Daniil Jefimovič Melnikov

Admirál s dvojí tváří

Píše se 23. červenec 1944. Osmnáct hodin. U Waltera Schellenberga, vedoucího VI. (zahraničního) odboru Říšského hlavního úřadu bezpečnosti,1 zadrnčela „žába“ – zelený telefonní aparát, který spojoval nejvyšší činitele fašistické říše. Ve sluchátku se ozval úsečný hlas Heinricha Müllera, šéfa gestapa:

„Schellenbergu, ihned odjeďte do Schlachtensee, zatkněte admirála Canarise v jeho vile a dopravte ho do tábora Fürstenburg. Provedení hlaste mně!“

Schellenberga se to nemile dotklo. Müller měl přece v úřadě stejnou hodnost jako on, byl vedoucím odboru, tak co mu má co rozkazovat? A zatýkat Canarise, to byla navíc velmi delikátní záležitost. Kdyby se z toho ta stará liška vykroutila, byl by na tom on, Schellenberg, bledě, vykoledoval by si zapřísáhlého nepřítele. To všechno mu proletělo hlavou v několika vteřinách než odpověděl:

„Víte sám, že zatýkání není v mé kompetenci. To je vaše záležitost, Müllere. Dostávám, tak jako vy, rozkazy osobně od Kaltenbrunnera nebo přímo od Himmlera. V tomto případě mohu splnit rozkaz jen tehdy, potvrdí-li mi ho říšský vedoucí SS.“

Schellenberg zavěsil. Mohla by to být docela dobře i provokace, zauvažoval. Nepokusil se snad Müller udělat z něho ve třiačtyřicátém britského špióna? Müller věděl, že Schellenberg má být po Canarisovi šéfem vojenské špionáže, a takové rozšíření pravomoci vedoucího VI. odboru se mu pramálo zamlouvalo. Jenže – co když je to vyšší rozkaz a Müller z toho udělá aféru, že odmítl Canarise zatknout, a v tom případě se pokusí rozšířit „případ Canaris“ o „případ Schellenberg“?

Schellenbergovy úvahy přetrhlo nové zvonění „žáby“. Byl to opět Müller.

„Zatýkací rozkaz proveďte neprodleně! Upozorňuji vás, Schellenbergu, že nemluvím ve funkci vedoucího čtvrtého odboru, ale ve funkci předsedy Zvláštní komise 20. července. Rozumíte?“

Schellenberg rozuměl dokonale. S osobami, jež projevily sebemenší váhavost při vyšetřování atentátu z 20. července, jednal führer bez pardonu. Musel se podrobit. Zároveň si ovšem řekl, že se pokud možno zabezpečí proti případným Canarisovým protiopatřením, jinými slovy, že operaci provede „co možno nejdelikátnějším způsobem“, a dokonce se vynasnaží vystupovat v roli Canarisova přítele, který je nucen vykonat jemu osobně nepříjemný rozkaz.

Po tomto druhém rozhovoru s velitelem gestapa si Schellenberg zavolal svého pobočníka obersturmführera SS barona Völkersahma. Tohohle barona kdysi přetáhl od Canarise a dočkal se od něho od té doby nejedné úsluhy v boji s velitelem abwehru. Oba esesáci nasedli do Schellenbergova vozu a vyrazili do Schlachtensee, do Canarisovy vily.

Otevřel jim admirál osobně. Nebyl sám, právě u něho byl jeho spolupracovník baron Kaulbars a příbuzný Erwin Delbrück. Canaris okamžitě pochopil situaci. Vybídl návštěvníky, aby vešli do jiné místnosti.

„Vždycky jsem tušil, že to budete právě vy,“ řekl Schellenbergovi.

Tahle věta připouštěla dvojí výklad – mohla to být narážka na to, že Schellenberg byl odjakživa jeho rivalem, ale mohlo to být i přání projevit jiné city. Canaris si zůstal věrný – vložil do svých slov dvojí smysl. Ze Schellenbergových pamětí vysvítá, že si Canarisovu větu vyložil jako přání navázat s ním kontakt a že se rozhodl podle toho jednat. Sdělil Canarisovi, že rozkaz k zatčení pochází od Müllera a Zvláštní komise 20. července a byl vydán po prohlídce provedené v budově abwehru a po zatčení Canarisova nástupce ve funkci náčelníka vojenské špionáže plukovníka Hansena (Canaris byl v únoru 1944 odvolán z místa náčelníka kontrašpionáže a jmenován vedoucím úřadu pro vedení hospodářské války).

„Našli snad u toho idiota Hansena nějaké kompromitující doklady?“ zeptal se Canaris.

„Bohužel ano,“ řekl Schellenberg. „Zápisník, kde měl Hansen seznam lidí, které chtěli spiklenci po převratu odstranit. O vaší účasti na událostech z dvacátého července nejsou žádné důkazy.“

„Pitomci, bez zápisníků by nemohli žít,“ zavrčel Canaris. „Ale slibte mi, že mi nejpozději do tří dnů vyjednáte schůzku s Himmlerem. Od ostatních, zvlášť od Kaltenbrunnera a Müllera, nemohu nic očekávat, to jsou docela obyčejní řezníci.“

Tento slib dal Schellenberg snadno. Byl stejně rozhodnut říšského vedoucího SS o průběhu zatčení podrobně informovat a nepochyboval o tom, že Himmler sám projeví přání si s Canarisem promluvit. Jestliže přitom Canaris nějak očerní Kaltenbrunnera a Müllera, tím líp.

Třenice mezi pohlaváry třetí říše dosáhly v roce 1944, v předvečer katastrofy, nebývalých rozměrů. Jeden slídil po druhém. Náčelník kontrašpionáže měl v těch nesvárech ovšem značné možnosti. Schellenberg předpokládal, že Canaris má nějaké dokumenty proti vedoucím mužům úřadu bezpečnosti. Jaké a jakým způsobem jich použije, však neměl tušení.

Admirál byl příliš významná osobnost, než aby mu byla odepřena možnost řešit situaci podle zásad důstojnické cti. Schellenberg věděl, že mu tuto možnost může poskytnout.

„Pane admirále,“ řekl Canarisovi, „v případě, že si přejete napsat nějaké pokyny nebo dopisy, jsem ochoten počkat. Máte k dispozici hodinu času. Tu hodinu máte úplnou svobodu. V hlášení Müllerovi uvedu, že jsem vám dovolil odejít do ložnice a převléknout se.“

Jasněji to Schellenberg nemohl říci. Dával tím Canarisovi možnost buď utéci, nebo se zastřelit. A Canaris mu porozuměl. Zřejmě se však nemínil jen tak vzdát. Naopak způsob, kterým s ním Schellenberg jednal, v něm vzbudil určitou naději. Dalo se přece předpokládat, že Schellenberg nejedná na vlastní riziko. A jestliže ho tedy Bezpečnost chce odstranit tímto způsobem, znamená to, že se bývalého šéfa abwehru buď pořád ještě bojí, nebo proti němu nemá důkazy. Canaris tedy usoudil, že svou hru ještě neprohrál a že má ještě šanci dostat se z bryndy. Nakonec se přece ani Heydrich až do své smrti neodhodlal k rozhodujícímu úderu proti šéfovi abwehru, ačkoliv po tom přímo dychtil. Neodhodlal se, protože věděl o dokumeritech v Canarisových pancéřových skříních. Zrovna tak o nich věděl i Himmler. Ale nevěděli, kde mohou být fotokopie těchto dokumentů.

„Kdepak, milý Schellenbergu,“ řekl Canaris, „nemám v úmyslu ani uprchnout, ani spáchat sebevraždu. Hlavně mi zařiďte to setkání s Himmlerem.“ A jen tak mimochodem admirál dodal: „Ti lotři vás přece jen zatáhli do téhle záležitosti. Ale pozor, chtějí zkompromitovat i vás.“

Canaris se před Schellenbergem sice držel, ale dobře mu nebylo.

Je to doopravdy konec? Nepomůže už ani lest, obratnost či umění těžit z antipatií mezi protivníky?

