Jestli to samy nevyžvaní, nemůže se na ty podvody přijít, neboť úkolové listy pro výpočet mzdy se v Módě vypisovaly jenom dvakrát za měsíc, takže žádná revize nemohla zjistit, co jak bylo střiženo, protože obleky už byly ušity, dodány do obchodu a možná i prodány. Administrativa proti těmto podvodům nic neměla, neboť Viliam slíbil, že mzdové fondy překročeny nebudou.

Nepříjemnou část Viliamova hlášení vyslechl ředitel zamračeně. Jeho den začal radostným zjištěním, že továrna za minulý měsíc splnila plán na sto dvě procenta a Móda se dostala mezi vedoucí oděvní podniky rezortu. A teď přijde tenhle nový střihač a stěžuje si, naléhá, požaduje. Ředitel měl pocit, že je nucen dělat práci, za niž není placen. Prostě nevěděl, jak Viliamovi pomoci. Proto když Viliam nakonec vyslovil možnost vyplácet dělnicím černou mzdu, ředitel ihned souhlasil a dobrá nálada se mu vrátila: Móda přece jen zůstane na předním místě.

Viliam se však radoval marně, ztenčení polohy k žádoucím výsledkům nevedlo. Dokud pracovali ve dvou s Konstantinem Ivanovičem, stačili připravit střihy a manipulantky polohu, ale zdržovalo se samotné stříhání. Stoly byly brzy plné a manipulantky neměly co dělat. Prostoje ve střihačské dílně se okamžitě odrazily v šicích dílnách – ženské tam skoro hodinu denně seděly bez práce a ihned udeřily na gong plánu.

Konstantin Ivanovič působil dojmem člověka, který na tomto světě už všechno udělal a teď neví, co se zbývajícím časem. Před válkou si postavil za Daugavou velký dům, jeho syn byl zaměstnán v Železničním institutu jako vedoucí vědecký pracovník a psal disertační práci, dcera se dobře vdala, on sám měl slušný důchod. Když Viliam viděl jeho vlastnoručně ušité sako, pochopil, že má co dělat s prvotřídním krejčím, který možná už nedovede vyhovět požadavkům módy, pracuje však velmi důkladně a s radostí. Jako pravý řemeslník se na konfekční oděvy díval s despektem, velmi nízko hodnotil člověka; který nosí oblek koupený v obchodě; ať je totiž postava nevím jak ideální, šaty nikdy dokonale nepadnou a vytvářejí faldy. Konstantinovým vztahem ke konfekční výrobě byl určován i jeho vztah k práci v Módě.

„Proč se rozčiluješ?“ ptal se Viliama nechápavě. „Co na tom, když je oblek o něco větší nebo menší? Co je zákazníkovi po rozměrech, však si to v obchodě vyzkouší.“

Ale Viliam se rozčiloval. Po dlouhých letech alkoholového opojení chtěl pracovat. Byla mu svěřena dílna a on chtěl, aby byla vzorná.

Především musel bojovat o to, aby se situace zlepšila po hospodářské stránce.

„V každé pořádné fabrice je konstruktér střihů,“ řekl hlavní inženýrce. „Člověk, který místo opotřebovaných šablon zhotovuje nové a nechává si je schválit na příslušných místech.“

„Opravdu?“ Inženýrka se kysele ušklíbla. „To je pro mne velká novina!“

„Takového člověka nezbytně potřebujeme.“ Viliam ironii přeslechl.

„Ale takový člověk u nás je, soudruhu Argalisi. Vaše oblíbenkyně a ředitelova sekretářka v jedné osobě. Irena. Možná to víte!“

8. kapitola

Inženýrce Valentině Mukšánové bylo hodně přes třicet, oblékala se draze a vkusně. Žila sama, což v tomto věku už vyvolávalo jisté komplexy. Tvářila se, jako by jí muži byli naprosto lhostejní a jako by ji zajímala jenom práce, a zároveň ve své fantazii každého muže v továrně oženila s některou hezkou spolupracovnicí a chovala se k nim od toho okamžiku urážlivě. Svou osamělost nesla o to hůř, že z ní neviděla východisko.

Pocházela z početné katolické rodiny, byla nejstarší, a proto už jako patnáctiletá opustila krásná Latgalská jezera a octla se v Rize, aby bratrům a sestrám zbylo ke snídani a k večeři větší sousto.

K dobytí hlavního města dostala do vínku pracovní elán venkovského dítěte, kartounové šatičky, přitažlivou postavu téměř zralé ženy a kus slaniny, aby si naklonila vzdálené příbuzné, u nichž mohla najít nocleh.

Všechno dopadlo mimořádně šťastně. Příbuzná měla v kuchyni úzkou matraci se zeleným látkovým potahem, jíž honosně říkala pohovka, a navíc se nudila. Přistěhování mladého děvčete představovalo výraznou změnu, zpestření dne a v případě nemoci ošetřovatelku – žena byla totiž ve věku, kdy člověk muže ulehnout každým okamžikem.

Valentina nastoupila do učení v krejčovské dílně nedaleko domu své příbuzné, Riga ji svou rozlehlostí lekala, všude se mluvilo o krádežích, vloupáních, o tom, že se z lidí vaří mýdlo, a nikoli bezdůvodně – byla to reakce, která se táhla už od války. Valentina se rozhodla, že bude chodit jenom do práce a do kostela, možná občas do kina. O oceněných filmech slyšela mnoho nadšených kritik.

Brzy v sobě vypěstovala vědomí, že celý život musí pracovat, bez jediné myšlenky, že je možný i život bez práce. Okusila už v dětství všech těžkých venkovských prací a věděla, co jsou to hrubé ruce. Praktický rozum ji proto netáhl do továrny, nýbrž do učení v krejčovské dílně se směšně malým platem. Pořád myslela na to, že se možná bude muset vrátit na venkov a může pak pracovat doma jako švadlena. Reklama „vyučená v Rize“ bude mít patřičný zvuk.

Krejčovská dílna se nacházela v místnostech dnešní střihačské dílny. Přestože byla Valentina velmi pilná, často vybíhala na dvůr ke konírnám, aby se vyplakala, neboť se vždycky našel někdo, kdo se lehkověrnému venkovskému děvčeti k velkému potěšení ostatních vysmíval nebo neuměl nic lepšího než napodobovat její latgalský dialekt. Nejbolestnější na tom bylo, že se ze všech sil snažila naučit se správně lotyšsky.

V neděli chodila s příbuznou do kostela, ale protože věděla, jaký je všeobecný vztah k náboženství, s nikým o tom v dílně nemluvila. Kostel byl velký, věřících mnoho, na rozdíl od Latgalska tu však úplně chyběla mládež.

O katolických svátcích jezdila Mukšánova rodina do Kráslavy do kostela svátého Ludvíka, jemuž se rižský kostel nevyrovnal ani vzácným oltářním obrazem Jana Matějka, ani velkolepými bohoslužbami. Proč Valentina brzy přestala do kostela chodit, nikdo nevěděl, dokonce ani ona ne. Možná proto, že i příbuzná tam chodila spíš proto, aby se dověděla, co je nového, nikoliv z náboženského přesvědčení, možná taky, že postoupila do šesté třídy večerní školy a našla konečně stejně staré kamarádky. Bezpečně však lze říct, že o Valentinin odklon se nijak nezasloužila protináboženská propaganda, která v té době uměla hlásat jediné „Bůh není“, zatímco na otázku, zda existuje ďábel, odpovídala vyhýbavě.

Po absolvování základní školy šla Valentina, už napůl přivyklá velkoměstu, na večerní průmyslovku.

Následovaly stupně obvyklé kariéry: směnová mistrová (krejčovská dílna se v té době změnila na krejčovský závod se dvěma filiálkami), vedoucí dílny a konečně hlavní inženýrka, ačkoliv na toto místo byli uchazeči i s vyšším vzděláním. Andrej Pavlovic ani na chvíli nezaváhal a zvolil Valentinu. V průběhu let se jeho přesvědčení upevnilo a navíc vždycky víc věřil praktikům. Takový praktik jde rovnoměrně kupředu, do kroku přidá jen tolik, kolik žádá plán, kdežto teoretici by všechno brali hopem, což u ředitele splývalo s anarchií a totálními nepříjemnostmi.

Lidé, kteří z běžných pracovníků vyrostou do vedoucích funkcí, bývají zpravidla dvojího, zcela odlišného typu. Jedni se nezmění, kdokoli si k nim může přijít vylít srdce, z druhých se stanou nedobytné pevnosti skryté za ustaraným obličejem a jakoby čekající od svých bývalých kolegů samé provokace. Mají dojem, že jim jejich postup všichni závidí, připadají si jako zrádci, neboť jim nová profese velí bojovat s malými úskoky bývalých kolegů, které dobře znají ze starých dob. Často si však uvědomují, že jim chybí intelekt odpovídající zastávané funkci, že se ocitli mezi těmi, kdo ve dne musí pracovat, hned po směně běží do večerní školy a ještě několik hodin se musí učit. Že se ocitli mezi těmi, kteří ve dne poslouchají přednášky na univerzitě a večer debatují o literatuře a umění; že se ocitli mezi lidmi, kteří velmi dobře poznají nedostatek intelektu. Svou úlohu tu hraje i samolibost, neboť většinou se dostali výš, než kdy předpokládali. V rodišti se kolem nich ovíjejí legendy a oni se tam o dovolené vracejí jako přemožitelé světa.

Valentina Mukšánová patřila k těm posledním. Jako dílovedoucí se stala reprezentativnější a vyrovnanější, ale na její poměrně pěkné tváři se občas objevila starostlivá vráska. Začala kouřit, jako by to patřilo k povýšení, cigareta zapálená v pravou chvíli na schůzi jako by zdůrazňovala vážnost situace. Předplatila si několikerý noviny, všechny ty, které odebíral Andrej Pavlovič, kromě armádních, protože v nich nerozuměla absolutně ničemu. Nebylo to patolízalství, prostě doufala, že v novinách najde, co jí chybí, najde tam materiál, který rozšíří její obzor.

Na nedostatek nápadníků si nemohla stěžovat. Jako směnová mistrová si chtěla vzít jednoho šoféra, ale pak byla povýšena na dílovedoucí a mladíka odmítla.

Řekla si, že počká, a dobře udělala, neboť přišlo další povýšení. Neměla prakticky příležitost stýkat se s muži své, podle ní vysoké úrovně, těch několik bylo už ženatých a podřízené si držela od těla. Roky šly a ona jako žena ve vedení ztrácela ženskost mnohem rychleji než ostatní Eviny dcery. Jenom jednou za rok, o dovolené, kterou nyní trávila ve vyhlášených lázních, kam jezdila s tichou nadějí, že tam potká toho pravého, jediného, věčného, roztála, vykašlala se na všechny distance a vrhla se do vln krátkých, vzrušujících románku.

„Copak jsem projevil sympatie ředitelově sekretářce tak otevřeně?“ zeptal se Viliam. Překvapilo ho to a pokusil se vybavit si drobnou dívčí siluetu.

„Jsem přece žena, přestože mám takovou funkci,“ odpověděla mrzutě hlavní inženýrka.

Viliam pokrčil rameny.

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

4. kapitola

Umínil jsem si, že nepodlehnu zvědavosti, že budu pěstovat charakter. Kabelku jsem položil na stůl, ale neotevřel jsem ji. Napřed oběd, potom práce.

Jídelna je v suterénu oddělení. Výběr jídel obvykle nebývá velký, ale vaří tu slušně, řekl bych, že se tu dá jíst všechno kromě noku.

U pokladny je menší fronta, přesně taková, aby si člověk stihl třikrát přelousknout jídelníček a připravit si peníze. V obchodě mi vrátili spoustu drobných, aspoň se jich tu zbavím.

Poloviční porce řepné polévky, biftek s vejcem a sklenice kefíru – dvaasedmdesát kopejek. Spočítal jsem si je napřed, abych se nezdržoval. Ale drobné mince mě přivedly na jednu myšlenku. Jedenáct tisíc. Kde člověk vezme jedenáct tisíc? Jedině ve spořitelně. Hned po obědě zavolám do spořitelny a zjistím jméno člověka, který vyzvedl takový obnos. Geniální myšlenka!

„Prosím?“ Pokladní je vlídná i k ospalcům.

„Poloviční porci řepné polévky, biftek s vejcem a sklenici kefíru.“„Dvaasedmdesát kopejek.“

Jedenáct tisíc… Co si může člověk koupit za takovou sumu? Určitě ne biftek s vejcem, ale dejme tomu… Ne, nenapadá mě, co si člověk může koupit za tolik peněz. Ve skutečnosti to ale není důležité. Třeba i proto, že zítra se to určitě dovím, tak proč si lámat hlavu. A možná ještě dnes.

Když jsem doplnil své energetické zásoby, vrátil jsem se do kanceláře. Zavolal jsem do naší informační kanceláře a požádal jsem, aby mi vypsali telefony všech vedoucích spořitelen.

„Rižských?“ ptá se úřednice.

Zamyslel jsem se. Ulice Loňu vede kolem nádraží.

„Rižských a taky jurmalských.“

Teď můžu začít s kabelkou, kterou jsem společně s protokolem o prohlídce dostal od plukovníka. Už dávno není nová, československý výrobek – s uspokojením konstatuji, že svědek z tramvaje se nemýlil. Kůže je zpracována tak, aby připomínala želví krunýř.

Podšívka kabelky je odřená, místy až na kůži.

Hřeben se značkou estonské továrny Tartu. Oboustranné zrcátko. Kulatá bílá krabička z umělé hmoty. Vitaminizovaný krém SLD na obličej. Je téměř plná. Společnost lotyšského divadla má dílny, kde se vyrábějí podobné kosmetické drobnosti. Jak tvrdila Gita, je tento krém málokdy k dostání a je velmi kvalitní.

To je všechno. Samozřejmě jsem nečekal, že najdu doklady, ale doufal jsem aspoň v nějaký opěrný bod. Musím přece napřed zjistit, kdo byla ta žena, a teprve pak můžu hledat muže, který běžel ulicí Loňu. Pokusím se zjistit, zda je mezi mužem a tou ženou nebo tou událostí nějaká souvislost. Zda do té ženy běžící muž strčil náhodou, nebo zda je příčinou neštěstí nehoda, nebo zda muž s neštěstím nijak nesouvisí. V tom případě jsou mé vyhlídky na úspěch minimální.

Zatím mám k dispozici tři neznámé, vlastně nikoliv neznámé, nýbrž fakta, z nichž musím vycházet: velký peněžní obnos, přejetá žena a muž v ulici Loňu.

Ze zásuvky psacího stolu jsem vyndal lupu a prohlédl si podrobněji zrcátko. Otisky prstů žádné. Ani na hřebenu, ani na krabičce s krémem. Přesto jsem tyto věci uložil do celofánových sáčků a jejich konce zalepil, vložil je do kabelky a uzamkl v sejfu. Mám už před sebou vyžádaná telefonní čísla, takže můžu obtelefonovat spořitelny. Představil jsem se a zeptal se, jestli někdo v posledních dnech nevybral větší obnos než deset tisíc. Nemůžu se ptát, kdo a kolik uložil nebo vybral, na takovou otázku by mi neodpověděli, ale když mi řeknou, že takový obnos někdo vyzvedl, pak už najdu zákonitou cestu, abych odhalil, kdo to byl.

„Takové obnosy se nevybírají,“ řekli mi v jedné spořitelně. „Pracuju tu už hodně dlouho, ale nepamatuji se, že by si někdo vybral tak velký obnos. Kdo kupuje auto, vezme si šek, cestující si berou akreditivy.“

„Ale co když si chci koupit, řekněme, dům?“

„Prodávající si otevře u nás nebo v jiné spořitelně šekový účet a z vašeho účtu na něj převede příslušný obnos. Nikdo ani nebude chtít mít tolik peněz doma, nebude přece chodit s pytlem peněz po městě. Za prvé se to nehodí, za druhé je to nepohodlné a navíc riskantní.“

„Děkuji. Moc mi vaše informace pomohla.“

„Prosím, není zač.“

Nicméně jsem neodbytně volal dál, obtelefonoval jsem všechny spořitelny, neboť zákonitosti mají své výjimky a já potřebuji jistotu, že peníze nebyly ze spořitelny vybrány.

Možná však, že jsou to státní peníze a byly vyzvednuty z banky. Třeba ta žena byla pokladní nějakého menšího podniku a vybrala v bance peníze na výplaty. Místo, kde se to neštěstí stalo, však mluvilo proti, neboť bylo od banky daleko a mimo to šla žena opačným směrem, ke středu města. Ale já vím, že lehkomyslnost některých pokladních nezná mezí. Klidně si zaskočí do kadeřnictví, na manikúru nebo do obchodu a bez obav v tlačenici obdivují vzdušné, lehké šatičky. Přesto jsem variantu s bankou vypustil. Žena totiž neměla s sebou žádné doklady a v bance nestačí ukázat zrcátko. A samé stovky… Ukažte mi továrnu, kde se mzdy vyplácejí ve stovkách.

„Dobene.“

„Ano, soudruhu plukovníku.“

„Tak jaké máte úspěchy?“

„Žádné, soudruhu plukovníku.“

„Přijďte ke mně za deset minut.“

Vždycky určil přesný čas, kdy k němu má člověk přijít.

Ale ještě se nestalo – alespoň ne mně –, že někdo musel čekat v předpokoji třeba jedinou minutu.

„Sedněte si, Dobene.“

„Děkuji.“

„Co jste dosud udělal?“

„Obtelefonoval jsem spořitelny.“

„Storublovka je vzácná bankovka. Patrně ani vy ji nemíváte v ruce denně.“

Přikývl jsem.

„Storublovka je vhodná bankovka pro toho, kdo má pro úschovu peněz málo místa.“

„Pro ukrytí?“

„I tak se to dá říct.“

„Považoval jsem, soudruhu plukovníku, za nezbytné obtelefonovat napřed spořitelny.“

„Já vám nic nevytýkám.“ Přistrčil ke mně velký, modrý vyplněný blanket. „Tohle je popis oblečení.“

Vzal jsem papír a vstal.

„Pro údaje o pitvě pojedu sám.“

„Mne ani tak nezajímá, jak si zorganizujete pracovní dobu, spíš mě zajímá výsledek.“ Patrně uznal, že je ke mně příliš oficiální, neboť dodal: „Hodně úspěchů!“

Už se stmívá, rozsvítil jsem stolní lampu a čtu popis.

Podzimní plášť s firemní značkou BELCO 30 godina poverenja, velká kostka, silně vyrudlý.

Kalhotový kostým z černého úpletu.

Salátově zelená hedvábná halenka, nová.

Střevíce – francouzská firma El, velmi obnošené, podražené.

Prádlo z tmavě červené syntetické látky.

Kapronové punčochové kalhoty, výrobek rižské továrny Aurora.

Prsten z bílého kovu s hnědofialovým hladkým kamínkem.

Přečetl jsem si popis aspoň desetkrát a mám vztek, že si nedovedu přesně vybavit, jak ta žena vypadala.

Pracovní doba se chýlí ke konci, sebral jsem doklady ze stolu a uzamkl je v sejfu.

Venku mrholí, všechno vypadá ponuře, šedivě – domy, lidé, auta.

Domů se mi nechce. Co kdybych zašel k Arturovi? Je to daleko, v Imantě, z centra čtyřicet minut jízdy, proto váhám. Ale přece jen tam jedu, protože domů se mi opravdu nechce.

Artur je soudní lékař. Řekl, že pokud nemám čas, nemusím tentokrát při pitvě být. Známe se už tak dlouho, že si nemůžu přesně vzpomenout od kdy. Vzděláním je lékař, ale má vztah ke kriminalistice, proto se stal odborníkem s velmi širokým rozpětím zájmů; od toxikologie až po balistiku a ještě někam dál. Na světě jsou čtyři místa, kde tohoto člověka najdete – doma u srovnávacího mikroskopu, v práci u srovnávacího mikroskopu, s oběma syny v loďce na jezeře nebo v některém z kriminalistických kursů pro zvýšení kvalifikace.

„Čekal jsem, že přijdeš,“ řekl, když mé uviděl.

Arturova pracovna, to jsou police s knihami podél tří stěn až ke stropu. Jen čtvrtá stěna je prázdná – Artur bydlí v novém domě a čtvrtá stěna je tvořena velkým oknem vedoucím na balkón, k němuž sahají vrcholky borovic.

„Udělej si pohodlí.“

To je přehnaná velkorysost, neboť v místnosti už je kromě knihoven jenom velký stůl s židlí z každé strany.

„Proč sis myslel, že přijdu?“

„Kvůli té ženě.“

„Považuješ ten případ za něco zvláštního?“

„Znepokojuje mě těch jedenáct tisíc. Tebe ne?“

„Mé taky.“

Návštěvy u Artura neslouží jen jako úspora času. Skutečná práce stejně začne až zítra ráno, a pokud jde o čas, nezískám víc než půl hodiny, neboť jakmile se objeví posílkář, budu mít výsledek expertizy na stole. Artur mi výsledek expertizy sám dát nemůže, ale já jsem kvůli ní ani nepřijel. Chci slyšet, co o té ženě Artur řekne, co si o ní myslí, neboť expertiza je plná suchých vět, které nejsou s to vyprovokovat mou představivost. A já musím mít o té ženě přesnou představu.

„Je hodně zmrzačena?“ Běží mi mráz po zádech, když si představím lidské tělo přejeté tramvají.

„Dost…“ Po chvíli se Artur zeptal: „Co tě na ní zajímá konkrétně?“

„Zatím nevím nic.“

„Popis oblečení jsi přece dostal.“

Přikývl jsem.

„Střední postava, dá se říct křehká… Bílý, štíhlý krk. Malá, pevná prsa… Pás normální, boky výrazné, bezvadné nohy… Vlasy černé, husté. Líčila se.“

„Co?“

„Řasy a rty… Neženu to rychle, stačíš to sežvýkat?“

„Pokračuj, pokračuj!“

„Asi třiadvacet let.“

„Takže celkem hezké děvče?“

„Ano. Myslím, že poněkud mongoloidní obličej.“

„Můžu dostat fotografii?“

„Z obličeje moc nezůstalo.“

„Snad se obejdu i bez fotky.“

„Jak myslíš.“

Tedy hezká, ale poměrně všedně oblečená mladá žena. Kde se u ní vzalo jedenáct tisíc rublů?

Artur chodí podél knihoven, hledá nějakou knihu. Konečně ji našel, byla hodně vysoko, přistrčil si židli, ale zmýlil se, bylo to něco jiného. Povytáhl ji, podíval se na obálku a zastrčil ji zpátky.

„Možná že se opravdu obejdeš bez fotografie… Mám dojem, že už byla trestána, ale v naší kartotéce její otisky prstů nejsou, musíš se zítra informovat v Moskvě.“

Je zvláštní, že mi Arturovy rady a poučování nevadí, beru to jako něco samozřejmého. Konečně knihu našel, stojí zády ke knihovně a listuje v ní. Je to jakési album, neboť na stránkách není vidět text, jen ilustrace.

„Máš k tomu nějaký solidní důvod?“

„Mám.“

Je to album tetování. Na každé stránce jedna kresba.

„Podívej se na tohle!“ Artur ťuká prstem do obrázku.

Silná čára zakřivená ve tvaru srdce. V dolní části je pokus o kresbu růže, v horní části holub nese obálku s písmeny A a C uprostřed.

„Ona má stejné tetování, jenom písmena B a B. Ale to tě asi nebude zajímat, neboť písmena jsou myšlena jako iniciály milovaného člověka. Je to příklad tetování, jaký se často provádí v nápravných zařízeních u žen nebo u mladistvých provinilců,“ pokračuje Artur, zatímco já si prohlížím kresby na vedlejší stránce.

„Nezletilí se tetují i na svobodě, pokud je v partě zkušený vlk a parta je ta ‚pravá‘.“

Nicméně já si myslím, že tetování pochází z pracovního tábora, protože je na vnitřní straně stehna, kousek nad kolenem. A kromě toho není provedeno tuší, nýbrž její náhražkou ze sazí spálené gumy a z cukru.

Artur mluví rozvážně a velmi připomíná lektora, který předkládá posluchačům nezvratné pravdy.

Přítel zastrčil album na místo. „Jo, zapomněl jsem ti říct… Tetování bylo provedeno asi před pěti roky, možná ještě dřív, kresba je místy vybledlá, dokonce ji místy není vidět.“

„Kolik jí tenkrát bylo?“

„Počítej. Takových patnáct šestnáct.“

„Těžko vychovatelné dítě.“

„Těžko vychovatelné děti mívají většinou těžko vychovatelné rodiče.“

Znovu se pokouším rekonstruovat obraz té ženy. Je hezká, ale na tuto zimní dobu je její kabát příliš tenký. Proč nemá šálu, ani rukavice, ani šátek? Jak je možné, že mě to nenapadlo dřív?

„Poslyš, vždyť ona neměla šálu, ani rukavice, ani šátek!“

„Hm!“ Konečně je Artur něčím překvapen.

Jako vždy v podobné situaci se začaly sypat jedna za druhou různé verze a vůbec nevadilo, že má Artur medicínské vzdělání.

„Přijela taxíkem. Zastavil na druhém konci ulice, u vchodu do továrny. Zaplatila, vystoupila a auto odjelo, zamířila přes ulici k vratům a skončila pod tramvají.“

„A šála, šátek a rukavice zůstaly v taxíku. Zavolej na oddělení nálezů a ztrát do parku taxíků. Všechno se vysvětlí.“

„Ale ona mohla přijet soukromým autem.“

„Naštěstí neexistuje takové oddělení ztrát, kam bys mohl volat.“

„Mám jiný nápad. Její muž, nápadník, známý, kamarád nebo někdo podobný může mít auto, které ji dovezlo k domu, kam potřebovala.“

„V každém případě by si vzpomněla na šátek hned, když vyšla na studený vítr.“

„Nemusela si hned vzpomenout. Měla v krvi hodně alkoholu. Pila i dneska ráno. Koňak. Arménský koňak průměrné kvality. Značku se nám bohužel nepodařilo zjistit.“

„Fenomenální objev.“

„Nic fenomenálního. Při pití si polila blůzu.“

„Řekl jsi mi všechno? Nezapomněl jsi něco?“

„Nebuď netrpělivý. Všechno hezky po pořádku. Prsten. Z bílého kovu. Krásný. A určitě taky vzácný.“

„Platina?“

„Zkouška se nedělala. Patrně stříbro nebo melchior.“

„Tedy nijak zvlášť drahý.“

„Velmi jemná, přesná práce.“

„Pořád mluvíme o všem možném, jen ne o tom hlavním. Řekl ti někdo o podezření, že tu ženu někdo pod tramvaj strčil?“

„To slyším poprvé.“ Artur se pohodlně opřel o opěradlo. „Ale to ještě nic neznamená, je kluzko, ona je navlečená, není třeba žádné zvláštní síly, aby do ní někdo strčil. A po stopách nezůstane ani památky.“

„Já si myslím, že pokud do ní někdo strčil, pořádně to přehnal. Ze strachu, aby síla stačila.“

„Měla po těle takovou spoustu modřin, že bychom stejně nic nezjistili.“ Artur se na chvíli odmlčel. „Je v tom něco docela jiného. Asi tak deset dvanáct hodin před smrtí ji někdo pořádně zmlátil. Ty modřiny už nebyly tak docela čerstvé, snadno jsme mohli určit, kdy vznikly. Patrně si obličej chránila rukama, na obou měla modřiny až po ramena. A taky na prsou, na bocích a na zádech. Mám dokonce dojem, že ležela na zemi a někdo do ní kopal.“

„To už je všechno?“

„Všechno. Dáš si čaj?“

„Kávu.“

Zatímco jsem popíjel kávu, vešli do pracovny dva Arturovi synové, poslušně srazili podpatky a popřáli dobrou noc. I já se musím zvednout.

V tak pozdní hodinu do centra už samozřejmě téměř nikdo nejede – několik zastávek jedu sám v prázdném autobuse. Rozhovor s Arturem a silná káva ve mně probudily chuť k přemýšlení.

Včera tu ženu někdo zmlátil, ale z místa činu se jí patrně podařilo utéct až dnes. To je asi ten nejpádnější důvod, proč neměla šátek a rukavice. Utíkala. Z tohoto pohledu vypadá chování běžícího muže docela jinak. Hnal se za ní a dostihl ji u tramvaje. Přiblížil se k ní zezadu a buď do ní strčil, nebo vyrazila kupředu sama, když ho uviděla. Muž se obrátil a ulicí Loňu běžel zpátky.

Byt, odkud vyběhla, nemůže být daleko. Už abych byl doma a mohl podle plánu města zjistit, kolik domů musím prohlédnout. Pak mě ale napadlo, že vystoupím a projdu ulicí Loňu až na konec.

Nečas, že bys psa nevyhnal. Přes den pršelo, teď všechno pokryla tenká vrstva sněhu, jiskří pod pouličními světly a oslňuje oči.

Ze souběžné ulice jsem prošel dvorem domu číslo stodevětatřicet, na okamžik jsem se zastavil na místě neštěstí a pokračuju ulicí Loňu. Nikde ani živáčka. Pouliční lampy mdle svítí, všude jako po vymření. Po obou stranách ulice se zvedají monolitní budovy továren. Pochmurné neomítnuté cihlové zdi s okny.

Příčná ulice. Došel jsem na konec. Po jedné straně dva pětipatrové domy a několik menších, po druhé – tovární zeď bez oken. Možná že hledaný byt je zde.

Vrátil jsem se do ulice Loňu a brzy jsem u nádraží. Křižovatka a jediný obytný dum. Vysoký a plný malých bytů.

Možná právě tady dnes ráno, několik minut před smrtí, stála žena v kostkovaném plášti a nemohla se rozhodnout, kam běžet, jedna cesta vede do nádražní budovy, druhá opačným směrem, do středu města, třetí k domu číslo stodevětatřicet a čtvrtá mezi zčernalé tovární budovy, jestli žena vyběhla z domu, musel ji někdo vidět a já toho svědka najdu, jestli však vystoupila na nádraží z vlaku, je má naděje, že najdu svědky, marná.

Asi před deseti lety v našem domě naštěstí zavedli ústřední topení, jinak bych věčně mrzl, neboť když přijdu pozdě domů, nemá už smysl zatápět. Aspoň si to namlouvám, abych si nemusel přiznat, že jsem lenoch.

Postavil jsem vodu na čaj a otevřel ledničku. Máslo je, chleba nejenom suchá patka. Namazal jsem si ji a pomalu ji ohryzávám, než bude čaj.

V pokoji zvoní telefon.

„Doben, slyším.“

Žádná odpověď.

Životopis Viliama Argalise

9. kapitola

V té oslnivě bílé blůzce s krajkovým límečkem, přiléhavé sukni, se štíhlým krkem a dlouhými, na ramena splývajícími vlasy vypadala Irena jako děvčátko.

Je svůdná, pomyslil si Viliam. V poslední době vídal čím dál víc přitažlivých žen, neboť Beata přicházela z práce pozdě a unavená; v nemocnici byl nedostatek sanitářek a ona ve své pořádkumilovnosti nemohla nechat něco neuklizeno, takže se kbelíku a hadru chopila sama. Ruce měla od mytí podlahy červené a popraskané. Říkala, že to bude trvat asi měsíc, proto se Viliam rozhodl, že se nebude bouřit. Kupoval potraviny a vařil sám večeře. Bylo to jediné jídlo, kdy se rodina sešla doma. Viliam se snažil přitáhnout k vaření i chlapce, ale ten se vždycky někam vytratil nebo se učil. Viliam tedy zůstal v kuchyni sám s bramborami, mletým masem a kastroly, ale nestěžoval by si, jen kdyby Beata nechodila domů tak unavená.

„Prosím tě, nedělej to, ne.“ Sundávala mu v posteli ruce z ramen a Viliam v duchu láteřil na nemocnici a její správu, že se nestará o doplnění kádrů, a dokonce na Beatinu pořádkumilovnost. A když ke sblížení nakonec došlo, bylo to chladné, jednostranné a spíše připomínalo odvádění dávek nebo placení činže.

Proto Viliam viděl čím dál víc svůdných žen, bylo to přirozené, jinak to být nemohlo.

Andrej Pavlovič Viliama vyslechl a hned litoval, že tohohle šťourala přijal.

„Už to bude dvacet let, co tu pracuju, ale nikdy nikdo žádné šablony nepotřeboval,“ namítl se špatně tajenou zlostí.

Teprve když Viliam poněkolikáté upozornil na možný vpád inspekce státních norem, stiskl tlačítko zvonku na kraji psacího stolu. Zvonek zařinčel za dveřmi a vešla Irena. Jak tak stála a čekala na příkaz, vypadala ještě přitažlivěji. Kolik jí může být? Něco přes dvacet, ale ještě ne pětadvacet.

„Ireno,“ řekl ředitel, „podle zařazení jste kreslířka.“

„Ano, já vím.“ Rozpaky ji dělaly ještě mladší.

„Tady soudruh potřebuje několik střihů, buďte tak hodná a udělejte mu je.“

„Dobře,“ přisvědčila, „Ale jak je mám udělat?“

„Soudruh vám řekne.“

Viliamovi bylo jasné, že musí zasáhnout, aby se ředitel nedostal do směšné situace. Řekl, že Andrej Pavlovič mu dobře nerozuměl, on že nepotřebuje malé šablony, nýbrž velké střihy, jejichž zhotovení musí být přesné, je to tedy hodně pracné, musí na to být zvláštní místnost se stolem a dobrým osvětlením, kartón patřičné značky a zvláštní rýsovací nástroje.

Andrej Pavlovič druhým tlačítkem zavolal Valentinu Mukšánovou. Od ní se dověděl, že Móda má kartón, rýsovací nástroje i laboratoř s patřičným zařízením, kam ovšem ekonomický náměstek nastrkal všelijaké krámy.

Za hodinu se ukázalo, že ředitel se nějaký čas pokusí obejít bez sekretářky, účetní může tu práci zaplatit ze zvláštních fondů a Irena teď bude chodit do práce s odpolední směnou, neboť Viliam musí nejprve vyřešit úkoly ve střihačské dílně a teprve pak se může věnovat střihům.

Když vyšli z ředitelovy kanceláře, povzdychla si Valentina mrzutě:

„Nedivila bych se, kdybyste ty šablony dělali celé noci.“

Nyní Viliam brzy ráno vstával, domů se vracel o půlnoci. Když řekl Beatě, že teď bude dva měsíce pracovat na dvě směny za sebou, jenom přikývla. Čekal nějakou reakci, aspoň trochu žárlivé pochybnosti, ale nic takového nebylo. Mrzelo ho to. Proč je tomu tak? Vybavila se mu minulost, kdy Beata vždycky poslechla, na všechno přisvědčila. Ano, doslalo se mu vzácně hodné ženy. I když každý večer přišel domů opilý, nedělala výstupy, což by si jiná určitě neodpustila. Jenom v prvních letech manželství maličko protestovala, ale jenom tichým pláčem ve vedlejším pokoji nebo v kuchyni. Příroda ji obdařila velmi klidnou povahou.

Zatímco ekonomický náměstek láteřil, že mu přidělávají novou práci, a stěhoval krámy na půdu a do sklepa, zatímco elektrikář dával do pořádku instalaci laboratoře a vyměňoval zářivky, zatímco stolař opravoval rozviklaný inventář, vysedával Viliam celé večery v technické knihovně. Na průmyslovce se učil, jak se konstruují střihy, ale už z toho hodně zapomněl. Teď si obnovoval a ověřoval vědomosti. Na rozdíl od elektrotechnické, radiotechnické či kovoobráběcí literatury knihy týkající se oděvního průmyslu žádal v knihovně málokdo, měl jich tedy celé hromady. Některé svazky v němčině dokonce nikdo před ním nikdy neotevřel.

Ne že by každý den přišel na nový objev, nicméně objevy byly. Knihy o konstruování a kopírování Viliam přelouskal za týden a zároveň se seznámil s materiálem, týkajícím se organizace sériové konfekční výroby, jejích metod a zavádění do praxe v některých státech. Všude se bojovalo za hospodárnost, za snížení odpadu na minimum. Jestli se na každém obleku podařilo ušetřit jeden centimetr látky, celková úspora i v malých, trpasličích státech šla do desítek kilometrů. Byly vypracovány racionální metody stříhání, práce byly maximálně automatizovány. O automatizaci četl Viliam jen pro informaci, neboť Móda nebyla továrna, kde by se daly zřídit automaty na kladení látek, o tom v republice ještě nebylo slyšet, ale o střihačských metodách se vyplatilo přemýšlet už nyní.

Přemýšlet se už Viliam docela odnaučil. V posledních letech se spoléhal hlavně na rutinu, všechno velmi dobře ovládal, nastříhat oblek bylo pro něj stejné snadné jako posnídat nebo zajít do Stánku s novinami. Zajímavější už byla práce se světlou, vzorkovanou látkou nebo s deformovanou postavou zákazníka. A když byl oblek někdy střižen poněkud chybně, dalo se to při zkoušce napravit. Zakázkové stříhání připadalo Viliamovi oproti konfekční výrobě jako pomalý vláček, který přijede přesně na všechny zastávky a bez jakéhokoli překvapujícího zpoždění dorazí na konečnou.

Když byla laboratoř v pořádku, neměl už Viliam kdy chodit do knihovny, ale umínil si, že se tam ještě vrátí. Nacházel tam čím dál více zajímavostí.

Laboratoř byla ve třetím poschodí budovy, pod ní, nad ní a z obou stran byly byty. Z okna se otvíral pohled na černou térovanou střechu konírny a kočky, které se po ní plavně procházely. Byla to velká místnost, bývalá kancelář majitele domu s vchodem z chodby, kde se kdysi vybírala činže. Druhé dveře vedly do bytu domácího, ale ty teď byly zazděny, svědčila o nich jenom hrbolatá omítka.

Po celé délce místnosti se táhl stůl střihačů s mořenými okraji, zářivková světla byla spuštěna nízko nad stůl. U jedné stěny byly věšáky, kde se věšely nehotové i hotové komplety střihů, u druhé byly kancelářské skříně, několik sedátek a velká kožená klubovka, do níž člověk zapadl jako do prachové peřiny – nepochybně majetek bývalého domácího, který odsud nezmizel díky své obrovitosti nebo možná proto, že byl zapsán do inventáře.

Irena pobíhala místností, kolébala se v bocích a smála se, jak se dovedou smát jenom děti.

Hned pro začátek dostala tři nástroje: nůžky, ševcovský knejp a skalpel. Měla jimi z kartónu vystřihnout nakreslené střihy, což vůbec není nic lehkého, vyrovnat okraje a naparafinovat je. Druhý den jí Viliam přinesl brousek a nechal ji, aby rýsovacím perem na střihu nalinkovala podél niti čáry a napsala rozměry.

Teď když pracovali spolu, se Irena jakoby snažila zachovávat jistý odstup, což dříve nedělala. Zdálo se, že je možno ji kdykoliv pozvat do kavárny nebo do kina a ona bude okamžitě pro. Teď si sice byli blíž, ale ve skutečnosti mnohem dál, dříve Viliamovi vůbec nepřišlo na mysl, že by ji měl dobývat, a teď si to myslel. Možná pro Beatino odmítání, kterým velice trpči, možná také proto, že móda nařizovala sukénky nad kolena a Irena měla dokonalé nohy. Nicméně její chování nedávalo podnět ke sblížení, nedávalo podnět k jedinému krůčku tím směrem, a Viliam ho také neudělal. Dlouho se žádné ženě nedvořil, takže by to teď dovedl leda ve své fantazii. Snad by se o sblížení i pokusil, nebýt toho velkého věkového rozdílu. Představoval si, jak se dívka s udivenýma očima a s předstíranou nechápavostí zeptá:

„O co ti jde, strejdo?“

Neměl jí ani co slíbit. Byl tak staromódní, že si myslel, že se vždycky musí dát něco na oplátku, aspoň mlhavý slib.

Stalo se to zcela nečekaně. Irena stála u stolu a nemohla přečíst, jaký rozměr Viliam tužkou na střih napsal. Měla číslo silně vytáhnout tuší a drobnými číslicemi pod něj napsat číslo státní normy. Požádala Viliama, aby číslo rozluštil.

Přistoupil k ní zezadu, vzal ji za křehká ramena, chtěl přihlídnout ke střihu a najednou cítil, jak ztuhla a tělo se jí pod tenkou hedvábnou blůzkou rozechvělo, zhluboka dýchala a prsa se jí zdvíhala. Dotkl se rty jejích vlasů a krku. Ani se nehnula. Obrátil ji k sobě a políbil na poddajné rty.

O dva kroky dál čekala prostorná klubovka.

Poddávala se snadno, její odpor tál jako máslo na pánvi.

V posteli po Beatině boku se omlouval – žena je tomu sama vinna. Žena a ta zatracená správa nemocnice, která nedovede sehnat sanitářku. Ve skutečnosti byl hrdý, že k tomu došlo, že je dobyvatel, že Irena je tak mladinká. Pak si představil, že zítra budou s Irenou opět sami, a zarazil se. Co jí řekne? Co jí slíbí? A rozhodl se, že bude předstírat velkou lásku.

Na důkaz toho zašel v polední přestávce ke květinářce a koupil tu nejkrásnější tmavě rudou růži.

Irena přišla ve zbrusu nových šatech, a byla trochu zaražená. Ale růže ji nadchla. Na okamžik zmizela a vrátila se s vázou.

Valentina se přišla zeptat, jestli má objednat kartón. Přivoněla k růži a řekla, že je to jedna z odrůd vypěstovaných zde, v Lotyšsku.

Když odešla, Viliam opět, i když bez zvláštní touhy, objal Irenu kolem ramen.

„Tady ne.“ Tentokrát neztuhla. „Přijď ke mně domů.“ Najednou se k němu přivinula. „Stydím se za ten včerejšek“

Nevěděl, jak ji uklidnit, jen ji mlčky hladil po vlasech.

Příští den odnesli klubovku do ředitelovy kanceláře a Irena se vrátila ke svým povinnostem sekretářky. Hlavní inženýrka našla možnost uvolnit jednu starou pracovnici na pásu a ta ve zbývajících týdnech pomáhala Viliamovi při stříhání šablon.

I Viliamovi tato změna vyhovovala, neboť v pokračování románku s Irenou nic dobrého neviděl. Neviděl žádný maják, k němuž by směřoval. Proto couvl. Pomalu, ale neústupně se začal vymlouvat na nedostatek času. Zásahem Valentiny Mukšánové získali tedy všichni, kromě Ireny, která to však dovedně skrývala.

10. kapitola

Když noviny a časopisy podrobně vyložily, kdo je to vlastně žena, jakou úlohu hraje v dnešní společnosti a proč se slaví jako její svátek právě osmý březen, a dokázaly, že svět by se klidně mohl obejít bez mužů, bez žen však nikoli, i ve střihačské dílně se objevil zástupce odborů s podpisovým archem a pronesl tragickým hlasem:

„Tak, kamarádi, každý musíme dát aspoň třírublovku, protože na každého z nás připadne aspoň tucet ženských.“

Viliam skončil s konstrukcí střihů, byly orazítkovány a odneseny do dílny v přízemí. Byly tenčí než ty dřívější, bezvadně hladké, takže práce s nimi šla rychleji. Hlavní inženýrka zamkla laboratoř a schovala klíč.

Ireně se Viliam vyhýbal. V její kanceláři neměl co dělat, byla v jiné budově, takže bylo zcela přirozené, že se nestýkali. Ani ona setkání nevyhledávala, třebaže několikrát počkala u okna, až on vyjde na dvůr, a pak se potkali v klenutém průjezdu. Poprvé šel náhodou s Konstantinem Pavlovičem, příště už schválně hledal někoho, s kým by šel.

V Den žen ho však začaly trápit výčitky svědomí – poslal tedy Ireně velkou kytici mimóz, již koupil cestou do práce na rohu ulice.

Napřed koupil jednu kytici, pak si to rozmyslel a koupil ještě jednu – té starší ženě, která vystřídala Irenu v práci se střihy. Aspoň to nebude tak nápadné.

Práci skončili poněkud dřív a v zadní místnosti střihačské dílny vyzdobily ženy stůl přinesenými dobrotami. Nakonec tam Konstantin Pavlovič – jako korunu všeho – postavil láhev velmi drahého koňaku. Tím se rozloučil s kolegy z Módy, neboť v pondělí se vrací na přerušený zasloužený odpočinek. Byl veselý, žertoval, zlaté zuby se mu jen blýskaly a vůbec nevypadal na důchodce.

Přišla taky hlavní inženýrka, vypila skleničku a řekla, že je veselo ve všech dílnách.

„Jenom Irena vypila přes míru, rozplakala se a museli ji dopravit domů,“ vypravovala Valentina, aniž na Viliama pohlédla.

„Která Irena?“ zeptala se jedna manipulantka.

„Sekretářka.“

„Á … Právě jsem ji viděla s mechanikem Romkem u vrat.“

„Poprosila jsem Romana, aby ji vyprovodil,“ vysvětlila Valentina.

Manipulantka se zasmála. „No, ten se s ní poměje. Ten to, panečku, umí.“

Viliam se vztekem až zachvěl. Jako by něco ztrácel, jako by byl okraden. Pocítil nenávist k Valentině, k mechaniku Romkovi i k Ireně. A k nerozvážné Ireně nejvíc. Ublížila mu. Ublížila mu svou lehkomyslností. Měl zkažený večer.

Kolem páté se začali rozcházet, neboť pravá oslava je teprve čekala, alespoň většinu.

Trochu mrzlo, po jaru ještě ani památky. Na křižovatkách brzdila auta a klouzala po asfaltu. Na ulicích plno lidí, všichni spěchali, předbíhali se a šlapali i po hromadách sněhu shrnutého na okraji chodníků.

Viliama neopouštěla zlost na lehkomyslnou Irenu, na sukničkáře Romka, ale pak uznal, že jednou to přijít muselo, a čím dřív, tím líp. Rozumově to uznával. Ale jenom rozumově.

Beata nebyla doma. Chlapec se díval na televizi a hlasitě se chechtal.

Viliam odložil zimník a odnesl do kuchyně nákup. Ve výlevce vadly květy, stále ještě zabalené v papíře, na něž dal otec chlapci ráno peníze.

„Dobrý večer!“ Syn se objevil rozesmátý na prahu kuchyně. „Přinesl jsem karafiáty.“

„Jaké barvy?“

„Různé. Mně se líbí.“

„Tak to budou jistě hezké.“

„Tati, neměli bychom udělat mámě večeři? Oloupu brambory.“

Buď má Beatu tak rád, nebo chce ze mě zase něco vymámit.

„Jestli oloupáš brambory, uděláme večeři… A zítra snídani i oběd.“

„Tak to musíš brzo vstát a zajít do obchodu.“

Beata přišla hodně pozdě, večeře už byla hotová a mohli zasednout ke stolu.

„Cože tak pozdě před svátkem?“ zeptal se Viliam.

„Museli jsme zapečetit všechny sklady… A pak, muži nám připravili malé pohoštění.“

Rolis ve chvatu zhltl poslední kousek karbanátku. „Já běžím… V televizi je fotbal… S Jugoslávcema.“

Zaklapaly podpatky a byl pryč.

„Kde máš dárky?“

„Hned…“ Beata vstala a přinesla z chodby pečlivě převázaný balíček.

Byla v něm kabelka, kožená, hnědá, lakovaná, s pozlaceným kováním, na dlouhém řemínku.

Viliam se dal do smíchu. Smál se dlouho a s chutí. Beata byla úplně zmatená. Viliam odešel do pokoje, vrátil se s druhou, úplně stejnou kabelkou a slavnostně ji podal Beatě.

„Ode mě a od Rolise.“

Usmála se, ale nebyla v tom ani špetka radosti.

„Koupil jsem ji v Módním zboží. Říkám si, všichni to kupují, asi se to nosí.“

„Nosí.“ Povzdychla si a začala sklízet nádobí.

11. kapitola

Byla noc.

„Dej tu ruku pryč!“ řekla Beata.

Viliam neposlechl.

„Prosím tě, dej pryč tu ruku!“ zopakovala naléhavě.

Snažil se ji políbit, ale odvrátila se.

Téměř pod oknem byl sloup s pouliční lampou, jejíž snopek světla sahal až do pokoje, a venku bylo vidět poletující sněhové vločky.

Sklonil se k ní a jeho rty se smekly z ramene k hlubokému výstřihu noční košile.

„Ne!“ vykřikla, vyskočila z postele a dopadla do křesla. „Ne! Už nikdy!“ křičela zoufale v slzách. Zapomněla, že chlapec spí ve vedlejším pokoji, zapomněla na všechno. Po chvíli ztišila hlas a zašeptala prosebně, aby ji pochopil. „Nejsem děvka. Nemůžu spát s jedním a za pár hodin s druhým. Nenuť mě k tomu.“

Když dozněla její poslední slova, Viliam se zadíval tupě do stropu. Slyšel všechno, všechna slova nasál jako čerpadlo, ale nechtělo se mu mluvit.

„Jsi mi lhostejný.“

Mluvila s dlouhými přestávkami. Jako by věty nabíjela do jednohlavňové pušky, vystřelila, vytáhla prázdnou nábojnici, znovu nabila a vystřelila.

„Mám ráda jiného… Už dávno se máme rádi.“

Zase plynuly dlouhé minuty.

„Chtěla jsem požádat o rozvod, ale tys byl na léčení… Psal jsi mi… Chtěla jsem…“

Byla to opravdu stará láska. Lián Svikša se do Beaty zamiloval už jako student, když přišel do nemocnice na praxi. Byl tenkrát v posledním ročníku medicíny.

Prokazoval jí různé drobné služby, nosil jí květiny, aby mu věnovala pozornost, ale ona ho nebrala vážně. Po skončení studia začal dělat aspiranturu a jeho cesta opět vedla do nemocnice. A k Beatě. Znovu následoval pokus o sblížení. Nebyl nehezký, profesoři v něm viděli talent a skládali do něho velké naděje. Ani s děvčaty neměl problémy, ale Beatina přítomnost ho doslova paralyzovala, byl ostýchavý až k smíchu. A ona se mu smála.

Doma to pro ni bylo nejhorší. Viliama střízlivého neviděla celé měsíce, a i když byl někdy střízlivý, byl zlý a hádavý. Věděla, že je to typický stav po alkoholu, ale tím se jí neulevilo.

V tu dobu jí Lián udělal nabídku. Zcela vážnou. Už půl roku vlastnil jednopokojový byt, natahal si tam nějaký nábytek a považoval tedy za vhodné udělat Beatě nabídku. Byl o nějakých pět let mladší než ona.

Tenkrát se potřebovala někoho chytit. Po celou dobu takovou oporu neměla a najednou se jí naskytla. A přesto váhala. Sice se už pro Liána rozhodla, ale říkala si, že to dělá kvůli němu. Dítě potřebuje aspoň otčíma. Jestli se s Viliamem rozvede, bude mít syn Liána. Hnětlo ji svědomí, byla proto doma tichá a poslušná – pokud ovšem byla doma, po práci totiž bylo třeba ještě uklidit Liánův byt. Táhlo se to asi rok. Tedy dobu, kdy Viliam pil a pyšnil se svými skvělými vlastnostmi, kvůli nimž mu Beata dokonce nevyčítala ani pití.

Pak se Lián vzbouřil a žádal Beatu, aby se rozvedla. Už téměř souhlasila, ale Viliam odjel na léčení a ona se domnívala, že by mu neodpustitelně ublížila, kdyby o rozvod požádala právě teď.

„Ale vždyť jsem se vrátil!“ vybuchl Viliam.

„Neměla jsem odvahu ti to říct.“

„Na co jsi čekala? Na co ještě čekáš?“

„Myslela jsem… Myslela jsem, že opět začneš pít… Skoro každý začne… Lián říkal…“

„Tu radost ti ještě udělám.“

„Proč tak mluvíš?“

„Zítra ti už nebudu překážet.“

„Můžeš ještě zůstat… Já tě nevyháním… Máš kam jít?“

„Něco si najdu.“

Jako dítě bydlel v malé světničce pro služku, vcházelo se tudy dveřmi z kuchyně. Byla jenom tak velká, že se tam vešla postel a na hřebíky na stěně se daly pověsit šaty. Hned po válce se matce podařilo dostat pro něho světničku zpátky, ačkoliv o ni žádali všichni sousedé ze společného bytu.

„Jak dnes budeme spát?“ ptala se žena. „Za synem jít nemůžu.“

„Odejdu hned, když si to přeješ.“ Viliam vstal a začal se oblékat.

Tak se po mnoha letech vrátil do své světničky s několika obleky, prádlem a střevíci, které zastrčil pod postel. Lehl si, založil si ruce za hlavu a poslouchal, jak na dvoře řinčí cirkulárka.

Matka se na rozvod neptala a on jí byl za to vděčný.

Divné bylo, že nijak zvlášť netoužil po synovi. Odcizení nahromaděné v letech pití mezi nimi postavilo zeď a nebyla naděje, že ji někdy překonají. Na Beatu měl zlost, ale zároveň se mu po ní stýskalo. Namlouval si, že je to jenom uražená ješitnost. A uvědomil si, že proti ženě je jen jediný lék – jiná žena.

Irena! Irena je mladá. Irena je hezká. Nebo co takhle vyléčit se Valentinou? Má postavení, není to žádná administrativní pracovnice, která vydává prostěradla, je elegantní. I s ní by to šlo. Oči jí svítí jako březnové kočce.

Jednou po práci šel kolem Caunova obchodu. Cauna jako vždy čaroval nad svými dodacími listy, ale pro oběd byl ochoten je do zítřka opustit.

„Myslím, že je na světě málo mužů, kteří se aspoň jednou nerozvedou,“ řekl Cauna, když se tu novinu dověděl. „Ale proč jsi jí nechal celý byt?“

„Co jsem měl podle tebe dělat?“

„Vyměnit ho za dva jednopokojové. Dneska muži vydělávají příliš málo, aby si mohli dovolit být džentlmeny.“

„Něco si najmu.“

„Ale proč?“

„Chlapec je už velký, nemůže bydlet s Beatou v jednom pokoji. A kromě toho, výměna není tak snadná věc.“

„Tak ať ti ten její budoucí uvolní svoje teritorium. Jeden pokoj dneska stojí aspoň dva tisíce. Máš zbytečné dvě tisícovky? Nebo máš naději, že v nejbližší době vyděláš dva tácy?“

Viliam se usmál. „Mám.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Konstrukce šablon přivedla Viliama na myšlenku, že by práce střihačské dílny v Módě zasloužila modernizaci; Pravda, nepřišel na to sám, vynálezy dnes vycházejí ze společné práce odborníků v různých oborech a z tisíců pokusů. Doba, kdy jeden člověk mohl dělat objevy v mechanice, fyzice, chemii a ještě psát básně, je pryč a nikdy se nevrátí. Viliam sám neměl tolik znalostí, aby mohl pracovat ve vědeckovýzkumném ústavu, ale byl skvělý praktik a chápal podstatné: objevy ústavů je třeba zavádět do výroby, aby jí byly k prospěchu.

Probírá) se v knihovně vší dostupnou literaturou a začal prosívat materiál týkající se práce ve střihačské dílně v podnicích sériové oděvní výroby. Byl tam jednak materiál ústavů, jednak materiál mluvící o zkušenostech toho kterého podniku.

Začal s prací manipulantek a zjistil, že na každém obleku se dají ušetřit dva centimetry. Při dnešním způsobu pokládání látek se na jejich koncích tvořily nerovné okraje, které se odstřihovaly elektrickým nožem centimetr od kraje. Když však manipulantky pokládaly jen jednu vrstvu, tyto nerovnosti odpadly.

Ještě větší úsporu slibovalo stříhání obleků různých velikostí z jedné polohy. Byla dokonce vypracována zvláštní tabulka, která stanovila, že velikost dvaapadesát se nejlépe stříhá s osmačtyřicítkou, kdežto šestapadesátka se čtyřiačtyřicítkou.

Ale to všechno byla maličkost, nejvíc se totiž dalo ušetřit při kreslení na poloze. Střihači Módy dosud přikládali střihy na polohu po paměti. V každém kompletu bylo několik desítek střihů. Šířka látky mohla podle státní normy kolísat plus minus několik centimetrů, mohlo být tedy tolik kombinací, že střihač byl Spokojen, když se spotřeba materiálu vešla do normy. Byly podniky, kde se pracovalo jinak. Tam bylo v laboratořích vypracováno nejracionálnější rozložení střihů pro každou velikost a při každé možné šířce látky; byl nakreslen jakýsi plán a střihač se řídil podle něho. Odstřižků bylo tak málo, že by je člověk vzal do dvou prstů.

Teď, když Viliam neměl fakticky kam jít, když se mu nechtělo jít k Ireně, která už mu šla na nervy svou oddaností, dělal do půlnoci to, co v jiných podnicích dělaly laboratoře – připravoval skicy nejúspornější střihové varianty. Byly dny, kdy nedokončil ani jednu, kdežto jindy se mu podařily dvě i tři.

Tato nová práce ho zaujala natolik, že mu nezbyl čas myslet na Beatu. Patrně se jí však jeho mlčení nelíbilo, neboť zavolala sama. Vyměnili si mezi sebou jen několik vět, ale téměř najisto se domluvili na tom, že on dostane Liánův jednopokojový byt. S Rolisem bylo všechno v pořádku, byl stále nejlepším žákem ve třídě.

12. kapitola

Ještě neroztály závěje, ještě vítr honil vánici, ještě nenabobtnaly pupeny na vrbách, ještě nerozpraskaly ledy na řekách, ale kavky, hlasatelky jara, už byly tu. Krákající černí ptáci se zmítali v metelici, jak hledali nocleh na ozdobných římsách nad okny nejvyšších pater velkých domů.

Toho roku jejich příchod časově spadal do skončení Viliamovy práce. Všechny skicy byly hotovy, zbývalo podat racionalizační návrh a odevzdat jej hlavní inženýrce. Móda byla příliš malý podnik, aby měla oddělení pro racionalizaci a vynálezy.

Pracovní zátěž na něm nezanechala žádné stopy, vypadal čile a zdravě. Nepříjemné období, rozvodový proces, měl za sebou. Před senátem se to obešlo bez praní špinavého prádla, Beata se dokonce ani nezmínila, že pil. Jenom otázka bytu zůstala nevyřešena. Beata už nevolala a jemu bylo hloupé zavolat. Jednou však potkal staré rodinné přátele a dověděl se, že Beata se se záviděníhodnou praktičností rozhodla přepsat Liánův byt na syna. Viliam nevěděl, co proti takovému řešení namítnout, ale měl na Beatu vztek, že s ním vůbec nepočítá. A po právu, neboť všechno v bytě bylo koupeno za jeho peníze. Beata mu na soudu z trucu nic z těch věcí nenabídla a on, rovněž z trucu, nic nežádal. Proto asi vypadal v jejích očích jako hlupák. Ale koneckonců teď musí chlapce vychovávat sama. Viliam nevěděl, že vůbec nemyslela na chlapce, když mlčky bojovala o majetek. Jako většina žen považovala byt se zařízením za kompenzaci „zkaženého mládí“.

V ovzduší matčina bytu se Viliam cítil stísněně. V kuchyni pořád někdo něco pekl nebo vařil, ve vzduchu se držela vůně koření a zápach spáleného tuku. Nepomáhaly zavřené dveře, nepomáhala plsť, jíž Viliam ucpal skuliny, zápach do pokojíčku pronikal dál a okno nemohlo být v zimě stále otevřeno.

Mohl by se přestěhovat k matce na druhý konec chodby, ale poznal, že je ráda sama, a zkomplikovat jí život svými starostmi, když už stál na prahu čtvrté desítky, by bylo, mírně řečeno, nevhodné.

Pokoušel se najmout si pokoj, ale v nejlepším případě se mu nabízely verandy, které se nedaly vytápět. Přibral do hledání Caunu, ale ani ten nic nenašel. V Rize bylo mnohem víc lidí než pokojů a tuto skutečnost bylo nemilosrdně cítit. Cauna nakonec přes známé svých známých našel možnost dostat se do pořadníku na výstavbu družstevních bytů, což ovšem znamenalo nahonem sehnat tři tisíce rublů. Něco poskytla matka z nevelkých úspor, něco si vypůjčil, ale tím byly všechny možnosti vyčerpány a Viliam byt stejně nedostal. Nadále se musel krčit zimou v bedně s omítnutými stěnami, a když se posadil na okraji postele, nemohl napřáhnout ruce, aby nenarazil na studenou protější zeď.

Kdyby nespojoval naděje na budoucnost s racionalizačním návrhem, jehož hospodářský efekt byl takový, že by finanční odměna měla stačit na pořízení bytu, patrně by na Beatě vymáhal část obytné plochy, ale tak ani na chvilku nepochyboval, že se situace zlepší.

Návrh byl krátký, vešel se na necelé dvě strany strojopisu. Větší část složky, již Valentině odevzdal, zabíraly skicy.

Její ironický úsměv, když se do složky podívala, Viliam nepostřehl.

„Dobrá,“ řekla, „podíváme se na to, nebudeme to protahovat.“

„Čím dříve se návrh uvede do výroby, tím líp pro továrnu.“

Neuplynul ani týden a bylo mu oficiálně oznámeno datum, kdy se návrh bude projednávat.

Přežehlil si košili, vzal si novou kravatu a oblek, který mu seděl jako ulitý, a velmi pečlivě si nablýskal polobotky. Chtěl mít jistotu, že vypadá bezvadně, vždyť potřeboval přesvědčit komisi.

Komise se skládala ze tří osob: vedoucího skupiny zámečníků, Mukšánové a z buclaté blondýnky z ministerstva. Komise přišla po směně, kdy stoly byly už prázdné a manipulantky odešly domů. Mukšánová požádala Viliama, aby nakreslil oblek velikosti dvaapadesát. Zatímco kreslil, komise neměla co dělat a odešla si zakouřit do přední místnosti.

Viliam kreslil velmi rychle tenoučkou křídou. Třebaže byl přesvědčen o výsledku, cítil nervozitu. Ale všechno dopadlo dobře, kresba odpovídala skice.

Chystal se zavolat komisi, ale přišla sama.

„Tak začneme bod za bodem.“ Blondýnka z ministerstva s milým úsměvem věnovala kresbě krátký hodnotící pohled a otevřela složku, odkud vyndala Viliamův návrh. „Především o těch dvou centimetrech, které mohou ušetřit manipulantky,“ pokračovala nahlížejíc do návrhu. „Metoda je známá, není o čem pochybovat“

„To vám nemusí vadit, že metoda je známi“ Vedoucí zámečnických opravářů se na Viliama usmál. „Na honorář to nemá vliv. Jestliže této metody naše továrna nepoužívá, pak se její zavedení považuje za racionalizační návrh.“

„Poslyšte, Argalisi,“ přerušila inženýrka opraváře, „to, co vy navrhujete, byla novinka, už když jsem chodila na průmyslovku. A jestli jsem to v Módě nezavedla, pak jen proto, že to nedovoluje specifika našeho podniku. Střihačská dílna je malá, váš postup snižuje produktivitu práce manipulantek o třicet procent. Jestliže střihači nebudou stačit, nebudou mít krejčovské dílny co dělat a fabrika nesplní plán.“

Viliam počítal s tím, že se produktivita práce manipulantek sníží, ale nenapadlo ho, že to bude dělat třicet procent.

Mukšánová si zapálila a podrážděně pokračovala:

„Vy navrhujete stříhání dvou velikostí z jedné polohy, ale ani to není žádná Amerika. To zná každý profesionál. Ale délka těchto stolů to nedovoluje. Chápete? Nedovoluje“

„Stoly se mohou udělat delší, to není problém.“

„Ale zatím nejsou. Až budou, můžete podat návrh a strkat si do kapsy peníze za nápady druhých.“

„Copak stoly jsou nějaký problém?“ zeptala se Valentiny blondýnka.

„Ovšemže jsou. Musí se to projednat s požárníky, stavbaři a kdoví s kým ještě. Ale buď klidná, my o tom ještě pouvažujeme.“

„Pouvažujte,“ odpověděla smířlivě blondýnka.

Všechno ostatní proběhlo bleskově. Mukšánová vytrhla složku s návrhy blondýnce z rukou a hodila ji před Viliama na stůl.

„Vemte si to! Práce, které jsou dělány pro věčnost, nezestárnou. Máte jenom dvourozměrné skicy.“

Následovalo „na shledanou, jen pokračujte, příště budete jistě úspěšnější“ a komise byla pryč.

Viliam stál jako opařený, jako by na něho naplivali. Teprve za hodnou chvíli se vzpamatoval a uvědomil si, že měl dokázat, že střední velikosti, jež pracovníci obchodu nejvíce žádají, lze stříhat na dosavadních stolech, ale už neměl dost odvahy, aby běžel za komisí.

Měl pocit, že jeho návrh je pro Módu spíš nepřijatelný než přijatelný, ale nemohl pochopit, kdo z toho co má, když se na látce neušetří, když se rozpižlá na hadříky. Že to tak je, viděl každý den. Vyhledal v notesu telefon Konstantina Ivanoviče.

„Dobrý večer!“ ozvalo se vesele ve sluchátku. „Stavte se u mě. Dáme si skleničku. Ale… docela jsem zapomněl, že nepijete. Postavím aspoň na čaj. Nebo na kávu? Ne, dobrá… jak chcete.“

V obývacím pokoji Konstantina Ivanoviče všechno pocházelo z předválečné doby – těžký, solidní nábytek se zaoblenými rohy i čajová konvice a šálky byly z kuzněcovské doby a odpovídaly tehdejšímu měšťanskému vkusu.

„Nedáme si partičku?“ nabídl hostitel vlídně.

„Dáme.“ Lépe se nám bude hovořit, řekl si Viliam.

Popíjeli čaj a hráli šachy.

Viliam mu vylíčil, co se dnes stalo v jeho dílně, ale zdálo se, že Konstantina nic kromě šachů nezajímá. Najednou však řekl jakoby mimochodem:

„Těch dlouhých stolů se nedočkáte.“

„Nerozumím…“

„Tu zapomenou naplánovat peníze, tu někdo nebude chtít takovou objednávku přijmout… Ale váš návrh nejspíš nadobro propadl.“

„Ať mi dají dva stolaře a já ty stoly do týdne prodloužím.“

„Můj racionalizační návrh také pohořel.“

„Cože?“

„Nebyl tak pečlivě vypracován jako váš. Prostě jsem navrhl, aby se snížily normy spotřeby materiálu pro dvě velikosti.“

„Co se to vlastně děje?“ Viliam vyskočil ze židle. „Copak je ta Mukšánová vážně tak pitomá?“

„Naopak. Je chytrá. Jděte si stěžovat k řediteli. Nepořídíte. Na ministerstvu to bude totéž. A nikdo z toho materiálu nic nemá – rozstříhá se na kousky. Ale podle zákona je všechno v pořádku. Škoda toho dobrého materiálu.“

„Kdyby kradli, tak bych to chápal…“ Viliam si nalil další šálek. Snad to byl reflex. Jakmile se dostavil moment napětí, musel se napít. Ale vodku nechtěl.

„Jsem moc malý člověk, ani do školy jsem moc nechodil. Řekli mi, že je to státní záležitost.“

„Spotřebovat na oblek tři metry látky, když se dá ušít ze dvou metrů osmdesáti?“

„Já jenom říkám, že ty stoly mít nebudete.“

„Patrně ne.“

„To si můžete být jist.“

13. kapitola

Bylo veselo. Lidé z města vypadli na čerstvý vzduch a byli doslova opojeni pivem a finskou saunou, ale i žlutými květinami, které vyrazily na břehu.

Viliam nevěděl, jestli si pracovníci základny saunu pronajali od kolchozu, nebo ji i s pivem dostali za nějakou zvláštní službu, a ani ho to nezajímalo. Nikdy by se tu nebyl ocitl, kdyby včera večer nezvonil Cauna a nepožádal, aby sem přišel.

Viliam mu vylíčil, jak ho v dílně knokautovali.

„Cože? Dovedeš ušetřit třicet metrů?“ nevěřil Cauna.

„Přibližně.“

„Kolik stojí metr?“

„Sedmadvacet.“

„Osm set deset…“ Cauna měl v hlavě kalkulačku. „Ty jim denně dáváš osm set rublů a oni to nechtějí?“

„Tak nějak,“ Viliam se tupě usmál.

„Tak ať neberou, vezmou druzí.“

„Druzí nevezmou. Práce, se kterou jsem se zbytečně dřel, se hodí jenom pro Módu. Jinde mají jiné modely, potřebují tedy jiné skicy a ty už určitě někdo udělal.“

„Skicám nerozumím a ani rozumět nechci, ale osm set rublů jsou peníze. Nechám si to projít hlavou a promluvím s jistým člověkem. A teď do sauny!“

Cauna se pomalu svlékal a zpíval si k tomu společně s magnetofonem populární písničku Sauna, sauna, sauna mě silně táhne.

Viliam už na ten rozhovor téměř zapomněl, považoval ho za opilé blábolení. Který podnik by mohl mít zájem o jeho skicy? Neminul však měsíc, když se u něho Albert objevil o polední přestávce, aby mu ukázal, kde se v Rize dostanou žampiony na smetaně.

„Mluvil jsem s ním,“ řekl Cauna, když se pustili do jídla. „Látku nechce.“

„Jakou látku?“

„Co jsme o ní mluvili.“

„A…“ Viliam se na nic jiného nezmohl.

„Zatím jsem ho jenom informoval, ještě si to rozmyslí.“

„K látce se ani nedostanu. Každý centimetr se desetkrát registruje.“

„S tím si nelam hlavu. Řekl jsem mu o tom, ať přemýšlí on.

Rozhovor vyzněl v podstatě nevážně.

Pánbůh je pánem nade všemi

3. kapitola

Kdyby tento vytáhlý, uhrovitý, velice nehezký chlapík byl společenským nebo politickým činitelem, jeho pracovní schopnosti by byly v novinách velebeny v několika jazycích; kdyby tento člověk byl vedoucím, jeho podnik by určitě slibně prosperoval a vzkvétal; kdyby tento člověk chtěl sklízet vavříny na poli vědy, dostal by se tam i těmi nejspletitějšími labyrinty; kdyby tento člověk byl řadovým dělníkem… Ne, to bylo vyloučeno, neboť jeho neobyčejná pracovitost a pružné myšlení by se prostě nespokojily s jednotvárnými pracovními operacemi, nesnesly by vysedávání na jednom místě, nesnesly by stereotypní práci na tom či onom stroji. Kdyby byl… Jenže on nebyl. On byl podvodník. Nikoliv obyčejný podvodník, nicméně podvodník. Měl jediný objekt, jejž podváděl – stát. Zdánlivě byl pasívní, zdánlivě hrál v obraně, použijeme-li pro názornost fotbalových termínů, ve skutečnosti však byl stále ve střehu a čekal, až se v těžkopádném státním plánování, stanovení cen, daní nebo v jiné činnosti někdo dopustí chybičky, a ihned tu byl se svým míčem, dostal se na centr a z čáry trestního území ho umístil do horního rohu branky. Žongloval na čáře ofsajdu. Pokud se stalo, že ji překročil, pak jen o kousíček – nikdy na soudu nedostal víc než rok. Kličkoval totiž po nivách paragrafu o řemeslech za“ kázaných trestním zákoníkem a vždycky se šikovně vyhnul bodu „pod dohledem státní nebo společenské organizace“, neboť tento bod s sebou nesl těžký trest – až pět let.

Jmenoval se Vilbert Zutis, ale to věděl málokdo. Ve svých třiceti letech měl patrně mnoho peněz, neboť si pokaždé, sotva vyšel z vězení, opatřil nové auto, protože o staré přišel konfiskací. Když do toho znovu spadl, nikdy s sebou nikoho do vězení netahal, což mu získalo dobrou pověst v řadách obchodníků. Na sloupech této reputace stál ve skutečnosti jeho blahobyt. Na rozdíl od jiných milovníků zakázaných řemesel, kteří se vrhli na výrobu nedostatkového zboží a jeho prodej na trhu „z volné ruky“ a dělali podvůdky tím, že na ručně pletené bundy přišívali zahraniční etikety, Zutis vyráběl to, co mohl realizovat prostřednictvím obchodů. Jeho zboží mělo do posledního detailu balení stejné jako to, co leželo na pultě obchodu a bylo vyrobeno v tom či onom státním podniku. Ani kvalita výrobků nebudila žádné obavy. Za zboží platili vedoucí obchodů Zutisovi zpravidla sedmdesát procent ceny. Zbývajících třicet procent jim úplně stačilo, neboť Zutis nevyráběl žádné neprodejné krámy. Jeho firma se obvykle skládala z několika filiálek. V jedné z nich strejda lisoval sluneční brýle, ve druhé se razily knoflíky, ve třetí se dělala plnicí péra a řemínky k hodinkám, ve čtvrté – obaly. „Generální ředitel“ se jednou za měsíc objevil v chalupách na odlehlém venkově, přivezl suroviny, jež pro něho jeho lidé sbírali na smetištích, třídili je a dávali do čistých pytlů, vyplatil mzdu a odvezl hotové výrobky. Když četl v novinách o rozhodnutí o přidružené výrobě kolchozníků, ironicky se usmál.

„Mohl bych jim předat zkušenosti.“

Vězení přijímal s vyrovnaným klidem, ačkoliv při zatčení obvykle vůbec nebyl vinen. V kriminále četl klasiky, studoval praktické právnictví, pracoval na nových pracovních technologiích – móda se přece rychle mění –, kalkuloval a bědoval nad skrovnými možnostmi získávání surovin. Stávalo se, že bylo třeba nakoupit v domácích potřebách polyesterové misky a přetavit je na obruby slunečních brýlí, čímž se ovšem výroba podstatně prodražila. Nabízel se mu materiál ukradený v továrně, ale ten on nikdy nekupoval, aby se nezapletl do trestního činu rozkrádání státního majetku.

Když si odseděl trest, vedla jeho cesta nejdřív ze všeho ke starým obchodním partnerům, potom obešel pracoviště nedotčená milicí, aby se mohla znovu pustit do práce, a klidně trávil dny cestováním a v kulturních podnicích.

V době, kdy ho Cauna vyhledal, aby pomohl Viliamovi a dohodl s ním, co by se dalo dělat s textilem, byl pan „generální ředitel“ právě zabrán do vážných, těžkých myšlenek. Došel k závěru, že v podmínkách socialismu už nemůže dál existovat. Byl tomuto systému vděčný za ty škvíry v hospodářství, které mu umožnily existenci, ale co pomohou škvíry, když nejsou pracovníci? Proti lenochům ještě zbraň našel, protože platil od kusu, i na zloděje našel patřičný lék, co si však počít s opilci?

Ale nejvíc ho dopálil poslední trest. Dal by krk, že to bylo na udání. Sebrali ho v Litvě, sotva vystoupil z vlaku. Měl dva velké kufry s turistickými slánkami z umělé hmoty, velmi šikovnými, velmi hezkými, ale také dosti drahými. Když vyšel z nádraží a přešel prostor před nádražím a skoro už byl na stanovišti taxi, obstoupilo ho několik mužů, kteří ho vlídně vyzvali, aby nastoupil do auta milice.

„Co máte v těch kufrech?“ zeptali se ho na oddělení.

„Nevím,“ odpověděl mrzuté.

„Jak to?“

„Našel jsem to na plošině.“

„Takže jste to ukradl?“

„Ne, našel. Hlásil někdo krádež?“

Samozřejmě nikdo. Vyšetřovatel dlouho studoval krásnou litevskou firemní značku na dně slánky a potom se zeptal, kterému obchodu je zboží určeno. Zutis stál tvrdě na svém, až se vyšetřovatel dopálil a poslal ho do vazby, neboť za přisvojení nalezeného státního majetku může soud vyměřit až čtyři roky odnětí svobody. Doufal, že při dalším vyšetřování se Zutis přizná k zakázané činnosti, za což je menší trest. Ale on se nepřiznal. Jeho obhájce u soudu žádal, aby kufry byly zapečetěny a pomocí expertizy se napřed dokázalo, že jde o státní majetek. Expertiza samozřejmě stanovila, že firma sice slánky vyrábí, ale jiného druhu. Vyšetřovatel pochopil, že byl elegantně napálen: jestli slánky nejsou státním majetkem, jsou tedy majetkem soukromým, a za nalezený soukromý majetek může soud Zutisovi vyslovit pouze veřejnou důtku. Veřejně pokáraný delikvent hrál ve vězení bratrského národa dva měsíce domino, a když se vrátil do Rigy, zněla mu stále v uších slova napáleného vyšetřovatele, která mu zasyčel na rozloučenou:

„Zase se u nás v Litvě ukaž, kamaráde!“

Slova to byla natolik výmluvná, že na Litvu Zutis nemohl ani pomyslet.

Kdo asi dal milici echo?

Zutis vstal a chodil sem tam po pokoji. Nábytek tam nebyl skoro žádný, jenom koberec a ohromný, těžký vyřezávaný psací stůl. Práce z minulého století, konstrukce patrně nějakého mistra, s tajnými zásuvkami a vysouvacími prkénky, jimiž se stůl dal roztáhnout pro osm osob.

Na stěnách visely obrazy v nejrůznějších rámech. Sběratelé obrazů Zutisovi říkali „rámařský maniak“. Nepověsil na stěnu obraz dřív, než sehnal patřičný rám.

V táboře mladistvých provinilců sbíral nálepky ze zápalkových krabiček. Přivedl ho k tomu vychovatel, který si dopisoval s filumenisty z různých zemí. Následovalo období poštovních známek, to bylo vystřídáno obdobím mincí a pak zcela náhodně koupil Zutis spoustu obrazů. Upozornil ho na ně Cauna, který si je za války přivezl z domu jednoho ministerského pracovníka a nastrkal je na půdu. Jedinou dědičkou nemovitostí starého Cauny byla Albertova sestra. Její muž chtěl na půdě vybudovat podkrovní pokojík a doufal, že za obrazy utrží peníze na prkna a sádru – byl jako jeho tchyně, za nic na světě nechtěl z peněženky vytáhnout kopejku.

Obrazy byly nastrkány pod střechu, aby zabraly co nejméně místa. Zlacení rámů oprýskalo, myši okousaly rohy pláten, lišty byly vlhkem odchlíplé a na všem ležela vrstva prachu stará čtvrt století.

„Předně… Řekni, že to nechceš, ať si hledá jiného zájemce,“ řekl Albert Zutisovi, měl totiž vztek na zetě, že ho při rozdělování dědictví vynechali.