Canaris a Schellenberg jeli v otevřeném autě. Řídil sám Schellenberg, vedle něho seděl admirál a vzadu baron, admirálův starý přítel a teď ozbrojený průvodce. Silnice vedla velmi malebnými místy podél řeky Havoly, jezera Bretzsee, hustým lesem u Alt-Ludersdorfu a Dregenu. Ale Canaris měl teď pramalý zájem o přírodní krásy. Celou cestu meditoval o tom, jaké trumfy proti němu mají jeho nepřátelé, snažil se zastrašit Schellenberga a zajistit si jeho podporu v nastávajícím střetnutí s Kaltenbrunnerem a Müllerem. Šlo v podstatě o poslední zoufalý pokus využít rozporů ve vládnoucí špičce německých fašistů, o pokus uplatnit své styky, svou informovanost – zkrátka všechno to, co admirála po dlouhá léta drželo u vesla.

Ve Fürstenburgu zavedli admirála do školy pro pohraniční policii a svěřili ho do péče generála Trümlera. Spíš se to podobalo domácímu vězení. Schellenberg požádal o láhev červeného vína a zůstal s admirálem o samotě. Rozmlouvali až do jedenácti večer. Canaris se se Schellenbergem rozloučil slovy:

„Vy jste moje poslední naděje, mladý muži.“

Po Canarisových nadějích však už bylo veta. Jeho kariéře bylo odzvoněno. Za svůj dlouhý život oklamal hodně lidí, zejména za těch deset let, co stál v čele říšského abwehru. Teď však, jak se ukázalo, klamal sám sebe.

Za kdysi mocným náčelníkem abwehru se zavřela gestapácká past.

Skutečnost, že Canaris zmizel v žalářích gestapa a byl později na Hitlerův a Himmlerův příkaz popraven, umožnila jeho obhájcům vytvořit legendu o boji fašistického admirála proti hitlerovskému režimu, o tom, že neměl nic společného se zločiny, které nacisté páchali v Německu a v okupované Evropě.

Canarisův život byl však řetězem nesčíslných provokací, vražd a intrik.

CESTA DO „LIŠČÍ NORY“

V Hitlerově třetí říši, kde všechno spočívalo na lži, vznikl speciální žánr životopisných falzifikátů.

Jedním z prvních byl „životopis“ Horsta Wessela. Nenapravitelný darebák, zločinec a pasák, zabitý v hospodské rvačce, byl nacistickou propagandou prohlášen za vzor mučedníka, hrdiny a bojovníka za nové Německo.

Později byly vyrobeny i životopisy samého Hitlera, Goebbelse, Hesse, Goringa a jiných fašistických pohlavárů. Tyto životopisy jsou plné výmyslů a očividných báchorek.

Životopis Wilhelma Canarise v té formě, v níž se objevuje na stránkách knih oslavujících hlavu německé rozvědky za fašistické éry, byl zkonstruován až po pádu fašismu. Nedá se říci, že by byl zcela smyšlený. Nicméně při četbě některých Canarisových životopisů se stěží ubráníme podivnému dojmu: neustále máme pocit, že jsme klamáni, a přitom velice chytře a obratně.

Wilhelm Canaris byl podle tvrzení svých zastánců Hitlerovým cílevědomým protivníkem. Odvolávají se na deník, který si náčelník abwehru pravidelně vedl. Jak je však možné, že zkušený vedoucí špionáže svěřoval den ze dne papíru myšlenky, jež ho mohly přivést na šibenici? Tím spíš, že to u jiných odsuzoval a zesměšňoval?

Nepochopitelná neopatrnost!

Anebo jiná nesrovnalost. Podle životopisů byl Canaris člověk s mimořádně bouřlivou, hrdinskou minulostí, jakýsi pirát XX. století, ztřeštěný odvážlivec, který zbrázdil moře a oceány v touze po dobrodružství, a především, jak se zdůrazňuje, hrdina obou válek.

Nahlédněme však do admirálova služebního spisu a udělejme malou bilanci. Zjišťujeme, že se zúčastnil všeho všudy jediné námořní bitvy v roce 1915. Záhy poté byl křižník, na jehož palubě Canaris byl, potopen a jeho posádka internována. Budoucí admirál pak sloužil krátkou dobu na ponorce. Úhrnem bojoval Canaris necelý rok na válečné lodi a přibližně půl roku na ponorce. Zbytek doby je vyplněn jednak normální kariérou námořního důstojníka v přístavu, jednak prací ve štábech a kancelářích. Je tedy zcela zřejmé, že Canarisovy čistě vojenské zásluhy nejsou nijak mimořádné.

A další nesrovnalost. Canarisovi životopisci tvrdí, že se po první světové válce věnoval výhradně své profesi – válečnému loďstvu – a stranil se politiky. Přišel prý s ní do styku až v roce 1935, po svém jmenování náčelníkem abwehru. Avšak v letech 1918-1933 se neobešlo ani jediné jen trochu závažnější vystoupení reakce bez takové či onaké Canarisovy spoluúčasti.

Canaris byl jedním z účastníků střelby do spartakovců v Berlíně, byl v těsném spojení s reakčními vojenskými kruhy sdruženými ve smutně proslulých organizacích „Konsul“ a „Orgesch“, s jejichž přispěním se imperialisté vypořádali s německým revolučním hnutím dvacátých let. Právě tyto organizace zavedly tzv. „fému“, tajné rozsudky smrti nad příslušníky levice, teroristické metody předjímající hitlerovské krvavé masakry. Canaris se zúčastnil Kappova puče v roce 1920, jímž se monarchisté a statkáři pokusili svrhnout výmarskou republiku. Konečně stál za kulisami bestiální vraždy Karla Liebknechta a Rosy Luxemburgové.

V lednu 1926 obvinil v Říšském sněmu sociální demokrat Moses Canarise ze špinavých machinací a spoluúčasti na podlé vraždě Liebknechta a Luxemburgové. Poslanci Říšského sněmu Mosesovi bouřlivě aplaudovali. Na adresu „poctivého vojáka“ Canarise se ozývaly výkřiky: „Vrahu!“, „Kate!“, „Reakční pacholku!“.

Závěr je jasný: Canaris byl po celá léta zapleten v politických intrikách.

Nakonec ještě jedna nesrovnalost… Na Západě je všeobecně rozšířeno mínění, že Canaris byl hitlerovci popraven za aktivní účast na spiknutí z 20. července 1944, že podporoval spiklence, pomáhal jim plánovat všechny jejich akce a nepřetržitě riskoval život pro zdárný výsledek atentátu na Hitlera. Himmler však nedokázal opatřit ani jediný přímý důkaz o aktivní Canarisově účastí, přestože všichni účastníci spiknutí padli do rukou gestapa. A nejen to – podle tvrzení samých životopisců si hitlerovci nebyli až do konce jisti, zda Canaris skutečně podporoval Hitlerovy protivníky a vedl podvratnou činnost proti nacistickému režimu. Věděl o ní a nehlásil ji. Kryl některá jednání. Ale že by vzpouru připravoval? Ne.

Tedy jedna nesrovnalost za druhou…

Jaký byl tedy Canarisův skutečný životopis? A kdo a proč měl vůbec zájem vytvořit a šířit kolem něho aureolu čestného vojáka a div ne hrdiny protifašistického odboje?

HONBA ZA RODOKMENEM

Wilhelm Canaris se narodil roku 1887 v rodině rúrského průmyslníka. Jeho otec byl podílníkem a ředitelem velkého hutního závodu.

Koncem XIX. století prožívalo Německo konjunkturu. Vítězství nad Francií roku 1871, prudký vzestup hutnictví a uhelného průmyslu je zařadil mezi přední kapitalistické velmoci. Němečtí podnikatelé úspěšně konkurovali anglickým a francouzským magnátům a snili o zámořských državách. Narodit se koncem století v rodině prosperujícího německého průmyslníka bylo, jak to formuluje hlavní Canarisův životopisec Abshagen, totéž jako „narodit se se stříbrnou lžičkou v ústech“. Mladý Canaris měl k dispozici vilu, stinný sad, vlastní tenisové kurty, spřežení, v němž chlapce vozili do školy, a v patnácti i vlastního koně – víc než dost splněných snů pro mládence ze zámožné německé rodiny.

Jen jedno však nedokázali milující rodičové své ratolesti opatřit – urozené předky. Nikdo, kdo sám není nakažen stavovskými předsudky a kdo nevyrůstal v kastovně stavovském německém státě, nemůže pochopit, s jakou křečovitou energií a s jakou houževnatostí se Canarisovi rodiče a později admirál sám snažili získat rodokmen. Jejich sháňka po neexistujících urozených předcích a „modré krvi“ trvala desítky let. Canarisův otec se vypravil do Atén speciálně za tím účelem, aby se pokusil dokázat, že rod německých Canarisů pochází od Řeka Konstantina Kanarise, který v roce 1822 velel řeckému loďstvu a pak se stal ve své zemi vlivným politikem. Bohužel rodina duisburských boháčů neměla s hrdinou řecko-turecké války nic společného. Předkové německých Canarisů byli známi, byli to obchodníci, továrníci, majitelé lesů a dolů. O „modré krvi“ nemohla být řeč. Přesto Canarisův otec objednal v Aténách kopii pomníku Konstantina Kanarise a přivezl ji domů do Duisburgu. Od té doby se v Canarisově vile tyčila socha slavného Reka. Snad hosté uvěří, že Canarisové nejsou obyčejní měšťané. Wilhelm Canaris tu verzi ochotně živil a ještě po mnoha letech, už jako šéf abwehru, si doma pověsil portrét řeckého národního hrdiny.

V admirálově rodině se s oblibou vyprávělo, že prý sám císař, když jednou četl hlášení, v němž byla zmínka o Wilhelmu Canarisovi, poznamenal na okraji pár slov přibližně tohoto obsahu: „Není to snad potomek hrdiny řecké osvobozovací války?“ Německý císař byl dávno neslavně vyhnán z politického kolbiště, avšak Canaris nepřestával s nábožnou úctou vzpomínat na domněnku nejjasnějšího monarchy. Jak kdo, ale šéf abwehru věděl, že dezinformace přináší své plody. Gisevius, jeden z pracovníků abwehru, který Canarise dobře znal, se o něm zmiňuje ve své knize „Až k hořkému konci“ jako o „malém Levantinci“ čili malém Rekovi!

Canaris se ovšem nespokojil s pátráním po „slovutných předcích“ v Aténách. Sel dál než jeho otec a usmyslel si, že se pustí s německou šlechtou vážně do křížku, tím spíš, že za hitlerovské vlády měl skoro neomezené styky a možnosti. V roce 1938 jakýsi Peter von Gebhardt publikuje „vědeckou“ studii, v níž dokazuje, že rod Canarisů pochází od italského aristokratického rodu Canarisů, jehož zakladatel, Gaspar Canaris, žil počátkem XVI. století. „Nezaujatý badatel“ objevil u Gaspara Canarise rodokmen sahající až do XIV. století a… narouboval ho na rodokmen německých Canarisů.

Když vyšla kniha Petera von Gebhardta, inspirovaná Canarisem (tuto inspiraci nepopírají ani nejohnivější admirálovi ctitelé), popustil šéf abwehru zcela uzdu fantazii. A záhy našel spřízněnost – s Napoleonem! V příbuzenstvu císařovy matky. Poslední dějství téhle komedie začalo v roce 1942, když všem informovaným lidem, tedy i Canarisovi, bylo jasné, že hitlerovci už válku prohráli. Nicméně ani tato velice závažná okolnost nezchladila jeho horlivost v pátrání po aristokratických předcích. Ve dvaačtyřicátém roce dostal Canaris cenný dar od svého italského kolegy generála CEsare Amého, hlavy takzvané SIM, válečné informační služby při italském vrchním velitelství. Byla to nádherně vypravená kniha, v níž byly vypsány dějiny rodu Canarisi. V knize byla reprodukována faksimile různých Canarisiů a rovněž fotografie dědičných zámků, které tento rod vlastnil. Teď měl Canaris konečně to, po čem tak toužil – úplnou biografii všech svých urozených „předků“! A navíc oficiálně doloženou generálem Amém a jeho spolupracovníky.

„Hledání předků“ je ovšem pouze jeden rys životopisu náčelníka válečné špionáže fašistické říše.

A přesto si tento zdánlivě nedůležitý rys Canarisovy biografie zaslouží naši pozornost. A nejen proto, že nám ukazuje Canarise jako malého, marnivého člověka.

Spíše jde o to, že na všech stupních své kariéry se Canaris pokoušel vytvořit kolem sebe legendu, zmást fakta. Tenhle rys velmi znesnadňuje práci badatele.

Vraťme se však ke Canarisovu životopisu. Opustili jsme ho jako patnáctiletého mladíka, jemuž rodiče darovali jezdeckého koně. Budoucí admirál absolvoval školu s výborným prospěchem. A tu přirozeně vyvstal problém jeho další dráhy.

Canarisův otec snil o tom, že syn půjde v jeho šlépějích. Canarise však více lákal stejnokroj. Připomeňme výrok Wilhelma Liebknechta, že „německá říše Hohenzollernů se zrodila na bitevních polích“, byla „dítětem války“ a její povaha „ji nutila pospíchat z války do války“.

Mladí měšťáci typu Wilhelma Canarise plně sdíleli nezkrotné nutkání německých vládnoucích kruhů k válečnému dobrodružství. Budoucnost vlasti viděli ve válkách a svou vlastní v generálské nebo admirálské uniformě. Německému měšťákovi se kasárny plus důstojnické kasino odjakživa zdály rájem na zemi. Ale vstup do tohoto ráje byl pro ratolesti měšťanských rodin obtížný. Canaris mohl vstoupit do některého „slušného“ pluku a během času se vyšplhat po služebním žebříčku. Na zvlášť skvělou kariéru v kastovní císařské armádě si však syn průmyslníka bez titulů a skromného nadporučíka v záloze (hodnost Canarisova otce) nemohl dělat naděje. Poněkud jiné poměry vládly v té době v německém válečném loďstvu, které vznikalo poměrně pozdě a doposud nebylo docela „okupováno“ statkářskými a generálskými synky. V námořnictvu měl Wilhelm Canaris větší naději na služební postup. Jeho otci by se služba u válečného námořnictva sice byla mohla zdát málo výnosnou, ale v roce 1904 zemřel a Canaris mohl samostatně rozhodovat o svém osudu. Roku 1905 vstoupil na říšskou námořní kadetku v Kielu. Zvolil si povolání po chladné úvaze. Ve válečném loďstvu spatřoval jen odrazový můstek pro politickou kariéru. Budoucímu admirálovi by mnohem líp slušel kněžský hábit. Povahou, ba i svým zevnějškem by se Canaris líp vyjímal v jezuitském semináři než v námořní kadetce. Byl malý a slabý, měl hrůzu ze zimy (jako náčelník abwehru chodil i v letním vedru v plášti). I povahou připomínal jezuitské pátery. Podle svědectví spolužáků mladý Canaris „rychle vnímá a pomalu odpovídá“, je mimořádně rezervovaný a uzavřený, ale jiného umí vyprovokovat k otevřenosti. Zkrátka, mladý Canaris byl jako stvořený pro kariéru duchovního. Po dvouletém studiu na kadetce byl Canaris přidělen na křižník „Bremen“, který křižoval oceán u břehů Jižní Ameriky. Za rok se stal poručíkem a velitelovým pobočníkem. A na tomto místě se poprvé projevilo vrozené nadání budoucího náčelníka abwehru. Posláním lodi „Bremen“ byla totiž i oficiálně „ochrana zájmů německých obchodních společností v latinskoamerických zemích“. K tomu byly ovšem dobré všechny metody, především vydírání, intriky, úplatky apod. Na tomto poli dělá Canaris první úspěšné kroky. Jeho životopisci dokládají, že právě na křižníku „Bremen“ absolvoval školu „jednání s lidmi“, školu „diplomatického a kvazidiplomatického jednání“. Pokud je nám známo, nezachovaly se žádné doklady o Canarisově účasti na podobném jednání s představiteli latinskoamerické reakce. Ale jeden fakt, který svědčí o jeho úspěších v té době, jsme přece zjistili: Canaris byl vyznamenán bolivijským řádem!