„O obrazech nemůže být řeč… Nebudu přece platit za díry.“

„No, no… tak hrozné to zase není,“ hájil se majitel obrazů. V duchu nadával tchánovi, že nedovedl obrazy patřičně uložit, a tak poškodil dědice. „Nechci za ně tisíce.“

Byl to jeden ze vzácných případů, kdy se prodávající a kupující rozešli úplně spokojeni, neboť každý z nich byl přesvědčen, že toho druhého řádně napálil.

Když byly skončeny základní restaurátorské práce, Zufis obrazy pověsil na zeď. Sahaly téměř ke stropu. Byly tam slušné kopie starých mistrů, jejichž jména slyšel poprvé, byla tam filigránská kresba tuší Romana Suty, hospodská scéna „trhana“ Valdemara Irgeho, svérázná Hilda Viková, Náměstím v Benátkách byl zastoupen i slavný Američan Ludolf Libert a v hlubokém těžkém zlaceném rámu podzimní studie Vilhelma Purvitise.

Zutis vzal židli, postavil ji doprostřed pokoje a sedl si. Cítil to, co dosud nikdy, ani z dob, kdy sbíral mince. Mohly to být třeba stoleté tolary s poprsím pyšných císařů a s erby, ani ony však takové pocity nevzbuzovaly. Každý obraz okouzloval barvami, každý obraz byl jako okno, v němž se dobře známý svět jevil jako zcela jiný, takže člověk najednou chápal tento známý svět docela jinak, jinak chápal známé lidi a sám se cítil jako součást těch lidí a toho světa.

Obvykle ho to dokonale uklidňovalo, ale tentokrát bylo nervové napětí příliš velké.

Kdo dal echo milici? Kdo?

Ještě dlouho si s tím lámal hlavu, ale na nic nepřišel. Jasno získal až v noci. Probudila ho jedoucí tramvaj. Byla to patrně jedna z prvních, neboť potom dlouho žádná další nejela.

Marta! Zutis si najednou připadal jako prorok. Marta!

Marta byla žena, jíž Bůh odepřel krásu, zato jí dal úžasně žárlivého muže, který byl šoférem gaziku. Montovala pro Zutise ouška k plášťovým knoflíkům, protože jí muž nedokázal najít místo, kde by pracovaly pouze ženy a kam by byl mužům vstup zakázán. Jednou, když se sešli a Zutis převzal výrobky, ji pozval na kávu, neboť mu zbývala půlhodina do další schůzky. Před odchodem z kavárny ho políbila na tvář a řekla: „Děkuji.“ Pak uviděl jejího muže, zřejmě ji špehoval. Pozdravili se. On byl zamračený a nemluvný a Zutis celý nesvůj, protože měl podezření, že ho Marta políbila schválně, aby muže podráždila.

Tedy Martin muž! Co o něm věděl? Zatraceně mnoho. Znal všechny čtyři filiálky jeho firmy, neboť když Zutis dostal na podzim zápal plic, vozil tam materiál.

Zutis dobře věděl, co to znamená. Ještě mu nestačily ani narůst vlasy, které mu ostříhali v litevském vězení, proto velmi dobře věděl, co teď musí udělat.

V několika hodinách bylo pracovní nářadí dopraveno na bezpečné místo a lisovací formy dokonce zničeny. Firma na neurčitou dobu zastavila provoz.

Neurčitá doba trvala už půl roku, když se u Zutise objevil Albert Cauna a nabídl mu textil. Zutis kategoricky odmítl, ale pak slíbil, že o tom bude uvažovat. Chtěl se starého přítele slušně zbavit.

4. kapitola

Nikdo patrně neví, kdy se zrodil hazard, ale nikomu není třeba dokazovat, že napřed byl hazard a teprve potom gladiátoři a brnění. Hazard je vášeň stará jako svět a zajde s posledním homo sapiens, pokud nebude jeho mozek nahražen elektronkovým počítačem a oči fotobuňkami.

Vilbert Zutis byl rozvážný a zdálo se, že s hazardem nemá už pranic společného, ale pak se tato vášeň obratně ovinula jako vinná réva kolem stromu jeho rozvážnosti, takže i on ztratil schopnost orientace.

Jestliže zpočátku odmítl nabídku Alberta Cauny a jenom ze slušnosti slíbil, že to uváží, za týden už tak kategorický nebyl. A bylo to vcelku pochopitelné, neboť se už dlouho trápil nečinností. Cauna nevědomky uvedl do chodu Zutisův systém myšlení. První den systém pravil: „S textilem si dej pokoj, z toho nekouká nic dobrého. Textil je státní majetek, je tedy pod zvláštní ochranou trestního zákoníku a tresty za státní majetek jsou obzvlášť tvrdé.“

Ne, v prvních dnech mu bylo naprosto jasné, že se do toho podniku vlákat nedá. Ani za nic. Nikdy.

Nicméně myšlení oslabené nečinností už mezitím míchalo karty a rozkládalo pasiánsové kombinace. Proti dřívějšímu nepochybnému a nezvratnému rozhodnutí se stavěly protiargumenty: Zakázané řemeslo je opuštěno, dobrá, za několik měsíců by se mohlo opět rozběhnout, ale musí se změnit způsob výroby, takže za nové lisovací formy bude nutné vydat obrovské peníze, téměř všechno, co, Zutisi, máš. Pak bude třeba znovu najmout pracovní sílu, neboť staří pracovníci se téměř všichni denně obětují zelenému hadu, a i když se někdo neobětuje, nelze ho vzít, protože obětníci ihned vytuší, oč jde, a ze závisti ještě nikdy nic dobrého nevzešlo.

Budoucnost zakázaných řemesel už nebyla žádná růžová zahrada s dámami procházejícími se v dlouhých bílých šatech po cestičkách vysypaných droboučkým štěrkem, dnes to byla motokrosová trasa v podzimním dešťovém dni, kde se pod každou kaluží skrývá hluboký výmol, v každé zatáčce motocyklu hrozí vybočení z dráhy a při sjíždění svahu si jezdec může zlomit vaz.

Zlomením vazu hrozil i Caunův textil. Třicet metrů za den – to je velká věc. Může přinést velký trest, ale i velké peníze. Zutis samozřejmě nebude chodit se štůčky pod paží a nabízet je. Nejde o obyčejný textil, jímž jsou v textilních obchodech zavaleny všechny pulty, bude dobře, když obchodníci dají polovinu. Ale to není to nejdůležitější, stačí i poloviční cena, hlavně aby byli odběratelé.

Vzal tužku a z dlouhé chvíle počítal. Třicet metrů, deset obleků, tisíc rublů. Podšívka, lemovka, knoflíky, ušití – budiž, člověk musí sáhnout do peněženky – minus čtyřicet. Deset obleků – čtyři sta.

Šest set čistý výdělek. Šest set za den.

Šest set! Ale na kolik hlav?

Střihač, Cauna, někdo se ještě najde.

Ne, žádné hádání z kávového lógru, všechno se musí přesně vymezit. Nasadil si čepici, že zajde k Caunovi. Hazard ho vedl na řemínku jako jezevčíka – tak výnosnou firmu ještě neměl!

Odpoledne zavolal Cauna Viliamovi do práce a pozval ho na večeři.

„Poslechni, šéfe,“ začal, když krájel kotletu, „tvoje finanční situace není právě růžová, už chápu, proč se ti nechce žádat Beatu o byt… Nechceš si polepšit?“

„Už zase potřebuješ oblek?“

„Ne. Ten člověk, co jsem s ním mluvil, si to rozmyslel.“

„S tím textilem?“

„Ano.“ Kotleta byla šťavnatá a měkkoučká.

„Z toho nic nebude. Štůčky už tahat ven nemůžu.“

„A ušetřit můžeš? Můžeš. Budeš mít za to tři tisíce měsíčně. Ostatní ten člověk vyšpekuluje sám.“

Večer se sešli u Cauny. Zutis potřeboval vědět nějaké podrobnosti o dílně, o výrobním procesu. Potěšilo ho, že ze skladu polotovarů vedou jedny dveře na ulici a druhé do střihačské dílny. A ještě víc ho potěšilo, že vedoucí skladu právě odchází do důchodu.

„Hlavně žádný spěch“ řekl při odchodu. „Nespěchat a mlčet. Myši se musí chytat potichu.“

5. kapitola

Cigareta byla trochu vlhká, a proto trpká. Zutis ji s odporem vykouřil půlku, dál nemohl. Otevřel větrací okénko a vyhodil ji.

Musí si koupit jiné. Zabočil do Stučkovy ulice, kde byl stánek s novinami, ale prodávaly se tam i tabákové výrobky a různé suvenýry. Jak se dalo čekat, musel si hodně zajet, než našel u chodníku místo, kde mohl zaparkovat.

Zamkl auto a rozklepaný zimou zamířil zpátky ke kiosku. V autě bylo teplo a zimník si nevzal, protože pěšky zpravidla nechodil. Teď se mu to nevyplatilo – mráz dlouhými jehlami neúprosně probodával tenké podrážky a lehké sako.

U kiosku netrpělivě přešlapovalo několik lidí. Zutis se postavil za silný tmavý flaušový zimník s velkým persiánovým límcem.

„Ukažte mi, prosím vás, doutníky Havana,“ požádal prodavačku mužský hlas vycházející z velkého límce.

To je to pravé místo na dlouhé vybírání, pomyslel si zlostně Zutis a měl chuť nakopnout muže kolenem.

Muž si nakonec vybral ty nejlacinější. „Dva.“

Zutis sáhl po balíčku cigaret a chtěl odejít, když si všiml, že majitel doutníků stojí stranou a prohlíží si jejich firemní značku. Poznal ho.

„Buď zdráv, Džongu!“ zavolal na něj.

Džonis, zvaný také Džong, roztáhl obličej do širokého úsměvu.

„Tě bůh!“

Arvída Floxise překřtili z Džonise na Džonga v zajišťovací vazbě. S oholenou hlavou – aby ho svědci u soudu poznali, ponechali mu úzký knírek na horním rtu –, s vpadlými tvářemi a trochu šikmýma očima vypadal jako rozený Číňan, ačkoliv postavu měl na Číňana poněkud mohutnou.

„Pojď rychle do auta, jinak zmrznu,“ navrhl Zutis.

„Ty máš fáro?“

„Dneska má každý pořádný člověk auto.“

Benarovičova chalupa byla hluboko v lese, daleko od centra kolchozu. V celém okolí se tu říkalo u Benarovičů, ačkoliv Erna tam už dávno bydlela sama. Ošetřovala telata, starý Benarovič svého času postavil takový zděný chlév, že neměl naději vyhrabat se do dvaceti let z dluhů, ale přišla válka, záloženské podnikání bylo zlikvidováno, dluhy padly, nastoupila kolektivizace, takže kolchoz nakonec přišel lacino k odlehlému, ale velmi solidnímu teletníku a jediné Benarovičově dceři se dostalo cti stát se ošetřovatelkou telat, čehož se však starý nedožil.

V mládí prožila Erna nešťastnou lásku a zalíbilo se jí hrát si na zklamanou a opuštěnou, aby ji všichni litovali, až najednou doba ženichů byla tatam. Erna sice udělala několik zoufalých skoků na jednu i na druhou stranu, ale bez úspěchu. Jako posedlá se tedy vrhla na práci a jen občas, o sobotních večerech, si vyčítala, že zaspala dobu vdavek.

Zaslechla frkání listonoščina mopedu, právě když čistila telatům korýtka. Věděla, že tyto nevábné zvuky na chvíli umlknou, než listonoška nastrká do schránky noviny a časopisy, a pak se obnoví se stejnou silou a moped pojede dál.

Tentokrát se však zmýlila, neboť moped ztichl úplně a listonoška čvachtající hnojovou břečkou mířila k ní.

Erna si utřela ruce do zástěry a zastavila se ve dveřích chlévu.

„Erno, mám pro tebe dopis,“ volala listonoška už zdálky. „Kdopak ti píše?“

„Ženich,“ odsekla Erna, protože si nemohla vzpomenout na nikoho na širém světě, kdo by jí mohl psát.

Byl pozdní podzim, rychle se stmívalo. Erna rozsvítila stojací lampu, zabořila tělo do klubovky a vzala dopis z leštěného stolku na časopisy. Celý den ji pálil v kapse. Nic zvláštního od dnešního dne nečekala, ale stejně to nebyl obyčejný všední den, byl poněkud slavnostnější, měl trochu jiný význam. Napřed tedy udělala všechny domácí práce, zatopila v kamnech, povečeřela a teprve potom sáhla po obálce.

„Velevážená slečno Erno! V tento pochmurný podzimní večer, kdy venku vyje vítr a se stromů padá poslední žluté listí, kdy v dálavách zmizeli slavíci z gaujských zátočin, kdy člověku zbývá jenom teplo vlastního srdce, rád bych se podělil o toto teplo s někým druhým. Odpusťte mi to.

Velevážená Emo! Promiňte, že Vás tak důvěrně oslovuji, ale velí mi tak mé city. Věřil jsem, že Vás jednou najdu. Mnohokrát jsem Vás viděl ve svých snech. Ano, nelžu. Právě takovou, jakou Vás vidím na snímku v novinách. Ano, jste to Vy, kterou jsem dlouho, předlouho marně hledal. Strachem se mi svírá srdce, když si pomyslím, že jste možná ženou jiného, a přesto Vám nemohu nenapsat. Nezlobte se, prosím, na mě.

I kdyby měsíce, i kdyby celé roky, nikdy nepřestanu čekat od Vás aspoň pár slov.

Ještě jednou pokorně prosím za prominutí

Arvíd Floxis

Riga 23. října 1960“

Zpáteční adresa žádná, jenom jakási kombinace písmen a číslic.

Erna cítila, že jí při čtení vysychají rty. Vstala, chodila po pokoji, nevěděla, co dělat. Nakonec vytáhla z prádelníku láhev domácího třešňového vína a nalila si sklenku. Pak vyhledala noviny, kde byla její fotografie, a pod lampou si ji znovu prohlédla. Upozornili ji tenkrát, že při jde fotoreportér, takže předešlého dne spěchala do kadeřnictví v centru okresu, aby se dala učesat. Slušelo ji to, ale kdovíjak mladší jí účes neudělal. Obličej ještě ušel a upracované ruce na takových podobenkách vidět nebylo, jednou by mohla zajet do Rigy pro radu, jak si masíroval a pěstovat pleť – peníze na to měla, stovka sem, slovka tam… Arvíd Floxis. Co by kčertu riskovala? Starou pannou už stejně je a podruhé se jí stát nemůže.

Dlouho přemýšlela, jaké oslovení v odpovědi použít, ale na nic vhodného nepřišla. Vážený pane… nebo vážený soudruhu? Nakonec zavrhla obojí a napsala „Pozdrav z Virpenů“.

Napřed napsala o překvapení, jež jí dopis způsobil, potom zapochybovala, jestli je možno se zamilovat podle fotografie, tím spíš, že obrázek se fotografovi nepodařil, takže Arvída možná čeká zklamání. Potom popsala své city v souvislosti s nešťastnou láskou v mládí a nepřímo vyjádřila obavy z možného nového zklamání.

Její ruka dlouho nedržela plnicí pero, takže písmena byla nerovná, nestejná. Několikrát dopis přepisovala a uvažovala, proč muž v jejích letech dosud není ženatý. Je rozvedený a platí alimenty? Pijan? Něco v tom určitě bude.

Potom čekala na odpověď, ačkoliv jí říkal zdravý rozum a opatrnost, že žádná svatba 7. takového dopisování nebude, že z takového zapšklého starého mládence – ještě dobře, kdyby jen tak – pořádný mužský nebude. Nicméně si v hromadě ženských časopisů vyhledala čísla, kde byly podrobné recepty na pěstění pleti a vybrala si pro venkovské podmínky nejvhodnější z nich – vaječné masky, obklady z otrub a omývání obličeje šťávou z čerstvých okurek. Jedno jí dopis nepochybně řekl: není ještě tak beznadějně stará, ještě ji v životě může potkat něco kromě telat. Začala tedy pěstovat zbytky krásy a zalíbilo se jí to – její den byl nyní bohatší. O něco později se rozhodla, že bude revidovat svůj vztah nejen k pěstění pleti.

Co z peněz, když se neutratí? Jenom když utrácíš, okusíš plody své práce. Najednou se jí nelíbilo šít u místní švadleny, zajela si do módního ateliéru v okresním centru. Najednou musela mít také různé přívěsky, řetízky a prstýnky, jež jí dosud byly lhostejné. Ale nejvíc to pocítil skupinář, když prohlásila, že pojede do Rigy na představení Divadla operety, ale tím že její cesty nekončí, zajede si také do cirkusu, kde vystupují ochočení tygři, a taky do Divadla dramatu, kde uvidí slavnou herečku Antu Klintisovou.

Po všech zmíněných událostech virpenská listonoška přinesla Erně druhý dopis. V menší obálce v narůžovělém tónu.

„Drahá Erno!

Když jsem obdržel Tvůj dopis, nebe se rozjasnilo a celá příroda jako by ožila. Nedokážu ani popsat radost, která mne zachvátila, když jsem si ho přečetl.

Ale pak se mě zmocnil hněv, že jsem se odvážil napsat Tobě, labuti mých snů. Ano, věřím, že máš chápající, vřelé srdce, ale mám já právo ho využít? Mám právo obrátit se k tomuto srdci se svými prosbami? Ne, nemám. A přesto jsem se rozhodl, že Ti o sobě povím všechno. Dočista všechno.

V posledním dopisu jsem se zapomněl zmínit o tom, že jsem byl odsouzen a jsem teď v nápravném pracovním zařízení. Trest byl velký – čtyři roky, ale už mi zbývá jenom šestnáct měsíců. Jsem prakticky nevinný, odsoudili mě jen za to, že jsem uvěřil svým přátelům.

Dál už psát nemůžu, neboť Ty mi stejně neodpovíš. Měj se hezky a buď šťastná, Erno, ženo mých snů.

Láska a věrnost září

jak čistého zlata lesk,

proto kdo miluje věrně,

ať nezná žaláře stesk.

Zůstávám věčně Tvůj

Arvíd Floxis

Riga, 21. listopadu 1960“

Erna přečetla dopis se smíšenými pocity. Na jedné straně se rozplynuly její pochybnosti o vážnosti Floxisových citů, na druhé straně – žádný Benarovič se nikdy nezapletl s arestanty. Kvečeru uznala, že trestance nelze měřit jedním měřítkem, i když jsou všichni vinni. Lupiče, který tě přepadne v noci a strhne z tebe zimník, nelze přirovnat k člověku, který tajně sebere mírku zrna pro své kachny. Nebo vraha nelze přirovnat k člověku, který po několika skleničkách porazí autem kiosk. A vůbec, neexistují dva stejní provinilci, každý případ se musí posuzovat zvlášť.

Tyto úvahy sepisovala celý večer, takže z toho byl velký dopis, na nějž nestačila obvyklá čtyřkopejková známka, a na poště musela Erna doplácet.

Džong seděl v knihovně nápravného pracovního tábora zavalen hromadou papírů jako zkušený byrokrat. Psal dopisy. Bylo to jeho denní máslo, chléb zásluhou náčelníka dostával v jídelně a sám si na něj vydělával.

Knihovna, prostorná, čistá místnost bez oken, připomínala školní učebnu. Kolmo na dvě boční stěny stály pravoúhlé stoly se čtyřmi židlemi u každého. Vládlo tu ticho, trestanci sem chodili číst, hrát šachy nebo se tu učili žáci večerní táborové školy. Džong sem chodil psát dopisy.

Malou zásobu slov při psaní doplňoval mimikou, špulením rtů a nadouváním tváří.

„Tak co, Džongu, bere?“ zeptal se uhrovitý dlouhán s ústy nakřivo proříznutými jako u okouna.

Džong udělal rukama ve vzduchu kruhovitý pohyb, což znamenalo: „Trochu pracujeme.“

Uhrovitý muž vzal z hromady obálku, vyndal z ní dopis, usedl proti Džongovi, který pokračoval ve vzácně krasopisném psaní, a dal se do čtení. Byl to Emin dopis.

„Tady se, Džongu, dožiješ fiaska,“ řekl Zutis. „Ta nepotřebuje takového bulvárního frajera, ta potřebuje člověka, který umí orat a vláčet.“

Džong se rozhlédl a vytáhl z kapsy velkou obálku plnou fotografií. Všechny byly trochu poďobané od much a byly stejně velké. Džong je strhl ze staré desky cti, když mu vedoucí oddělení přikázal, aby ji zanesl do stolařské dílny k předělání.

Zutis obratně zamíchal snímky jako karty a vybral jednoho velmi vážného muže s přísně sevřenými rty a vyvalenýma očima. Na hlavě měl žokejskou čepici.

„Pošli jí tuhle fotku. Ten má napsané na čele, že celý život sedí na traktoru a v neděli melouchaří – orá záhumenky. To bude pro ni ten pravý.“

Po těch slovech Zutis odešel. Džong ho na schodech dohonil, vytáhl z podpaží drahou zahraniční cigaretu a podal mu ji. „Zakouříme si.“

Philip Morris, četl Zutis a pohrával si s cigaretou v prstech.

„Sestra téhleté dělá v tuzexu,“ řekl Džong na vysvětlenou. „Musím teď Erně napsat, za co sedím. Třetí dopis… Chtěl jsem se vydávat za náčelníka stanice, kterému se porouchal telefon a…“

„Železniční katastrofa? Ne, ne… To se nehodí… A co by měla ženská z železničáře? Lokomotivou se orat nedá… Traktor, to je něco jiného.“

„Ale já jí musím napsat, za co sedím.“

„Proč ne? Půjčils kamarádovi traktor, aby se naučil jezdit, a on se převrátil do strže. Kamarád je živ a zdráv, traktor na maděru, předseda kolchozu – opičák a tys vyfás dva roky.“

„Čtyři.“

„Tak teda čtyři.“

Erně Benarovičové by se mělo vlastně říkat Erna druhá, neboť už jedna Erna posílala Floxisovi balíčky.

Zpočátku Džongovi stačily adresy osamělých žen, které mu z bývalého prostředí opatřovali spolutrestanci, ale potom si jména prostě opisoval z novinových článků, kde byly chváleny dojičky a ošetřovatelky prasat z toho kterého kolchozu nebo přední pracovnice z továren. Ale stejně se mu hodily i prodavačky, listonošky a učitelky.

Džong konstatoval, že na prvních šest odeslaných dopisů připadá jedna odpověď, zatímco na třetí dopis odpoví jen každá šestatřicátá. Ale třetí dopisy – to byl důležitý mezník, který přinesl Džongovi první nepatrné, zatím ještě nerentabilní vítězství. V závěru třetích dopisů dodával Džong post scriptum, že v táborovém obchodě nejsou k dostání poštovní známky, takže s příští odpovědí se patrně opozdí. Když potom v obálce kromě dopisu našel tucet poštovních známek, bylo mu jasné, že pokračování korespondence se vyplácí, i když ne vždy potvrzuje jeho naděje.

Po třetím dopise připomínal Džong udičkáře, který se s tenoučkým vlasem snaží vytáhnout velkou rybu. Byl ztělesněná opatrnost, dával si načas, aby neudělal prudší pohyb, aby se ryba neutrhla a aby ji šťastné vytáhl na břeh.

Měl rád pořádek. Ženu, která odpověděla, si zapsal na prázdnou stránku v účetní knize, shrnul všechny informace o oné dámě svého srdce, o členech její rodiny, o vzdálených příbuzných, o úspěších a nezdarech v práci, o zájmech, přáních a nadějích do budoucna. Pokud žila žena na venkově a o město nestála, nemohl se jí představit v městském shonu, avšak když ji venkov omrzel, ukázalo se, že Džongova velmi stará teta vlastní velký byt, léta ho k sobě zve a on jako jemný mechanik ovšem na venkově nemá co dělat. Sliboval vždycky to, co si každá z žen přála. Měla-li ráda hudbu, hrál na akordeon a klavír, když hudbu nemilovala, neměl hudební sluch. Když nějaká rozvedená netoužila vrhnout se do oficiálního manželství, nemusela, ale když chtěla, aby si ji vzal a dokonce adoptoval její děti, byl Džong bez váhání ochoten to udělat. Každá se s ním měla jako ve filmu.

Bytost, již on v budoucnu obšťastní, mu po zaslání poštovních známek musela poslat knihu, ne beletrii nebo sbírku povrchních veršů, ale něco pořádného a vážného, třeba Stolařskou příručku nebo Technickou obsluhu traktoru Bělorus. Člověk s vážnými úmysly totiž čte vážné knihy.

Knihy, jež mu jedna poslala, ihned poslal jiné, aby je uschovala. Může je považovat za jejich první společný majetek, po nich bude následovat postel, skříň, stůl, židle a tak dále. To bylo obvykle natolik přesvědčivé, aby se žena odvážila strčit ďáblovi do chřtánu víc než jenom malíček. Neměla by poslat něco na zub? Nic by ji to nestálo, bratr právě zapíchl prase. Ne, on od ní zásadně nic nevezme. Ale mezi řádky bylo možno ucítit dech člověka trápeného hladem, který se setkal se sytým. A pošta přinesla Džongovi balíček s uzenou slaninou a jablky.

Z nápravného zařízení odešel Floxis mnohem bohatší, než sem přišel – byl obtížen hromadou zaslaných vycházkových obleků, z nichž pravda některé byly už obnošené a za ty u překupníka nedostane ani vindru…

„Žádná tě nechtěla dát zavřít pro podvod?“ zeptal se Zutis.

„Možná jo, ale já o tom nevím. Copak mě můžou odsoudit za to, že jsem přijímal vnucené dary?“

Zutis pokrčil rameny. Džong nevypadal na to, že by se mu nějak zvlášť dařilo.

„Co děláš?“ zeptal se ho.

„Nic. Žiju si jen tak. Mám z čeho. Dlouho jsme se neviděli – bude to nějakých deset let, že jo?“

„Já teď rybařím v dalekých vodách. Kam tě mám zavézt?“

„Jeď, kam potřebuješ. Lovíš sledě?“

Zutis se zasmál. „Prachy. A pěkné prachy.“ Popleskal auto po volantu, jako hospodář popleskává po šíji milovaného koně.

„Nedáš si oběd?“ navrhl najednou Džong.

Zutis lhostejně pokrčil rameny.

„Tak se najíme“ rozhodl rázně Džong. „Zastav u telefonní budky, musím si zavolat.“

Jeli do Agenskalnu. Otevřela jim asi padesátiletá žena se slabým přelivem.

„Seznamte se.“ Džong představil Zutise: „Náš soudruh kurátor, miláčku.“

Paní se úlisně usmála. „Těší mě.“

Zutis se toporně uklonil.

Stůl byl prostřen pro dvě osoby a bohatě ozdoben ubrousky. K obědu byl bujón s pirožky, pečeně a kompot se šlehačkou.

„Víš vůbec, ty balvane, co znamená slovo kurátor?“ zeptal se Zutis už na schodech.

„No, to je takový… takový…“ Džong mával rukama a opisoval jimi ve vzduchu kruhy.

„Když nevíš, tak drž klapačku. Řekni ředitel nebo náměstek ředitele.“

„Ředitel už tu jeden byl a náměstek ředitele jsem já,“ odpověděl uraženě Džong. „Ona pracuje v holičství a já se u ní holím.“

„Kurátor je osoba, která má za úkol dohlížet na práci jiné osoby nebo podniku. Zapiš si to za uši, někdy se ti to může hodit.“

„Najíst se u ní můžu, co se do mě vejde, ale k prachům nepřijdu. Nechtěl bys mi za ten oběd věnovat rublík? Jinde bys projedl víc.“

Zutis mu dal dva rubly a při rozchodu se zeptal, kde ho v případě potřeby může najít.

Napřed se Zutis chtěl vrátit ke staré metodě vyzkoušené v dobách družstev a jako krejčovskou dílnu si najmout soukromý dům na rižské periférii, ale najednou ho osvítila myšlenka a Zutisovi rázem narostla křídla.

K čemu je mu dílna? Žádnou nepotřebuje! Je snad v Rize málo krejčích, kteří vezmou kalhoty nebo sako a po večerech je spíchnou? Je jich jak máku. Když si taková ženská vydělá za večer deset rublů, jsou to pro ni slušné peníze. A žádné výdaje za zařizování dílny, žádné výdaje za nájem a elektřinu. A škodolibý soused může poslat kontrolu kdy chce, bude se jí bát jenom švadlena. Kázeň bude jaksepatří a z vydírání žádný strach – takový jednoduše nedostane zakázku a nebude mít možnost štvát proti druhým, protože je nebude znát.

Různými kanály sehnal Zutis adresy krejčích specializovaných na kalhoty. Byly to vesměs samé ženy. Pomohla okolnost, že v mateřských školách nebyla volná místa a mnoho žen bylo kvůli dětem doma, takže mohly několik hodin denně pracovat a možnost výdělku jim přišla velice vhod. Dále tu byly ještě důchodkyně, které se necítily tak staré, aby nadobro zanechaly řemesla, a byly rády, že mohou vylepšit rodinný rozpočet svou hřivnou. Pracovaly pomaleji, ale Zutis byl spokojen. Oděvní firmy, které odnepaměti volaly po pracovních silách, ale kterým chyběla špetka iniciativy, aby uvážily, jak zařadit do práce i všechny zmíněné ženy, mohly pokračovat v neplodném volání, naproti tomu podnik Argalis-Cauna–Zutis byl schopen okamžitě začít práci na úrovni těch nejlepších standardů. A bylo-li pro Zutise těžší najít specialisty na saka, pak to vůbec neznamenalo, že je nenašel.

Zatím v řetězu chyběl jen jediný článek – vedoucí skladu a Zutis začal uvažovat o kandidatuře Arvída Floxise. Džong byl nad všechny pochybnosti hloupý, ale k čemu je takovému vedoucímu skladu inteligence? Kdyby se přezkoušel rozhled všech vedoucích skladů, kdoví zda by byl Džong na posledním místě. Má taky nepochybně aspoň deset špatných charakterových vlastností, ale každý máme své mouchy. Ať si jich má Džong kolik chce – na jednom prostěradle spát nebudou, ani nebudou bydlet v jednom pokoji.

V duchu uviděl Zutis Džongovu účetní knihu s vyčerpávajícími informacemi o každé dámě svého srdce. Ano, Džong bude přesný a nic nepoplete. A navíc nechodí opilý namol a nevyžvaní, co nemá.

Zutis koupil koňak a jel ho navštívit.

Bylo už po poledni, ale Džong se válel v posteli. Otevřel mu v pruhovaném froté županu, který mu byl zjevně malý a asi patřil jeho předchůdci.

Zutis postavil na stůl koňak.

„Půjdeme do zadního pokoje. Vičin chlapec se vrátí co nevidět ze školy.“ Džong vyndal z kredence skleničky a z kuchyně přinesl talíř s namazanými chleby.

V pokoji bylo nakouřeno. Na podlaze, vedle zválené široké manželské postele, ležela hromádka starých časopisů.

Pak si Zutis všiml něčeho, co se do této místnosti vůbec nehodilo – rýsovací prkno s pokresleným archem rýsovacího papíru. Podle četných spletitých čar poznal, že jde o něco velmi složitého.

„Jak jsi k tomu přišel?“ zeptal se.

„Našel jsem to na ulici.“ Džong ukázal hlavou na skříň a Zutis na ní spatřil černé trubicové pouzdro, v jakém se nosí rysy. „Nejspíš to někdo ztratil.“

„A ty to opravuješ?“

„Ne, akorát jsem téhle dámě nakukal, že jsem vynálezce. Tu a tam na výkrese něco změním.“ Nalil skleničky a zasmál se. „Ta husa si myslí, že za nějaké tři měsíce dostanu velkou prémii. Máš ji vidět!“

„No, žít se tak sice dá,“ přisvědčil Zutis a sáhl po krajíci, „ale za nějaký ten rok si budeš muset vzít nějakou bábu a čekat na její smrt, abys dědil.“

„Takovou jsem už měl, ale ženit se nebudu. Jedna měla dům a velikánskou zahradu, jenom za jahody utržila každý rok tisíc rublů.“

„Tak ses jí měl držet.“

„Nejsem hlupák.“

„Čekáš na prachy?“

Džong se zamračil. Co on všechno nedělal! Filmoval v masových scénách, v noci vykládal vagóny s obilím, tahal v divadle kulisy, lepil plakáty, natíral podlahy. Ani si nemohl vzpomenout, co všechno dělal, neboť byl jedním z těch lidí, kteří nejsou ničím vyučeni a kterým nezbývá než hledat v inzerátech místo pomocného dělníka nebo příležitostnou práci, a po nějakém měsíci dávají výpověď, protože takový pomocný dělník si moc nevydělá.

„S prachama je to všude špatný. Makáš měsíc a nemáš ani na barchetovou košili.“

„Kolik bys potřeboval?“

„Tak půldruhé stovky.“

„A bydlet máš kde?“

„Můžu bydlet u sestry.“

„Ukaž mi pracovní knížku.“

Džongova pracovní knížka už toho měla hodně za sebou, dalo se s ní dělat všechno, jen ne hledat místo vedoucího skladu.

„Nahlas, žes ji ztratil, aby ti vystavili novou.“ Zutis mu knížku vrátil, „jestli si to dáš do pořádku, zaručím ti dva a půl čistýho.“

Životopis Viliama Argalise

14. kapitola

Cauna volal Argalisovi pozdě večer.

„Jsme s mládenci domluveni, zítra se do toho pustíme.“

Argalis mlčel.

„Slyšíš?“

„Jo.“

„No tak… Ať nám pomáhají všichni čerti. Zaprodáme se satanovi, co se dá dělat, když na boha už není spolehnutí. Dobře se vyspi. A na slyšenou!“

„Ahoj!“

Argalis si myslel, že se mu po tomto rozhovoru bude těžko usínat, ale usnul, jako když ho do vody hodí.

Měli za sebou druhou přípravnou etapu. První skončila přijetím Džonga za skladníka. Přičiněním Zutise a ještě jednoho člověka byla jeho pracovní knížka změněna k nepoznání. Jako je člun podložen stabilním kýlem, tak byla jeho knížka podložena diplomem o absolvování účetnického kursu v Leningradě. Duplikát pracovní knížky, který si Džong vyzvedl v divadle, informoval, že po skončení zdejšího pracovního poměru se Arvíd Floxis vyučil v Domě služeb jednoho okresu střihačem obleků a odpracoval tam několik roků, dostal mnohá ocenění a kdysi velmi dávno důtku za neukázněnost, když pomáhal kolchozníkům při sklizni podzimní úrody. Kádrové oddělení si nemohlo lepšího kandidáta na místo vedoucího skladu polotovarů přát. Jako střihač se bude skvěle orientovat v kvalitě detailních dílů a zároveň se vyzná v účetní dokumentaci. Vzácně šťastná shoda okolností.

Při vší Argalisově pomoci se Džongovi první týden práce příliš nedařila, ale pak se přece jen zapracoval a přestal si plést přední díl a záda nastříhaných sak. O mnoho víc se na něm nežádalo. Jednoduchou dokumentaci psal krasopisně a přesně – za což dostal pochvalu hlavního účetního. Podle jeho rady si zavedl osobní kartotéku, takže mohl kdykoliv říci, kdy, kolik nastříhaných obleků z jaké látky a podle jakého modelu které dílně odeslal a kdo je převzal.

„Pořádný člověk,“ řekl o něm hlavní účetní. „Ještě si sice plně neosvojil specifiku naší výroby, ale to časem přijde.“

„Mimořádně slušný a dobře se obléká,“ doplnila vedoucí první dílny. „Patrně svobodný.“

„Plat nic moc, aby nám neutekl.“ Hlavní inženýrka starostlivě kousala špičku cigarety. „Mzdové oddělení by mělo zvážit, jak ho materiálně stimulovat. Upřímně řečeno, jako střihač za moc nestojí, jestli něco svedl, pak leda plátěňáky pro venkovany. Ale o to nejde, nepřijali jsme ho jako střihače.“

„Dokonale čitelný rukopis,“ pokračoval ve chvále Džonga hlavní účetní. „Je radost vzít takový doklad do ruky. Opravdu musíme uvažovat o materiální stimulaci.“

V podniku se usilovně hledaly výrobní rezervy. Tu v jedné, tu v druhé dílně našli jakousi možnost zrychlení tempa a snížení prostojů, ale nezáviselo všechno jen na lidech v dílně, neboť se stávalo, že ustřižené díly nedošly do dílen včas a vysoce kvalifikované švadleny musely sedět u jednoduchých operací, jež mohly klidně dělat učnice. Tím se snižovala produktivita práce a současně výdělek kvalifikovaných švadlen. Stávalo se dost často, že vedoucím nezbylo než zajet taxíkem do střihačské dílny a sebrat nastříhané díly rovnou ze střihačských stolů. Na schůzích se přijímala přísná opatření k likvidaci tohoto stavu, dopravní oddělení sestavilo železný grafikon: auto vezme tolik a tolik polotovarů, tolik a tolik jich dodá do první krejčovské dílny, tolik a tolik do druhé. Nepomohlo to. Dopravní oddělení se mohlo řídit jenom podle průměrných ukazatelů produktivity práce dílen, ale švadleny je překračovaly a pak hodinu nebo půl seděly po prázdnu. Vedoucí dílen začali šidit. Byla-li kapacita dílny sto obleků denně, dílovedoucí žádal sto dvacet polotovarů, aby dílna měla rezervu. A když tři dílny dostaly po sto dvaceti kusech, zbylo na čtvrtou pouze čtyřicet a lidé mohli po půlhodině jít domů.

Navíc Móda vyrostla z dílny na poměrně velký podnik, ovšem růst nebyl stejnoměrný – plocha střihačské dílny se zvětšila minimálně, nemohla stačit krejčovským dílnám. Východisko bylo jedno – rozšířit střihačské místnosti, postavit tam aspoň ještě dva desetimetrové stoly.

Ředitel závodu se vypravil řešit problém na vedení. Odpověď však byla jednoznačná.

„Byl vám přidělen pozemek na stavbu nové továrny a příslušný finanční fond. Projektanti budou co nevidět hotovi s projektem a za tři roky bude stát nová budova. To je víc než dost. Zatím hledejte vnitřní rezervy.“

Když se opět jednou o věci mluvilo, navrhl Viliam Argalis:

„Moc to asi nepomůže, ale aspoň něco. Když budu chodit dřív do práce nebo později odcházet, můžou pracovat zároveň nejen manipulantky, ale i střihači. Dala by se tím udělat jedna polovina navíc. Čtyřicet obleků.“

„Přesčasy platit nemůžeme,“ namítl pracovník z oddělení, práce a mezd.

„Můžeme mu přidat k dovolené jako strážci Veřejné bezpečnosti a tři dny jako dobrovolnému požárníkovi,“ navrhla hlavní inženýrka.

„Tři dny navíc je maximum,“ upozornil hlavní účetní.

„Řekneme, že je velice agilní. Ve výjimečném případě to povolí,“ zasáhl ředitel.

Po této schůzi zůstával Viliam v dílně déle. Připravoval manipulantkám štůčky látek, střihačům výkresy a někdy i rozstříhal polohu látek, aby si úřednice a uklízečky zvykly na hluk elektrického nože v pozdních hodinách. Teprve když všichni odešli, zamkl, zapečetil venkovní dveře a odešel. Na jeho pozdní odchod si všichni rychle zvykli a byli by patrně překvapeni, kdyby někdy neodešel poslední.