Skromný poručík na velké válečné lodi, a z ničeho nic řád od cizího státu! Pro celou posádku křižníku „Bremen“ to byla senzace. Proč potkalo takové štěstí zrovna toho málomluvného důstojníka, to zůstalo neznámo.

Zajímavé je mínění důstojníků císařského loďstva o Canarisových vojenských vlastnostech. Mnozí z nich tvrdili, že už v raném stadiu své kariéry nebyl ani tak námořní, jako „politický“ důstojník.

Po krátkém pobytu ve vlasti se Canaris znovu vydává na plavbu do cizích zemí. Tentokrát na palubě křižníku „Dresden“, který „chránil zájmy“ německého kapitalismu na Balkánském poloostrově, kde v roce 1912 vedlo Srbsko spolu s jinými státy válku proti Turecku. Canaris se toulal po Istanbulu, kde se to jen hemžilo mezinárodními špióny, a sbíral poznatky. „Dresden“ potom vyplul k břehům Latinské Ameriky. A velitel této německé výzvědné lodi mohl záhy náležitě ocenit schopnosti svého podřízeného.

Mladý nadporučík (Canaris byl mezitím už povýšen) se zabývá kdečím. Potají vyváží z Mexika americké kolonizátory a později i svrženého mexického presidenta. Roku 1914 měl křižník „Dresden“, poté co se v Latinské Americe dostatečně zkompromitoval, odplout zpět do vlasti. Vtom však vypukla světová válka. „Dresden“ se musel připojit k eskadře admirála Spee.

S touto eskadrou se „Dresden“ zúčastnil námořní bitvy u Coronelu, jež skončila vítězstvím německých lodí nad britskými. Šlo však pouze o úspěch epizodický, což bylo jasné i Canarisovi, který v dopisech matce ocenil možnosti císařského loďstva velmi střízlivě. Eskadra admirála Spee byla velmi brzy dostižena a potopena. Jedině křižníku „Dresden“ se dík jeho rychlosti podařilo vyváznout. Nějakou dobu se ukrýval u břehů Ohňové země. Ale v březnu 1915 ho dostihl v chilských vodách, kam „Dresden“ připlul doplnit své zásoby uhlí, britský křižník „Glasgow“, modernější a mohutnější. Jak se dalo očekávat, byl k Britům v úloze parlamentáře vyslán Wilhelm Canaris. Tentokrát se však jezuitovi v námořnické uniformě nepovedlo partnera přehrát. Zvyklý na rozhovory pod ochranou německých děl namířených na pokojné přístavy, marně se dovolával mezinárodního práva, podle něhož „Dresden“ plul v neutrálním pobřežním pásmu, a nemohl tedy být ostřelován. Britský velitel Canarisovy protesty lehce odmítl: „Mám rozkaz ‚Dresden’ potopit, kdekoliv ho zastihnu. To ostatní si už vyřídí britští diplomati s chilskými.“

„Dresden“ byl nakonec potopen a jeho posádka zajata a internována na malém ostrově v Tichém oceánu. Velitel „Dresdenu“ se rozhodl poslat do Německa posla, aby se ospravedlnil před velením. Tento odpovědný a delikátní úkol byl svěřen opět Canarisovi. A ten se projevil jako plně způsobilý pro své poslání. Za léta působnosti v Latinské Americe se naučil španělsky, získal četná spojení s německými tajnými agenty, navázal styky s mnoha místními podnikateli a politiky orientovanými na císařské Německo a projevil nevšední schopnosti a vlohy pro převtělení všeho druhu. Útěk se Canarisovi hladce zdařil. Vánoce 1915 strávil v rodině německého agenta v Argentině, který mu opatřil doklady na jméno Chilana Reeda Rozase, mladého vdovce, údajně cestujícího do Holandska k převzetí dědictví po anglických příbuzných. S falešným pasem v kapse sedl Canaris na loď odplouvající do Evropy. Byla válka a pasažéři po sobě nedůvěřivě pokukovali, jen snad právě malý Chilan nebyl nikomu podezřelý. Když loď připlula k Plymouthu, podrobili Angličané všechny cestující důkladné prohlídce a – poprosili Reeda Rozase, aby sledoval jednoho ze svých krajanů. Z Nizozemí se německý nadporučík s chilským pasem dostal bez větších obtíží do Německa.

Zdálo by se, že důstojníka, který už prodělal křest ohněm, by bylo nejvhodnější poslat na další válečnou loď, nebo aspoň na námořní učiliště, aby vychovával nováčky. V Canarisově případě však rozhodli, že využijí jeho základního „profilu“, a udělali z něho vyzvědače. V roce 1916 byl vyslán do Španělska s týmž pasem na jméno Chilana Rozase. Canarisovým nadřízeným se stal námořní atašé německého velvyslanectví v Madridě. K úkolům tajných agentů, jejichž činnost řídil, patřilo pozorování Gibraltaru, hlavní britské válečné základny ve Středozemním moři, shromažďování informací o síle válečného námořnictva Dohody a rovněž pomoc německým ponorkám operujícím ve Středozemním moři. Canaris dostal úkol zřídit ve španělských přístavech síť spolupracovníků, kteří by zajistili plynulé zásobování německých ponorek.

V první světové válce byl Madrid centrem mezinárodní špionáže. Válčící strany tam vysílaly své nejzkušenější a nejzdatnější vyzvědače. Další vývoj událostí ukázal, že v této složité situaci nemohl Canaris, tehdy ve vlastní špionáži přece jen začátečník, úspěšně konkurovat mistrům tajného řemesla.

Po roce pobytu ve Španělsku bylo rozhodnuto, že se Canaris vrátí do Německa. Stal se v Madridě příliš nápadnou figurou a překážel profesionálním agentům při jejich práci. Jak se ukázalo, bylo toto rozhodnutí na místě, protože Canarise už měla nepřátelská rozvědka na mušce.

Jakmile opustil Pyrenejský poloostrov, plně se to potvrdilo. Anglické rozvědce se podařilo zjistit datum jeho odjezdu a směr jeho cesty. A třebaže Canaris necestoval sám, nýbrž v doprovodu zkušenějšího agenta, který se vydával za španělského kněze, byl cestou zatčen. Budoucímu admirálovi hrozila šibenice. Německé špionáži se podařilo po tiché dohodě s italskými úřady teprve v poslední chvíli svého agenta vysvobodit. Pravda, Canaris nedostal povolení odcestovat do Švýcarska. Z Janova byl poslán zpátky do Španělska se zastávkou v Marseille. Italské úřady zřejmě počítaly s tím, že šibenici stejně neujde, protože v Marseille ho měli zatknout agenti francouzské kontrašpionáže. Ale kapitán španělské „neutrální“ lodi, která vezla Canarise a smolařského španělského pátera, vplul do španělského přístavu a Marseille se vyhnul. Jedině „zázraku“, lépe řečeno mezinárodním stykům německé špionáže, může Wilhelm Canaris děkovat za svou záchranu.

Když se Canaris trochu vzpamatoval a odpočinul si v domě německého atašé ve Španělsku, rozhodl se pro nový pokus dostat se do Německa, tentokráte na německé ponorce. Ale ani tento podnik nebyl nijak snadný. Anglo-francouzští agenti Canarisovi dvakrát znemožnili vyplout na moře, kde ho očekávala německá ponorka. Teprve třetí pokus se zdařil.

A tak se vyzvědačská kariéra budoucího admirála za první světové války vyvíjela dost neslavně.

Avšak jak madridské údobí Canarisova života, tak jeho „válečně diplomatická“ činnost v předvečer první světové války pro něho nebyly zbytečné. V Latinské Americe a potom v Madridě vykrystalizoval Canarisův profil. Nejen proto, že se ve Španělsku poprvé stal bezprostředním účastníkem tajné války imperialistických velmocí. Ani proto, že získal školu profesionálního špióna a poznal zvyklosti, způsob a metody vyzvědačské práce. Nejdůležitější bylo, že dovedl už v počátcích své kariéry vystopovat slabé články v organizaci imperialistické rozvědky a snažil se jich napříště využít. Nedá se sice tvrdit, že si poměrně mladý důstojník císařského loďstva už v roce 1916 představoval, jakým způsobem bude jednou organizovat celou německou rozvědku, nicméně zkušenosti, které získal, se výrazně uplatnily v jeho další činnosti.