Džong vyšel bezstarostní ze skladu, aby mu pomohl s polohami. Viliam mu ukázal, jak se látky vrství, a třebaže na to Džong nebyl zvyklý, netrvalo mu to déle než čtvrt hodiny. Potom Viliam půl hodiny stříhal a Džong ukládal do polyetylénových sáčků jednotlivé nastříhané díly. Byli hotovi, všechno proběhlo v klidu, bez zbytečné nervozity. Sedli si na stoly a zapálili si, pomalu a zhluboka vypouštěli dým, o práci se však už nebavili.

Přesně v sedm se ozvalo dvojí zaklepání na venkovní dveře. Viliam šel otevřít Zutisovi.

Přinesl s sebou velký kufr. Rychle do něj naházeli sáčky s nastříhanými díly a Zutis odešel. V ulici zahučel jeho žiguli a pak už bylo ticho.

Viliam se chvěl strachy. Skládání do kufru mu připomnělo neklamný fakt – kradl. Dosud dával jen spropitné, ale teď opravdu kradl. Kradl! Zmocnila se ho hrůza. V té chvíli byl rozhodnut, že další účast odmítne. Nepřijme peníze, o podílu z lupu ani nemluvě. Uteče a nikdy se už nevrátí.

„Co tu budeme dřepět,“ řekl Džong. „Pojďme domů… Čím pojedeš?“ zeptal se, když vyšli na ulici.

„Půjdu pěšky,“ odpověděl Viliam. Chtěl se Džonga zbavit.

„Rio Roma!“

Džong mířil zvolna s rukama za zády k tramvajové zastávce. Prostě vážený muž na večerní procházce.

Domovníci shrabovali širokými lopatami na okraj chodníků čerstvě napadlý sníh. Na křižovatce zvonila tramvaj na auto, aby jí uvolnilo cestu. U plakátovacího sloupu studoval párek přitisknutý k sobě programy kin. Přestože bylo kluzko, každou chvíli se přehnalo silnicí nějaké auto. Jako jindy. Jako každý den. Jako by se vůbec nic nestalo.

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

5. kapitola

V noci jsem se probudil. Na toaletním stolku tiká budík. Včera večer jsem ho natáhl. Přemýšlím, jestli má smysl obrátit se na druhý bok, a vylézt z postele se mi taky nechce. Všude ticha Trolejbusy nejezdí, pak tedy ještě není šest. Mohl bych si ještě zdřímnout, ale cítím, že už nejsem ospalý.

Včerejší elán je ten tam, opět jsem realista a vím, že musím neprodleně zrevidovat včerejší plán.

Proč jsem vzal jako fakt, že ta žena šla po ulici Loňu? Netvrdil to žádný svědek. A proč mám vlastně sbírat informace po blízkých domech a na nádraží? Potřeboval bych pomocníky, ale dobře vím, že mi je Šéf nepřidělí.

A stěžovat si nemůžu, včerejší událost ještě nemá charakter zločinu. Dokud jsem nedokázal opak, jde jen o nešťastný případ, který se nedá kvalifikovat jako zločin jen proto, že příční ulicí běžel v té době nějaký mužský. A peníze v kabelce? I kdyby to byl nevím jak velký obnos, neznamená to, že jsou kradené.

Především si musím ujasnit, odkud se žena objevila před domem sto třicet devět, vyslechnout lidi, jejichž byty mají okna do ulice, vyslechnout souseda důchodkyně Alberta Caunu z bytu číslo jedenáct. Musel si ženy všimnout, byla prostovlasá, a to je v únoru, kdy všichni chodí zachumlaní v kožiších a beranicích, dost nápadné.

Ve dveřích oddělení jsem se srazil s doručovatelkou.

„To je pro vás,“ podala mi doporučenou zásilku.

Ještě na schodech jsem podepsal příjem. Oknem schodiště jsem spatřil Šéfovu černou volhu a jeho zářivý klobouk z citrónově žluté kůže.

Musím zajít co nejrychleji k Caunovi, než mi uteče do práce. Takže teď jen to neodkladné.

Roztrhl jsem obálku, zajímají mě snímky otisků prstů a prsten.

Rychle jsem napsal dvě žádosti o expertizu: jednu moskevským daktyloskopům a jednu klenotníkovi, který u nás pracuje na půl úvazku jako expert.

Zazvonil telefon.

„Poručíku Dobene, přijďte ke mně.“ Šéf si váhavé odkašlal a dodal: „Za deset minut.“

„Rozumím.“

Caunu už tedy ráno neseženu, bude v obchodě nebo kdoví kde. Napadlo mě, že bych mu mohl zavolat. Číslo jsem našel v telefonním seznamu.

„Haló,“ ozval se melodický, měkký hlas.

„Prosím Alberta Caunu.“

„U telefonu.“ To už je jiný hlas. Mužský.

„Tady milice.“

„Voláte určitě kvůli tomu neštěstí u našeho domu. Sousedka mi říkala o vaší návštěvě.“

„Potřeboval bych s vámi mluvit.“

„Ale já vám nic nového neřeknu.“

„I tak“

„Snad bych se u vás mohl zastavit hned, cestou do práce. Pokud mé dlouho nezdržíte.“

„Snad ne. Můžete tu být tak za půl hodiny?“

„A-a-ano. Pokusím se.“

Zbývala mi ještě trocha času, takže jsem zavolal do oddělení nálezů. Nikdo včera v taxíku šátek ani čepici nezapomněl. Rukavice ano, ale pánské. Dal jsem jim své telefonní číslo, aby mi zavolali, kdyby se přece jen něco našlo.

Šéf má dnes na sobě tmavomodrou, červeně proužkovanou košili.

„Posaďte se, Dobene.“

„Děkuji.“

„Majitele peněz jste zatím nenašel?“

Sdělil jsem mu výsledky dosavadního pátrání.

„Máte konkrétní plán?“

Otázka mi přišla velice vhod. Mohl bych vypočítat různé maličkosti, ale schválně jsem řekl pravdu.

„Chci počkat.“

„Na co?“

„Ta žena byla zdejší. Někdo musí hledat ji nebo peníze. A taky chci počkat na expertizu otisků prstů.“

„Jste si jist, že je ta žena zdejší?“

„Svědčí o tom punčochové kalhoty Aurora a pleťový krém Divadelní společnosti. A neměla žádné doklady. Cizí člověk by měl pas nebo nějaký průkaz totožnosti.“

„Ten krém se nedostane v každém obchodě?“

„Ne.“

„Ale punčocháče Aurora nosí ženy od Vecmilgravisu po Vladivostok. Dívka přijela do Rigy k příbuzným, nevzala si doklady. No a koupí si krém Divadelní společnosti. Třeba ho sháněla.“

Šéf mě schválně dráždí. Jeho verze je pořádně přitažená za vlasy. Takových je možno vymyslet desítky.

„Nebo občanku nechala doma, aby ji neztratila. Ale vzala si s sebou na procházku jedenáct tisíc rublů.“ Stěží se už ovládám.

Dívá se na mě zpod obočí a usmívá se.

„Kolik dní potřebujete?“

Pokrčil jsem rameny, chtěl jsem požádat o týden, ale plukovník už rozhodl:

„Tři dny… Na vašem místě bych neseděl tady a šel bych na městskou Správu vnitra.“

„Děkuji za radu, právě jsem to chtěl udělat.“

Proti dveřím mé pracovny pod nástěnkou Na stráži pořádku sedí obtloustlý muž v dubeňáku, v kalhotách s puky jako nože, v módních fialových polobotkách, které podle mého vkusu nešly s kožíškem vůbec dohromady, a se silně napomádovanými šedivými vlasy. Vypadá dobře, až na ten dubeňák. Se vší pravděpodobností Albert Cauna.

Vypověděl totéž, co jeho sousedka, žádnou novou informaci jsem nezískal… Muže běžícího ulicí Loňu viděl, ale blíž ho popsat nedokáže.

„Byl jste včera večer doma sám?“

„Ano… Moje žena pracuje ve školce jako hudební vychovatelka, jeden den slouží až do večera, druhý má volno.“

„Takže ten ženský hlas v telefonu patřil jí.“

„Ano, byla to ona, Minga. Zajímavé jméno, viďte?“

Vypadá jako slušný, příjemný člověk. Ženu bez šátku neviděl, dostal se k oknu, až když se venku ozval výkřik.

Správa vnitra počká. Především musím klenotníkovi poslat prsten.

Prsten má kámen asi tři centimetry dlouhý, oválný, hnědofialový, jehož obrubu tvoří bohatá krajka z bílého kovu, jsou to spirálky vinoucí se do pyramidek s kuličkami na konci.

Odjel jsem do domu sto třicet devět a chodil jsem od dveří ke dveřím, ovšem s nevalným úspěchem, většina lidí byla v práci. Nic zvláštního jsem se nedověděl, běžícího muže viděla jenom jedna žena.

Štěstí jsem měl ve vrátnici továrny naproti domu.

Vrátný sice sám nic neviděl, ale ženu prý viděla jedna jeřábnice ve slévárně.

Jeřábníci jsme našli v čistírně odlitků, šla sem pro smirek. Celou půlhodinu se jí snažím osvěžit paměť, ale víc než několik vět jsem z ní stejně nedostal.

Do práce přišla z polikliniky. Když byla u vrátnice, zastavilo opodál auto a vystoupila z něho černovlasá žena. Vůbec by si jí nevšimla, kdyby neměla zlost na dívky, které kašlou na své zdraví a chodí si v zimě s holými hlavami a v tenkých punčochách. Čísla auta si však nevšimla, ani jeho barvy, ani jestli to bylo taxi nebo soukromý vůz. Dokonce nevěděla, jestli kromě ženy vystoupil z auta ještě někdo jiný a jestli to auto hned odjelo nebo čekalo. A jestli to byla ta mrtvá, to také říct nemůže, neboť výkřik uslyšela už na továrním nádvoří, zvědavá ona není, takže se na ulici nevrátila.

Byl jsem jí vděčný i za to málo.

Znovu probírám nejrůznější varianty. Varianty – to je moje neštěstí.

Žena vystoupila z auta, protože přijela k domu, kam měr la namířeno.

Žena vystoupila z auta, aby řidič nevěděl, do kterého domu jde. Prošla dvorem, v souběžné ulici chtěla zastavit jiné auto a pokračovat v cestě.

Žena se ve skutečnosti potřebovala dostat do souběžné ulice, a aby zmátla šoféra, vystoupila u průchodního dvora.

Žena z auta utekla, důkazem je fakt, že neměla šátek ani rukavice. Vystoupil s ní muž, rozběhl se za ní, strčil ji pod tramvaj a utekl ulicí Loňu.

Každá varianta mě láká na svou stranu, ale já se nemůžu roztrhat na kousky.

Místnost dozorčího je prostorná místnost v přízemí rižské Správy vnitra. Není v ní žádný psací stůl, jenom dva velké pulty. U menšího sedí dozorčí, u většího jeho pomocníci.

Na stěně je velký plán Rigy s žárovečkami, které se rozsvěcují na místě, kde došlo k nějakému mimořádnému případu. Dozorčí prostřednictvím radiocentra oznámí své rozhodnutí motorizovaným hlídkám, nacházejícím se poblíž místa, kde k události došlo.

O mém příchodu už tu vědí od Šéfa. Předají mi několik magnetofonových pásků a přidělí malou místnost, abych si je poslechl.

Připravil jsem si blok, tužku a pustil magnetofon. Telefonát ve čtyři nula sedm.

„Na našich schodech leží člověk.“

„Žije?“

„Chrápe…“ Ozve se přidušený smích.

Pět třicet jedna.

„Ztratila se mi dcera.“

„Jak se to stalo?“

„Šla na diskotéku a dosud se nevrátila.“

„Věk?“

„Devatenáct. Kristina Tomnieková.“

„Nemohla po diskotéce zajít ke kamarádce?“

„Tak pozdě ke kamarádce nesmí.“

„Ale stává se to.“

„Jak – stává se to7“ štěkl hlas zastřený dlouho zadržovaným hněvem.

„Když se do oběda nevrátí, zavolejte.“

Asi ve tři odpoledne konečně něco, co stálo za poznámku. Typický kavkazský přízvuk a patrný temperament „Poslouchej, náčelníku. Ztratila se mi nevěsta. Koukej mi ji najít.“

„V obchodě Dětský svět?“

„Ne. V Simferopolu.“

„Kde?“

„To je takové jedno město na Krymu. Simferopol. Znáš Krym, náčelníku?“

„Třeba někam odjela.“

„Ne, letěla rižským letadlem. Málem jsem ji chytil.“

„Takže ti utekla?“

„Jo, ale já ji chci najít a smířit se s ní, uzavřít mír.“

„Jméno?“

„Tamara Viktorovna Lakomovová.“

„Okamžik… Ne, u nás není. Zavolejte ještě večer“

„Pomoz mi ji najít, náčelníku.“

Do večera se mi sešlo osm jmen zmizelých žen. Ve věku od patnácti do pětadvaceti let.

Při důkladném „prosetí“ odpadly hned čtyři, neboť byly viděny ještě poté, co došlo k neštěstí.

Ze zbylých čtyř jsem vyloučil ještě dvě – jedna byla vysoká a druhá plavovlasá.

V seznamu zbyla jen Lakomovová (Kavkazanova ztracená nevěsta) a Kristina Tomnieková. Tomnieková byla střední postavy a měla černé husté vlasy. Oblečení nehrálo roli, druhý den mohla být oblečena úplně jinak, ale nechtělo se mi věřit, že by tak přísná matka dovolila dceři tetování.

„Ta už určité mámu nevolá, aby jí umyla záda,“ řekl jeden pomocník.

„Nechápu.“

„Tetování je na takovém místě, že to máma prostě nemusí vidět, zvláště když jí to dcera nechce ukázat.“

„Nelam si s tím hlavu,“ plácl mě jeho kolega po rameně. „Na to máš dost času.“

Životopis Viliama Argalise

15. kapitola

Mohl bych dělat inkasistu, pomyslil si Viliam. Peníze už pro mě nemají cenu.

Chodil kolem výkladních skříní, jejichž pestrá rozmanitost se nápadně vyjímala na pozadí raného šedivého městského jara. V kapse měl dva tisíce rublů, ale byly pro něho spíše faktem než hodnotou. Příliš rychle si zvykl mít u sebe větší peněžní částku a s ironickým úsměvem vzpomínal na prvních šest set rublů, jež dostal od Zutise. Jak byl tenkrát rozrušený! V trolejbusu si každou chvíli sáhl na kapsu, aby se ujistil, jestli tam peníze jsou. S nedůvěrou se díval na cestující a dokonce vystoupil o dvě zastávky dřív, s tím, že příště raději pojede taxíkem. Za týden dostal opět stejný obnos, ale to už byl rozrušen méně, a přestože byl trolejbus přeplněn, v klidu dojel až domů, pyšný na sílu své vůle.

Začalo mrholit, ale Cauna nikde. Už to bylo půl hodiny, co zmizel v obchodě s nábytkem.

Viliamovi se konečně podařilo najmout si pokoj. Bylo to v předměstí, v pochmurné čtvrti Rigy, právě mezi starobylou krásou městského centra a mnohaposchoďovou bělostí nových činžovních bloků.

„Sedmdesát rublů,“ řekla bez zaváhání bytná a požádala ho, aby se zul. „Koupelna je na konci chodby.“

Mohla si klidně říct o víc, neboť byt byl dokonale čistý, kuchyňské nádobí pečlivě uloženo a dalo by vám práci najít někde prach.

Nájemný pokoj byl právě opraven a byl úplně prázdný, takže vypadal větší.

„Sedmdesát je moc,“ namítl Viliam. Bože můj, proč smlouvám jako chudák? Vždyť si můžu dovolit trochu velkorysosti. Připadal si hloupě, a pak dodal: „Pokoj je krásný.“

„Už tu byli jiní zájemci, ale já si sem nechci nakvartýrovat celou rodinu.“

„Ták já to beru.“

„Jenom si musíte sehnat pomocníka a snést z půdy nábytek.“

„A co se starým nábytkem! Koupím si nový.“

Řekl to jen jakoby mimochodem, ale počítal s tím, že se po novém nábytku podívá, až bude mít byt.

V očích staré paní zajiskřil respekt. Objevil se naráz a zůstal. Nejen v očích, ale v celém držení těla.

„Vy jste patrně velký pán…“

Jak tato uctivost Viliamovi lichotila!

„Kdepak, jenom takový malý pán… Rád vám přidám dvacet rublů, když mi budete uklízet“

„Ráda… To víte, malá penze, nikdy jsem nebyla ve státní službě… Pořád jen doma… vychovávat děti…“

„Tady máte za první měsíc.“ Dal jí stovku. Když vytáhla z kapsy zástěry peněženku, aby mu vrátila, zadržel jí ruku. Prý ten zbytek bude na oslavu přistěhování, šampaňské přinese sám.

Peníze, s nimiž nemusel nijak šetřit, ho rázem udělaly pánem situace, a to je pocit, který stojí za to, aby člověk prošel pekelným ohněm, pomyslel si. Jsi svobodný! Jsi pán!

Venku lilo jako z konve. U chodníků se tvořily kaluže a projíždějící auta stříkala kalnou vodu až na zdi domů. Viliam už ztrácel naději, když se Cauna objevil a zatáhl ho na schodiště nejbližšího domu.

„Myslím, že všechno bude v pořádku. Dovoz není, ale naše zboží je.“

„Můžu počkat.“

„Myslíš, že ti nabízím to, na co tam stojí fronta?“ Cauna ukázal přes ulici, kde se u širokých dveří nábytkářského obchodu tísnili lidé.

„Dovoz se dá sehnat jednou za měsíc, ale naše zboží jednou za rok. To se nedá srovnat. Dovoz je pásová výroba, ale věci od nás – luxus.“

Viliam pokrčil rameny na znamení, že se v tom absolutně nevyzná.

Cauna mluvil o nábytku, jejž viděl na jedné výstavě. Po skončení výstavy byl nábytek zabalen a poslán zpět do továrny poblíž hlavního města. Následoval jeden telefonát. Nikdo nevěděl, zda volalo ministerstvo nebo jiný úřad, zda za to byly slíbeny úzkoprofilové stroje nebo dva tucty poukazů do vyhlášených lázní, ale továrna se rozhodla exponáty prodat. Komise stanovila cenu, nábytek byl pečlivě uložen do beden a odeslán do obchodu. A na bednách byl velký nápis – Maximov. Odesílatel navíc s sebou vezl obálku, obsahující přátelský pozdrav řediteli s prosbou, aby určené bedny byly prodány soudruhu Maximovovi, který se pro ně dostaví osobně. A protože ředitel obchodu také už několikrát továrně zaslal přátelské pozdravy, nebylo pochyb, že bedny najdou adresáta.

Když Cauna bedny spatřil, ihned věděl, co má dělat. Vyhledal hlavního prodavače, svého známého, popadl ho za knoflíky saka a vtáhl ho do tmavého kouta.

„Co je v těch bednách?“

Prodavač se zatvářil lhostejně: nic nevím a vědět nechci, tohle je ředitelova záležitost a nejrozumnější by bylo vůbec ty bedny nevidět a hlavně o nich nepřemýšlet.

„Sto,“ řekl Cauna.

Prodavač zvedl prst, jako by zjišťoval směr větru, zašel k expeditorovi, prolistoval průvodní papíry, a když se vrátil, zašeptal:

„T abu.“

„Ptám se tě, co je v těch bednách.“

„Něco z výstavy.“

Viliam je náš člověk, a on, Cauna pro něho ten výstavní nábytek sežene.

„Kolik?“

Prodavač pokýval hlavou. „Bude to strašný průšvih… Ženeš mě nahýho do kopřiv.“

„Promluv s expeditorem. Potřebuju něco sektorovýho, válendu, měkká křesla, stolek na časopisy, šatník…“

„Rozvádíš se?“

„Lidská práva jsem dostal zpátky už před deseti lety. Kamarád si pronajal pokoj.“

„To máš teda prachatý kamarády.“

Expeditorovi byl pouze doručen dopis. A protože ředitel nebyl právě přítomen, hlavní prodavač jako položí dopis na jeho psací stůl, ale ve skutečnosti obálku zmačká a hodí do koše. Expeditor při odjezdu z Rigy zavolá řediteli, že má na stole dopis, ten jej patrně vytáhne z koše, ale to už bude nábytek pryč.

Večer sešroubovali a poskládali dohromady nábytkové díly. Viliama přitom napadlo, že by si zasloužili nějaké povyražení. Zazvonil tedy Ireně a skočil do obchodu pro šampaňské. Irena přišla a hned začala hospodařit. Zítra sem přinese dva ubrusy – pruhovaný a kostičkovaný a vázu na květiny. Cauna chápavě pohlédl zpod obočí na Viliama – tyhle vpády do bytu znal jako své boty.

Irena se mu ovšem líbila, snad byl do ní i trochu zamilovaný. Nutno však dodat, že trochu zamilovaný byl Cauna do všech mladých žen, které potkal. A jeho srdce bývalo zlomeno tak často, že nové zlomy už ani nebolely.

Nemohl od ní odvrátit oči. Sukni, už tak krátkou, měla vyhrnutou, a když vytírala podlahu, dalo se zahlédnout i něco víc než jenom pěkně stavěné štíhlé nohy.

Viliam byl v obchodě, což byla příležitost k nabídnutí schůzky. Ale po chvíli Cauna tuto touhu potlačil – mohlo by to pokazit jeho vztahy s Viliamem. Jiného krejčího by snad ještě našel, ale druhého společníka firmy určitě ne.

Irena se napřímila, její tvář byla celá rudá a oči jí zářily nadšením. Byla proklatě krásná, použijeme-li Caunova termínu.

Stála u dveří s hadrem v ruce a bloudila po světnici jistým pohledem hospodyně. Jen aby Cauna nepolámal křeslo, pomyslela si mrzutě, hraje si s ním jako malý kluk.

Křesla byla mechově zelená s vysokým, dovnitř vmáčknutým opěradlem, na kovových chromovaných discích, snadno otočných kolem osy.

Cauna to přece jen nevydržel. „Kdybys potřebovala nábytek, dej mi vědět.“

Irena se chladně usmála a odešla do kuchyně za bytnou. Bavily se tak hlučně, že přeslechly Viliamův návrat.

„Tak co?“ zamával Viliam šampaňským.

„Čert nikdy nespí.“

„Cože?“

„Nech to radši bejt.“

„Kde je Irena?“

„V kuchyni. Zakládá pátou kolonu. Poslouchej, teď přestanou ječet a začnou zpívat“

Bytná přinesla křišťálové vázy, chloubu své kredence, a i s Irenou opět zmizela v kuchyni. Prý přichystají večeři.

Viliam klesl do křesla. Bylo trochu tvrdé, ale pohodlné, asi jako pouzdro na housle.

„Skok jako hrom,“ řekl Viliam. „Před dvěma dny jsem měl jenom postel v pokojíku pro služku.“

„A několik tisíc na hotovosti,“ dodal Albert. „A to je přece rozdíl.“

„Je to divné, ale vůbec mě netrápí výčitky svědomí. Ani se necítím jako zloděj.“

„Protože ti dobře platí.“ Cauna ve skutečnosti nebyl žádný cynik, jen jako cynik rád vypadal.

„Ne, se svědomím opravdu nejsem na válečné noze. Každý večer všechno důkladně promyslím. A vždycky si připadám jako dobrodinec společnosti, zloděj je ředitel, naše elegantní hlavní inženýrka a ten blonďatý nok z ministerstva. Kvůli prémiím a dobrému jménu jsou ochotni každý rok zašantročit tři tisíce obleků.“

„Kolik?“ Albert div nevyskočil.

„Deset denně, tedy tři tisíce ročně. Z látky určené pro tyto obleky neděláme hadříky, jak si to přeje naše zlotřilá správa, ale obleky, z čehož má prospěch stát“

„Ano, ano, takže vlastně plníme funkci milice.“ Velké cifry ovšem Caunu silně znepokojily.

„Ale já mluvím o svědomí.“

„Co je komu po tvým svědomí?“

„S tebou dneska není normální řeč.“

„Jestli tvýho ředitele a hlavní inženýrku dopadnou při podvodech, dostanou se z toho nějakou prachmizernou výmluvou.“

„Pracují tak už deset let. Kdyby se to spočítalo, dala by se obléct polovina mužů Rigy.“

„No dobrá, ředitele třeba propustí, ale stejně zůstane v nomenklaturním seznamu a udělají ho ředitelem jinde. A on to moc dobře ví. Myslíš, že si v očích svých nadřízených nějak pohorší? Kdepak, naopak získá trnovou korunu, která se mu nakonec vyplatí. Byl to přece svůj člověk, jenom měl smůlu, uklouzla mu noha. Nějaký darebák na něho ušil podraz. Nezapomínejme, že dělal podvody v náš prospěch. Na plánu jeho továrny závisí plán ministerstva, na něm plán republiky a na plánu republiky – plán celého našeho státu. A to je, soudruzi, státní záležitost. Nakonec oni sami uvěří, že dělali práci státu potřebnou. Protože oni spočítají procenta, kdežto ty obleky.“ Cauna se odmlčel, ale po chvíli pokračoval: „Z hlavní inženýrky udělají na nějaký čas dílovedoucí, ale pak si ji ředitel vezme zpátky k sobě jako hlavní inženýrku nebo náměstkyni ředitele, podle toho, jaké místo bude volné. Vždyť i ona je svůj člověk, našinec, její myšlení se shoduje s myšlením ředitele. Přece si nevezme za náměstka člověka, který myslí jinak, a hlavně ne takového, který má dost kuráže bojovat za to své jinak. Takový nesvědčí procentům plánu ani ředitelově nervové soustavě.“

„Ale když…“

„Dost, bavme se radši o holkách.“

„V tom máš velké zkušenosti, tak začni.“

„Irena se k tobě přestěhuje?“

„Ne.“ Viliam zpozorněl.

„Tak opatrně s ní.“ Albert zničehonic změnil téma. „Zapomněl jsem ti říct o pozemku. Pozemek není, ale věděl bych o základech i s pozemkem.“

„Budu o tom uvažovat.“

„To můžeš, ale já potřebuju odpověď dost brzo.“

Ve sklenicích se zpěnilo šampaňské.

„Na zdraví!“

„Vy vůbec nepijete?“ zeptala se Viliama překvapeně bytná.

„Ne.“

„Tak to bude mít Irena s vámi dobrý život“

Cauna opět pohlédl významně na Viliama. Ten byl tak překvapen, že nevěděl, co říct. Irenu přece pozval jen tak – spíše z legrace, ale ona si to patrně vykládala jinak. Mlčel však, nechtěl kazit večer. Ani sobě, ani jí.

16. kapitola

V neděli se Viliam s Caunou jeli podívat na základy. Bylo to asi třicet kilometrů od Rigy a půl hodiny pěšky od moře.

V noci byl mírný mráz, z jednolitě zatažené oblohy padal řídký, sypký sníh. Březová alej, vedoucí od železnice k chatové osadě, byla bez listí, holé stromy připomínaly do země zaražená rozcuchaná košťata.

Osada stojící na polovysušené bažině byla zbrázděna četnými odvodňovacími kanály, ale protože půda byla už kultivována, dařilo se tam stromům i živým plotům.

„V zimě tu není nic vidět,“ řekl Cauna při pohledu na suché, u tyček přivázané keříčky rajčat, které tu a tam ještě trčely na záhonech.

Viliama více zajímaly domy. Byly jednopatrové, po stranách s přístřešky pro auta, ale i přízemní, s velkými, prostornými verandami, krytými i otevřenými, zabírajícími celý pozemek, a podél plotů se táhly pěšiny vysypané antukou. Ale byly tu i docela malé domky, připomínající kůlny na pracovní nářadí. Střídaly se tu domy v nenápadných tmavě zelených tónech, šedivé, žluté, ale i strakaté jako obrázky, ale žádná barva nemohla zamaskovat materiální možnosti majitele, ty tu ležely jako na dlani.

Cauna s Viliamem dlouho bloudili příčnými uličkami, neboť ulice neměly názvy, takže se museli řídit jenom podle čísel parcel, ovšem neuvěřitelně zpřeházených.

Hledané základy byly na svahu vedle cihlového domku. Až k ulici se táhla zahrada s mladými jabloněmi a švestkami. Vešli dovnitř.

Na stoličce před sporákem seděla tlustá, nápadně nalíčená žena v zimníku a kožených rukavicích, dívala se do otevřených dvířek a pálila papíry. Na rozpálené plotně syčela čajová konvice. Vedle stál koš plný zmačkaného papíru z balíků, dopisů a roztrhaných dětských knížek. U okna stolek s neumytým nádobím, u stěny dřevěná pryčna, zakrytá pruhovanou dekou nejspíš domácí výroby. Na pryčně se povalovala černá lakovaná kabelka.

„Tak jsme tu a chceme se podívat na to zboží,“ spustil Cauna bodře.

Žena se na ně podívala, jako by ji přišli okrást

„Prosím, prosím.“ řekla posměšně, urážlivě a ve tváři jí nervózně cuklo. Vyndala z černé kabelky svazek klíčů a šla napřed.

Základy skrývaly celé patro. Žena je vodila po místnostech a v jejím hlasu se stále ozýval zlý výsměch

„Tady vidíte, pánové, pivnici,“ napodobila intonaci turistického průvodce. „Tam u zdi je kozlík pro dvě bečky. V jedné je černé pivo, v druhé světlé. Ta jamka v koutě je pro láhve vína. Ty musí být v horizontální poloze, aby korkové zátky byly stále vlhké, aby nevysychaly. Podle projektu se počítá se zařízením – rozštípnutý dubový kmen a z obou stran špalky na sezení.“

Odříkala to bez škobrtnutí, jako básničku.

„Vedle je sklep na zeleninu a prádelna s pumpou, v druhé polovině je kotel k ústřednímu topení a sauna s bazénem.“ Odemkla další dveře.

Sauna už byla hotová. V koutě stála pec s chromovanými dříky, na druhé straně třístupňová pryčna. Za saunou byl bazén a z něho vedly ke stropu železné schůdky.

„Voda v bazénu se dá ohřívat, čerpadlo je u kotle ústředního topení. Po schůdkách se mohou pánové a dámy dostat přímo do haly a naopak.“

Nic si nemusela vymýšlet, opakovala jenom to, co desetkrát slyšela od manžela. Jen se objevil host, už ho vodila po staveništi a opakovala jako papoušek:

„Zde vidíte, pánové, pivnici, bečky se budou spouštět a vytahovat zde tímto otvorem…“

Dlouho se jim nevedlo, vzali se, ještě když studovali, ale ona kvůli dítěti studie nedokončila. Manžel pomalu stoupal po služebním žebříčku, až zakotvil dosti vysoko.

„Nemohli bychom vidět projekt?“ požádal ženu Viliam, když se vrátili do nouzového domku.

„Lepší projekt nenajdete,“ řekla žena a ukázala jim dokumentaci. „Obytná plocha je v mezích normy, ale pomocné místnosti jsou dvakrát tak velké… Projekt dělal manžel sám.“

„To by měl být obzvlášť zdařilý,“ pokusil se Cauna o žert.

„Jistě, byl to špatný manžel, ale dobrý architekt.“ Najednou se rozplakala. „Nemyslel na rodinu, na mě a na děti. Nechal nás v úplné bídě… Proč to jenom udělal?“

„Při rozvodu se majetek přece dělí,“ namítl Cauna.

„Nejsme rozvedeni. Zavřeli ho.“ Slzy jí stékaly po tváři v úzkých čůrkách, hlas se jí třásl rozhořčením a hněvem zároveň. „Kdyby měl rád rodinu, nikdy by to neudělal, byl by si vydělával peníze poctivě.“

„Jestli můžete přísahat, že jste nic netušila, hoďte po něm kamenem,“ zabručel Cauna.

Žena energicky vyskočila a tak zuřivě se na něho podívala, že se zdálo, že po něm něčím hodí. Pak otevřela dveře a vykřikla:

„Ven, ohyzdo jeden nažranej! Oba ven! Tlustí chlapi se mi hnusí! Ven, povídám!“

„Proti kousnutí hubenou kozou jsem imunní,“ řekl Cauna a vztekle vyšel ven, Viliam ho mlčky následoval.

Ještě za brankou slyšeli její hysterické vzlyky.

„Víš, já bych ten dům nechtěl, i kdybychom se s ní dohodli.“

„Je hrozně velký, musel bys mít dva pytle peněz, abys ho dostavěl. Ale jinak… Podle mého je dnes dům ten nejvýhodnější způsob, jak uložit kapitál.“

Tím rozhovor o domě skončil, ačkoliv Viliam se k němu stále v duchu vracel. Má peníze, chtěl by z nich něco mít, chtěl by je aspoň bezpečně uložit. Pořizoval si obleky, střevíce, různé drahé drobnosti, koupil si nejdražší barevný televizor a koupil by si i auto, kdyby o ně měl trochu zájem. Co by si měl ještě koupit? Nic. Jeho koupěchtivost byla omezena čtyřmi stěnami pokoje, nemělo smysl ho přecpávat. Irena z něho nakonec vymámila stereomagnetofon, a to byla tečka za vším. Chtěl pomoci matce, ale ta nic nepotřebovala, všechny jeho návrhy kategoricky odmítala. Nakonec ji přemluvil, aby si koupila poukaz na jih, do sanatoria. Poslušně tam vydržela celý měsíc, ale po návratu prohlásila, že už nikam nepojede, že se jí na jihu nelíbilo.

Ano, kdyby teď žil s Beatou, věděl by, co s penězi. Beata… A pak ho něco napadlo. Brzy bude mít Beata jmeniny. Pětadvacátého října. Navštíví ji.

Caunovým prostřednictvím koupil kožich z nožek karakulských ovcí. Nebyl tak drahý, aby si to nemohl dovolit, a syntetické náhražky se mu samozřejmě nemohly rovnat.

Pozdě odpoledne se vydal s velkým balíkem na cestu. Třebaže to bylo jenom několik bloků, vzal si taxi – když s parádou, tak s parádou. Vzpomněl si, že Beata mívala dlouhou pracovní dobu a že možná přijde příliš brzo, ale byly to zbytečné obavy.

„Ty?“ V očích měla rozpaky, nebyla na něco takového připravena, hosty zřejmě vůbec nečekala.

„Všechno nejlepší k svátku.“ Podal jí přes práh velkou kytici žlutých růží a široce se usmál.

Poděkovala, uvedla ho do předního pokoje, kde teď spával chlapec, a sama spěchala do koupelny, aby namočila stonky do horké vody – milovala květiny a věděla, co dělat, aby dlouho vydržely.

„Tak povídej, jak žiješ,“ zavolala z koupelny. „Že ještě pracuješ, to jsem poznala podle peněz, které posíláš na chlapce.“

„Stačí to?“

„Stačí a ještě zbude.“

„Kdyby nestačilo, řekni. Jsem teď na tom dobře, sehnal jsem si hezký pokoj, zařídil…“

„Ženit se nebudeš?“

„Přemýšlím o tom.“

„Ožeň se, samotnému je člověku smutno.“

„Kde je chlapec?“

„Ve sportovním táboře. Hraje volejbal.“

„A škola?“

„Je to výběrový tábor pro děti z celé republiky, mají tam i vyučování. O školu nemám starost, na vysvědčení měl jenom dvě dvojky.“

Viliam rozvázal balík a vytáhl kožich. Když se Beata vrátila z koupelny, držel ho za ramena.

„Zkus si ho.“

„Máš rozum!“ Oči jí zářily nelíčeným překvapením a upřímnou radostí.

„Za dobré vychovávání syna.“

Otáčela se v kožichu před malým zrcadlem v předsíni, ale pak odběhla do ložnice, kde bylo větší. Radost vystřídalo nadšení.

„Tak drahý dárek od tebe nemůžu vzít,“ volala z ložnice.

„To není dárek, to je odměna.“

Jaké přijetí čekal? Nebyl s to na tu otázku odpovědět. Cestou sem věděl, že ho přes práh pustí, vždyť jde za svým synem. Třebaže žárlivě hlídala synovu lásku, nemohla mu zakázat, aby se s Rolisem scházel. Dokud si ti dva byli cizí, a bohužel byli, nic neriskovala, když mu ty styky dovolila.

Je pořád ještě krásná. Vzala si na sebe malinově červenou blůzu, která svůdně obepínala její postavu a dávala vyniknout bílé sametové pleti. Žádná žena se mu nikdy nelíbila tak jako Beata, po žádné tolik netoužil. Jak rád by ji sevřel do náručí a zlíbal. Zlíbal, zlíbal, zlíbal. Málem tomuto pokušení podlehl, ale naštěstí zapracovaly rozumové brzdy. Pokud chce Beatu získat, musí být diplomat. Musí být dokonalý stratég. A teď už si byl jist, že ji získat chce, a její přátelské chování mu dávalo naději. A to si naivně myslel, že prázdnotu, která se zahnízdí v srdci každého osamělého člověka, může vyplnit Irena! Směšné argumenty. Irena je mladá, hezká, všem se líbí… Ale Irena je bohužel jenom Irena, není a nemůže být Beatou. A on potřebuje Beatu, jenom ji.

„Nikoho jsem nečekala.“ Beata spěšně prostírá stůl. Jak to, že si dříve nevšiml, jak půvabně a obratně se Beata pohybuje. Řekla „nečekala“… Copak s tím Liánem je konec?

„Na jmeniny se vždycky někdo objeví,“ řekl.

„My hosty nemíváme,“ odpověděla posmutněle. „Když jsme se rozvedli a přišel Lián, tvoji i moji přátelé zmizeli jako mávnutím proutku… Vystřídali je Liánovi spolupracovníci. Jsou to jiní lidé… U stolu seděly vždycky dvě party, každá jela po jiné koleji… Naši známí tedy zmizeli a gratulují jenom po telefonu. Liánovi kolegové se baví hlavně o práci, proto je naši známí považovali za povýšence, ačkoliv takoví vůbec nebyli… Jsem opravdu ráda, že jsi přišel.“

Viliam se díval na láhev koňaku, kterou s sebou přinesl a nyní postavil na stůl. Co se stane, když se napije? Asi nic. Uplynula dostatečně dlouhá doba. Reakce každého organismu je ovšem jiná… Ne, nic zvláštního se nemůže stát. Zutis začal pít za dva měsíce.

Otevřel láhev.

Beata se znepokojeně zeptala: „Můžeš?“

Proč je neklidná? Kvůli mému zdraví, nebo že bych tu mohl umřít?

„Proč ne?“

„U první skleničky prý člověk nezůstane.“

„Proč si myslíš, že tohle je první?“

„Ty přece nepiješ?“

„Piju, ale velice málo a velice zřídka.“

„Měl bys toho nechat úplně.“

„Je to věc pevné vůle.“

Proč hraju tu klukovskou komedii? Ale teď už nemůžu couvnout, tedy aspoň symbolicky.

Usrkl jako pH ochutnávání a napjatě čekal, že se mu to v žaludku začne obracet a drát ven. Nestalo se však nic, cítil v ústech jen palčivost a skvělou chuť.

Přestože Beata tvrdila, že nikoho nečekala, měla připravené zákusky.

U venkovních dveří se ozvalo krátké zazvonění.

Beata trochu zrozpačitěla. „To bude Lián.“

Viliam ho spatřil nejprve v zrcadle. Lián působil spíš dojmem ubožáčka než atleta a dobyvatele ženských srdcí. Měl na sobě pomačkaný oblek ze syntetiky a na nohou obyčejné polobotky.