Především pochopil, že není radno spoléhat na uvědomělost a vlastenectví profesionálních špiónů.

„Gentlemani štěstí“ obchodovali před jeho očima s tajnými informacemi o mnoha státech. Za první světové války byl nejeden špión „dvojnásobným“ nebo i „trojnásobným“ agentem, jinými slovy, sloužil současně několika rozvědkám. Jejich „oddanost“ tomu či onomu praporu byla určována jedinou věcí – částkou, kterou dostávali od svých chlebodárců. Z tohoto poznatku uměl Canaris vyvodit závěry, a tak zavedl v abwehru propracovaný systém vzájemné kontroly. Agenti abwehru byli svázáni na rukou i na nohou a pracovali v podmínkách, jež jim skoro znemožňovaly obchod s tajnými válečnými informacemi. Každý Canarisův spolupracovník měl svou přesně vymezenou funkci, věděl jen přesně tolik, kolik musel vědět k výkonu služby, musel se podrobit železné disciplíně a byl ve styku s omezeným počtem osob.

Canaris už v počáteční etapě své kariéry dospěl k závěru, že špionáž se nesmí opírat o schopnosti jednotlivých agentů, nýbrž o promyšlený systém.

Konečně v Madridě navázal Canaris kontakt se španělskou reakcí, s lidmi, kteří později, za španělské občanské války, zalili zemi krví španělského lidu. Tohoto kontaktu dovedl Canaris výborně využít. V letech

1935-1942 mnohokrát cestoval mezi Berlínem a Madridem. Jak známo, za druhé světové války hitlerovci udržovali s Frankovým Španělskem nejužší přátelství. Ještě užší byla spolupráce německé a španělské rozvědky. Canarisovi se podařilo zorganizovat jak ve Španělsku, tak v řadě států Latinské Ameriky špionážní základny, jejichž činnost neustala ani po pádu hitlerovského Německa. A první kroky v tom směru byly podniknuty na samém prahu vyzvědačské činnosti budoucího admirála.

Konec první světové války zastihl Canarise jako kapitána ponorky. Ponorkové války se ovšem zúčastnil jen krátkou dobu. Po Madridě strávil asi dva roky na různých učilištích válečného loďstva – nejdřív se učil sám a pak učil druhé. Teprve na jaře 1918 byl přeložen k operujícímu loďstvu, a už v polovině října ponorka, na níž sloužil a jež bez mimořádného úspěchu brázdila vody Atlantiku, zamířila k německým břehům.

Vilémovo Německo válku prohrálo a němečtí důstojníci, kteří načas upustili od plánu na získání světovlády, se spěšně vraceli do vlasti, aby „udělali pořádek ve vlastním domě“. Canarisova ponorka pod císařskou vlajkou zakotvila 8. listopadu 1918 v Kielu.

Ale to už je začátek nové etapy v kariéře Wilhelma Canarise.

HLEDÁNÍ PÁNA

Na počátku XX. století, kdy se formovaly politické názory budoucího admirála špionáže, probíhal v Německu proces dalšího dělení třídních sil. Různé vrstvy německé společnosti zaujímaly výchozí postavení pro příští sociální bitvy.

Pokud jde o rodinu Canarisových, její umění těžit z bouřlivého rozmachu průmyslu se pojilo s výrazným monarchistickým zaměřením. Byla to živná půda pro nenávist ke všemu pokrokovému a revolučnímu, opovrhování „lůzou“, pracujícími lidmi.

Canarisův otec byl na rozdíl od některých příslušníků své třídy, kteří volili vůči dělníkům pružnější taktiku, otevřený nepřítel odborů a jiných dělnických organizací. Mezi německou buržoazií měli Canarisové pověst tvrdých zaměstnavatelů.

To všechno nepochybně formovalo duchovní profil a politickou tvář Canarise mladšího. Stál vždy na pravém křídle, v táboře reakce.

Jsme tedy v roce 1918. Ponorka pod velením Wilhelma Canarise vplouvá do Kielu a dvaatřicetiletý důstojník, přesvědčený monarchista, vstupuje na německou půdu.

Situace byla složitá. Německo prohrálo válku. Hohenzollernská říše, která se ještě včera zdála jejím přívržencům neotřesitelná, se zhroutila. Buržoazní společnost, jak napsala Rosa Luxemburgová, vyšla z války „hanebná a bezectná, po kolena v krvi, potřísněna blátem“. Ukázala „svou pravou tvář nikoli ve skromné a vábné podobě kulturnosti, filosofie, etiky, míru a státního práva, nýbrž v podobě dravé šelmy, v řádění anarchie, v zániku kultury a lidstva“. V Evropě narůstá živelné pobouření širokých mas. Přední buržoazní politik Lloyd George byl nucen přiznat, že „Evropa je prosáklá revolučními myšlenkami. V srdci dělnické třídy žije silná nespokojenost, hněv a rozhořčení namířené proti předválečnému uspořádání života. Obyvatelstvo celé Evropy hledí s nedůvěrou na všechny politické, sociální a hospodářské instituce.“

Na Východě zatím nastal úsvit nového života, úsvit socialismu. Ruští pracující budovali mladou sovětskou republiku, vztyčovali maják, který od té doby svítí všemu lidstvu.

Německo bičovaly vlny revolučního příboje. Mezi německými vojáky byly rozšiřovány přímé výzvy k povstání. Byly ustavovány první vojenské rady. Lid si vynutil, aby byli propuštěni z vězení vůdcové německé dělnické třídy Karl Liebknecht a Rosa Luxemburgová.

Podle Leninových slov v roce 1916 revoluce v Německu dozrávala „ne každým dnem, ale každou hodinou“. Při jejím prvním signálu se objevil v Kielu, kde se vzbouřili příslušníci válečného loďstva. V posledních dnech října roku 1918 vypluli námořníci ještě na moře, ale brzy se vzbouřili a vrátili se do přístavu. Pokus potlačit vzpouru ztroskotal a povstání se rozšířilo i na jiné přístavy.

Čtvrtého listopadu se k povstalcům připojilo celé německé válečné loďstvo.

Wilhelma Canarise pojala hrůza, když spatřil na německých válečných lodích rudé vlajky. K povstalcům se připojily také posádky ponorek, jež právě připluly do Kielu. Den poté, co Canaris vystoupil na břeh, utekl Vilém II. do Nizozemska.

Ale tato událost, jež tak otřásla srdci mnoha důstojníků z povolání v císařské armádě i císařském loďstvu, nevzala Canarisovi všechnu odvahu. Zatímco jiní jeho kolegové prolévali slzy lítosti nebo nenávisti nad císařovou zbabělostí a uvažovali, zda jsou dosud vázáni přísahou, Canaris začal jednat. Přísaha, věrnost, čest – tyto kategorie byly pro něho přesnými, ale zcela nezávaznými pojmy. Canaris byl po celý život důsledný jen v jediném: v každé situaci, do níž se v životě dostal, se stavěl na stranu reakčních sil. V reakčním táboře budoval svou kariéru a uskutečňoval své ctižádostivé záměry. Bylo mu však zcela lhostejné, pod jakým praporem reakce v daném okamžiku vystupuje. Byl rozený chameleón. A v roce 1918, kdy v Německu propukly revoluční události, se mu tato vlastnost spolu s třídním instinktem nade všechno hodila.

Kdežto značná část důstojníků z povolání si chvatně odstraňovala výložky a hledala uplatnění leckdy i v cizině, neváhal Canaris ani okamžik a začal se pídit po stycích se „silami pořádku“, totiž s těmi reakčními silami, jež měly největší vyhlídky uchvátit moc a potlačit revoluční hnutí. Odhadl, že za dané situace nemá smysl počítat se zjevnými monarchisty, a rozhodl se pro krajní pravici sociálních demokratů. Důstojníci potřebovali provizorního pána, pravicoví „socdem“ regulérní vojsko ke krvavému zúčtování s revolucí. Canaris a jeho názoroví spojenci se spolčili s týmž Noskem, který sám o sobě prohlásil, že „někdo musí být tím krvavým psem“. Už v době kielských událostí se Noske stal faktickým kielským guvernérem a otevřeně se spojil s reakčními důstojníky proti vzbouřeným námořníkům.

Avšak revoluce, která začala v Kielu, už planula po celém Německu. V Berlíně byly ustaveny dělnické a vojenské rady. V hlavním městě se schylovalo k povstání.

Z Kielu přesídlil Canaris začátkem ledna 1919 do Berlína. Tady se verbovala na pomoc Noskovi kontrarevoluční vojska. Noske pečlivě připravoval úder. Generál Mercker, jeden z „hrdinů“ kontrarevoluce, vylíčil ve svých vzpomínkách, že už 4. ledna, v předvečer krvavých událostí v Berlíně, navštívili předáci sociálně demokratické pravice monarchistický tábor v Zossenu, v němž se formovaly protirevoluční síly. „Byli,“ (tj. pravicoví socialisté) píše Mercker, „příjemně překvapeni, když před sebou uviděli pořádné vojáky. Když viděli, jak ze všech stran rázně pochodují s bujarým zpěvem oddíly statných chlapíků, nahnul se Noske k Ebertovi, poplácal ho po rameni a řekl: ‚Buď klidný, všechno bude zas dobré.’“

Hned v listopadu povolala sociálně demokratická vláda pod Noskovým velením všechny důstojníky zdržující se v Berlíně a jala se z nich organizovat „dobrovolné prapory“, takzvané „Freikorps“, o nichž Hitler později řekl, že byly předobrazem nacistického hnutí. Třináctého ledna vyšla kontrarevoluční vojska, soustředěná do Berlína z celého Německa, do berlínských ulic. Začalo krvavé účtování se vzbouřeným lidem.

Reakci však bylo jasné, že tím boj s německou revolucí není zdaleka skončen. Snažila se vytvořit údernou pěst, která by v kterékoli chvíli a na kterémkoli místě byla schopna dopadnout na hlavu lidových mas.

Námořní důstojník Canaris se nastěhoval do hotelu „Eden“, v němž od poloviny ledna sídlila gardová jezdecká střelecká divize (GKD). Náčelníkem štábu této divize byl kapitán Waldemar Pabst, jedna z nejchmurnějších postav v dějinách předhitlerovského Německa, organizátor Kappova puče, faktický vrah Karla Líebknechta a Rosy Luxemburgové, pozdější vůdce fašistických oddílů v Rakousku. Canaris se stal Pabstovým hlavním pomocníkem a zároveň spojkou mezi monarchisty z hotelu „Eden“ a Noskovým štábem.

Hotel „Eden“ byl v lednu až únoru 1919 jakousi Noemovou archou kontrarevoluce. Zabydleli se tam nejzavilejší reakcionáři – od bývalého císařova kancléře knížete Büllowa po zločince a nájemné vrahy. Monarchisté, renegáti, podezřelí dobrodruzi i aristokrati třesoucí se o své ohromné statky, profesionální vrahové a katani proslulí krutostí, všecka ta nečistota, všechna ta pěna vzedmutá revolucí ze dna se potloukala po chodbách hotelu, snila o „lepších časech“, vyhrožovala a volala po krvi.

Už v roce 1919 provedla německá imperialistická buržoazie stejný manévr, jaký provedla v roce 1933 – zmobilizovala spodinu společnosti do boje s německým lidem. Skuteční pánové Německa – zbrojařští, uhelní a ocelářští králové – do hotelu „Eden“ nechodili. Stáli za kulisami událostí a subvencovali bydlení v „Edenu“ i kontrarevoluční činnost jeho obyvatelů. Pravda, o SS ani SA tehdy ještě nebylo potuchy. Je však charakteristické, že mnozí z těch, kdo bydleli v berlínském „Edenu“, se v třicátých letech přidali k nacistickému hnutí a prokázali Hitlerovi nejednu úsluhu. V „Edenu“ absolvoval Canaris svou hlavní politickou školu.

V lednu až v únoru 1919 byl podle výpovědí různých svědků pro reakci přímo nenahraditelný. Pestrou sebranku sehnanou pod kontrarevoluční prapory bylo nutné držet zkrátka. A přitom se jedinečně uplatnila Canarisova chameleónská povaha a jeho diplomatický talent. „S každým,“ píše jeden z jeho tehdejších kolegů, námořní důstojník, „dovedl Canaris najít společnou řeč, jak s představitelem nacionální strany (krajně pravicová monarchistická strana), který zrovna odcházel jedněmi dveřmi, tak s nezávislým, který v téže vteřině vcházel do druhých.“

Canaris vyvinul v oněch měsících skutečně horečnou činnost: zúčastnil se četných protirevolučních akcí v Berlíně a vystupoval jako cestující emisar reakce, organizoval oddíly „Freikorpsu“ na německém jihu i kontrarevoluční dobrovolníky ve Výmaru. V únoru 1919 byl přidělen ke štábu takzvané Löwenfeldovy námořní brigády se sídlem v témže hotelu „Eden“. (Mimochodem v roli námořníků tam často vystupovali suchozemští dobrodruzi a lumpové přechodně navlečení do námořnických uniforem.)

V knihách o Canarisovi, pokud vyšly na Západě, se tato etapa jeho života líčí jen velmi zběžně. Jeho podíl na berlínských revolučních událostech v oněch dnech byl totiž velmi nechutný. Canaris se ostatně příliš netlačil do popředí. Tam působily v údobí 1919-1920 tyto postavy:

1. Kapitán Erhardt, náčelník štábu námořní brigády.

Erhard vytvořil organizaci „Konsul“ a jeho dobrovolnická brigáda hrála hlavní úlohu v pochodu na Berlín při reakčním Kappově puči.

2. Plukovník Reinhardt, který bezprostředně řídil represálie proti berlínskému vzbouřenému dělnictvu; jeho dílem byly popravy spartakovců a rozkaz vyvézt děla do berlínských ulic.

3. Kapitán Pabst, náčelník štábu jezdecké divize, kam policie dopravila Karla Liebknechta a Rosu Luxemburgovou a kde byli bestiálně zavražděni.

A Canaris?

Držel se podle svého zvyku pokud možno ve stínu, byl však významnou osobností v kruzích německé reakční kamarily. Byl anonymním pomocníkem a rádcem všech výše jmenovaných osob – jak kapitána Erhardta, tak plukovníka Reinhardta a kapitána Pabsta. A jakkoli se to později snažil utajit, usvědčují ho četná fakta a desítky svědeckých výpovědí. A nejen to, Canarisův podíl na krvavých událostech let 1918-1920 byl všem, kdo tehdy žili v Německu, naprosto jasný. V roce 1926 a 1930 propukl skandál, který Canarise donutil, aby na nějakou dobu zanechal politické činnosti. Jeho „inkognito“ bylo odhaleno a dostal se do palby veřejného mínění. A kdyby se v roce 1933 nebyl chopil moci Hitler, byl by Canaris prožil zbytek života jako neznámá osoba – měl příliš potřísněné ruce.

Ale o tom až později. Nyní jsme u jedné z nejchmurnějších, nejšpinavějších a nejkrvavějších epizod v temném Canarisově životě – u jeho spoluúčasti na bestiálním zavraždění vůdců německé revoluce Liebknechta a Luxemburgové, k němuž došlo 15. ledna 1919 v Berlíně.

Je známo, že vyšetřování i soudní přelíčení s vrahy Karla Liebknechta a Rosy Luxemburgové bylo zfalšováno. Je známo, že kdykoli se vynořila otázka faktických viníků zločinu na vůdcích německého lidu, vždy se ihned projevila snaha odsunout ji do pozadí. Celá desetiletí bylo utajení vrahů Karla Liebknechta a Rosy Luxemburgové střeženo jako žádné jiné. Nikdo z hlavních účastníků při tomto zločinu se ani jednou neprořekl, ani jednou nenařkl své pomahače. Četná fakta přesto pronikla na veřejnost. Usvědčují i Wilhelma Canarise.