Rozbalil papír a podal Beatě tři velmi krásné gerbery, jež vypadaly jako modrá, červená a oranžová sluníčka s dlouhými paprsky, jak je kreslí malé děti. Dostal za odměnu letmý polibek na rty.

Pak je seznámila.

„Lián.“

„Viliam.“

„Sedni si, prosím.“ Beata se ujala vedení. „Co si dáš?“

„Promiňte, jen si opláchnu ruce, jdu přímo z nemocnice.“

V koupelně dlouho šplouchala voda. Jak se asi cítí? Skoro všechno v tomto bytě pořídil Viliam. Kdo ke komu vlastně přišel na návštěvu?

Liánovi návštěva zjevně nebyla po chuti. Pustil se do zeleného hrášku a šunky tak nápadně hladově, že Viliam pochopil: měl by se zvednout a jít. Místo toho se opřel do křesla a zapálil si.

„Dobrá křesla. Už to bude sedmnáct roků, co jsem je koupil, a opěradla pořád ještě drží.“

Lián okamžitě zablýskal očima.

„Chcete si je vzít s sebou?“

„Ne, já jenom říkám, že jsou dobrá.“

„Promiňte, ale musíte mě omluvit. Těšilo mě.“

Na chodbě měli ještě dlouhou řeč s Beatou. Vrátila se spíš než rozrušená jenom stísněná.

„Lián je nervózní, v poslední době se mu nedaří. Rok pracoval na doktorské disertaci, ale pak se ukázalo, že v Leningradě už někdo disertaci na podobné téma obhájil, takže nemá smysl, aby Lián v práci pokračoval.“

„Kandidát věd asi taky nemá špatný plat“

„Ale kožich by mi koupit nemohl… Dáš si ještě skleničku?“

Viliam si nalil, ale upil zase jen nepatrně. Bál se.

Měl se právě k odchodu, když zazvonil telefon. Již z prvních Beatiných slov bylo jasné, kdo volá.

„Ano, ano… Děkuju, synáčku, děkuju… Jak ti to jde? Dostaneš se do prvního družstva? Prima… Ne, hostů moc nepřišlo… Je tu táta. Kdo?… No přece tvůj táta.“

„Chtěl bych s ním mluvit,“ požádal Viliam.

„Předám… Tak se měj, hrdino!“4

„Ahoj, táto.“

„Co děláš?“ Zase ta stará přehrada. Zase není o čem mluvit. Kolikrát chtěl syna navštívit, ale vždycky mu vadilo, že nebudou mít o čem hovořit. Žili vedle sebe, ale odcizili se sobě tak, že si docela přestali rozumět

„Nic, stojím u telefonu a utírám si z čela pot,“ odpověděl chlapec rozverně.

„A nemáš třeba nějaké tajné přání?“

„Jednomu klukovi tu právě přivezli světový japonský tenisky, ty kdybys tak mohl sehnat…“

„Mysli si, že už je máš na nohách.“

„Táto.“

„Pošlu ti je po mámě. Až přijedeš do Rigy, přijď mě navštívit. Podíváme se na hokej. Mám barevný televizor… Docela jiný obraz… Ne, ne, velký… Ten největší… Stál skoro tisícovku… Napiš si adresu a číslo telefonu. Máš něco na psaní? Tak ahoj! A čekej tenisky.“

Beata zatím uvařila kávu. Důstojné upozornění, že je načase jít

„Žiješ si na vysoké noze,“ povzdechla si.

„Dost jsem toho pro Módu vymyslel, takže není divu, že dostávám slušné prémie. Procenta za nějakou tu úsporu, tu stovka, tu tisícovka… Za celou dobu jsem doma nastříhal všehovšudy dva obleky, a to ještě pro kamarády.“

„Pořád tě tak ale platit nebudou.“

„Řekl bych, že teprve pořádně začnou, nápadů mám plnou hlavu.“

Srkal kávu a dělal, že si nevšiml návratu Liána. Beata sklízela se stolu, patrně čekala ostrý rozhovor, proto raději s talíři zmizela v kuchyni. Lián se zastavil ve dveřích ložnice a vypadalo to, že co nevidět vybuchne.

„Snad aby pán přišel zítra. Chtěli bychom jít spát.“

Tak spát? Tak on si klidně vleze do postele s Beatou, prase!

Viliam vyšel dlouhým krokem na chodbu a vztekle na sebe hodil zimník. Na prahu se už zase ovládal a pobaveně se ušklíbl:

„Zítra nemůžu, ale pozítří mi to snad vyjde. Vyřiďte to laskavě mé bývalé ženě.“

Válka byla definitivně vypovězena.

17. kapitola

Mechanismus zkonstruovaný Vilbertem Zutisem fungoval bezvadně. Konstruktér nebyl žádný diletant, v jehož hlavě hvízdají jenom větrné myšlenky, byl to profesionál každým coulem. Každý večer po směně pomáhal Džong Viliamovi natáhnout na stůl polohu, nastříhat deset obleků a za nějaké dvě hodiny už bylo všechno rozděleno do malých polyetylénových sáčků a uloženo do aktovek. Venku už čekal Zutis s autem. První dny jezdil pro sáčky sám, ale brzy od této praxe upustil, cizí člověk u skladu mohl budit pozornost, kdežto odchod dvou pracovníků domů je naprosto běžná věc. Nicméně v Zutisově konstrukci to byl ten nejchoulostivější uzel, který bylo nutno zdokonalit. Když milice Džonga a Viliama zadrží a prohlédne jim aktovky, nebude žádné umění posadit je na lavici obžalovaných. A co bude dál? Džong určitě zapře, že je to jeho aktovka, odpřisáhne, že obě patří Viliamovi. Samozřejmě se to bez trestu neobejde, ale touto cestou prsty milice k Zutisovi nedosáhnou. Jinak je to s Viliamem. Tomu chybí zkušenosti, začne okamžitě mluvit, Zutis si byl téměř jist, že by milice snadno Viliama umluvila řečmi o čistém svědomí. Proto bylo nejvýš důležité zajistit jiný postup: Zutis – krejčí a krejčí-obchod.

Viliam sice může vyzradit milici celou konstrukci, ale když to nedoloží svědky, bude milice bezmocná. Kolik toho Viliam ví? Velice málo, a to je dobře. Nezná Zutisovo jméno ani bydliště, setkali se na neutrální půdě. Netuší, kde jsou krejčí, ale o tom neví ani Cauna. Určitě si myslí, že existuje ilegální dílna. Jen ať si to myslí! Jen ať i umřou s tím, že nepoznali jeho geniální nápad s domácími pracovníky. Milice je nemůže najít, takže nebude mít svědky. Článek Zutis-krejčí byl pevný jako skála. I další článek krejčí-obchod je bez vady. Vlastní zděnou garáž vyměnil Zutis za společnou, která vypadala jako kůlna, a nyní jeho žiguli stálo vedle Caunova moskviče. Otevřel kufry obou aut a v osm ráno přeložil hotové obleky ze svého auta do Caunova. Když si Albert přišel pro auto, byl Zutis dávno pryč.

Hodinu před začátkem směny vjel vedoucí obchodu do dvora a schodištěm pro zaměstnance odnesl černé zboží do skladu.

Zutis předpokládal, že Cauna bude do konce lhát a zapírat. Černého zboží u něho můžou najít řekněme za tisícovku, což dokáže bilančně svést na továrnu, expeditora a svou pracovní zatíženost – když byly obleky přivezeny, neměl čas je prohlédnout. Takový nedbalý postoj k práci je sice trestný, ale snad ho za to nezavřou, strhnou mu z platu několik procent a hotovo.

Zutis se cítil celkem v bezpečí, ačkoliv se mu nelíbilo, že Džong s Viliamem chodí s plnými aktovkami. Plánoval dokonce rozhovor se šoférem-expeditorem, který rozvážel nastříhané obleky po krejčovských dílnách. Říkalo se mu Vilitis, ale jmenoval se Vilis Saismak. Jejich otcové byli přátelé a kolegové, oba měli povoznictví. Saismak tragicky zahynul v poslední den při osvobozování Rigy. Matka Vilitise rozmazlovala, byl jedinou náplní jejího života.

Před odchodem do armády dostal od matky motocykl. Po vojně ho výhodně prodal a koupil si silně nabouranou pobědu, dlouho ji opravoval, takže nakonec zářila červení jako rajské jablíčko. Vozil v ní dceru zámožného souseda. Když se s ní oženil, pobědu výhodně prodal. Teď si mohl dovolit silně nabouraného moskviče.

Jeho osoba působila na Zutise nadějně, neboť před člověkem, který to dotáhl na moskviče, se jasně rýsují takové hierarchické stupně jako žiguli a volha v exportním provedení. Přesto Zutis váhal, nemohl si dovolit střelit vedle.

Kolem jedenácté dopoledne byl Viliam zavolán do kanceláře k telefonu, aparát ve střihačské dílně nefungoval.

Venku mrzlo a Viliam se cestou přes dvůr třásl zimou. Přemýšlel, kdo mu volá. Možná Beata, ví, že je zaměstnán v Módě, ale číslo střihačské dílny v telefonním seznamu není, takže zavolala do kanceláře.

Sluchátko leželo na stole vedle Irenina psacího stroje.

„Kdo volá?“ zeptal se.

„Nějaký chlap.“ Irena lhostejně pokrčila rameny. Viliam si pomyslel, jak by asi špicovala uši, kdyby to byla žena. Žárlila.

„Haló!“

„To je Viliam?“ ozval se Albertův hlas. „Dobře poslouchej: My dva se neznáme. Jasný? Vykliď dům. Zutis zmizel i s autem. Možná je to planej poplach, ale jistota je jistota. Rozumíš?“

„Hm… ano…,“ zabručel Viliam.

Cauna zavěsil.

„Něco nepříjemného?“ zeptala se Irena.

„Ne, kdepak… všechno v pořádku…“ Vyšel jako omámený z Ireniny úzké komůrky. „Mám slíbenou jednu věc… Přijdeš večer?“

„Jestli chceš.“

„Ptám se jen tak.“

„Když jenom tak, vůbec chodit nemusím.“

„Jen přijď!“4 Nechtěl být sám. Kdyby se objevila milice, Irena mu aspoň pomůže sbalit kufr. Zdálo se mu, že nic nedokáže zařídit, že se nedokáže rozhodnout.

Necítil ani sněhové vločky, ani vítr. Byl jako otupený, jako boxer, který bojoval skvělým stylem, získal spoustu bodů tím, že obcházel a obehrával protivníka, ale pak, na samém konci zápasu, nalítl na krátký, ostrý úder, upadl, hučí mu v uších, slyší rozhodčího, jak počítá: pět – šest – sedm…

Džong ho vyslechl mlčky. Pak několikrát obešel sklad a řekl:

„Já nic nevím.“

„V dílně je látka navíc, nějakých dvacet metrů.“

„Já nic nevím. Mně dejte pokoj.“

„Té látky se musíme zbavit.“ Viliamův hlas zněl prosebně. „Nemůžu chodit se štůčkem po továrně.“

„Ani já ne.“

„Za chvilku bude poledne… Z dílny se to musí odnést sem…“

„Musí… musí.“ Džong opět pozbyl známou vyřídilku a jen kreslil rukama ve vzduchu kruhy. „Rozřezat… zlikvidovat…“

V polední přestávce, kdy ženy svačily v zadní místnosti, přitáhl Viliam štůček do Džongova skladu, zamkli se tam a obyčejným nožem rozřezali látku na cucky.

A čekali na milici.

Když nepřišla ani kolem třetí, Džong pootevřel dveře, nakoukl do dílny a hned je zase přibouchl. Pak se Viliamovi ztratil z očí až do příštího rána, kdy Džong přišel převzít nastříhané polohy. Mluvili jen o tom nejnutnějším. Nikdy dřív se k sobě nechovali tak oficiálně, ale teď jim to připadalo jako jediné řešení.

Viliamovi nešla práce od ruky. Za dlouhé měsíce si zvykl na svůj pořádek v šablonách a nyní se nedovedl přeorientovat na jiný pořádek, třebaže prostší a primitivnější. Ani na okamžik ho neopouštěla zoufalá otázka: Co teď?

Chyběla mu Zutisova chladná vypočítavost i Caunovo umění lhát, nicméně doufal, že se mu podaří před milicí nějakou tu drobnost, nějaký detail zatajit.

Od oslavy Beatina svátku, kdy si dovolil přijít k ní jako velký pán a kdy usoudil, že Lián Svikša se už nedrží tak pevně v sedle, promýšlel taktiku, jak Beatu získat.

Poznal, že pro Beatu v podstatě existuje jenom jediná modla – syn. Všechno, co dělala, dělala vlastně pro něho. Kvůli chlapci se zapletla s Liánem, neboť pod vlivem otce alkoholika by se mohl brzo dostat na šikmou plochu. Když došel k absurdnímu závěru, že Beatě je v podstatě jedno, jestli žije s Liánem nebo s ním, jen když to bude pro synovo dobro, začal bojovat, aby chlapce přetáhl na svou stranu.

Synovi už bylo šestnáct a boty měl o číslo větší než otec. Byl štíhlý, hezký a velmi slušný. Kromě toho hrál dobře volejbal a dobře se učil. Beata ho oblékala slušně, ale poměrně skromně. Nenosil drahé, luxusní střevíce na mechovce, ani žádné extra oblečení a i v kapesném znala Beata míru. To byly úseky fronty, kde Viliam začal dosahovat vítězství.

Začal synovým zájmem o barevný televizor. Nalákal ho k sobě na fotbalový zápas o pohár Evropy a chlapec se nemohl nasytit podívané, červenobílí fotbalisté na zeleném pozadí hřiště ho prostě fascinovali. Po dvou dnech přišel zase a se stejným nadšením sledoval hokej.

Viliam se od něho postupně dověděl, že jejich materiální situace není nikterak růžová, že peněz je méně než za Viliama. Lián se dal na vědeckou dráhu, odmítl vedlejší pracovní úvazek v nemocnici a doma to bylo hned cítit.

„Chybí ti něco?“ zeptal se Viliam.

„Ne.“ Chlapec pokrčil rameny. „Chybí je relativní pojem. Chtěl bych například moderní francouzské polobotky. Jenže někdo jiný, kdo nemá co na nohy, by chtěl třeba ty nejobyčejnější krpce.“

Při příští návštěvě na něho čekaly elegantní francouzské polobotky.

Chlapec si brzo zvykl lovit ve dvou rybnících, což se mu zvlášť dařilo od chvíle, kdy matce nepřímo pohrozil, že se brzo odstěhuje k otci nastálo.

Ale to byl teprve začátek Viliamových plánů.

Žena po třicítce potřebuje zajištěný život. Potřebuje oblečení, nechce se mačkat v tramvaji, když může pohodlně jet autem, a touží po pravém hedvábí.

Čím více přemýšlel Viliam o vlivu materiálního faktoru na lásku, tím zřetelnější bylo jeho poznání, že peníze nemají druhotný význam. Láska mu připomínala hřib, neboť i ona potřebuje určité živné prostředí – půdu, teplo, izolaci, která neutralizuje vedlejší negativní faktory. Namlouval si, že se k němu Beata vrátí, když ji přesvědčí, že s pitím je konec a synovi zajistí bezstarostný život.

Jednoho dne se tedy znovu objevil u Cauny, aby získal adresu té ženy, která prodává rozestavěný dům. Cauna si nebyl jist, jestli je dům ještě k mání, ale po dlouhých telefonátech mohl Viliama uklidnit. Ukázalo se navíc, že pozemek patří matce té nesnesitelné hysterky, což byla štíhlá slušná paní v kostičkované zástěře.

„Cenu znáte?“ zeptala se a zavedla je do kuchyně, neboť v obýváku pracovali řemeslníci.

„Ta, kterou jsem se dověděl, zněla dost fantasticky,“ snažil se Viliam vykroutit z přímé odpovědi.

„Patnáct tisíc není moc… Tohle je parcela na stavbu rodinného domku. Chatami nás obklíčili teprve v posledních letech.“

„Tolik peněz nemám,“ uniklo Viliamovi. „Snad bychom se mohli domluvit na splátkách.“

„A kde vezmete peníze na dostavění domu? Řemeslníci vás sedřou z kůže a k tomu nákup stavebního dřeva…“

„Měl bych tak deset tisíc… zbytek si zkusím půjčit.“

„Zkuste. Na shledanou.“

Překvapilo ji, když Viliam přišel znovu, aby jí řekl, že peníze sehnal. Půjčil si od Alberta.

„Tak teď máš co dělat celý život a dluhy na půlku,“ smál se Albert a plácal se po břiše. Stál vedle Viliama a díval se na základy.

„K čemu ti ten dům vlastně bude? Akorát tě bude stát nervy.“

„Bude to palác, žádný dům.“

„Chceš být slavný? To sis měl radši postavit pomník. Nějaký nóbl. Třeba Viliam na koni nebo Viliam na slonu, ho-ho-ho.“

Milice pořád nikde. Manipulantky se už oblékaly k odchodu, v krejčovské dílně zmlkly motory šicích strojů, zvenku se ozýval hovor odcházejících – pracovní den skončil, a milice nejde a nejde.

Viliama napadlo, že ho možná nechtějí zatknout v továrně, že na něho budou čekat na ulici. Přistoupí k němu dva muži, ukážou služební průkaz a požádají ho, aby nastoupil do auta. Jako ve filmu.

Ale ani na ulici se nic nestalo. Patrně ho ani nikdo nesledoval, ale pro jistotu prošel dvory, aby se dostal do jiných ulic, skočil do tramvaje, jel jednu zastávku a opět změnil směr. Touto spletitou cestou se dostal k Gaunovu obchodu. Byl opatrný, ostražitě se rozhlížel, jestli neuvidí nablízku auto milice. Vkradl se do dvora a otevřel dveře služebního vchodu. Dole bylo slyšet hlasy.

Najednou si uvědomil, že udělal velikánskou hloupost.

Co když už je milice dole? Albert ho přece telefonicky upozornil: neznáme se. Možná teď Albert zapírá a on ukáže milicionářům směr pátrání.

Utekl, ani za sebou nezavřel dveře. Rychle se vmísil do davu na ulici, lokty si razil cestu. Lidé se za ním podrážděně ohlíželi.

Vběhl na schodiště jednoho domu, opřel se o stěnu a lapal po dechu. Čekal, že co nevidět uslyší kroky pronásledovatelů. Všude však byl klid.

Z budky zavolal Albertovi, ale sluchátko nikdo nezvedl.

Možná na něho milice čeká doma. Kdo by jim ale řekl adresu? Hlášený tam přece není.

Dodal si odvahy a zamířil domů, nemělo smysl pořád utíkat. Zítra ho stejně „líznou“ v práci.

Bytná mu řekla, že nikdo nevolal.

Další telefon.

„Haló!“ ozval se ve sluchátku Albert.

„To jsem já.“

„Aha… voláš z domu?“

„Co je nového?“

„Ticho po pěšině.“

„O něm něco víš?“

„Zatím ne, ale buď klidný, ten bude držet hubu. Znám ho.“ Jeho slovům však chyběla přesvědčivost.

Viliam cítil, že musí něco podniknout. Spočítal peníze schované v sekretáři – skoro tisíc rublů. Šest set vložil do obálky s poznámkou: Synovi na motocykl. Odpočítal dvě stě padesát rublů na nájem. Na tři měsíce dopředu, pro případ, kdyby dostal jen podmínku.

Obálku a nájemné zanesl bytné a přidal horské sluníčko, věděl, že po něm touží.

Chtěl, aby na něho všichni vzpomínali v dobrém, cítil se v této chvíli už trochu jako nebožtík.

Když přišla Irena, dal jí skoro všechny zbylé peníze, aby si za ně něco koupila, a daroval jí magnetofon.

„Chceš se vykoupit?“

Irena, jako vždy, byla plná podezření.

Pohladil ji po hlavě.

„Ne, chci ti jenom udělat radost, vždyť vím, že mě máš ráda.“

„Nechce se mi věřit, že sis toho nakonec přece jen všiml.“ Líbala ho, zatímco on si v duchu opakoval: Opravdu ji mám rád. A proč by ne?

„Hádej, čím bys mě nejvíc potěšil?“ přitulila se k němu.

„Magnetofon? Kožich? Klavír? Nevím,“ poddal se nakonec.

„Hádej.“ Její polibky byly stále častější a vášnivější.

Dneska už ne, tedy zítra ráno, pomyslel si, když uléhal vedle ní na pohovku. A také ho napadlo, že ona si opravdu zaslouží, aby ji miloval. Ten večer byl něžnost sama.

Pánbůh je pánem nade všemi

6. kapitola

Inspektor Sintiň pracoval na oddělení, které se zabývalo rozkrádáním socialistického vlastnictví, a zpočátku se zdálo, že s ranním případem nebude mít nic společného. U milice zatím nepracoval dlouho, na univerzitě nijak zvlášť nevynikal, sudičky mu do kolébky nevložily žádný mimořádný talent a nadřízení občas spílali jeho nešikovnosti, zvlášť když ohrožovala termíny. Nicméně jedna vlastnost ho nad jeho pohotovější a talentovanější kolegy přece jen vyvyšovala – každý svěřený případ dotáhl do konce, vyšetřil všechna vedlejší fakta, až se dostal k samotným kořenům události, za což mu byli vděčni zejména ti, kdo případy měli soudit.

O ranní události shromáždil výpovědi mnoha svědků a mohl jasně stanovit sled událostí.

Téměř v centru Rigy na neřízené křižovatce se v půl sedmé ráno srazila dvě auta. Viník, nakvašený padesátník v odpovědném postavení, si vyjel časně ráno, aby se pocvičil v řízení nového žiguli. Řidičský průkaz dostal docela nedávno, takže se bál ve dne jezdit v dopravní špičce, a využil proto časného rána.

Přejezd křižovatky nebyl nijak složitý, přednost měla vozidla zprava. Nicméně muž s přesvědčením, že jede po hlavní, vjel s naprostým klidem do křižovatky, kde se střetl s jiným žiguli. Jeho řidič prudce brzdi!, na vlhké vozovce se však auto dostalo do smyku a řidiči zbyl poslední pokus – co nejrychleji projet. Brzděním však už ztratil několik velmi drahocenných desetin sekundy. Následoval prudký náraz, zařinčelo rozbité sklo.

Jedno žiguli dostalo grimasu buldoka, druhé bylo nárazem do zadních dveří deformované celé.

Postižený – dlouhán s rukama jako lopaty – vyskočil z auta a marně se pokoušel přirazit víko kufru, potom vztekle zaklel, skočil do vozu a snažil se z místa ujet.

Chytili ho o dvě ulice dál, pokoušel se narovnat zadní blatník, protože o něj drhlo kolo.

Okolnost, že se snažil ujet nevinný, byla podezřelá. Proč nepočkal na dopravní inspekci? Dost možná byl opilý. Lékaři však nezjistili v jeho krvi ani stopu po alkoholu. Důvod útěku tedy musel být jiný. V kufru jeho auta se našlo deset nastříhaných obleků, což majitel auta nedokázal nijak vysvětlit. Tvrdil, že polyetylénové sáčky s nastříhanými obleky mu někdo musel strčit do kufru, ale když se dověděl, kolik svědků ho vidělo, nezbylo mu než tuto verzi vzít zpět.

Usedl tedy na lavici v dozorčí místnosti milice a upřeně hleděl do země. Patrně tamtéž koukal muž, který se učil jezdit a teď psal vysvětlení a zlostí se mu třásl ret, protože mu bylo jasné, že bude platit za obě zničená auta. Chvílemi odložil plnicí pero a dopáleně se ptal opodál stojícího frekventanta:

„Proč proboha ten Zutis ujel, když nic nezavinil?“

Když už ho opustila znalost dopravních předpisů, chtěl zvítězit alespoň logikou.

Zutis vypil sklenici vody a zničehonic se začal dávit.

Frekventanti ho popadli a zavlekli na záchod. Zdržel se tam hodně dlouho.

Inspektor Sintiň byl vzteky bez sebe.

„Svědci viděli, že jste měl u sebe poznámkový blok.“ Podíval se zpříma Zutisovi do očí. „Kde je teď?“

Zutis flegmaticky pokrčil rameny. „Nevím… Neměl jsem na toaletě jiný papír.“

„Svědci viděli, že jste vyndal z kufru malý balíček a strčil si ho do kapsy. Kde je ten?“

„Dobře, že jste o tom začal. Bylo mi trapné se na to ptát. Když jsem odešel na záchod, zůstal balíček na lavici, no a když jsem se vrátil, už tam nebyl. Nemohl bych ho dostat zpátky? Byly tam vlněné ponožky.“

Sintiňovi bylo jasné, že Zutis nejdůležitější, doličné věci stihl zničit, ale nevzdával se.

„Kde jste vzal nastříhané obleky?“

„Jaké obleky?“

„Ty v polyetylénových sáčcích v kufru auta.“

„Obleky? To slyším poprvé. Koupil jsem hadry na mytí auta. Dvacet kopejek za svazek. Dvacet svazků – dva rubly.“

„Jsou to obleky, jen je sešít dohromady.“

„To není možné, za dvacet kopejek nikdo oblek neprodá.“

Ten den Sintiň s výslechem skončil, odpovědi podezřelého se daly předpokládat. Kde jste je koupil? Na trhu. Od koho? Nevím. A tak dál, pořád dokola.

Znovu se se Zutisem setkal za necelých čtyřiadvacet hodin. Zutis se rozčiloval, že byl zadržen, napsal stížnost prokurátorovi, tvářil se uraženě.

„To si zodpovíte!“ vyhrožoval.

„Dobrá, dobrá,“ uklidňoval ho Sintiň a rovnal si dokumentaci. „Tak dost toho křiku!“ Pomalu ztrácel trpělivost. „Vaše pracoviště?“

„Kombinát skleníkových kultur. Topič.“

„Bydliště?“

„Najdete ho v občance.“

„Chci to slyšet od vás.“

Zutis udal adresu.

„Auto patří vám?“

„Kdeže! Mně nepatří nic. Naprosto nic. Jsem čistočistý proletář.“

Zutis byl stále ironičtější a drzejší, ale proč?

„Byl jste trestán?“

„Ne.“

Sintiň se ušklíbl. Měl dojem, že Zutisova sebejistota je ta tam.

„Vaše osoba mě od včerejška mimořádné zajímá, takže jsem si o vás opatřil pár informací.“

„Děkuji.“ Zutis si přehodil nohu přes nohu a zkřížil ruce na prsou.

„Během pátrání se jistě vysvětlí,“ pokračoval Sintiň, „jak se mohlo stát, že jste zaměstnaný v kombinátu skleníkových kultur, a přitom vás v práci nikdy nikdo neviděl. Všechny kotly obsluhuje váš kolega. Přiznal, že mu za to dáváte celou mzdu.“

„Pomlouvá mě. Rád by povýšil.“

„A v bytě, kde jste hlášen, taky nebydlíte. Kde tedy bydlíte?“

„V létě na břehu řeky, v zimě různě po půdách. Můžu vás tam zavést a ukázat.“

Zutis už byl mnohokrát trestán, ale Sintiňovi bylo nápadné, že pouze jeden trest přesáhl rok. Obvykle se to obešlo s půlrokem, podmíněným trestem nebo veřejnou důtkou, ve výrocích soudu se vždycky vyskytovaly nějaké záhadné osoby, Zutis byl vždycky souzen za nedovolená řemesla. Na počátku své kariéry vyráběl bengálské ohně.

V pozdějších rozsudcích hrály svou roli výrobky z umělé hmoty, zipy a přezky k řemínkům pro náramkové hodinky.

„Tentokrát se z toho se zakázaným řemeslem patrně nevykroutíte,“ upozornil Zutise Sintiň. „Teď v tom jasně vidím rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. A na to je taxa jiná – nějakých deset, patnáct let.“

„Jenže vy mi nic nedokážete. Tohle není žádná látka z dovozu. Je to nejobyčejnější naše zboží, co se dá ukrást v přádelně, v barvírně, v oděvní továrně, obchodě nebo v módním salónu. To při tom hledání zešedivíte, a stejně nic nenajdete. O mém zadržení už mi komplici bezpečně vědí, a jestli jim ještě včera ráno nějaké metry textilu chyběly, teď už jim docela určitě nechybí.“

„K čemu najednou ta upřímnost? Chcete vzbudit dojem, že vám nic nehrozí?“

„Dejme tomu dva roky, ale i to je dost… Poslechněte, mám takový skromný návrh. Jeden můj přítel všem vykládá, že Balzac měl sto vest. Jste mi sympatický, chtěl bych, abyste měl sto obleků.“

„Úplatky neberu.“

„Zato mě ohromně baví dávat je a dívat se, jak je lidé berou. Slušný úplatek je klíč k rajské bráně. Za úplatek vám seženu všechno na světě. Je libo povolžské víno hned poránu? Máte je mít, jen je o pouhých padesát kopejek dražší. Nebo snad rižský černý balzám? Kdykoliv. Samozřejmě plus pár rublíků. V autoservisu zaplatím nejprve za podpis ředitele a technologa, abych dostal potřebné náhradní díly, a polom mistrovi, aby mi ty díly namontoval. Ten za pouhou mzdu pracovat nebude.“

„A každý si od vás vezme úplatek?“

„Každý ne. Každému ho totiž, nedám.“

„Ale já se bez stovky obleků obejdu.“

„Včera bych vám nabídl víc, ale dneska je moc i stovka.“

Včera byl Zutis vážné znepokojen. Dokud se Damoklův meč pouze vznášel nad jeho hlavou, vůbec na trest nemyslel, ale včera se ostří meče lehce dotklo jeho krku. Kdyby se u případu jako první místo frekventantů vyskytl tenhle Sintiň, začalo by dnes velké a těžké vyšetřování, protože v balíčku byly plomby a cenovky továrny. A ty by spolu s nastříhanými obleky ukázaly přímou cestu, takže jen co by Albert ráno otevřel krám, už by tam měl kontrolu. A totéž by se odehrálo ve Viliamově střihačské dílně. Pak by už nezbylo než poručit duši bohům. Ale včera se Zutisovi podařilo na záchodě utopit nejen cenovky, ale i poznámkový blok. Inspektorovi teď nezbylo než šátrat ve tmě, již mu Zutis nastražil.

7. kapitola

Sintině nepříjemně překvapilo, když byl hned ráno volán k náčelníkovi oddělení. Takové ranní vizity nevěstily nic dobrého.

„Poslechněte, Sintini,“ začal náčelník a pohrával si s tužkou. „Jak to vypadá s tou Zutisovou záležitostí?“

„Za týden to předám soudu.“

„On si stěžuje, že jste při vyšetřování neobjektivní.“

„Každý si na něco stěžuje.“

„Ale tahle stížnost je odůvodněná.“

Sintiň pokrčil ram«ny.

„Přečtu vám, co píše.“ Inspektor Sintiň, „z důvodů mně neznámých, si při vyšetřování vede velice neobjektivně. Nedbá mých protestů a kategoricky odmítá vyslechnout člověka, od něhož jsem koupil hadry, kvůli kterým jsem zadržený. Můžu uvést jeho jméno i přibližnou adresu. A tak dále, a tak dále. Zkrátka prosí o jiného vyšetřovatele, který by byl objektivní.“

„Soudruhu majore,“ namítl Sintiň rozčileným hlasem. „Je to lež, špinavá lež.“

„To vím.“ Náčelník odložil tužku. „Kdo je ten Vilbert Zutis?“

„Čtyřikrát soudně trestaný za nedovolené podnikání. Už dva měsíce se snažím přijít na to, kde vzal ty nastříhané obleky.“

„Stojí vaše námaha za ty dva měsíce?“

„Nabídl mi úplatek.“

„Kolik?“

„Sto obleků. Je to práskaný chlap. Šije na nás nějakou boudu.“

„Pošlu k němu jiného inspektora. Přijďte ke mně kolem třetí, to už budeme vědět, co má v úmyslu.“

Když Sintiň odpoledne přišel k majorovi, našel ho usměvavého.

„Hadry, alespoň jak těm balíkům zadržený Zutis říká, prý koupil od nějakého Vjačislava Mozera, který bydlí na adrese Březová jedenáct a už dlouho zásobuje Zutise hadry kupovanými v obchodě Dovedné ruce. Výborně se prý hodí na mytí auta. Jestli ty hadry kradl, to Zutisovi není známo.“

„Kde Mozer pracuje?“

„Pracoval jako noční hlídač v oděvní továrně Girlanda, ale před týdnem zemřel přirozenou smrtí ve věku osmdesáti let. Co si o tom všem myslíte, Sintini?“

Inspektor se váhavě kousal do rtů.

„Patrně je to velká, dobře organizovaná banda. Sto obleků, které mi nabízel, představuje přibližně deset tisíc rublů. A on mi je nabízí bez jediného mrknutí oka. A Zutis musí mít chytré pomocníky, když našli nebožtíka Mozera, na kterého lze svalit vinu.“

„To nebylo tak těžké. Zutisovi by se hodil jakýkoli nebožtík. Tenhle se hodí víc jen proto, že byl zaměstnán v oděvní továrně. Dobrý tah na ovlivnění soudu. Zutis mlčí a nechává soudcům, aby na všechno přišli sami. Co hodláte udělat, Sintini?“

Ten jenom pokrčil rameny.

„Víte co, pustíme Zutise na svobodu. Pro nedostatek důkazů. Vždyť na to on čeká, ne?“

Sintiňova tvář se celá rozjasnila širokým úsměvem. Skvělý nápad! Zutis je dovede ke svým komplicům a pak už nebude problém najít důkazy ani proti němu.

Příští den opustil Vilbert Zutis tvrdou pryčnu, aby se opět vyspal na měkké pohovce. Bylo už odpoledne, když se ocitl zpět v náručí tety Agáty, která v nenadálém štěstí okamžitě běžela do obchodu pro slepici.

Vilbert byl ovšem jako vyměněný. Chodil po pokoji, díval se na obrazy a na tetiny otázky odpovídal jenom ano a ne. Pečenou slepici zhltl bez nejmenší chuti. Pak řekl, že si jde odpočinout a trochu si zdřímnout. Usnout se mu však nedařilo. Ležel s otevřenýma očima, koukal do stropu a hlavou se mu honily ne právě radostné myšlenky.

Tentokrát měl ještě štěstí, obrovské štěstí. Sám anděl strážný mu do cely poslal mladíka, který se tam dostal za rvačku a jemuž právě zemřel tchán, Vjačeslav Mozer, noční hlídač z továrny Girlanda. Ano, tentokrát měl ještě štěstí, ale co bude dál? Co slibuje budoucnost?

Vymyslel a uvedl do chodu ohromný stroj. Pracoval přesně, precizně. Měl z něho radost, ale vůbec nemyslel na to, jak ho zastavit. A teď dostal strach. Pochopil, že uvedl do chodu stroj, který ho samotného nakonec zničí. Šlo o příliš velké peníze a patřičný paragraf trestního zákoníku byl nelítostný.

Vyskočil z postele. Jestli se má zachránit, musí především zastavit stroj. Sedl si k telefonu a vytočil Caunovo číslo, ale když uslyšel jeho hlas, zavěsil. Věděl, co Albert řekne. Odbude to žertem, všechno jde skvěle, peníze se jenom sypou.

I kdyby se neúčastnil akcí své firmy, už ho to nezachrání, neboť když do toho Cauna s Argalisem spadnou, samozřejmě ho zradí. Svalí na něho, že ten stroj vymyslel a uvedl do chodu, vystrčí ho do popředí a obětují ho. Hnusný, odporný stroj, stroj s ocelovými čelistmi.

A co teď je on, Zutis? Svobodný člověk? Blbost! Něco jako nevyléčitelný pacient, který jen čeká na smrt. Co má dělat? Hýřit? Rozhazovat peníze? Teď už je to úplně jedno.

Nakonec v té naprosté tmě přece jen uviděl slabý záblesk naděje. Vyzýval ho, aby sbalil svých pět švestek a bez rozmýšlení někam odjel. V tajné zásuvce psacího stolu měl slušný balíček peněz. Proč tedy čekat do zítřka? A Zutis už na nic nečekal.

Za týden vyčistil major Sintiňovi žaludek za to, že Zutis zmizel.

„Vůbec mě nenapadlo, že ještě ten večer zmizí,“ hájil se inspektor. „Auto má v garáži, byt je v naprostém pořádku, a on je fuč.“

„Třeba se vrátí,“ uvažoval náčelník.

„Určité. Ani jeden z těchhle ptáčků ještě neopustil svůj majetek.“

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

6. kapitola

Tyhle tři dny nebyly z těch, co se vlečou celou věčnost, tyhle tři dny uběhly jako voda.

Ráno jsem seděl v kanceláři a kolem poledne jsem se vydal na správu, abych si poslechl magnetofonové záznamy za uplynulou noc a ráno.

Ráno posledního dne, který mi Šéf přidělil, jsem se setkal se zlatníkem, zaměstnaným v jedné malé dílně, kde se mimo jiné opravují i hodiny.

Zavedl mě za přepážku, aby nás zákazníci ve frontě neslyšeli. Zlatník měl pro mě připravený posudek. Zběžně jsem jej přelítl očima.

„Kouřový topas. To je co?“

„Prostě kouřový topas.“

„Drahokam?“

„Polodrahokam.“

„Prsten není dokonce ani stříbrný, a přitom vypadal drahý a krásný.“

„Podle mého to dělal lidový umělec. Jemná práce.

Schválně vzal místo stříbra melchior, je trvanlivější a má podobnou barvu.“

„Jakou má asi cenu?“

„Nejmíň dvě stovky. Není to nějaký umělý korund, je to pravý nerost, jeho cena jde nahoru.“

„Dostane se v Rize?“

Zlatník pokrčil rameny.

„Ve starožitnictví se dá sehnat i indická slonovina.“

„Starožitnictví nemám na mysli.“

„Podle mého je to originál, jednomu mistrovi se sotva podaří dva topasy stejné velikosti, stejně vybroušené a stejné zbarvené. Pro každý kámen dělá mistr jinou kresbu obruby, ve které se však můžou opakovat dekorativní prvky.“

„Kde byl prsten zhotoven?“

„Nemůžu to tvrdit s jistotou, ale řekl bych, že na Krymu. Dověděl jsem se, že v Koktebele vyplavuje moře za bouře sardonixy, jaspisy a acháty jako u nás v Kurzemsku jantar. A najdou se tam na břehu i topasy. Navíc je v dekoru něco tatarského, ačkoliv spirálovité pyramidy nacházíme i u jiných stepních národu.“

V posledních dvou dnech jsem slyšel slovo Krym už podruhé.

Na oddělení mě čekala odpověď moskevských daktyloskopů:

„Na vaši žádost č. 215/275 sdělujeme, že dané otisky prstů v kartotéce nemáme.“

Arturovi hoši rekonstruovali obličej ženy. Artur mi řekl do telefonu, že to nebyl problém. Kresba je už přefotografována, můžu si pro ni zajet do laboratoře.

Fotografii nutně potřebuji, protože odpoledne třetího dne mi počet zmizelých žen opět vzrostl na šest. Matka Kristiny Tomniekové dostala od dcery dopis, ale já potřebuju vidět samotnou Kristinu – dopis mohl být napsán i týden před odesláním.

Mladá žena na fotografii má širší mongoloidní obličej, velké, mírně šikmé oči a smyslné rty.

Kristinina matka bydlí v domě s velmi úzkým schodištěm, byt je však luxusní. O návštěvu milice zcela zjevně nestojí.

„Vždycky chodíte bez pozvání?“ ptá se zlostně.