1. Je naprosto přesně zjištěno, že bezprostředním organizátorem vraždy byl štáb jízdní divize se sídlem v hotelu „Eden“. Právě v tomto štábu se dlouho před 15. lednem začal vypracovávat konkrétní plán odstranění vůdců německé revoluce (vykonavatelé vraždy byli určeni až v poslední chvíli). Je jasné, že Canaris, jeden z Pabstových nejspolehlivějších pomocníků, zasvěcený do všech plánů jeho štábu, nemohl nevědět o chystaném zločinu.

2. Dne 15. ledna, v den vraždy, nebyl Canaris v Berlíně. Měl dokonalé alibi – právě v těch dnech slavil své zásnuby v Pforzheimu v jižním Německu. Avšak už toto alibi nutí k úvahám. Je divné, že tak chladný a necitový člověk jako Canaris nechal všeho, a právě když vrcholily veliké události, hnal se do Pforzheimu, aby nabídl ruku a srdce ženě, s níž se poznal už v roce 1917 a kterou od té doby zřejmě neviděl.

3. Při každém jen trochu nestranném vyšetřování by se muselo lehce zjistit, že za bandou vrahů dvou bezbranných lidí stála celá organizace a že vražda byla předem promyšlena, naplánována a organizována. Nájemní vrazi by při normálním vyšetřování a přelíčení neudrželi jazyk za zuby. Proto byl soud nad vrahy svěřen hlavním organizátorům vraždy, těm, kdo řídili ruku vrahů. Jinak by se reakci nepodařilo ututlat skandál a zahladit stopy rozsáhlého spiknutí, jehož obětí se Liebknecht a Luxemburgová stali. Proces musel být usměrňován po celou dobu – bylo třeba zavírat ústa svědkům, povzbuzovat obžalované, přerušovat je ve chvíli, kdy by mohli říci příliš mnoho, kontrolovat zápisy atd.

Vraždu Karla Liebknechta a Rosy Luxemburgové vyšetřoval a soudil vojenský tribunál složený z nejreakčnějších důstojníků ze štábu gardové jezdecké divize, tedy z těch, kdo stáli za kulisami vraždy. A tak nebyla náhoda, že „rada důvěrníků“ jezdecké divize zvolila Canarise za člena tribunálu.

4. Jak vyšlo najevo už v průběhu procesu, právě Canaris pravidelně navštěvoval obžalované ve vazbě, dával jim pokyny, radil, jak mají vypovídat, povzbuzoval je a sliboval jim, že je dostane z úzkých. Zkrátka a dobře, vykonával, jak už byl zvyklý, funkci spojky, byl prostředníkem mezi hlavními a vedlejšími postavami. (Podotkněme, že Canaris své „svěřence“ nezklamal: přímí vrahové revolučních vůdců dostali směšné tresty od šesti měsíců do čtyř let vězení, ale nikoli za bestiální vraždu, nýbrž za služební přestupky, jako je svévolný odchod ze strážní služby apod.)

5. Už pět dní před zahájením procesu byl jednomu z vrahů, poručíku Vogelovi (jeden z mála obžalovaných, kteří nebyli slepými vykonavateli, ale i spoluautory plánu vraždy), dodán cestovní pas na jméno Kurt Welsen. Později se zjistilo, že tento pas č. 2575 byl vydán za Pabstovy spolupráce. Vogel podle oficiální verze uprchl, ve skutečnosti však byl puštěn z vězení a klidně zmizel za hranicemi. V případě Vogelova „útěku“ Canaris trochu přehnal svou horlivost a vojenské úřady ho byly nuceny uvrhnout do vazby, z níž se vyklubala další fraška. Vojenský soud na osobní záruku velitele Lowenfeldovy námořní brigády Canarise neprodleně z vazby propustil. Po dobu vyšetřování nesměl jen opustit sídlo brigády, někdejší berlínský královský palác. V době svého domácího vězení (které trvalo všeho všudy několik málo dní), měl Canaris podle očitých svědků bezstarostnou náladu. Palác pro něho byl, jak říkali jeho přátelé, „fešácký kriminál“. A nebylo divu! Canaris věděl, že jeho společníci ho nenechají na holičkách. Uchýlil se k osvědčenému prostředku – nabídl důkaz, že v den Vogelova útěku nebyl v Berlíně. Jako by byl Vogelův útěk připravoval jen jeden den! Toto další Canarisovo alibi nemohlo přesvědčit nikoho, ovšem zcela postačilo jeho přátelům z vojenského tribunálu, kteří znali skutečné pozadí případu.

6. Později, v roce 1931, bylo zjištěno, že člen vojenského soudu Canaris tajně předal peníze potřebné k útěku jednomu z hlavních obžalovaných Pflug-Hartungovi a jeho dvěma druhům přímo do vězení. Toto obvinění nedokázal Canaris vyvrátit. Tvrdil pouze, že prý peníze nebyly určeny na útěk, nýbrž na „úhradu obhajoby“ a pro „blízké příbuzné obžalovaných“, kteří prý „ze strachu před pomstou komunistů museli přechodně opustit Berlín“.

Jak vidno, Canaris měl na vraždě Karla Liebknechta a Rosy Luxemburgové podíl. Ve všech etapách přípravy i provedení tohoto zločinu, organizace soudní komedie i útěku vrahů poznáváme Canarisův „rukopis“.

V létě roku 1919 se Canaris stal pobočníkem ministra války Noska. Tento přechod od pololegální činnosti ve štábech reakčních jednotek k práci ve vojenském ministerstvu republiky je zdánlivě podivný. V devatenáctém roce se přece monarchisté zdaleka nevzdali svého snu nejen zardousit revoluční hnutí v zemi, nýbrž znovu se chopit moci. Canaris však projevil větší prozíravost než jeho kolegové. Poznal, že tajné reakční spolky nejsou žádnou reálnou silou. Trvalo to dlouhá léta, než v Německu dozrál fašismus. A Canaris neměl v úmyslu odejít do výslužby, třeba jen dočasně. S bouřlivou energií, která mu byla vlastní, začal sloužit výmarské republice, tím spíš, že civilista Noske se opíral o nejzarytější militaristy. Canaris se svými pány skvěle vycházel – Noskova demagogie, jeho farizejské řeči o „blahu lidu“, budoucího šéfa abwehru ani trochu nepobuřovaly. Zivotopisci admirála s dvojí tváří konstatují, že Canaris a Noske pracovali „v nejlepší shodě“, jezdili v témž salonním voze, vedli spolu dlouhé rozhovory v úřední i mimoúřední době.

Canaris by byl však býval nevěrný sám sobě, kdyby byl vsadil jenom na sociální demokraty. I v průběhu spolupráce s Noskem udržoval budoucí admirál těsné spojení se svými starými druhy, kteří se v té době zabývali organizováním pololegálních teroristických organizací. Zejména se stýkal s jakýmsi Escherichem, který založil v Bavorsku svaz „Orgesch“, předobraz fašistických band.

V roce 1920 se Canaris zúčastnil Kappova puče. Když toto dobrodružství reakčních vojáků po čtyřech dnech ztroskotalo, vrátil se znova na ministerstvo války. Překonal přitom všechny rekordy – na osmačtyřicet hodin zradil vládu a pak – ještě před definitivním krachem puče, se vrátil, jako by se nic nestalo. Vláda ho na několik dní poslala do vězení, ale pak se s „nepostradatelným mužem“ smířila.

Léta plynula a nadešel čas, kdy se německý imperialismus začal nenápadně připravovat na novou útočnou válku. Canaris byl jeden z těch, kdo tajně pracovali na obnově a modernizaci německého válečného loďstva a připravovali je pro nová tažení.

Canaris vedl v těch letech opět dvojí život. Podle služebního spisu nesl chomout důstojníka z povolání, plavil se na takzvaných „starých neckách“ anebo dřepěl nad spisy ve štábech. Křižník „Berlin“, štáb náčelníka odboru na ministerstvu války, křižník „Silesia“, to jsou etapy Canarisovy služby v letech výmarské republiky. Tento služební seznam zdaleka nevyčerpává všechny druhy Canarisovy činnosti.