„Buďte tak laskava a ukažte mi nějakou fotografii vaší dcery.“ Nechci návštěvu protahovat.

Přinesla celé album a já mám možnost vidět Kristinu od útlého dětství až po kvetoucí mládí. Ne, tu nehledám. Má docela jiný, úzký obličej.

Další adresu můžu škrtnout – žena se už našla, zajela si ke vzdálené příbuzné, aby ji muž musel déle hledat.

Ještě jedna adresa. Prohlížejí si fotografii společně se snímky jiných žen, abychom vyloučili omyl. Ne, ani tahle není ta pravá.

Další adresa.

A ještě jedna.

Dalším cílem mé cesty je hotel Riga, kde bydlí Mumin Beivandov. Ukázalo se, že to není Kavkazan, ale Tádžik. Přibližně třicetiletý a jak se sluší na pravého Středoasiata, v jednom kuse pije zelený čaj.

„Buď zdráv, náčelníku.“

„Ztratila se vám nevěsta?“

„Jo? Našli jste ji?“

„Ještě ne.“

„To je neštěstí! Taková nevěsta! Sedni, náčelníku, a pij čaj. Rok tu budu, celý život tu budu, až ji najdu. Štíhlá, černý vlas. Křehká jako mimóza. Ty velký náčelník. Zjisti, jestli z Rigy neodjela do jiného města. Lakomovová Tamara Viktorovna. Ty, velký náčelník, tobě dovolí podívat do seznamů na letišti. Dám bednu koňaku. Když nechceš zboží, dám peníze. Pro tebe je to nic, jít a podívat se do seznamů.“

„Její trvalé bydliště?“

„Nevím, náčelníku. K čemu je ti adresa? Odvezu si ji s sebou. Na Pamír. Mám na Krymu domek… Pojedeš trolejbusem, potom pěšky, vlevo a na vysokou horu.“

„Není to některá z těchhle?“

Beivandov si dlouho pečlivě prohlíží předložené snímky.

„Tak co?“

„Ne,“ vrtí hlavou. „Ale tahle je taky hezká.“

Při sestavování prohlášení jsem si uvědomil, že jsem si nezapsal rok narození Lakomovové, takže mi nezbylo než zavolat na recepci hotelu a požádat, aby mě spojili s Muminem Beivandovem. Dověděl jsem se, že přibližně před dvěma hodinami odcestoval.

Ještě jsem nebyl s hlášením hotov, když zavolala Gita.

„Juriji, mám k tobě velkou prosbu.“

„Vynasnažím se, abych ji splnil.“

Jsme k sobě zdvořilí a rezervovaní.

„Potřebuji od tebe knihu. Pamatuješ, přivezla jsem si ji z. Kišinčva. O léčivých rostlinách. V šedivé plátěné vazbě. Při balení jsem na ni zapomněla.“

Tenkrát byla knih plná podlaha, pomáhal jsem je balit a nosit na nákladní auto, které si na svém pracovišti vypůjčil na stěhování její otec, její rodiče nakonec dosáhli toho, co chtěli. Nebyl jsem pro jejich dceru vhodný partner.

Postavil jsem si hlavu. Gitě se chvílemi třásly rty a bylo jí do pláče. Její matka chodila, otvírala skříně a strkala nos do všech koutů. Každou chvíli zvolala „To ja taky naše!“ a její manžel to odnesl do auta. Nicméně jsem měl podezření, že se bojí, aby nás hrdý vzdor nepřešel a věci se nenosily zpátky. Nám však tvrdé hlavy vydržely, nezměkly ani před soudem, ani na něm, ani po něm.

„Myslím, že ta kniha byla na horní polici v druhé řadě.“

Prohledal jsem celou knihovnu, ale knihu jsem nenašel.

„Možná je hnědá. Víš, já ji nutně potřebuju.“

Gita je povoláním farmaceutka a tu bylinářskou knihu zřejmě opravdu potřebuje. Znovu jsem prohledal polici s knihami a opět marně.

„Vážně, nemůžu ji najít.“

„Máš v knihovně nepořádek.“

„Poslouchej, přijeď a najdi si ji sama.“

Gita patrně přemýšlí, pauza je dlouhá.

„Hodí se to?… Napřed bych ovšem zavolala.“

„Dobrou noc!“

„Dobrou.“

Chodím mrzutě po pokoji a dívám se na knihovnu. Stojí na nevhodném místě, v šeru, takže se nedají přečíst tituly knih na hřbetech. Kam ta vědecká publikace mohla zapadnout? V knihovně mám svůj systém a obyčejně najdu, co hledám.

7. kapitola

„Poručíku Dobene, přijďte ke mně!“

„Provedu, soudruhu plukovníku.“

„Sedněte si!“

Tak začal den, který obrátil všechny domněnky vzhůru nohama. Ačkoliv jsem byl stále přesvědčen, že ta nešťastná žena je Rižanka, musel jsem rozšířit okruh pátrání.

„Na vašem místě. Dobene, bych objel hotely,“ řekl Šéf, když si přečetl mé hlášení. „Netelefonujte, jezděte a mluvte.“

„Pokud bude volné auto.“

„Vezměte si moje. To aspoň nemá na boku označení milice. Coby host hotelu bych nebyl nijak nadšen, kdybych viděl u dveří auto milice… Máte, Dobene, zajímavé myšlenky.“

Pohlédl do hlášení. „Nacházíte souvislost mezi hledanou ženou, Lakomovovou, Beivandovem a prstenem. Ale co potom s tím pleťovým krémem? Napřed objeďte hotely a hledejte zároveň i Lakomovovou.“

Začal jsem v hotelu v Zadaugaví a postupně jsem se přiblížil k centru. Recepčním jsem kladl dvě otázky:

„Není v hotelu hlášena Tamara Viktorovna Lakomovová?“

„Nevzpomínáte sí na některou z dívek na fotografiích?“

V turistické ubytovně jsem se omylem obrátil na pokojskou, která seděla na recepci. První otázku přijala s překvapeným výkřikem:

„Cože? Takže ji hledá i milice?“

„Koho hledá milice?“ Ve dveřích služební místnosti se objevila recepční.

„Lakomovovou.“

„Tu už tady nevím kolikáté ráno hledá takový snědý člověk,“ vysvětlila recepční. „Ale ona tu nebydlí.“

„Dnes tu byl taky?“

„Ne, dneska se ještě neukázal.“

Nebylo pochyb, že mluví o Muminu Beivandovovi.

Patrně objel postupně všechny hotely stejně poctivě jako my.

Požádal jsem řidiče, aby zastavil u správy milice. Možná že pomocníci dozorčího pro mne zaznamenali něco zajímavého. Aspoň se sem nebudu muset podruhé kodrcat tramvají.

Jedna zpráva tu na mě čekala: „Alla Alexandrovna Avdějenková. Hotel Fénix. Nevrátila se.“

„Kdo volal?“ zeptal jsem se.

„Někdo z hotelu. Ptali se, co mají dělat s jejími věcmi.“

Fénix je starý hotel nedaleko nádraží, poměrné prostý a levný. Není tam hala, recepční sedí za okénkem vedoucím na obyčejné schodiště. Jediný komfort – telefonní automat na konci schodiště a jediná ozdoba – hlavní skleněné dveře s výhledem na ulici.

Vedou mé chodbou lemovanou po jedné straně dveřmi pokojů.

Velmi malý jednolůžkový pokoj s okny do dvora. Nízká skříň, úzká postel, psací stůl a židle.

„Kufr našla pokojská pod postelí a dala ho na skříň. Ta žena tu ani jednou nespala. Přijela ráno, odnesla kufr do pokoje, někam telefonovala a odešla. Už se nevrátila.“

„Kdy přijela?“

„Patnáctého ráno. Kolem osmé.“

V kufru je občanský průkaz, hnědá semišová sukně a něco ve velikosti jablka zabalené v novinách.

Afla Alexandrovna Avdějenková, Ukrajinka, úřednický původ, šestadvacet let, průkaz vydaný v Kyjevě.

Z posledního bydliště, z Usť-Alimska, se odhlásila před půl rokem. Pokud se nepletu, pak toto teprve se rodící město leží na břehu jednoho přítoku Angary. V téže době Avdějenková rozvázala pracovní poměr v usť-alimském hutním kombinátě.

Z fotografie občanského průkazu se na mne dívá copatá dívka s pevně stisknutými rty.

Na ohmatání se zdá, že v papíře jsou tvrdé bonbóny. Ale je v něm pevně ovázaný kožený váček a v něm nevzhledné kamínky. Tmavě červené, matné, přibližně stejně veliké.

Nevím ještě, co to je za kamínky, ale je mi jasné, že tolik stejných suvenýrů s sebou nikdo nevozí. Ale možná že přece jen…

„Napíšeme vám potvrzení o převzetí kufru. Říkáte, že někam telefonovala?“

„Telefonovala a dlouho žádala, aby dotyčný uhodl, kdo volá… Víc jsem neslyšela. Ano, a ještě si něco zapsala na papírek.“

„Možná adresu?“

„Buď číslo telefonu nebo adresu… Neviděla jsem…“

Za hodinu jsem byl zpět ve Fénixu a vyslechl recepční i pokojskou. Důkladně. Neboť teď už vím, že ve váčku nejsou obyčejné kamínky, ale rubíny, velmi vzácné drahokamy. Neopracované rubíny, které se musí vybrousit, což se dá – jak mě poučil zlatník – udělat jenom v továrně a ne podomácku.

Pánbůh je pánem nade všemi

8. kapitola

Na prostranství před lielvardským nádražím vlály nad auty a autobusy bílé svatební pentle. Svatba se konala někde daleko a vozidla přijela pro svatební hosty. Kolem aut bloumalo několik hochů s růžemi na klopách.

„Zase bílé vlajky na stožáru, opět jedna kapitulace,“ významně mrkl na Zutise ošuntělý chlapík, který také stál v chodbičce vagónu a díval se oknem. Potom rychle zmizel v kupé, jako by byla ohrožena i jeho svoboda.

Rychle se stmívalo. Za Lielvarde vlak dlouho nikde nestavěl, vytrvale uháněl kupředu. Brzy se nedaly rozeznat ani obrysy domů a stromů, jenom ve tmě zářily žluté girlandy a puntíky elektrických světel a jasně osvětlené přejezdy se strážními budkami z bílých cihel vystupovaly jakoby z vody, aby se na okamžik ukázaly a hned zase zmizely.

Zutis zaklepal na dveře svého kupé. Naráz utichlo štěbetání a ozvalo se zdvořilé:

„Prosím.“

Ženy po něm pokukovaly zpod přikrývek. Nechaly Zutisovi spodní lůžko a dokonce mu ustlaly. Šestero očí teď pobaveně pozorovalo, jak se v tomto harému bude cítit. Zutis se posadil na lůžko, jako by měl ještě mnoho o čem přemýšlet.

„Nemělo by se zhasnout?“ zeptala se jedna žena s potlačovaným smíchem.

Zutis zhasl a v kupé byla najednou tma jako ve smolném sudu, protože ženy už předtím spustily žaluzie.

Zutis nebyl s to směstnat na lůžku své dlouhé tělo a spát se mu také nechtělo. Slyšel, že ani žena na protějším lůžku nemůže usnout.

Kdyby to byl muž, mohli by si o něčem povídat, ale v ženské společnosti Zutis uměl jen mlčet.

Vlastně neměl u žen štěstí. Asi proto, že každý boj na milostné frontě začal s přesvědčením, že vítězství je tak jako tak nemožné, a každá prohra toto přesvědčení jenom potvrzovala.

Ráno ho opět ženy z kupé na dlouhou dobu vyhnaly, proto uznal za rozumnější nedřepět u okna v chodbičce a zajít do jídelního vozu.

Bylo tam poloprázdno. Zutis se posadil a sáhl po jídelním lístku. Nikdo tu nikam nespěchal, všichni měli dost času. I číšník. Za půl hodiny přišel oznámit, že jídelní lístek je jídelní lístek, ale životní realita je životní realita.

„Biftek s vejcem není, biftek s cibulí jakbysmet“ odříkal svůj ranní otčenáš, který byl ve skutečnosti opakováním včerejšího. „Guláš není, šunka s vejci taky ne, ale byl by tu párek s kysaným zelím. Ten zase ale nenajdete na jídelním lístku.“

Ve chvíli, kdy Zutis souhlasil s párkem, zelím a pivem a číšník zaklapl účtenku, zaznělo bodře za jeho zády: „Mně totéž.“

„Prosím.“

Byla to žena ze spodního lůžka.

„Kávu jste si neobjednal?“

„Ne-e,“ odpověděl a mlčky pozoroval číšníka, který mu přinesl pivo.

„Nalil byste mi trochu piva?“

Zutis dával pozor, aby nepřelil, ale moc se mu to nedařilo.

„Musí to být pro muže hloupé spát v jednom kupé s tolika ženami.“

Mohlo jí být pětatřicet a byla docela hezká.

Když se Zutis vrátil do kupé, osmělil se a zeptal se jí: „Jedete daleko?“

„Do Moldávie. A vy?“

„Já?“

„Vy.“

„Já také.“

Proč by nemohl jet do Moldávie? Je tam laciné ovoce. Měl sice v úmyslu odjet na Sibiř a zamést za sebou stopy, ale proč by v Moldávii nemohlo být mezipřistání?

Jak dlouho může trvat, než Caunu s Argalisem chytnou? Rok, dva? Zutisovi by pomohlo, kdyby se dopadení co možná oddálilo, čímž by se možná ztratil vyšetřovatelům z očí a alespoň by nebyl považován za hlavního viníka.

„Co budete v Moldávii dělat?“

„Jedu tam na výměnu zkušeností“ odpověděla. „Chci se podívat, jak dosahují takového přírůstku živé váhy u telat, když je krmí ve chlévě. A vy?“

„Já jen tak… odpočinout si.“

„Není dobré nechat doma manželku samotnou.“

„Ne, ne,“ řekl rychle. „Nejsem ženatý, ani děti nemám.“

„A když přece jen… já jsem Erna.“

„Opravdu nejsem ženatý. Vilbert.“

9. kapitola

Předseda kolchozu byl mrzutý. Hned ho prokoukl, toho chlapa, toho hubeného dlouhána, který se tu chystal sehrát divadélko. Bylo mu jasné, jak skončí manželství Erny Benarovičové: ten chlapík ji obere a pláchne. Byl to přesně ten typ, jaký je nejlepší vyhodit z kanceláře a ještě shodit se schodů, ale v účtárně seděla Erna a čekala na výsledek rozhovoru. Erna – kus ryzího zlata, nejlepší ošetřovatelka telat v kraji, která se v pomatení smyslů v Moldávii provdala za toho podvodníka, který přišel, aby ji okradl o všechen majetek. Předseda však byl přesvědčen, že ten kus ryzího zlata se toho darebáka bude ještě nějaký čas držet, proto bylo nejrozumnější vzít ho zatím do kolchozu.

„Vaše pracovní knížka?“ zeptal se přísně, aby tomu lumpovi dal jasně najevo, že se sice oženil s jednou naivní ženou, ale víc prosťáčků v kolchoze nenajde.

„Nemám,“ řekl Zutis zarmouceně. Ani jeden záznam v jeho knížce neodpovídal jeho úmyslům do budoucna, proto nemělo smyslu se s ní chlubit.

„Kde jste pracoval?“

„V Moldávii… Plnil jsem zavařovací sklenice.“

„Bez pracovní knížky?“

„Mám potvrzení.“ Položil na psací stůl papír vyplněný strojem a jako přídavek začal vyprávět o tragické události, kdy bylo zničeno několik pětiposchoďových domů včetně jeho pracovní knížky.

„Při zemětřesení v Taškentu?“ zeptal se předseda kousavě. „Před půl rokem jste byl ještě hlášen v Rize,“ dodal, když si prolistoval občanský průkaz.

„Ale tam jsem nepracoval. Byl jsem ve Střední Asii s geologickou expedicí. Na smlouvu. Hledali jsme ropu.“

„Proč jste při sňatku přijal jméno ženy?“

„Víte, vždycky jsem se chtěl zbavit svého jména. Zuti, co je tohle za jméno? Benarovič – to už zní docela jinak.“

„No tak si vyberte, do které pracovní skupiny chcete jít do rostlinářské nebo stavební?“

„Radši do stavební.“ Kdysi v nápravném zařízení pracoval jako tesař.

Pro Ernu to bude těžká rána, když jednou večer nenajde doma ani muže, ani své věci. A předseda by dal krk za to, že ta rána na sebe nenechá dlouho čekat.

Avšak uplynulo půl roku, a na Zutise si nikdo nestěžoval. Předseda už na něho zapomněl a jeho existenci mu připomněli až jiní zaměstnanci, a to zcela neobvyklým způsobem.

„Ten chlap vytápí pařeniště zadarmo,“ informovali předsedu. „Vyrobil takovou bednu s černým vnitřkem a tou přitahuje sluneční paprsky a ohřívá jimi vodu.“

Mechanik předsedovi vysvětlil princip podivné bedny: cirkuluje v ní voda, ohřátá se drží nahoře a trubkami odtéká do pařníků. Na její místo přitéká studená a tento uzavřený cirkulační okruh se nesčetněkrát opakuje a ohřívá v pařníku půdu, takže Erna má brzo ředkvičky a vozí je na prodej do restaurace v centru okresu. A ve starém sklepě, který se už nepoužívá, pěstuje ten chlap žampiony.

„Teď shání materiál na skleník,“ uzavřel mechanik výklad. „Zákon povoluje pětadvacet čtverečních metrů, proto ho bude stavět na poschodí, aby měl sedmdesát metrů a nikdo mu nemohl nic vytknout.“

„A zbývá mu vůbec čas na práci ve stavební skupině?“

„Nikdo si nestěžuje.“

Skleník byl zatím jen v plánu, neboť Erna byla proti a dalo se předvídat, že zvítězí. Jestli se Zutis dosud nevzdal, tedy jen proto, že mu bylo líto nevyužít promyšleného triku, jak obejít zákon. Pro něho existovaly zákony hlavně proto, aby se obcházely.

Někdy si představoval očekávaný soudní proces a překvapené obličeje zasedajících – ukáže se, že hlavní viník, který si nahrabal tisíce, je mnohem slušnější než jiní, neboť se dobrovolně zřekne další nečestné činnosti. Jedině peníze… Ano, peníze. A pak se rozhodl pro poslední trumf. Tolik peněz, co vydělal za obleky, už sice neměl, ale zbývala mu ještě hotovost takových dvacet tisíc. Vytáhne je ze skrýše a odevzdá státu. U soudu to bude největším ospravedlněním, bude vypadat jako světec. Jestli odpřisáhne, že to jsou všechny peníze, které vydělal, soud mu uvěří. A potom napíše anonymní dopis ministerstvu lehkého průmyslu a požádá, aby byly porovnány spotřební normy Módy s normami v jiných podnicích. To bude jeho druhý trumf. U soudu může říct, že všechno považuje za vyřízené, a jestli budou normy opravdu porovnány, Caunův a Argalisův podnik se zastaví sám od sebe a soud se vůbec nebude konat. Lepší by ovšem bylo poslat dopis napřed, neboť v případě, že budou normy porovnány a soud odpadne, nemá smysl dávat státu peníze. Bylo by to jisté riziko a Zutis zbytečně riskovat nechtěl.

Jednou, když v příborníku hledal manžetové knoflíky, našel vybledlou, od much poďobanou fotografii muže s krasopisně napsanými slovy: „Erně na věčnou památku. F.“ Z fotografie se přísně díval vážný muž s pevně stisknutými rty, s žokejskou čepicí na hlavě. Zutisovi byl povědomý.

„To jsem měla takového nápadníka,“ prohodila Erna. „Psával mi strašně krásné dopisy.“

„Někdo ze sousedství?“

„Ne, půjčil kamarádovi traktor, aby se na něm naučil jezdit, došlo k havárii a on dostal čtyři roky.“

I tuto příhodu Zutis znal, ale na nic přesnějšího se nepamatoval. Doba, kdy v knihovně nápravného zařízení radil Džongovi při psaní dopisů, se ztratila kdesi v daleké minulosti.

„Jestli se tu někde potlouká, zmlátím ho do modra i s traktorem.“

„Blázne!“ Ve skutečnosti však jeho výhrůžky dělaly Erně velice dobře.

Životopis Viliama Argalise

18. kapitola

Dny míjely a nejistota trvala. Jednou, když šel Viliam domů, přejela kolem něho dodávka milice s modrým světlem na střeše. Okamžitě ho napadlo, kam jede, a dokonce pocítil jakousi úlevu, že konečně skončí nejistota. Zastavil se v samoobsluze a za všechny peníze nakoupil konzervy a salámy. Ale dodávka spěchala někam jinam.

Za týden si vzal od bytné zpátky obálku s nápisem Synovi, neboť musel zaplatit zedníkům za stavbu svého zámku. Zaplatil a oznámil, aby práce nechali, protože příště už nebude z čeho platit.

Milice mu dala čas, proto začal přemýšlet, jak schovat něco z toho, co nahospodařil. Především dovedl matku k notáři a daroval jí rozestavěný dům. Chtěl na ni převést i nový nábytek, ale napadlo ho, že milice bude hledat nakradené peníze, prošťourá se až k domu a kvůli pár židlím zkonfiskuje celý dům. Mezitím zavolal Albert a řekl:

„Zutis už sedí.“

Podle hlasu měl Viliam dojem, že Albert je tomu docela rád.

„Co budeme dělat?“

„Nic. Každý je kovářem svého štěstí, a kdo kovat neumí, nevykove ani ň.“

„Jako bys měl radost…“

„Ovšem že mám. Jestli je Zutis v kriminále, je jasné, že držel hubu, takže naše kůže zůstane bez šrámů. Vždyť jsem ti říkal, že bude zticha.“

„Jen aby.“

„Přijď k nám na večeři, akorát začínám smažit karbanátky z divočáka. Minga tě taky zve.“ Ano, byl to opět ten starý Albert překypující radostí ze života. „Minga ti něco zazpívá. Koupili jsme si elektrické varhany.“

Minga byla mladá, ale nikterak půvabná. Nicméně vždycky chtěla být ve společnosti středem pozornosti, a tak prováděla občas různé ztřeštěnosti, i když jimi udržela zájem publika na pouhých několik dní. To ji mrzelo ze všeho nejvíc. A najednou si jejích bílých kalhot – jak se je nasháněla! – všiml Albert Cauna. Prošedivělý, vždycky dobře naložený muž a mladá dívka – to byla pro Mingu dostatečně pikantní kombinace, která stála za to, aby si románek začala. Navíc rodiče si postavili hlavu a nutili ji buď do učení, nebo do práce. Pro klid v rodině Minga opustila rodné čtvereční metry a odstěhovala se ke kamarádce, což ovšem nebylo ani příjemné, ani pohodlné. Náhlá možnost stát se paní domu ji zastihla nepřipravenou, ale když si prohlédla Albertův velký pokoj – Cauna ho ještě s jedním malým dostal po rozdělení bytu domácího – rozhodla se k definitivnímu kroku a snad by si byla Alberta i vzala, kdyby to nevypadalo tak hrozně staromódně.

Cauna už měl za sebou tolik milostných dobrodružství, že přestal v ženách hledat něco nového. Vztáhl ruku, aby Mingu utrhl jako švestku, a byl překvapen, že se mu to nepodařilo. Tehdy si uvědomil věkový rozdíl, i to, že ona má jakýsi vztah k umění, zatímco on se celý život musel spokojit jenom s tříděním zboží.

S jinými ženami běžel jeho život téměř podle schématu: restaurace, nákupy, výlet do Palangy, v létě Jurmala, návštěvy v rodinách známých s přeplněnými stoly, občas divadlo a sentimentální zahraniční film. Minga vnesla do jeho života chaos. Rozumem i instinktem poznal, že větší část života, který mu ona nabízí, je iluzorní, nicméně se rád nechal unášet proudem, neboť už nedoufal, že by s jinou ženou mohl spatřit tak lákavé břehy.

V Albertově domě se objevila nohatá, střapatá individua s řídkými vousy, se stejně nohatými dívkami. Při recitaci básní se přímo na koberci líbali. Minga nařídila, aby stůl odsunuli do kouta, snesla sem koberce a deky z celého bytu, vyčistila je vysavačem a podávala odpolední čaj. Hosté se rozesadili, jak se komu líbilo. Chodili sem fanatičtí fotografové a předváděli tu své umělecké výtvory a taky malíři, kteří sice neuměli nakreslit koně, zato se však pokoušeli vyjádřit barvami nejjemnější záchvěvy nitra. Chodili sem mladí básníci, kteří se dali snadno přemluvit k předčítání svých veršů, ale nevěděli, kdy s tím přestat Po představení v divadle sem v pozdních nočních hodinách chodili mladičcí herci, dychtící po každém sebemenším štěku. Ti všichni sem chodili, neboť tady byli vážení, v této malé společnosti se stával i tím, čím si přáli být v očích celé velké společnosti.

Mladí ovšem také neměli peníze, neboť velká společnost ještě neprojevila zájem o jejich práci, a Minga tedy viděla své poslání v uspokojování jejich nejnaléhavějších potřeb. Protože to dělala za Albertovy peníze, nepřipadalo jí to nijak těžké. A Albert taková vydání považoval za samozřejmá – chtěl-li v těchto večírcích pokračovat, musel platit. Koneckonců to bylo pro něho zajímavější než divadlo. A copak se za lístky do divadla nemusí platit? Minga mu uteče, když jí nedovolí, aby hospodařila po svém. A koho sežene místo ní? Ženskou, která ho bude vodit po restauracích, kde zamračená individua polykají spálené řízky? A bude té ženě dvacet let jako Minze? Minga ho sekýruje, ale to nevadí. Bláznivý generál si opatřil seržanta a ten ho teď honí: vlasy ostříhat jako Gabin, vousy zastřihnout, aby vypadal jako Hemingway, spánky napomádovat, aby vynikly šediny… Někdo zvoní, stoupni si tady a nehýbej se!

Středověké dvorní plesy v západní Evropě přivedly na mizinu nejen drobná vévodství, ale celá království, jejichž vládcové byli posedlí nádherou a vnějším leskem, proto se není co divit, když dnes plesy ničí vedoucího obchodu.

Na rozdíl od středověkých feudálů nemohl Cauna zvýšit své příjmy organizováním loterií, ražením peněz nebo zvýšením daní, ale jeho situace zase nebyla tak beznadějná – Viliam Argalis mu dlužil pět tisíc rublů.

Cauna se vydal na cestu.

Přestože bylo nádherné jarní počasí, Viliam se mračil a ohromně ho překvapilo, že se našel člověk, který se domnívá, že on má peníze.

Albert mu radil, aby prodal stavbu, ale Viliamovi už dům přirostl k srdci. Ve své prostotě doufal, že příští zimu našetří na materiál a v létě vlastními silami popožene stavbu dopředu. Zdi už stojí a střecha je nad hlavou.

„To je všechno pěkné,“ rozčilil se Albert, „ale já chci zpátky svý peníze.“

Viliam věděl, že Caunovi peníze dát musí a že je může získat jedině prodejem domu, ale přesto váhal, čekal na zázrak. Dům pro něho znamenal víc, než si Albert myslel. V jeho představě to byl palác, kam uvede Beatu. Sem ona přijde, vrátí se, i když nepříliš ráda, přijde, protože jistě předtím do domu přijde syn. Už dnes touží po větší volnosti a za rok se jeho touha ještě zdvojnásobí. U matky spává na pohovce v předsíni, u Viliama dostane dva pokoje se zvláštním vchodem, kam může přijít pozdě v noci nebo i časně ráno. Za rok už bude mít určitě přítelkyni, někteří se žení v sedmnácti. Beata mu chlapce nenechá. A tak to má být. Když bude rodina zase pohromadě, chlapcova volnost se trochu omezí a nebude mu to na škodu.

Ale tohle všechno zůstane snem, jestli bude muset dům prodat. V těch několika dnech, které na Caunovi vyškemral, se mu hlavou honily všelijaké plány. Postaví skleník, bude pěstovat cibuli, aby na ní vydělal zazelena, bude chovat nutrie… Mnoho plánů, jenže realizace každého vyžadovala několik roků, a Cauna potřeboval peníze hned.

Viliam se bál přiznat si, že myšlenky na peníze se vždycky setkaly s myšlenkami na obnovení jejich podniku. Do dvou měsíců by Albertovi vrátil dluh a za dva roky bude hotov dům.

Cauna byl proti. Ne proti penězům, ale proti rozhrabování žhavého uhlí. Chtěl zpátky peníze, potichoučku přijít k Minze, a ne plahočit se po Zutisových stopách, zjišťovat, jak to se Zutisem dopadlo u soudu. Viliama však taky nechtěl zarmoutit, cítil, že ke svému domu přirostl.

Rozhodl se vyhledat Zutise, aby Viliamovi dokázal, že prodej domu je pro něho jediné východisko.

„Pustili ho z vazby pro nedostatek důkazů,“ řekla teta Agáta. „Je chytrý. Pobyl doma jen několik hodin a byl zase pryč. Říkal, že pojede někam daleko.“

„Od té doby o něm nemáte zprávy?“

„Mám. Telefonoval. Je tam prý zima, v okolí se toulají medvědi, ale výdělek je slušný. A já mu zatím hlídám majetek. Až zase půjdeš kolem, stav se na kávu.“

Agatiny novinky Caunu překvapily i uklidnily zároveň. Ať už je to jakkoliv, Zutis je pryč a milice splakala nad vejdělkem. Jenže se Zutisem zmizela také možnost sešívat obleky, tajná dílna se rozpadla a inventář přišel vniveč. Na založení nové dílny neměl Albert ani Viliam peníze, takže nezbylo než udělat nade vším kříž.

Ještě než Albert řekl tuto zprávu Viliamovi, vzpomněl si na jeden dávný rozhovor se Zutisem. Stěžoval si tehdy, že nemá krejčí na kabáty, ale na kalhoty že sehnal několik ženských. Takových, co kvůli dětem sedí doma, je dost. Neznamenalo to snad, že dílna vůbec neexistovala, že soukromí krejčí pracovali pro Zutise doma? Bylo-li tomu tak, nemohl by sehnat soukromé krejčí i Cauna? Kolik by mu z toho káplo? Dvě třetiny. A to už je kapitál. I na pár měsíců to stojí za to.

„Mluvil jsem s jedním člověkem,“ řekl Argalisovi. „Všechno by zařídil, ale žádá třetinu.“

„Výborně, jedna mně, jedna tobě a jedna jemu.“

„Mám nápad… Bude třeba promluvit se Saismakem. Tu zbylou desítku byste mohli naložit na jeho auto, on by to zavezl domů, přendal na své auto a my bychom se s ním stýkali až potom.“

„Myslíš řidič našeho náklaďáku?“

„Podle mého je to náš člověk, znám ho odmalička.“

Vilitisovi řekli, že se nabízí malý melouch, za každou jízdu dostane pětadvacet rublů na ruku. Připadalo mu to málo, odmítl.

Pokud šlo o Džonga, byla jeho odpověď prosta jakýchkoli emocí. Neptal se na žádné podrobnosti, řekl jenom „Dobrá“.

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

8. kapitola

Tentokrát jsem nečekal, až se v telefonním sluchátku ozve „Poručíku Dobene, přijďte ke mně!“ Přihlásil jsem se sám a okamžitě jsem byl přijat. Šéf se chystá k odchodu, je už v zimníku, žlutých rukavicích, klobouk v ruce.

„Hoří?“

Tvářím se, že jsem jeho ironii nepostřehl, a informuji ani ne tak o Alle Avdějenkové, jako spíš o kamínkách v koženém váčku. Pro jistotu jsem ho přinesl s sebou. Šéf ho potěžkal na dlani, odložil klobouk.

„Posaďte se, Dobene.“

Kamínky sypající se z váčku ťukají o leštěnou desku stolu.

„Kolik jich je?“

„Čtrnáct.“

„V kamenech se nevyznám.“ Hází je po jednom zpátky do váčku.

„Jsou to velmi drahé kamínky.“

„Jak drahé?“

„Tenhle váček by v cizině stál několik desítek tisíc. Podle konjunktury na trhu, podle křivky inflace a podobně.“

„Čeho desítky tisíc? Dolarů? Franků? Marek? Piastrů?“

„Dolarů. Pochopil jsem, že expert mluví v dolarech.“

„Poslyšte, Dobene, zeptejte se, kolik by to stálo u nás.“

„To mi nikdo neřekne. Tyhle kameny jsou nebroušené nepoužitelné, ak; brousit se nedají. Soukromník v Sovětském svazu to dělat nemůže. Jedině v cizině. A tam patrné stoupne cena hned desetkrát.“

„Proč se ty kamínky objevily právě v Rize? Ne snad proto, že je to přístavní město a každý den tam stojí tucty cizích lodí?“

„Cizinců je teď všude plno.“

„Cizinci mají jenom kapsy, kdežto lodě – podpalubí. Turisté se nevracejí každých pár týdnů, kdežto lodě ano. Například finské a islandské dovážející uhlí.“

„Mám hledat Allu Avdějenkovou, nebo to bude dělat někdo jiný?“

„Pokuste se zjistit, jestli neleží v nemocnici, možná taky, že ji zadrželi pracovníci jiného oddělení vnitra.“

Avdějenková zastínila na čas Tamaru Lakomovovou i ženu, která zahynula pod koly tramvaje u domu číslo sto třicet devět. Ze své kanceláře se pokouším dostat spojení s Usť-Alimskem. „Čekejte,“ ozvalo se v té takřka nedosažitelné dálce.

V dalekém Usť-Alimsku zuří sněhová bouře a telefonické spojení je přerušeno.

„Promiňte,“ zavolala recepční z Fenixu. „Říkal jste, že máme zavolat, kdybychom si vzpomněli na něco o té ženě.“

„Mám k vám zajet?“

„Ne, jde jenom o takovou maličkost. Pokojská viděla, že ta žena odjíždí taxíkem.“

„Přece jenom k vám zajdu. Asi za půl hodiny.“

„Když skončila hovor a něco si zapsala, vyběhla nahoru a hned se vrátila,“ vypovídala pokojská.

„Kolik mohlo být hodin?“

„Asi půl deváté, akorát jsem skončila ranní úklid.“’

„Měla na sobě kabát a šátek nebo čepici?“

„To si nepamatuju. Ale určitě to byla ona.“

„Vzpomínejte…“

„Opravdu nevím.“

„A co se dělo potom?“

„Vyšla ven a já jsem odnesla vysavač do komory. Zamkla jsem, jdu zpátky a skleněnými dveřmi vidím, že nastupuje do taxíku.“

„Bylo to taxi nebo obyčejné auto?“

„Taxi. Přece jsem ho viděla!“

Doma jsem znovu zavolal Usť-Alimsk a opět mi v ústředně řekli, abych čekal nebo poslal telegram.

Ohřál jsem si něco k jídlu a teď z dlouhé chvíle hledám v knihovně Gitinu knihu o léčivých bylinách. Nemohu ji najít. Mám zlost. Vyndal jsem na podlahu všechny přední řady a stejně jsem ji nenašel. Prach vesele poletuje po pokoji a sedá na nábytek.

Konečně zvoní telefon.

„Poručíku Dobene, zítra ráno letíte do Simferopolu. Můj řidič bude ve tři čtvrtě na devět u vašeho domu a odveze vás na letiště. Odevzdá vám letenku a osvědčení o služební cestě, mé instrukce a několik fotografií. Všechno pochopíte…“

Šéf zřejmě zjistil beze mne něco závažného, když mě tak nahonem povolal do Simferopolu.

Další telefon se neozval, nad Usť-Alimskem ještě zuří sněhová bouře. Aparát jsem si dal na noční stolek a šel spát. Vzpomněl jsem si, že jsem jednou četl o sněhové bouři, která řádila několik týdnů.

9. kapitola

Simferopolské letiště nadobro rozehnalo mé představy o teplých krajích – vzduch plný těžkých sněhových vloček, pod nohama rozbředlý sníh, trolejbusy stojí v hloučku, protože v průsmyku se čeká, až se odklidí sněhové závěje. Nakonec jsem s třemi dalšími cestujícími umluvil taxíkáře, aby nás zavezl do Jalty.

Podél cesty sanatorium vedle sanatoria, mezi nimi hájky trpasličích doubků a řady zasněžených cypřišů. Když jsme vyjeli do průsmyku, obklopily nás hory: vpravo hory, nad námi hory, vlevo hory i pod námi hory, jsme zkrátka v horách.

Vystupuji první, požádal jsem řidiče, aby mě vysadil u hlavní pošty.

Zelenomodré moře s kamennými moly, která se táhnou daleko do umělého zálivu.

V přístavu bílá loď, podle vlajky italská.

Malé obílené domky, skryté za zídkami, s verandami a venkovními dřevěnými schody. Svah je jimi doslova oblepen.

Nábřežní ulice – hotová výkladní skříň. Obchod vedle obchodu, kavárna vedle kavárny, restaurace vedle restaurace.

Tu a tam mezi mořem a horskými vrcholky stojí moderní mnohaposchoďové domy a povýšeně shlížejí na město.

A lidé, lidé, lidé!

V kapse mám dvě fotografie Ally Avdějenkové. Starší pochází z Usť-Alimska, mladší – stará asi měsíc – je z Jalty. Na rubu jsou vlastnoručně psaná data a věnování: Navíc mám k dispozici stručnou informaci, kterou Šéf dostal z Kyjeva.

„Alla Avdějenková, nar. 1949 v Kyjevě. Po střední škole absolvovala potravinářskou průmyslovku a odjela pracovat do Usť-Alimska. Povaha snášenlivá, vyrovnaná. Nynější bydliště není známo, příbuzní jí píšou do Jalty, hlavní pošta poste restante.“

Poslední větu Šéf pečlivě podle pravítka podtrhl.

Hlavní pošta je poslední budova na nábřeží. Hned za ní začíná velké náměstí s pomníkem a parkem.

Podle velkých prostor se dá soudit, že pošta počítá s rekreační sezónou. Teď je poloprázdná. Dopisy poste restante se vydávají u několika přepážek, které se táhnou podél dvou stěn. Očima jsem vyhledal písmeno A.

„Promiňte, dostává tady poštu Alla Avdějenková?“

„A co si přejete?“ ptá se sympatická dívka.

Je jasné, že tady mi pomůže jenom služební průkaz. A za několik minut jsem už věděl, že Avdějenková dostává dopisy pravidelně a – což jsem vůbec nečekal – že je zaměstnána v jednom penziónu. Ve kterém, to mi říct nemůže, ale zná cestu. Pojedu trolejbusem ke kinu Spartak, zabočím vlevo, pak… Mám pocit, že k zabloudění je to až dost, což ona odmítá – zabloudit se nedá.

Zatímco mnou natřásá trolejbus, zmizela poslední mračna a vyklouzlo zubaté jarní slunce. Bez bloudění jsem našel plot z vertikálních železných prutů s konci roztepanými do tvaru kopí. Za plotem je starý park s pěšinkami, po nichž se pomalu pohybují hloučky lidí.

Když jsem došel k obloukové bráně, měl jsem před sebou několik sněhobílých budov pocházejících z počátku století.

Při hledání kuchyně jsem zabloudil do prostorné jídelny.

„Co si přejete?“ oslovila mě servírka.

„Hledám Allu Avdějenkovou.“

„Počkejte na chodbě. Hned ji zavolám.“

Přišla v bílém plášti, s hrdě vztyčenou hlavou.

„Hledáte mě?“

„Pokud jste Alla Avdějenková, pak ano,“ odpověděl jsem, přestože jsem ji poznal podle fotografie. Co ji asi přimělo, aby tak rychle opustila Rigu a vrátila se do (alty? Tak nahonem, že ani neměla kdy zajít si do Fénixů pro kufr?

„Jsem od bezpečnosti.“

„Stalo se něco?“

„To se chci zeptat já vás.“

„Budete mě vyslýchat dlouho?“

„Má služební cesta potrvá týden. Tedy zatím týden.“

Svlékla si plášť. Má na sobě stejné šaty jako na jaltské fotografii.

„Pojďte se mnou, bydlím tu nedaleko.“

Míjíme hospodářské budovy, auto, z něhož právě vykládají mražené maso, úzkou uličku a stoupáme do kopce. Prošli jsme klenutým průjezdem několikaposchoďového domu, jdeme kolem studny a zastavili jsme se před stavbou, kterou bych považoval spíš za dřevník, kdyby neměla dveře pečlivě natřené modrou olejovou barvou a na nich tabulky s čísly bytů.

„Jestli jdete kvůli mému přihlášení k pobytu, můžu říct, že se neopozdilo mou vinou.“

„Kvůli tomu nejdu.“

Otevřela dveře a ocitli jsme se v malinké kuchyni.

Pokoje jsou značně větší, vytápěné ústředním topením. V obou je pohovka, stůl, skříň a několik židlí.

„Bydlíte tu sama?“

„S kamarádkou.“

„Předložte mi, prosím, občanský průkaz.“

Otevřela skříň, z jedné přihrádky vytáhla balíček dokladů, prolistovala je a podala mi průkaz.

Listuju v něm a čtu. Napřed tiše, potom nahlas.

„Tamara Viktorovna Lakomovová.“

Tvářím se, že to jméno neznám, abych viděl její reakci.

„Promiňte,“ řekla klidně. „Dala jsem vám průkaz své přítelkyně, máme doklady v jedné přihrádce.“

Hrabe se čím dál nervózněji ve skříni, ale průkaz nenašla.

„Nemohla byste se zeptat své kamarádky, možná o něm bude vědět?“

„Vždyť vidíte, že není doma.“

„Třeba brzy přijde.“

„Třeba ano, třeba ne.“

Položil jsem na kraj stolu prsten s tmavě fialovým kamenem a čekám, kdy si ho všimne.

„Kde jste vzal Tamařin prsten?“

„On je Tamařin?“

Podívala se na něj pozorněji.

„Ano, je. Daroval jí ho Beivandov.“

Ukázal jsem jí fotografie. Její hrdost byla rázem ta tam.

„Co je to za fotografii? Co se s ní stalo? Řekněte, co se stalo s Tamarou?“

„Zemřela.“

„Beivandov ji zabil, viďte?“

„To nevím.“

„Beivandov. Určitě to udělal on!“

Když Avdějenková odjela z Usť-Alimska, bylo jí jedno, kam pojede. Napřed uvažovala o Střední Asii, potom se rozhodla pro Jaltu. „Potřebovala jsem zapomenout. Po tom severním tichu se mi zastesklo po něčem docela jiném.“

„Proč jste odjela z Usť-Alimska?“

„Musím odpovědět? S Tamarou to nemá nic společného.“

„Dohodněme se tak… Pokud se mi bude zdát, že se bez odpovědi neobejdu, položím otázku znovu a vy odpovíte.“

Rekreační sezóna pomalu končila. Pro lázeňské město to znamenalo omezení výroby, přípravu na zimní spánek, z reklamních ploch zmizely pracovní nabídky a tu a tam bylo slyšet, že se pronajímají volné pokoje.

Avdějenková jako odbornice v technologii potravinářských výrobků obešla kavárny, cukrárny a restaurace, ale bezvýsledně. Tak se dostala až do přístavní kavárny, kde pracovala jako servírka Tamara. I tam ji odmítli, ale Tamara jí poradila, že ví o penziónu, kde hledají směnového šéfkuchaře, a dokonce se nabídla, že Allu doprovodí, neboť penzión byl nedaleko jejího bytu.

„Když se dověděla, že nemám kde bydlet,“ vyprávěla Alla dát. „přenechala mi jeden pokoj. Byla jsem samozřejmé hrozné ráda.“

„Sledovala tím určitý cíl, když vám nabídla pokoj?“

„Ne, prostě byla vždycky ochotná pomoct. Zařídila jsem se v předním pokoji“

„A nikdy vás nenapadlo od ní odejít?“

„Napadlo. A velice brzo.“

„Proč jste se tedy nepřestěhovala? Neměla jste kam?“

„Kvůli Tamaře. Myslela jsem si, že se beze mě spustí. Ryla stejně tak naivní jako lehkomyslná a ve výběru přítelíčku neznala míru. Snažila jsem se ji přivést trochu k rozumu, jenže ona potřebovala, aby ji pořád někdo obletoval. Před měsícem si například v noci přivedla Beivandova. Napřed říkal, že je inženýr, potom dálkový student a potom ředitel rudných dolu a vedoucí geologické expedice v Pamíru. Pořád se chlubil penězi, všechno platil a jednou v návalu štědrosti daroval Tamaře drahý prsten s topasem. Byl šílené žárlivý. Ze žárlivosti dovedl celý den sedět v její kavárně a v noci s ní chodil domu. Velice stál o seznámení s kavárenskými muzikanty, hostil je, ale stejné se s nimi blíž nespřátelil. Slyšela jsem, že se kvůli tomu zlobil a vyčítal to Tamaře: ,řekni tomu Žosefovi, že mu daruju talíř z ryzího zlata, když mi pomůže.‘“

„V čem?“ zeptal jsem se.

„To nevím.“

„Kdo je to Žosef?“

„Bubeník v kavárenské kapele. Takový divný typ. Do kavárny často chodí cizí námořníci, když zrovna kotví v přístavu. Tamara mi ukázala jednu loď a říkala: ,Žosef má svátek, dnes udělá velký prachy, na té egyptské lodi má svoje kamarády.‘“

„Beivandov se tedy chtěl sblížit s Žosefem. ale ten to odmítl?“

„Tak jsem to aspoň pochopila.“

Čtrnáctého února, když Avdějenková přišla z práce – ten den měla odpolední směnu a kromě toho ji zdrželi cukráři, kteří zapomněli na šafrán a ona ho musela jít hledat do skladu – slyšela za dveřmi v bytě zoufalý výkřik.

„Nebij mě, miláčku. Bolí to. Hrozně to bolí.“

„Ty hnusná zlodějko! Budu tě mlátit, dokud to nevrátíš, nebo tě zabiju.“

„Ztratilo se ti něco?“

„Tu máš, ty potvoro, tu máš!“ Poslední slova byla doprovázena jejími zoufalými výkřiky.

Alla vtrhla do jejich pokoje.

Byli polonazí. Tamara vzlykala na posteli, Beivandov s obličejem zkřiveným vztekem se rozháněl pěstmi.

„Byl tak vzteklý, že se chtěl vrhnout i na mě, ale já jsem řekla, že okamžitě volám na milici. To ho trochu zchladilo, ale dlouho se nemohl uklidnit. Divné bylo, že se proti zavolání milice postavila i Tamara. Pak byli s Beivandovem zase jako hrdličky a umluvili mě, abych si šla lehnout.“

„Co se Beivandovovi ztratilo?“

„Nevím.“

„Doklady, spořitelní knížka nebo nějaká věc?“

„Ten večer mu chyběl talisman, ale kvůli tomu by tolik nevyváděl.“

„Jaký talisman?“

„Obvykle ho měl stále u sebe, i když šel spát. Byl to kožený váček, nosil ho na krku na hedvábné stužce a byly v něm kamínky z rodného Pamíru.“

„Ukázal vám je někdy?“

„Ne, ale jednou jsem si je ohmatala. Úlomky kamenů.“

„Co následovalo, když jste šla spát?“

Allu probudil strašný výkřik. On stál ve dveřích pokoje a cosi nesrozumitelně hulákal. Pak vběhl do pokoje, sebral šaty a utekl.

Když Alla vstala, zjistila, že Tamara je taky pryč.

„Pak se tu už neukázal?“

„Ne, pak jsem ho už neviděla.“

„Proč jste Tamařino zmizení nehlásila na milici?“

„Chtěla jsem, ale napřed jsem šla na její pracoviště a tam mi řekli, že si Tamara vyžádala na celý měsíc volno, že chce navštívit příbuzné. Tak jsem si řekla, že počkám.“

„Měla příbuzné?“

„Neviděla jsem, že by někdy psala dopisy… Ale příbuzné určitě má, vždyť do Jalty přišla teprve před několika roky.“

„Ještě několik otázek a už vám dám pokoj. Měla Tamara známé v Rize?“

„Měla, to vím určitě. Jednoho rozvedeného muže.

Vždycky mi říkala, že by potřebovala volno, aby si zajela rozšoupnout se do Rigy.“

„Kdo byl ten známý?“

„Nevím. Nevím o něm vůbec nic.“

„Nezůstal po ní poznámkový blok nebo fotografie?“

„Ve skříni u dokladů měla zápisník, ale buď ho zničila, nebo si ho vzala s sebou. A možná ho někam schovala před Beivandovem.“

Měl jsem na jazyku ještě jednu otázku, ale chtěl jsem ji delikátně formulovat.

„Připouštíte, že by Tamara mohla krást?“

„Často jsem měla ve skříni padesát rublů i víc, ale nikdy se jich nedotkla.“

„Vyhýbáte se odpovědi.“

„Neslyšela jsem, že by někomu něco ukradla.“

„Opět se vyhýbáte odpovědi. Máte nějaké podezření?“

„Když se napila, mluvila zlodějským žargonem. Na severu jsem to slyšela dost často, abych pochopila, že v tom prostředí musela dlouho žít.“

Opět sedím v taxi. Veze mě na simferopolské letiště. Tak seděla v taxi i Tamara, plná strachu, když s kořistí a občanským průkazem Avdějenkové utíkala od Beivandova. Teď už vím, proč neměla šátek, ani šál, ani rukavice. Ten průkaz vyměnila schválně nebo náhodou? Pokud předpokládala, že ji Beivandov bude pronásledovat, pak zřejmě úmyslně.

Životopis Viliama Argalise

19. kapitola

Přibližně v době, kdy pomalu vadly svatojanské věnce, objevila se v dílně ministerská komise. Nezaujatý pozorovatel by podle hluku, s jakým přišla, patrně usoudil, že nic závažného nemá v úmyslu.

Den předtím byl Viliam zavolán k hlavní inženýrce. „Posaďte se, Viliame.“ Snažila se zakrýt rozrušení. „Zítra budete mít v dílně ministerskou komisi. Musíme si ujednotit hlediska.“„Pokusíme se.“

„Těžko bych vám všechno vysvětlovala, přečtěte si to sám.“

Podala mu dopis psaný strojem, zapálila si a v netrpělivém vyčkávání vypouštěla dým ke stropu.

„Vážený Andreji Pavloviči! Se vší vážností a zájmem sleduji úspěšnou cestu, již továrna Móda urazila pod Vaším vedením, nicméně mám několik poznámek…“

Poznámky zabraly několik stran. Byla to analytická stať o normách spotřeby textilu v oděvních podnicích rižských, moskevských, leningradských, kyjevských a také zahraničních. Autor potřeboval dlouhý rozbor, aby dokázal, že v Módě se spotřebuje na oblek víc materiálu než jinde. A v deseti řádcích na konci dopisu vyslovil překvapení, rozhořčení a naději, že ředitel je ten pravý člověk, který toto plýtvání nemilosrdně vytrhá i s kořeny jako kopřivy na záhoně okurek.

Podpis byl nečitelný – nějaký Feldman, Fildman nebo podobně.

„Obálka?“

„Rižské razítko.“ Valentina si zapálila druhou cigaretu. „Doporučené, zpáteční adresa ovšem chybí.“

Jakmile byla obnovena práce na vnitřní úpravě Argalisova domu, jakmile byla chlapci za dobré ukončení školy slíbena motorka, bylo nutné uspíšit jeho přestěhování do otcova domu, neboť tam bude i garáž, kdežto v Rize by motocykl stál na dvoře, což žádný mladík milující techniku nesnese. Caunovy peníze už Viliamovi na srdci neležely – podnik „Argalis-Cauna-Někdo“ poskytoval výdělek onačejší než za dob Zutisových. Nicméně při tom velkém vydání Viliam stále pociťoval nedostatek peněz a příjmy byly rozděleny na několik měsíců dopředu. Tento měsíc například vyplatil fasádníky, musí koupit tapety, parkety a chlapci motorku. Příští měsíc sežene čerpadlo a kotel pro vytápění skleníku.

„Co je to za chlapa? Oč mu jde?“

Valentina nervózně pokrčila rameny.

„Jestli podle tohohle dopisu snížíme normu spotřeby materiálu, určitě bude chtít prémii za racionalizační návrh. Jiný důvod nevidím. Právník se domnívá, že soudní rozbor se nebere vážně, ale ten Feldman nebo Eldman to zřejmě nechápe.“ Viliam se strojeně usmál.

„Vzpomeňte si, Valentino,“ začal překotně, „vzpomeňte si, co jsem říkal. Jen si vzpomeňte, že jsem si za psacím stolem vycucal z prstu ohromné úspory. A všechno bylo odůvodněné, všechno bylo dobře promyšlené, zapomněl jsem jenom na jednu jednoduchou věc, že psací stůl je psací stůl a střihačská dílna je střihačská dílna s konkrétními pracovními podmínkami. Ten Feldman nemá prostě představu o šití našich výrobků, opsal cifry z nějakých časopisů a… A teď kvůli tomu dopisu přijde ministerská komise.“

„Ta má jiný dopis. Se stejným obsahem. Přibližně stejným.“

„Neříkám, nějaký centimetr bychom určité ušetřit mohli, kdyby nás pořádné zmáčkli.“

„Poslyšte, Viliame, jestli vyšetříme centimetr, budou po nás chtít dva. Jestli vyšetříme dva, budou chtít čtyři. V komisi budou lidi, s nimiž dlouhá léta spolupracujeme, ale budou tam i noví, kteří moc nevědí, ale vyskakují si… Nedej bože, jestli se chytí toho jednoho centimetru. Celé dny a roky o tom budou mluvit.“

„V kolik tu komisi čekáme?“

„V jednu.“

„Vyberu pokud možno nejužší štůčky a dám připravit velké rozměry. Komise bude šťastná, když to vměstná do normy… S vaším svolením, samozřejmě.“

Zasmála se. Měla vzácně čistý smích. Viliam ji zatím nikdy neviděl se smát.

„Dovolit vám nic nemůžu, protože jsme spolu vůbec nemluvili.“

Na druhý den byl občan Eldman či Feldman nebo jak se jmenuje z rozhodnutí komise uznán i při jeho dobré vůli za hlupáka, ale oficiální odpověď se mu poslat nemohla, protože neuvedl svou adresu.

Kvůli spravedlnosti je třeba dodat, že autor dopisu, skrývající se pod pseudonymem Feldman nebo Eldman, neměl ani ponětí o stříhání a šití obleků. Pracoval nyní v zemědělství, jmenoval se Vilbert Zutis a k tomu, aby napsal řediteli Módy Andreji Pavloviči, ho nevedly žádné ušlechtilé důvody.

Při zalévání žampionů teplou vodou se u něho zrodila myšlenka, že dopisy mohou příznivě ovlivnit soud, až bude s Argalisem a Caunou sedět na lavici obžalovaných. Už se viděl, jak vstává a tiše říká:

„Slavný soude, dělal jsem všechno, abych zmařil činnost zločinecké skupiny. Byl jsem pevně přesvědčen, že už toho nechala, a jen proto jsem neposlal milici písemné přiznání. Slavný soud má možnost se přesvědčit o pravdivosti mých slov, neboť můj obhájce připojil k procesu podací lístky obou doporučených dopisů, jež jsou připíchnuty k mému kladnému posudku, který podepsal předseda zemědělského družstva Vír.“

Mimo to Zutis doufal, že v Módě opravdu budou sníženy spotřební normy látek a krádeže se už bývalým společníkům nevyplatí. Kdyby kradení přestalo, byla reálná naděje, že případ zapadne do tůně zapomnění.

20. kapitola

Viliam se se svými stavbaři domluvil, že budou chodit na obědy na jeho účet do restaurace, ale stejně musel být každou volnou chvíli na stavbě, protože tu chyběl cement, tu zase podle dohody nepřivezli cihly a on byl nucen to rychle zařídit, aby nemusel platit prostoje. Často musel přenocovat v prozatímním domku, který si tu nouzově zařídil.

Když jednou opět zůstal Viliam přes noc v domečku, probudilo ho velmi rázné bouchání na dveře.

„Kdo je tam?“

Bouchání vystřídala rána, tenké překližkové dveře nevydržely a dovnitř vpadla Irena.

„Tak tady jste!“

Sotva rozsvítil, vrhla se za sporák a pod postel, aby odtud vytáhla svou sokyni.

„Zbláznila ses!“ rozkřikl se na ni.

„Čí je to dům? Proč jsi tady?“ Z jejích očí šlehal hněv.

„Jestli se hned neuklidníš, zavolám sanitku. Hysteričko jedna!“

„S kterou ses zapletl? Že ti není hanba! Já tě mám ráda…“ Vztek se změnil v slzy a přerývané věty.

Mohl předpokládat, že ho Irena bude sledovat. Teď mu nezbývalo, než říct jí pravdu. Celou pravdu, od začátku.

„Dům patří mé matce, hlupáčku!“ Pohladil ji a posadil na pryčnu. „Je stará, sama už moc nezmůže, a někdo přece musí dohlídnout na řemeslníky.“

„Kdy mě představíš své matce?“

„Musím ji na to připravit. Můj rozvod nesla velmi těžce,“ odpověděl vyhýbavě a pomáhal jí se svlékáním.

„Bože, já jsem nemožná! Jak jsem si to o tobě mohla myslet!“ vzlykala. „Ale musíš mě pochopit, mám tě hrozně ráda.“

Viliam téměř do rána nezamhouřil oka.

Jak se Ireny zbavit? Co s ní, až bude dům hotov? Zatím jí přikázal, aby držela jazyk za zuby a poukazoval na závistníky a jiné nepřející lidi. Ale bude mlčet, až se jí bude chtít zbavit? Je jenom jedno východisko – až bude dům hotov, zmizet z Módy. Chlapec se k němu přestěhuje, zatím tu může Irena hospodařit, on sám přejde do nějaké zakázkové dílny a pak už nemusí mít z lreniny vyřídilky strach. Najde si pak důvod ke skandálu a ona ať jde, kam chce. Sem přijde a bude tu hospodařit Beata.

21. kapitola

V lese, kterým šel Viliam z nádraží, už kvetl vřes. Napadlo ho, že se blíží zima, neboť před několika dny viděl na obloze hejno divokých hus, bylo slyšet jejich gagotání a soused včelař říkal, že včely zakrývají voskem plásty medu.

Viliamův dům bylo vidět zdaleka, jednak měl červeně natřenou střechu, jednak výrazně převyšoval ostatní okolní domy.

Tři malíři seděli na schůdkách a pili pivo rovnou 7. lahví.

„Zdravíčko, šéfe!“ pozdravili ho zvednutými lahvemi.

„Zdravíčko, zdravíčko,“ odpověděl vesele ještě na štěrkované pěšince. „Všechno v pořádku?“

Udělali mu místo na schůdkách.

„Přisedněte, šéfe! Dejte si trochu bavorského!“

Mezi nimi stál asi tucet lahví, některé ještě plné.

Viliam odmítl.

„Z naší strany, šéfe, všechno v pořádku,“ odpověděl jeden z nich mnohovýznamně.

Viliam vytáhl z aktovky tlustou obálku a podal mu ji.

Malíř pomalu spočítal bankovky, každou stovku položil na schůdky zvlášť.

„V pořádku, šéfe,“ přikývl. Shrnul jednotlivé hromádky, dal je zpátky do obálky a strčil si ji do kapsy.

Viliama překvapilo, že uslyšel v domě rány kladivem.

„Tam se ještě pracuje?“

„Instalují telefon.“

To byla radostná zpráva, neboť Viliam nedoufal, že telefon v nejbližších dnech dostane. Teď si už taky všiml drátů vedoucích od uličního sloupu k verandě.

„Takže jsme vyrovnáni?“ zeptal se malířů ještě jednou a chystal se zajít ještě za telefonisty, aby instalovali aparáty i do sklepa a prvního poschodí – chlapec telefonuje častěji než on a Beata a pak lítej v jednom kuse a volej ho k telefonu.

„Samozřejmě, šéfe.“

V domě nebylo ještě všechno hotové. Dělaly se kliky ke dveřím, mříž ke krbu, v přijímacím pokoji ještě chybělo dubové obložení a v koupelné kachlíky, ale to už byly maličkosti.

„Chtěl jsem se, hoši, domluvit o těch paralelních aparátech.“

„Pouvažujeme o tom.“

„Aparáty seženete sami, nebo se mám po nich podívat já?“

„My je seženeme, jenom ukažte, kde je chcete.“

Viliam vzal plán domu, podle něhož spojaři pracovali, a udělal na něm křížky.

„Ve sklepě taky?“

„Dole bychom telefon neslyšeli. Stihnete to ještě dnes?“

„Jak se domluvíme.“

„Tedy dneska. Až budete hotovi, vzbuďte mě.“

Ve spodních pokojích už byl nábytek, ale Viliamovi se nechtělo hledat povlečení zavázané ještě stále v uzlech, neboť Irena je večer nestačila rozdělit do přihrádek ve skříni. Naposledy šel tedy spát do zahradního domku.

Spojaři ho vzbudili, když už se stmívalo. Vyplatil je a s nevolí si uvědomil, že Irena se dnes opozdila a on bude bez večeře. Zašel ještě do novostavby.

V předsíni zatím chyběl nábytek, proto spojaři položili aparát na židli. Bílý, elegantní aparát Sedl si na židli, dal si ho na klín a přemýšlel, komu zazvonit prvnímu. Nejradši by slyšel Beatin hlas.

„Haló!“ Poznal ji okamžitě. „Viliam?“

„Ano.“

A najednou se na něho zřítilo nebe, strop i celý dům, jeho milovaný dům.

„Jsi darebák! Mizernej darebák! Tobě nestačilo, že jsi zničil můj život, musel jsi ještě zničit život svému dítěti!“ vychrlila nadávky jedním dechem a zmlkla, jako když utne. Viliam nic nechápal, proto také mlčel. „Zpočátku se Rolis díval na druhé spatra, když jsi mu dával tak drahé dary, potom se už otevřeně ušklíbal. Když ho Lián napomenul, nazval ho vetešníkem! Rozumíš? Liána, který od rána do večera pracuje v nemocnici, na disertaci, a přes to všechno nevydělá víc. než ty dáváš chlapci kapesného. Toho Liána, který byl dříve jeho vzor, toho nazval vetešníkem! Daroval jsi mu motorku, můžeš se teď radovat, přinesla své ovoce. Máš se z čeho radovat! Proklínám tě! Na věčné časy tě proklínám!“

„Kde je chlapec?“

„V nemocnici a potom půjde do kriminálu. Máš se z čeho radovat.“

„Beato…“

„Proklínám tě!“

Zavěsila.

Za půl hodiny už Viliam věděl, co se stalo.

Rofss jel do kolchozu, samozřejmě na motorce. Navečer hoši vykopali brambory hospodyni, u níž bydleli, a ona je z radosti pohostila domácím vínem. Pak si řekli, že pojedou do kulturního domu na diskotéku a Rolis, že za každou cenu pojede na motorce. Rozloučil se se slovy: „I kdybych přejel koně, žádná hrůza, můj fotr všechno zacvaká.“ Co se stalo potom, to nikdo přesně neví. Asi deset kilometrů od ubikace studentů našel nějaký šofér v příkopu u cesty ležet hocha s motoristickou přilbou na hlavě. Motorka ležela hodný kus za příkopem v lese a vedle ní děvče bez přilby v tanečních šatech. Děvčeti lékaři nedávali velkou naději na život, chlapec vyvázl s otřesem mozku a několika zlomeninami. Bylo jisté, že bude soud a tvrdý trest.

Irena pořád nešla. Kde se mohla zdržet?

Teď, když tohle všechno věděl, potřeboval vedle sebe spřízněnou duši.

Najednou se začal třást zimou. Bloumal po prázdném domě a spílal Ireně. Proč nejde? Pak si vzpomněl, že ve sklepě je vodka, kterou koupil na pohoštění stavbařů. Mělo by tam být ještě několik lahví.

Cestou do sklepa zapomněl zavřít dveře. Na světlém pozadí – v předsíni se svítilo – po určité době spatřil Irenu, ale připadala mu nějaká abstraktní, jako zahalená závojem.

„Byla jsem u lékaře.“

22. kapitola

Ležela tváří ke zdi, přitisknutá k němu zády, aby jí bylo teplo. Dýchala lehce a tiše. Venku bylo ještě šero, z něhož vystupovaly obrysy jednotlivých kusů nábytku. Stál tu neuspořádaně, tak jak ho stěhováci nanesli do pokoje.

Viliamovi hučelo v hlavě. Slyšel, že pro ty, kdo se jednou léčili z alkoholismu, je kocovina nesnesitelná. V hlavě mu hučelo, tupá bolest v čelní dutině vytlačila oči z důlků, nicméně si jasně pamatoval, že včera ještě zůstala ve sklepě vodka. Tiše vylezl z postele a naboso se po studené podlaze a ještě studenější udusané zemi odšoural ke sklepním dveřím a dolů do pivnice.

Rozsvítil všechna světla, ale nepříjemně ho oslnila, takže nechal jen malé světlo ve výklenku za červenomodrou vitráží, která je roztříštila po stěnách, stole a sedátkách na drobná barevná světýlka.

Viliam si pamatoval, že láhve zůstaly na stole, ale teď tam nebyly. Asi je Irena uklidila. Prolezl celý sklep, ale našel jen prázdné láhve. Pivní půllitr ho přivedl na myšlenku, že v sudu bude ještě pivo, které také dal přinést pro stavbaře. V kohoutku zasyčel vzduch, což bylo svědectví, že pivo v sudu je. V kotelně našel poleno a podložil jím z jedné strany sud, aby ho naklonil. Teď hladina piva sahala až k pípě. Sklenice se naplnila jantarově žlutým mokem a voňavá pěna stékala přes okraj.

První sklenici vypil dychtivě hned u sudu, s druhou si šel sednout ke stolu.

Jak pomoci synovi? Dokud je v nemocnici, určitě u něho pořád sedí Beata a s ní teď není rozumná řeč. Zbývá zbavit ho viny, aby se nedostal do vězení. Poprosí Alberta, aby našel advokáta s rozsáhlými styky a přislíbil mu solidní finanční vyrovnání.

Hučení v hlavě pomalu přestalo.

Opravdu ho má chlapcovo neštěstí definitivně rozloučit s Beatou? Včera o tom byl přesvědčen, dnes už pochyboval. Neštěstí lidi spojuje a tohle je přece neštěstí jejich dítěte. Včera s ním Beata samozřejmé jinak mluvit nemohla. Ale co když chlapce zachrání před vězením? Co když bude po nemocnici potřebovat klid a ticho? Bylo by mu tady dobře… Beata nikomu nedovolí, aby o něho pečoval, jezdila by sem za ním, ale Lián sem nesmí vkročit… První láska žije dlouho. Když u něho, určitě také u Beaty.

„Tak tady odpočíváš!“ Cílil v Irenině hlasu posměch.

„Odpočívám ve svém domě.“

„Pamatuješ si, co jsem ti včera řekla?“

„Ne.“ Jeho intonace prozrazovala, že toho vůbec nelituje.

„Byla jsem včera u lékaře.“

„No a?“

„Byla jsem u gynekologa. Budeme mít dítě.“

Tak to muselo dopadnout, nic jiného se nedalo čekat. Dlouze se napil piva. Chtěl jí odseknout „Co je mi po tom,“ ale nedokázal to.

„Možná se pleteš. A co doktor, ten to ví jistě?“

„Ano.“

„Hm, tak…“ zamumlal roztržitě a poněkud otupěle.

„Viliame, musíme se vzít.“

„V Anglii mají staré panny právo nabídnout mužům ruku pouze devětadvacátého února.“

„Tak ty se mi posmíváš? Ty si troufáš se mi posmívat?“

„Myslím, že není třeba dělat paniku.“

„Jo tak!“ V jejím hlase se ozvala dlouho skrývaná zloba. „Stará písnička. Hned budeš mluvit jinak! Vím všechno.“

„Co víš?“

„Všechno.“

„Něco se ti zdálo.“

„Vím, kolik jsi zaplatil malířům a natěračům. Vím, za kolik jsi koupil tyhle základy. A vím přibližně, kolik ten dům stál a taky vím, že tvá matka nikdy neměla nic víc než důchod. Jenom důchod!“

Vyskočil ze židle.

„Tak ty mě špehuješ!“

„Nic jiného mi nezbývá, drahoušku, když tě chci dostat.“

„Co ještě víš? Co jsi vyčenichala?“

„To ti nestačí?“

Popadl ji za ramena.

„Mluv!“

„Myslím, že vím, odkud ty peníze by ly“

„Mluv, nebo…“.“

„Podal jsi zlepšovací návrh, ale zamítli ho… Tehdy jsme se seznámili a pracovali spolu… Teď ten návrh určité realizuješ na vlastní pěst… Proč se na mé tak díváš? Chceš mě zabít? Není nutné, nutné jo, aby sis mě vzal.“

„Jsi slabomyslná ženská… Já prý ji chci zabít! Radši se oblékni, ať chytíme vlak.“ Pustil ji a bez ohlédnutí šel nahoru.

Společník Viliam Argalis navštívil v poledne společníka Alberta Caunu, aby se domluvili na likvidaci podniku.

„Zatím se k Ireně chovej slušně,“ radil Albert.

„Nestarej se.“

„Jen ti radím. Musíš to protahovat, než všechno utichne. Možná že by ses jí mohl střepat za prachy.“

„To těžko.“

„Za takové dva měsíce muže psát, kam chce a komu chce, rozkrádačku ti už nikdo nedokáže. Správa Módy ovšem může odpřisáhnout, že nic takového nebylo myslitelné, a dvě ministerské komise to potvrdí.“

„To mě vůbec nenapadlo.“

„Tak vidíš. A díky za společenství.“ Albert demonstrativně stiskl Viliamovi ruku. „Konec hry. Jsme už dost prachatí, abychom nemuseli krást. A jestli potřebuješ uchlácholit ozývající se svědomí, já to dělám Konfuciovými slovy: ,Postarejte se, aby se poctivost vyplácela víc než zlodějství, a krást se nebude. Konec.“

„Všecky prachy, co jsem měl, pohltil dům.“

„Děláš ze sebe většího chudáka, než jsi. Mluvil jsem s jedním chlapíkem… Peníze jsou jen papírky, lidi potřebují reálnější věci… My, Viliame, my ty potištěné papírky máme, tak uvažujme, co s nimi. Když dáme ty svoje kopejky dohromady, bude z toho pěkný rublík, který se musí dát do oběhu, aby zplodil jiný rublík. Oba dohromady už něco velkého znamenáme, jsme špička. A být špička, to je důležité, protože na tu jsou ruce krátké. Dohromady představujeme sílu. Můžeme na trhu skoupit třeba všechnu cibuli, počkat pár měsíců a pak diktovat ceny. To nám vynese řekněme dvojí trojí zisk. A sami při tom vůbec nemusíme být, my budeme jenom investovat peníze. Všechno, co budeme dělat, budeme dělat s elánem. A žít budeme taky s elánem. Nesbírám tyhle směšné papírky, abych s nimi zalezl do kouta, přepočítal je a zakopal do země. Nejsem tak starý a tak hloupý. Ty papírky mi musí přinést potěšení a moc. Vzpomínáš, co jsem ti jednou řekl o svém příteli, lodním mechanikovi: že dovede převézt v lodním tankeru třeba lokomotivu? To byl žertík. Lokomotivy nevozí, ale jiné užitečné věci ano. I jeho akcí se můžeme se svým kapitálem zúčastnit.“

„Čeká mě velký úkol, mému synovi se stalo neštěstí. Neznáš nějakého dobrého advokáta?“

„Kvůli tobě se po někom poohlídnu. Dostaneš svého synka zpátky bez jediného šrámu.“

23. kapitola

Naprosto nic se nezměnilo. Viliam chodil dál brzo do práce, dál pozdě odcházel. Stejně hučely elektrické nože, stejně ťukala kovová pravítka manipulantek při narážení na skoby, které ohraničovaly délku polohy, stejně chvílemi zasvištěl stužkový nůž, navíjející kolem velkých kol úzkou, ostrou páskovou ocel… Nic, naprosto nic se nezměnilo, žádnou změnu nemohlo postřehnout ani cizí oko, ani oko vlastních zaměstnanců, jenom Viliam měl jednodušší práci, neboť střihům byla přidělena poněkud větší plocha látky.

Tato klidná práce trvala dva týdny nebo o něco déle. Jednoho dne, když dostal novou objednávku, Viliam zjistil, že jedna velikost je pro střihače velice nevýhodná, protože se mělo stříhat jen několik kusů, což ovšem zabere stejné času jako plná poloha. Manipulantky naštěstí právě stříhaly tuto velikost podle předchozí objednávky, takže je požádal, aby přidaly několik vrstev pro objednávku novou. K tomu ale neměly dost látky, ačkoliv Viliam dobře věděl, že v dílně musí být ještě jeden asi třicetimetrový štůček. Všichni se pustili do jeho hledání, přišel i Džong a pomáhal hledat.

V dílně už byly připraveny hromady štůčků pro druhou směnu, přeházeli tedy i ji, ale bezvýsledně.

Viliam nedělal žádnou paniku, mohl se zmýlit v záznamech a nedostatek se vyrovná, až bude objednávka vyřízena. Nicméně se po ranní směně rozhodl, že se tomu podívá na zuby.

Měl dva opěrné body. Věděl, kolik tisíc metrů přijal pro objednávku z ústředního skladu a kolik nastříhaných obleků a jaké velikosti odevzdal na kvitanci Džongovi.

Přeměřil zbylé kusy látky. Chybělo osmadvacet metrů šedesát centimetrů. Celý štůček.

Existovala dvě vysvětlení – buď někdo štůček z dílny ukradl, čemuž Viliam nevěřil, nebo ho doprava zapomněla vyzvednout z ústředního skladu.

Chtěl to jít hlásit Andreji Pavloviči, ale rozmyslel si to. Ukáže-li se totiž, že štůček byl ukraden, musí ho zaplatit on sám, zatímco v druhém případě může zítra, až bude stříhat podle svých střihů, těch třicet metrů ušetřit. V žádném případě nebylo rozumné dělat rozruch. Uškodilo by to reputaci i peněžence. Viliam si spočítal, že by musel zaplatit skoro pět set rublů.

Za týden chyběl další štůček. Viliam opět mlčel a jeden den opět šetřil. Už ale bylo jasné, že štůčky někdo krade.

Největší podezření měl Viliam na pracovníky dopravy, kteří z ústředního skladu ve sklepě domu, kam se chodilo z ulice, nosili štůčky přes dvůr do střihačské dílny. Stačil nějaký tmavý kout, kam se dal štůček schovat.

Když zase příště dopraváci nosili látky, přijímala je ve střihačské dílně jedna pracovnice s tužkou a papírem a zapisovala metráž, která byla u každého štůčku označena na visačce. Dohromady toho bylo tři tisíce metrů, nic nechybělo.

Viliam s Irenou obvykle obědvali v závodní jídelně, ale tentokrát tam byla taková fronta, že je na jídlo přešla chuť a spokojili se s ohřátými sardelkami v kavárně.

Do dílny se vrátili o něco dříve než obyčejně, manipulantky v zadní místnosti ještě svačily.

Když Viliam přistoupil ke stolu a chtěl se dát do práce, náhodou pohlédl na štos štůčků. Pamatoval si, jak byly srovnány, a teď se mu zdálo, že stojí trochu nakřivo. V první chvíli tomu nevěnoval pozornost, ale pak se podíval pozorněji. Všechny řady měly po pěti štůčcích, jen vrchní měla čtyři. Podle něho jich i v horní řadě bylo pět, ale tvrdit to nemohl. Vzal papír, kde pracovnice poznamenala délky štůčků, a kontroloval visačky. Jeden štůček chyběl.

Džong! blesklo mu hlavou. Žádný cizí člověk se štůčkem pod paží nemohl projít kolem manipulantek v zadní místnosti. A ani nikdo cizí sem nemohl přijít. Zbývají tedy jen dveře do Džongova skladu.

Džong seděl u psacího stolu, Vilitis na jedné z polic a povídal mu o mlhovkách na žiguli.

Když je Viliam uviděl spolu, byla mu okamžitě jasná i cesta, kudy první štůčky odcestovaly z továrny – Vilitisovým náklaďákem.

„Vrať ten štůček!“ řekl Džongovi.

„Cože?“ Džong hrál udiveného. „Zbláznil ses!“

„Vrať ten štůček, povídám!“

„Vypadni! Špacíruj si po své dílně, a ne po mým skladu,“ zasyčel vztekle Džong a dál věnoval pozornost Vilitisovi. „Taky jsem viděl krásný mlhovky, z dovozu. Dole je taková fialová tečka a reflektor je poniklovaný.“

„Pochromovaný. Určitě Bosch.“

„Vraťte ten štůček po dobrým, slyšíte?“ Viliam už vyhrožoval.

„To myslíte vážně?“ ptal se klidně Vilitis.

Viliam sáhl po sluchátku.

„Zavolám strážní oddíl, ať prohledají sklad i náklaďák.“

Vilitis sevřel rty a zbledl.

Džong vyskočil. Oči mu hořely, divoce gestikuloval a něco nesouvisle mumlal. Vypadalo to, že se každým okamžikem na Viliama vrhne.

„Tak ty tak! No to teda ne! Když vy kradete po celých fůrách, to není nic, ale když my si něco vezmeme, hned se volá závodní stráž, tak to teda ne! Jen to zkus, ale pak já už hubu držet nebudu. Varuju tě,“ hrozil Viliamovi tlustým prstem. „Myslíš, že máš před sebou blbce, že jo! Sám se cpe buřtama, co hrdlo ráčí, a nám hodí slupky… Deset obleků denně… to jsou prachy… Děláte si melouchy, kdy chcete, a my tu máme před vámi skákat! Zaplaťte nám poctivě náš podíl a půjdeme každý svou cestou.“

„Kolik jsem ti slíbil, tolik jsi dostal,“ odsekl Viliam.

„Co jsi vlastně zač? Já tě vůbec neznám. Já jsem se domlouval se Zutisem. Dokud byl on, smlouva platila, to nepopírám, ale potom – prosím, dělíme velkej koláč na čtyři stejné díly, ale takovým gaunerům já vola dělat nebudu!“

Opřel se o polici a funěl.

„Nechceme, abyste se k nám přidal, ale nechte nás na pokoji. My si poradíme sami,“ skřehotal Vilitis.

„A to se podívejme! Tak vy budete krást a já na to konto budu šetřit! To jste si tedy našli pěknýho blbce! A kdo za to půjde sedět?“

„V náklaďáku uděláme dvojí dno a nikdo nic nevyčenichá. A v obchodech mám svý holky.“

„Vymyslete něco rozumnějšího a pak si o tom spolu promluvíme,“ štěkl Viliam a práskl za sebou dveřmi.

Do večera se třásl zlostí, ale pro ukradený štůček podruhé nešel, i když věděl, že Vilitis ani Džong se neodváží jít na milici, protože by do toho spadli sami.

Akce „řadových vojáků“ velmi znepokojila Caunu.

„Zutis byl mazaný až hrůza, nechtěl o štůčkách ani slyšet, a ti dva blbci si myslí, že se s tím udrží nad vodou nevím jak dlouho,“ nadával.

„Budou v tom až po uši. Já ty dva štůčky za měsíc dám nějak dohromady. A čím dřív je chytí, tím líp.“

„Nemyslím na ně, myslím na sebe. Pamatuj na má slova: Jestli do toho ti nenažranci spadnou, stáhnou ke dnu i nás.“

„Co nám můžou dokázat? Nic.“

„Nesmysl… Dokážou… Na milici nejsou žádní blbci. Raději se domluvme na konkrétní sumě. Dáme každému pět tisíc a šmytec.“

„Jestli mám vypláznout pět tisíc, už mi skoro nic nezbude.“

„Já sám to cálovat nebudu.“

„Můžeme se na ně vykašlat.“

„Rozčilují mě ty štůčky… Jsem si jistej, že ti dva do toho taky spadnou.“

„Domluvme se tak: Na pár měsíců rozběhneme firmu a o prachy se s nimi budeme dělit na polovinu. Pak dáme výpověď a maucta.“

„Dáme ji hned.“

„Hned nemůžu kvůli Ireně, víš, jaká je to nevypočitatelná psychopatka.“

„Džong s Vilitisem se spokojí s třetinou,“ řekl Albert

„Jiné východisko prozatím nevidím. Těch pár měsíců nám to musí vyjít.“

„Za tu třetinu budou držet hubu, až si div nepřekousnou jazyk. Za tu třetinu je budeme pěkně držet na uzdě.“

Po několika dnech firma Cauna-Argalis-Vilitis-Džong obnovila činnost. Pracovali stejně produktivně jako dříve. Změna byla pouze v dělení zisku.

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

10. kapitola

Je už po půlnoci, když se okénky díváme na osvětlenou Rigu.

„Veliké město,“ slyším za svými zády.

„Tři sta pět čtverečních kilometrů,“ upřesňuje někdo.

„I s Jurmalou?“

„Ne, bez ní.“

Nad majákem u ústí Daugavy se letadlo obrací a za okamžik už kola drkotají po betonové přistávací ploše.

Pochybuji, že by ještě teď jel do města nějaký autobus, ale pro jistotu se zeptám. Kdo by mi to mohl říct? Jdu kolem zavřených kiosků na druhý konec haly a… ve výloze kiosku s parfumérií vidím něco velice dobře známého.

Mezi zubními pastami, kartáčky s průsvitnými držadly a barevnými toaletními mýdly, voňavkami a kolínskými vidím v okrouhlém bílém kelímku vitaminizovaný pleťový krém Lotyšské divadelní společnosti.

Že by ten krém koupila Lakomovová tady? Podle prodejní doby v kiosku je to docela možné. Ale jaký to teď má smysl? Kvůli krému jsem ztratil několik dní, kvůli němu jsem považoval Lakomovovou, jejíž jméno jsem tenkrát ještě neznal, za Rižanku. Chybami se člověk učí. Příště tak budu uvažovat zas a přespříští také, jinak ani uvažovat nesmím, protože v devíti případech z deseti to je správná stopa.

Do města jede kupodivu ještě jeden autobus. Je nabitý, neboť se jím vrací část zaměstnanců letiště.

Gita si byla pro knihu, zůstala tu po ní nevtíravá vůně jejího Rižského Šeříku. Mrzí mě, že jsme se minuli, ale možná je to tak lepší.

Nepořádek v bytě ji patrné Šokoval natolik, že uložila na svá místa nejen knihy, ale i jiné věci.

Přesně v devět jsem zvedl sluchátko a ohlašuji návštěvu.

„Soudruhu plukovníku, tady Doben.“

„Jen pojďte nahoru, abych si vás mohl pěkně podat.“

Stojím v pozoru, ačkoliv, upřímně řečeno, nic nechápu.

„Proč se mám, Dobene, zabývat úkoly svěřenými vám? Už předevčírem jste měl hledat řidiče taxíku, který odvezl Avdějenkovou z Fénixů. Jak jinak chcete zjistit, kam jela?“

„Lakomovová. Tamara Lakomovová.“

„A ta žena u domu číslo sto třicet devět, to je také Lakomovová?“

„Ano.“

„Takže kamínky patří Beivandovovi? Ženich šel tedy ani ne tak po stopách nevěsty, jako spíše po stopách kamínků? Ona mu je ukradla, viďte.“

„Přesně tak, soudruhu plukovníku.“

„Utekla do Rigy, aby je tam prodala, a taky se jí to zčásti podařilo. V osm přiletěla do Rigy a v deset už měla plnou kabelku stovek. Když jste Beivandovovi ukázal fotografii, bylo mu jasné, že je buď mrtvá, nebo že se po ní pátrá. A to stačilo, aby vzal nohy na ramena. Poslyšte, Dobene, jak se chcete dostat k té skříňce s penězi, kde teď jistě leží i část kamínků, když nehledáte toho taxíkáře?“

„Musím to promyslet, ale není to samozřejmě jediná cesta. Předevčírem jsem to nestihl.“

„Byl jsem nucen informovat se v parku taxi místo vás. Jeďte tam, možná že na něco přijdete.“

„Provedu.“ Otočil jsem se na podpatku a zmizel.

V parku taxi je vyvěšena žádost milice, aby se přihlásil řidič, který patnáctého února v osm třicet vezl ženu od hotelu Fénix, ale dosud se nikdo nepřihlásil.

Napadlo mě, že k Fénixu byl asi zavolán jiný taxík, a hned jsem si nechal na dispečinku tento nápad ověřit. Ano, jeden taxík tam stál. Patrně si nějaký taxíkář všiml kolegy, který ženu vzal.

Listují v denních záznamech a nechci věřit svým očím:

8.30 hotel Fénix – Maxakov – do přístavu.

Následuje číslo vozu.

„Kde můžu toho řidiče najít?“ ptám se dispečerky.

Přitáhla si blíž mikrofon, který stojí před ní na stole, a přikázala řidiči, aby k ní hned přišel.

„Adresu neznám, ale pamatuji si cestu,“ říká mi řidič. Rozhovor se mnou mu sice žádnou radost nepůsobí, ale svůj kříž nese statečně. „Čekal jsem u Fénixů na jednoho pasažéra. Vyšli téměř zároveň. Ona šla kousek napřed, ale pak se vrátila. Já jsem zatím uložil do kufru jeho zavazadla. Ona mi ukázala lístek s adresou a jestli prý ji tam můžu vzít. Řekl jsem, že napřed musím zavézt do přístavu muže, který si taxi objednal.“

„Bylo to daleko?“ zeptal jsem se.

„Bylo,“ odpověděl. „Asi třicet kilometrů. Do jedné chatové kolonie v takovém bažinatém místě.“

Domluvili jsme se, že mi ten dům ukáže.

Včera v noci hodně sněžilo. Po obou stranách cesty byly sněhové valy a průjezd byl tak úzký, že dvě auta by se tu nevyhnula.

Brzy se objevily u cesty holé břízky a zasněžené domy chatové kolonie.

„Tam vpředu… ten žlutý plot.“

Je to velký, krásný dům, z komína stoupá lehký bílý kouř.

„Zastavte!“

Branka není zamčená. K domu vede prošlapaná cestička. Na rohu domu pod číslem je velká měděná tabulka s vyleptaným jménem majitele v gotickém písmu: Viliam Argalis.

Zaklepal jsem.

Vyšel asi pětačtyřicetiletý muž se sklenicí v jedné a lahví koňaku ve druhé ruce. Je dobře oblečený, ale má červený, poněkud odulý obličej, takže se můžu v letech mýlit Jeho chování je plné zpupného sebevědomí, které je charakteristické pro dobře situované alkoholiky.

„Můžete mi říct, kde tu bydlí Celmiň?“ ptám se.

Podle mého odhadu by se měl rozpačitě škrábat za uchem, ale on mě pozval dál.

„Celmiň bydlí…“ Postavil láhev a sklenici na stůl a ukazuje mi oknem vzdálený dům. „Ta střecha s anténou… Ale myslím, že tu teď nebydlí. V takovém počasí se v takových psích boudách bydlet nedá… Já jediný tu mám pořádný dům… Jednou se naštvu a všechny je spálím, jenom tu hyzdí krajinu.“4

Patrně touží po tom, aby mi předvedl alespoň jeden pokoj nebo nejlépe celý dům. Majetek už má, teď potřebuje společenské uznání.

„Díky za informaci…“

„Okamžik, mladý muži. Dejte si jednu skleničku. Podívejte, slušný koňáček.“ Bere z příborníku křišťálovou skleničku na víno a nalévá mi až po okraj.

„Ať nám slouží!“ zasmál jsem se. Kolik kůží by mi za to Šéf sedřel?

Pokojem prošla mladá zamračená žena. Všiml jsem si na jejím prstě širokého, masívního snubního prstenu. Patrné symbol zdařilého rodinného života.

Majitel naplnil i svou skleničku.

Opravdu dobrý, tmavý, starý koňak. Nemohla by to být – podle výšky hladiny – ta láhev, z níž pila Lakomovová a část jejího obsahu si vylila na halenku?

Žena kolem nás prošla ještě jednou.

„Piješ s každým, kdo ti přijde pod ruku,“ bručí karatelsky.

„Mlč. Ireno!“

Přiťukli jsme si.

Odpoledne si plukovník přečetl mé podrobné hlášení.

„Dal jste si záležet, Dobene.“

„Myslel jsem, že další pátrání svěříte někomu jinému.“

„Ano, vy jste svoje téměř splnil. Gratuluji. Sedněte si, proč stojíte? V podstatě jste udělal všechno. Zbývá pár drobností. Dokázat, že Lakomovová je obětí nešťastné nehody. Vzpomínáte si, s tím jste přece začal. Abyste to dokázal, musíte najít muže, který běžel ulicí Loňu. A najít auto, kterým Lakomovová přijela. Zjistit, ke komu jela. Nepřipouštíte možnost, že ten běžící muž byl Beivandov?“

„Ne. Kdyby byl Beivandov vrah, nezdržel by se v Rize ani minutu, tím méně by se snažil navázat kontakt s milicí.“

Šéf mlčky zvažuje moje argumenty.

„Soudruhu plukovníku! Já se domnívám, že ten utíkající muž byla pouhá shoda okolností.“

„Soudruhu poručíku! Velmi rád to přijmu, když mi to dokážete.“

Kolik dní mi na to asi dá? Tři? Co budu dělat? Ale tři dny je málo. Zatraceně málo! Jediná naděje je Sintiň. určitě ten případ dostane on. Já se zúčastním výslechu kupce drahokamů, možná se vysvětlí, kam Lakomovová potom jela. Všechno by bylo v pořádku, nebýt toho zatraceného běžícího muže. Nesmysl! Kde ho teď najít? Mohl utíkat na nádraží? Možné to je. Kam jinam by člověk utíkal? Do práce? Ale v ulici Loňu není žádná fabrika. Tedy zbývá nádraží. Svědkové z tramvaje mohou dost přesně určit jeho vzdálenost od tramvaje… Experiment. Tím jsem měl začít. Možná se ukáže, že muž v tu chvíli vůbec nemohl být v blízkosti Lakomovové. Musím přesně zjistit, kde byl muž ve chvíli neštěstí.

„Stačí tři dny?“ ptá se Šéf.

„Vynasnažím se, soudruhu plukovníku,“ odpověděl jsem už docela klidně.

K večeři jsem si uvařil čaj a snědl několik obložených chlebů. Nejraději bych zavřel oči a nemyslel. Nemyslel ani na experiment, ani na utíkajícího muže, ani na drahokamy. Prostě na nic. Zhasnout noční lampu a zavřít oči.

Slyším vrznutí dveří.

Někdo si v předsíni otírá boty. Světlo v kuchyni, potom v předním pokoji. Vrznutí židle.

Šelestění papíru. Listuje v časopise?

Tiše jsem vylezl z postele a přehodil si přes ramena župan.

Znovu zavrzala židle. Kroky. Škrtnutí sirky.

Gita sedí v kabátě u stolu a kouří.

„Odlož si, tady jsi doma.“

„Promiň, myslela jsem, že se vrátíš pozdě. Je to jenom okamžitá slabost, rozmar okamžiku.“

Už vím, kdo mi včera volal a mlčel. A taky vím, proč jsem nemohl najít tu knihu. Měla ji před sebou, když mi volala.

„Gito, miláčku, jsi tu doma.“

Vzal jsem jí cigaretu a zamáčkl ji. Klekl jsem si, aby naše obličeje byly ve stejné rovině, aby naše rty byly blízko, blizoučko.

„Opakuj po mně: Jsem tu doma.“

„Jsem-tu-do-ma.“

Rozplakala se.

Pánbůh je pánem nade všemi

11. kapitola

Tamara ležela vmáčknutá mezi chladnou stěnou a Beivandovem. Měla zavřené oči a dělala se, že spí. Potlučené ruce a ramena tiskla ke stěně, aby aspoň trochu zmírnila bolest.

Podle jasného nebe, jež prosvítalo holou vinnou révou, už začalo svítat.

Beivandov dýchal lehce a zhluboka. Jako by se mu nic neztratilo, pomyslela si Tamara.

Váček s rubíny schovala v kuchyni. Když Beivandov večer usnul – šli spát brzy – nůžkami z manikúry přestřihla hedvábnou tkaničku, jíž byl váček zavázán. V kuchyni hodila kořist do kufru, vrátila se do pokoje a začala se oblékat. Beivandov se však probudil a pak začal kravál, který by skončil bůhví jak, kdyby nepřišla Alla. Ale co bude ráno? Beivandov ji z bytu určitě nepustí, a když Alla odejde do práce, zase ji zmlátí. Kdyby rubíny nebyly v kuchyni, mohla by poprosit Allu, aby zavolala milici. Ale jaký by to mělo smysl, když drahokamy milice sebere? Beivandov ve své prostoduchosti řekne, že mu byly ukradeny hodinky, peníze nebo něco podobného, a proto Tamaru zbil. Milice bude hledat hodinky za třicet rublů a najde drahokamy za třicet tisíc. To bude úlovek!

Beivandov zívl a probral se.

„Špinavá zlodějko! Všechny kosti ti přelámu!“ začal při pohledu na Tamaru polohlasně nadávat, pak vstal a šel vykonat potřebu do kuchyňské výlevky.

V pokoji bylo ještě šero, ale polonahého Beivandova viděla Tamara docela jasně. Nakláněl se nad stolem se zbytky jídla od večeře a vodkou. V naději zadržela dech. Ano, Beivandov pil vodku přímo z láhve, počítala doušky. Tři… čtyři… pět… Výborně! Snad to dobře dopadne. Znovu se převalil na postel, až zaskřípala péra.

Na operaci „Rubíny“ se připravovala důsledně. Když seznamovala Beivandova s Žosefem, slyšela toho dost, aby si udělala závěry. Prý je tu jistá možnost sehnat od jistých lidí nějaké kamínky. Kdyby Žosef našel mezi známými námořníky někoho, kdo by je koupil… Ne, jeden člověk nestačí. Pro jednoho nemá smysl se hnát do Dušanbe. Aspoň tucet, dva tucty… A Tamaře už bylo jasné, co skrývá semišový talisman.

Žosef se vymlouval hned na to, hned na ono, zkrátka to protahoval. Všichni v něm viděli velkého pašeráka, který vodí milici za nos, ale ve skutečnosti to byl malý, nevýznamný šmelinář, který nakoupil pár balíčků cigaret Winston nebo Marlboro a teď chodí a žvaní o miliónech rublů a o přátelích v kdejakém světovém přistává Žosefovi se takový život líbil. Liboval si ve vlastnoručně vyrobené legendě, líbil se mu pokojík přecpaný prázdnými cizokrajnými lahvemi, kam si vodil přítelkyně, líbilo se mu zářivé slunce na nebi. A najednou se objevil nějaký Muipin Beivandov, aby mu to všechno sebral. Zatraceně zapeklitá situace! Kdyby se pokusil ty drahokamy prodat, lesk legendy by mu sice zůstal, ale v kriminálu by mu byl sotva něco platný. A jestli drahokamy neprodá, zmizí pečlivě vyleštěná legenda a známí se na něho budou dívat jako na bázlivou veš, což ve skutečnosti také byl. Protahoval to tedy s vysvětlením, že vede rozhovory s Turky, s Egypťany a se Syřany.

Tamara první poznala, že Žosef není člověk toho pravého kalibru. A tak si vzpomněla na Rižana Alberta, s nímž se před několika lety seznámila a docela si s ním užila. Jednou jí řekl, že jeho kamarád jezdí na obchodní lodi jako mechanik, a když je třeba, ukryje před celníky i samotného čerta. Málem prozradila Beivandovovi jeho telefonní číslo, ale včas si to rozmyslela. Osobně by nic nezískala, nejvýš drobný dárek, zatímco Beivandov by si přišel na obrovské peníze. Kdyby z toho měla alespoň nějaký podíl, dovedla by ho už patřičně rozházet! Celý život by na to vzpomínala! Jen kdyby věděla, kde najít aspoň některého z těch „hochů“!

„Hoši,“ to byla pro ni skupina mladíků, kteří ovládali park Jarní čtvrti jejího rodného města a okolní bloky. Když jí bylo patnáct let, vášnivě se na tanečním parketu zamilovala do jednoho z nich, mnohem staršího, než byla ona. Zanedlouho ji milenec zneužíval jako volavky. U hotelů nebo v restauracích si sehnala nápadníka a zavedla ho do parku. Cestou popíjeli vodku nebo víno. Když měla láhev v ruce, stydlivě se odvrátila a nalila do láhve koncentrovaný nembutalový roztok. Kavalír při líbání na lavičce brzy usnul a pak už si její milenec jen přišel pro sako, peněženku, hodinky a střevíce, pokud stály za to. „Hoši“ byli po čase odsouzeni na několik let, neboť měli na svědomí i těžší hříchy, kdežto Tamara a ještě několik dalších děvčat byly do plnoletosti poslány do výchovného ústavu, aby se vyučily řemeslu.

Tentokrát napojila nembutalem Beivandova Vyprosila si na řediteli kavárny dovolenou a prostřela stůl k večeři. Buď však nembutal v tabletkách zabíral pomaleji, nebo na Beivandova vůbec nepůsobil. V každém případě měl podle Tamařina odhadu spát tvrdě jako medvěd v zimním brlohu, zatímco on se probudil dřív, než stačila zmizet.

Teď však už opět lehce a zhluboka oddechoval. Poslední možnost! Jak dlouho má počkat? Deset minut? Půl hodiny?

Vyklouzla z postele tiše jako had. Beivandov spal tvrdé. Všechno bylo promyšleno, každý krok vypočítán. Žádný zbytečný pohyb. Sebrala svršky a prádlo a opatrně otevřela vrzající dveře do vedlejšího pokoje.

Peníze jsou v zásuvce ve skříni… občanka… ano, občanka je naprosto nutná… Udělala chybu, že si nesbalila kufr ve dne.

Poslední svršky na sebe naházela až v průjezdu protějšího domu. Zjistila, že zapomněla šátek a rukavice, ale už se pro ně nevracela. Chvíli uvažovala, co s kufrem, a rozhodla se, že ho vezme s sebou.

Pokladní na letišti spěchala, neměla kdy studovat podrobně každou fotografii, a Tamara si až ve frontě u nástupu do letadla uvědomila, že sebrala jiný průkaz. Nezbývalo než riskovat – konečně jsou s Allou stejně staré a průkaz byl vydán ještě v době jejich studia na střední škole.

Ve Fénixů se Lakomovová ocitla čirou náhodou. Jak se dostat do hotelu, to se dověděla od řidiče letištního autobusu. Poradil jí, že nejspíš tam budou mít volné pokoje, a popsal jí cestu.

Zavolala Albertovi. Minga se právě chystala do mateřské školy. V telefonu se ozval ženský hlas: „Hádej, kdo volá?“ Odpověděla mnohovýznamně „Hádej ty!“ a zavěsila.

Cauna si na Tamaru pamatoval. Rád by se s exkluzívní servírkou z Jalty ještě párkrát setkal, ale kvůli Minze odmítal změnit krátkou lyrickou epizodu na epopej. Proto hned stanovil podmínky hry.

„Víš, jsem ženatý.“

Zasmála se.

„Škoda, byl jsi moc fajn.“

„Ženatý není totéž co mrtvý.“

„Alberte, já jsem na dně… Právě jsem přiletěla do Rigy, ale v peněžence nemám ani deset rublů.“

Drž si ji od těla, varoval sám sebe, když ti i po telefonu sahá do kapsy, drž si ji pěkně od těla.

„Poslechni, drahoušku, musíš mi pomoct… Přivezla jsem zboží, musím se ho zbavit.“

„Jaké zboží?“

„Rubíny.“

„Co? Prsten?“

„Kameny, Alberte, spoustu kamenů. Mohla bych si koupit zlatou vanu a koupat se v šampaňským, a ještě by zbylo pro tebe, abys mi líbal záda. Rozumíš?“

„Takovým vtipům nerozumím.“

„To není žádný vtip. Musím se toho zboží zbavit. Ale po telefonu se nedomluvíme.“

„Napiš si adresu… Není moje, bydlí tam jeden můj přítel. Vem si taxíka a zajeď k němu. Rubíny, říkáš?“

„Ano, přírodní, nebroušené rubíny… Nechrstne mi žena tvého přítele do očí nějakou žíravinu?“

„Sedni do auta a jeď!“

Nebýt stále obsazených telefonních linek, byl by tu věc vyřídil ještě rychleji. Našel se kupec. Ne, nebyl to mechanik na dálkovém parníku, ale obyčejný člověk, který hledal, jak výhodně investovat peníze. Albert o něm věděl, že zakope každou koupenou věc v rohu své zahrady a bude čekat na lepší časy, až stoupnou ceny. A když se jich dočká, bude čekat dál, je paradoxní, ale za přenos kamínků z jednoho místa zeměkoule na druhé byl ochoten zaplatit tisíce. A to si ještě myslel, jak není chytrý, prozíravý a šťastný, když myslí na své potomky kdovíkolikátého kolena. Tento člověk měl alergii na bankovky a spořitelny, které vyplácejí jen dvě procenta ročně, proto v posledním období života hledal stabilní hodnoty, které nesežerou moli a jejichž cena stoupá z roku na rok. Proto mu rubíny velmi imponovaly.

A přesto Albert nebyl spokojen. Proč do toho musel zapojit Viliama? Tentokrát to docela dobře mohl vyřídit sám a nemusel se dělit o zisk, ale už bylo pozdě o tom uvažovat. Tamara už byla na cestě. Měli už s Viliamem svůj systém, založený na spekulaci: prodavače různého zboží si posílali jeden druhému, aby srazili ceny.

Volal Viliam. Podle hlasu bylo znát, že má zase v hlavě. „Je tu ta tvoje ženská a chce patnáct tisíc za nějaký drek.“

„Nabídni deset, ručím za to.“

„Myslíš?“ pochyboval Viliam. „Víc ani dohromady nedám.“

„Dejte si napřed skleničku koňaku.“

„To jsme udělali už třikrát. Ty pitomé kamínky nijak zvlášť extra nevypadají.“

„Zaplať!“

„Na tvou odpovědnost. Já těmhle krámům nerozumím.“

„Zkus to za deset Myslím, že kejvne. Stejně ty kameny někde otočila a v Rize kromě mě nejspíš nikoho nezná. Zavolám do obchodu, aby mě dopoledne nečekali, a přijedu si pro to k tobě.“

Viliam vyplatil Tamaře jedenáct tisíc a zahrál si na džentlmena a doprovodil ji na nádraží. Do příjezdu vlaku však nečekal, v zimě se tu nablízku nedostalo žádné pití. Rozloučili se.

Tamara jásala. Rázovala prázdnou studenou čekárnou z kouta do kouta a přísahala si, že teď se z ní stane opravdová dáma. Let jejích myšlenek sice nedosáhl výšin nemovitostí soukromého vlastnictví, ale o karmínově rudé limuzíně uvažovala zcela vážně. Nasedne do ní a zamíří do rodného města. Přijede do parku přímo k tanečnímu parketu. Bude to velkolepé. Vezme si na sebe černý přiléhavý svetřík z tenké vlny, aby vynikla její pevná prsa. Možná tam bude některý z „hochů“! Bylo by prima ho tam potkat.

Vyšla na nástupiště zabraná do myšlenek o svém triumfálním návratu na taneční parket. Zavolala Albertovi.

„Nedal by sis se mnou šampaňský? Dostala jsem na něj chuť. A ještě jednou díky, i když ten chlap neměl dost peněz.“

„Nekoupil.“

„Ty, co jsem měla s sebou, koupil, ale mám ještě.“

„Hodně?“

„Skoro ještě jednou tolik.“

„Řeklas mu to?“

„Co mu to budu povídat, když stejně neměl víc peněz.“

Albert se chvěl radostí. Přece jen existuje na světě spravedlnost Zbylé kamínky koupí sám. A celý výtěžek zůstane jemu. Nikoliv jenom chtivost, nýbrž i opatrnost mu kázala, aby je koupil, aby se Tamara při hledání kupce moc nemotala po městě.

„V mé ledničce na tebe čeká láhev.“

„Vzorní ženáči zvou dámy do hotelu.“

„Přijeď sem, vymyslíme, co dál. Ulice Mátová, sto třicet devět… Budeš si to pamatovat.“

„Byt.“

„Budu stát u okna a čekat.“

Viděl ji, jak přijíždí soukromým autem. Vystoupila a dlouho si upravovala vlasy, auto odjelo. Pak poněkud vrávoravým krokem přešla ulicí a zastavila se, aby nechala projet tramvaj. Přitom uviděla Alberta u okna. Koketně se usmála a najednou, z neznámého důvodu, udělala krok dopředu a vstoupila mezi dva tramvajové vozy. V tu chvíli v její blízkosti nikdo nebyl, ale když se rozlehl výkřik a tramvaj začala prudce brzdit, viděl Albert, že ulicí Loňu běží nějaký muž. Jeho důvod útěku se patrně už nikdy neobjasní, nicméně Cauna tvrdí, že se smrtí Tamary Lakomovové nijak nesouvisí.

12. kapitola

Šedé auto, jež vezlo vězně ze Správy vnitra, zastavilo na křižovatce, čekalo na zelenou.

Korba auta byla rozdělena na dvě části úzkou chodbičkou, po jejíž stranách byly takzvané boxy, tedy cely o šířce úzké židle, kde vězeň musí sedět s koleny u brady. Boxy jsou od sebe odděleny kovovými příčkami.

Právě když se motor rozběhl a auto se rozjíždělo, ozvalo se bouchání na kovovou příčku.

„Viliame?“ zašeptal hlas.

Člověk, který byl osloven, lotyšsky neuměl, ale pochopil, že jde o něčí jméno.

„Beivandov,“ odpověděl také šeptem, „Mumin Beivandov, Tádžikistán, Pamír.“

„Poslechni, příteli Beivandove, zjisti, jestli je na druhé straně Viliam Argalis.“

Beivandov opatrně zaklepal na protější příčku.

Cauna se dověděl, že Argalis je v předposledním boxu.

„Poslyš, příteli Beivandove, je třeba upozornit Argalise, že musí změnit výpověď. Všechno musí svalit na Lakomovovou. Přilepila se na něho, prosila ho, aby u sebe schoval její kamínky. A hlavně – žádné peníze jí nedal. Ani rubl. Já řeknu totéž. Poslal jsem Lakomovovou k němu, aby si trochu užili, ale jeho žena Irena byla doma, tak Lakomovová jela ke mně, kdysi v Jaltě jsem jí dal adresu a telefonní číslo. Ani slovo o námořnících, kterým jsem měl podle slibu kameny prodat. Námořníky ať v každém případě vypustí z hlavy! Rozumíš, příteli Beivandove?“

Beivandovova tvář se zalila krví, ale prosbu splnil svědomitě. Dokonce předal Caunovi Argalisovu odpověď:

„Nemysli si, že všichni jsou hloupější než ty.“

V Caunově boxu nastalo ticho. Přerušil ho Beivandov. „Kolik jste jí za ty kamínky zaplatili?“

„Jedenáct.“

„Za takové kameny jenom jedenáct tisíc?“

„Koupili jsme je, abychom na nich vydělali.“

„Jenom jedenáct tisíc? Za takové kameny jenom jedenáct tisíc?“ Beivandov se najednou rozkřikl: „Zloději! Šejdíři! V Oděse by vám za to prořízli hrdlo. Jedenáct tisíc za takové kameny!“

Do chodbičky přišel strážný, jeho těžké boty dupaly po plechové podlaze.

„Kdo to tu řve?“

„Jedenáct tisíc! Za takové kameny!“ ozývalo se pořád z Beivandovova boxu.

„Chceš karcer?“

Skončilo natřásání na dlažbě, posuvná železná vrata se s cvaknutím zavřela a auto vjelo do vězeňského dvora. Pánbůh je pánem nade všemi, ale za sebe si každý ručí sám.

Poručíku Dobene, přijďte ke mně!

11. kapitola

Šéf sedí jako zkamenělý a pozorně poslouchá, ruce zkřížené na stole a rty našpulené.

Na sobě má elegantní oblek a košili lososové barvy a Širokou moderní vázanku.

„Sedněte si, Dobene.“ Očima ukázal na židli u stěny.

Teď si mohu prohlédnout přítomné. Jsou dva. Žena v tmavě květovaném kalhotovém kostýmu, pečlivý účes, pěstěný obličej, ne nejmladší, ale stále ještě atraktivní. Muž šedesátník v nenápadné uniformě pěšáckého důstojníka bez nárameníků. Na levé straně prsou stužky řádů.

Muž bez přestání mluví, žena jen pomrkává a občas přiloží kapesník ke koutkům očí, kde se jí sbíhají slzy.

„O tom, že já a soudružka Mukšánová jsme naprosto čestní lidé, dosud nikdo nepochyboval. Továrna Móda, kterou vedeme, není sice prvotřídní podnik, ale nejednou jsme byli na čestném místě v hodnocení ministerstva a okresu.“ To, co slyším, je pokračování dlouhého rozhovoru. „Ani vašemu takzvanému inspektoru Sintiňovi se nepodařilo dokázat, že nám zůstala za nehty jediná státní kopejka.“

Plukovník si sundal brýle s tlustými skly a položil je na stůl. Má malé, pichlavé oči.

„Je dokázáno, že jste zatajil možnosti úspory textilu.“

„To není pravda, dokonce jsme dostali prémie za úsporu látek.“

„Ale realizovali jste jen její nepatrnou část.“

„Dělali jsme to v zájmu státu.“ Muži se rozčilením chvěl hlas. „Mám vyznamenání. Jsem voják. Vždycky jsem byl a budu věrným vojákem. Chápete, co to znamená?“

„To je velmi důležité. Při rozhodování o výši trestu soud přihlíží k osobě delikventa. Bohužel, nemohu vám věnovat více času.“ Šéf vstal, aby doprovodil hosty ke dveřím.

„Teď si na nás bude stěžovat,“ utrousil jsem, když odešli.

Šéf mlčí. Stojí u okna a dívá se ven.

Myslím, že vím, co ho trápí. Ten člověk, který tu byl, se necítí vinen. Dostane trest, snese ho trpělivě, ale dál bude přesvědčen, že je nevinný.

Epilog

Ve všech koutech dílny bouchala kladiva. Rány nebyly rytmické; zvuky jako vyplašení ptáci napřed vlítly do zdi, na strop a teprve potom ven, aby vzlétly do bledé modrého nebe.

Vzadu za vysokými věžemi z hotových beden – musely se skládat přesně na sebe, aby se nakladačům snáz vynášely na dvůr – pracovali dělníci balírny pracovního tábora.

Viliam přesekl drát na svazku destiček, uložil je do řádky pro kostru další bedny, zvláštní širokou vidlicí sebral hřebíky a začal destičky přibíjet. Na každý hřebík jeden úder.

Klep, klep, klep. Hřebíky šly do dřeva jako do másla. Teď druhé konce destiček – klep, klep, klep. Tak! Hotovo!

Z kloubu na ukazováku levé ruky kapala krev. Nevadí, to přejde. Na levé ruce bylo plno oděrek a zhmožděnin, ale už si zvykl, že je pořád bolavá a pořád od zelené barvy. Na rozdíl od obyčejných kladívek se na sbíjení beden používalo kladiv velmi těžkých a reliéfních, aby při dotyku s hlavičkou hřebíku bylo větší tření. Stačilo, aby se jeden hřebík ohnul, a už byla levá ruka v nebezpečí. A hřebíky se ohýbaly, neboť v noci pořádně štípal mráz, některé vlhké prkénko ve svazku vždycky omrzlo a do ledu hřebík neleze snadno. Obyčejně s lehkým cvaknutím prasklo prkénko nebo se ohnul hřebík.

Viliam si přiložil ukazováček ke rtům, vysál krev a bolest se na chvíli zmírnila.

V mezeře mezi věžemi beden se objevila stařecká hlava s hladce vyholeným obličejem. Byl to pomocník táborové správy, rovněž vězeň.

„Argalis?“ zeptal se panovačně.

Viliam přikývl.

„Půjdeš se mnou.“

Cítil se ve své funkci tak důležitý, že ani neřekl kam.

Proplétali se mezi hromadami prken, hranicemi beden a auty, která přijela pro hotovou výrobu nebo přivezla materiál, až došli k jednopatrové budově krejčovské dílny. Nahoře hučely elektrické šicí stroje, jako by závodily v rychlosti.

„Čekej tady!“ poručil pomocník na chodbě a zmizel.

Oknem bylo vidět ulici u brány tábora. Kousek svobody. Kousek jiného světa. Toho světa, který měl sám o sobě ohromnou, nevyčíslitelnou cenu. Viliamovi se zdálo, že nikdy a nic jiného nebude v životě potřebovat, než být v tom světě.

V dálce spatřil hezky oblečenou ženu, která sem mířila s těžkou kabelou. Měla bílý kalhotový kostým, přes něj purpurově červený jarník, sama na šedivé, prázdné dlážděné ulici. Vypadalo to, že tu cestu zná dobře.

Byla to Minga, nesla Caunovi balík.

Když se vězni dověděli, jaký trest prokurátor pro každého žádá, když dozněly řeči obhájců a poslední slova odsouzených, když se soud odebral k poradě, byli odvedeni zpátky do cel. V těch několika osamělých hodinách Cauna účtoval se životem. Jeho úvahy neměly nic společného s biologickou smrtí, bylo to rozloučení se životem, kterým dosud kráčel s úsměvem na rtech. Byl to odhad perspektiv bez iluzí. Zmocnila se ho podivná pokora, vůči nikomu nechoval ani jiskřičku hněvu. Loučil se. S dosavadní prací, s dosavadním komfortem, s dosavadním způsobem života, s přáteli a známými, s Mingou.

Ta pro něho udělala víc, než mohl doufat. Po jeho zatčení byla neobyčejně aktivní, pracovala od rána do večera, aby mohla zaplatit advokátům, sháněla kladné posudky na jeho bývalých pracovištích a zasypávala vyšetřující soudce žádostmi, aby mu mohla nosit mimořádné balíky s jídlem. Když ji vyhodili jedněmi dveřmi, ihned byla zpátky druhými.

Uplynulo několik měsíců vězení, přišlo mnoho let pracovního tábora a Minga stále chodila a nosila. A Cauna se znovu postavil na nohy, jeho flegmatismus zmizel a on opět začal žít

„Já to vážně nechápu,“ stěžoval si samolibě Viliamovi. „Mluvme otevřeně. Až se dostanu ven, žádný pořádný chlap už stejně nebudu. Já tu Mingu prostě nechápu.“

Viliam byl zatčen na pracovišti a Irena se to shodou okolností dověděla asi hodinu předtím, než se milice objevila v jejich přepychové vile. A zdálo se, že to čekala. Bylo to jako signál ke startu. Křišťálové vázy a sklenice byly zabaleny v kufrech a odvezeny k jedné přítelkyni, kožichy ke druhé, peníze a dluhopisy ke vzdáleným příbuzným, a stačila dokonce odvézt i auto, ale to milice našla a zabavila spolu s nábytkem a samotným domem. Ve chvíli zatčení přestal Viliam pro Irenu existovat, a jestli byla často vídána v právnické poradně, pak jen proto, že se pokoušela vysoudit zpět část majetku, který byl zkonfiskován. Jediný dopis, jejž od ní Viliam v táboře dostal, byl plný nářků, že většinu ukrytého majetku nemůže dostat zpátky. Možná to nebyla pravda, možná ho Irena prostě chtěla připravit na to, že mu už nic nepatří.

Soud dlouho zvažoval osud Vilberta Zutise. Byl to neobvyklý případ. Na jedné straně to byl nepochybný spoluviník, ale na druhé to byl člověk, který se zřekl další trestné činnosti a nahrabané peníze věnoval státnímu fondu. Ať se Sintiň jakkoliv snažil, nebyl s to dokázat, že ten obnos je menší, než který Zutis skutečně přijal. Neboť Zutis kličkoval hlava nehlava, a on to dovedl. A pak tu byly pochvalné posudky z kolchozu, kde pracoval jako pomocník hlavního mechanika; sám předseda kolchozu byl ochoten dostavit se k soudu, aby se ho zastal. A taky tu byla teta Agáta, která teď bydlela ve Virpenech a on ji živil. A navíc zpráva, že jeho žena čeká dítě.

Už se téměř dohodli, že Zutisův trest bude spočívat pouze v omezení jeho pobytu v určitém okresu, když se jeden z přísedících postavil proti tomu, a Zutis dostal čtyři roky podmíněně. Poslední zpráva o něm, která přišla do tábora, zněla, že shání po autobazarech žiguli s přívěsem.

„Pojď se mnou!“ řekl pomocník a vedl Viliama chodbou.

Vedoucí výrobního oddělení tábora ho vybídl, aby se posadil.

„Střihač krejčovské dílny jde příští měsíc na svobodu. A my jsme, Argalisi, projednali vaši kandidaturu. Co tomu říkáte?“

„Ne,“ zahučel Viliam.

„Neukvapujte se s odpovědí, času je dost… To je všechno.“

Rána na ukazováku levé ruky ještě bolela a Viliam ji cestou přes dvůr opět vysával. Pak zabočil na ošetřovnu, aby mu ji sestra natřela zelenou vodičkou, aby mu rána nezačala hnisat.

U stolu sestry seděl Džong v dokonale čistém, bílém plášti. Před sebou měl hliníkovou misku s přemaštěnými pečenými brambory, jaké se na společném stole neukázaly ani o svátcích, a kusem měkkého žitného chleba. Jeho přátelé ho hned po příjezdu do tábora udělali ošetřovatelem. Patřil k elitě jako téměř všechen obsluhující personál.

„Co se tu flákáš v pracovní době?“ zeptal se líné.

Když se dověděl, co Viliam potřebuje, na chvilku se zamyslel, potom slavnostně otevřel skleněnou skříň s běžnými léky, vyndal lahvičku a natřel mu prst zelenou vodičkou. Ranka prudce zabolela. Otevřeným oknem svítilo slunce a z balírny byly slyšet nerytmické údery kladiv.

Minul první rok vězení.

Minul první rok vězení.