Podle podmínek Versailleské smlouvy nemělo Německo právo stavět ponorky a válečné lodi převyšující určitou tonáž.

Do roku 1923 působila v Německu spojenecká „komise námořní kontroly“, jejímž úkolem bylo kontrolovat dodržování podmínek Versailleské smlouvy. Němečtí militaristé však uměli tyto překážky obcházet. Objednávky na stavbu ponorek byly umísťovány ve vojenských loděnicích v Nizozemí, ve Španělsku a v Japonsku. A Canaris se při těchto jednáních ukázal mužem na pravém místě.

Při službě na křižníku „Berlin“ podnikl v květnu 1924 plavbu do Tokia. Tam se v loděnicích „Kavasaki“ začínaly budovat základy německého ponorkového loďstva. Později, jako referent ministerstva války, navštívil několikrát Španělsko, kde byly rovněž stavěny lodě pro německé válečné loďstvo.

Zachoval se dopis přednosty odboru válečného loďstva Lohmanna, ředitele Německé zámořské banky (samozřejmě přísně tajný), napsaný v říjnu 1926 a obsahující prosbu „financovat cesty kapitána Canarise do Španělska“, neboť na těchto cestách je přímo zainteresována banka i její vlivní klienti. Hlavním předmětem Canarisova jednání bylo navázání spolupráce mezi německými a španělskými firmami stavějícími ponorky. Zvlášť úzký kontakt udržoval Canaris se španělským průmyslníkem Echevariettou, jemuž španělský diktátor Primo de Rivera na Canarisovu přímluvu svěřil výstavbu závodu na výrobu torpéd v Cádizu. Začátkem roku 1928 při další Canarisově návštěvě Španělska byla v Echevariettových loděnicích dohodnuta stavba nového typu ponorek. Významně se Canaris podílel i na organizaci výroby vojenských letadel na španělském území. Pomohl německé „Lufthanse“ navázat kontakt se španělskými leteckými společnostmi.

Canaris při tom všem samozřejmě nezapomínal ani na špionážní úkoly a upevňoval vztahy mezi španělskou vojenskou špionáží a německým abwehrem.

Jak už jsme se zmínili, vyrukoval v roce 1926 tisk se závažnými obviněními proti Canarisovi. Dokonce i velice umírněné kruhy německé společnosti byly šokovány tím, že zjevný reakcionář, intrikán a monarchista sedí v republikánském ministerstvu války. Canarise bylo nutno na nějaký čas odklidit z Berlína. Byla mu nabídnuta dovolená a šestinedělní „námořní výlet“ do Argentiny. Za této cesty Canaris obnovoval své styky v Jižní Americe. Cesta do ministerstva války pro něj byla uzavřena a koncem roku 1928 byl budoucí náčelník abwehru odvelen do Wilhelmshafenu na křižník „Silesia“. Ale i tam se dále zabýval „vysokou politikou“ a tajná jednání německých militaristů se španělskou reakcí se neobešla bez Canarisovy účasti – z Wilhelmshafenu do Berlína a odtud do Madridu směřovaly šifrované depeše a odjížděli zvláštní kurýři.

Záhy však bylo jasné, že Canarisovi nekynou ve výmarské republice žádné zvláštní perspektivy. Vyzbrojování wehrmachtu přecházelo přímo do rukou německých průmyslníků, a ti nepotřebovali prostředníky Canarisova typu. Jinými slovy, ona specifická činnost při znovu vyzbrojování Německa, opírající se především o styky s určitými zahraničními kruhy, jak ji provozoval Canaris, ztrácela svůj význam. Přes všechnu snahu se Canarisovi nepodařilo dostat se z křižníku „Silesia“ zpět do Berlína. V roce 1930 byl sice převeden na práci ve štábu, ale šlo o pouhý štáb eskadry v témž Wilhelmshafenu. Křižník „Silesia“, štáb eskadry, v roce 1932 znova křižník „Silesia“… V posledních letech republiky se Canaris nehnul z místa. Dotáhl to sice na kapitána „Silesie“, ale tahle válečná loď byla postavena na začátku století a byla zastaralá už ve čtrnáctém roce. V třicátých letech pak už byla spíše muzeálním kusem, její bojové vlastnosti se rovnaly nule, ba ani jako školní loď neměla už valnou cenu. Je jasné, že velitelské místo na tomto podřadném křižníku nemohlo uspokojit Canarisovu ctižádost.

Záhy nato byl budoucí náčelník abwehru jmenován velitelem pobřežní ochrany ve Swinemünde. Swinemünde (dnes polské Swinoujscie) bylo tehdy menší lázeňské městečko a takové jmenování znamenalo konec kariéry. Ze Swinemunde vedla jen jedna cesta – do výslužby v hodnosti kontradmirála. Všem, kdo nevěděli o rubu Canarisovy činnosti, se zdálo, že tohle už je opravdu jeho konec.

ŠÉFEM ABWEHRU

V den svých osmačtyřicátých narozenin zaujal Canaris novou funkci – funkci náčelníka vojenské špionáže. Měl za sebou třicet let služby u námořnictva. A před sebou zdánlivě jen jedno – klidnou práci a později odchod do výslužby. A najednou …

Canarisův skok ze Swinemunde na Tirpitzovo nábřeží v Berlíně, přímo do centra hnědé říše, byl podmíněn množstvím faktorů.

Byla to doba rozkvětu tajné diplomacie v mezinárodním životě západní Evropy. Za neprodyšně zavřenými dveřmi se připravovala německo-polská dohoda o „přátelství“ z roku 1934, která měla roztrhnout bývalé spojence Francii a Polsko, vytvořit hrozbu proti Sovětskému svazu, zamaskovat Hitlerovy skutečné plány na východě a zmást jeho protivníky na západě. Ve velké tajnosti probíhalo i jednání o uzavření anglo-německé námořní úmluvy z roku 1935 – prvního velkého milníku na cestě mnichovské politiky, důležitého článku v řetězu ústupků führerovi, jež nakonec Evropu zavedlo do druhé světové války. Povzbuzován pohlaváry velkých monopolů, přistoupil Hitler k provádění své „bleskové diplomacie“. Sliby, principy, tradice, to všechno šlo k čertu a zavířilo v přívalu překvapivých, protichůdných, a dokonce vzájemně se vylučujících rozhodnutí. Oficiální instance, ministerstva, parlamenty, ba vládní kabinety byly odstaveny na vedlejší kolej. Státně významné akty se dojednávaly na přísně tajných poradách, při rozhovorech mezi čtyřma očima.

Uvnitř Německa, v jeho státním aparátu, vládly intriky a vzájemné špehování. Hitler zamíchal starými úřednickými kartami – ze svršků udělal krále, z králů esa, někoho pustil k vodě, jiného překvapivě povýšil.

Krvavý odlesk „noci dlouhých nožů“ v roce 1934, Hitlerova teroristického zúčtování s opozicí uvnitř nacistické strany, ozářil kariéru mnoha nacistických funkcionářů na sklonku čtyřiatřicátého a začátkem pětatřicátého roku. Té noci zahynuli nejen přívrženci nacistické opozice, nýbrž i Hitlerovi už nepohodlní staří věrní sluhové, někteří důstojníci císařské armády, vrstevníci a přátelé Wilhelma Canarise, takoví lidé, jako byl generál Schleicher a jeho pobočník plukovník von Bredow. V nacistickém úředním aparátu se otevřely veliké možnosti.

Právě za této situace vyplulo na povrch i jméno Canaris. Většině kolegů z námořnictva, ba i většině těch, kdo se pokládali za jeho přátele, se mohlo toto jmenování do vysoké funkce zdát náhodné. Jak mohli vědět, že námořní důstojník, nad jehož kariérou už udělali kříž, si nedopřál ani chvíli klidu? Ze rok za rokem houževnatě navazoval kontakt s mocnými veličinami říše, vytvářel si reputaci „nenahraditelného“ u těch, kdo rozhodovali. Rok za rokem kalkuloval, vážil, analyzoval a dělal závěry, a to všechno s jediným cílem – dostat se nakonec k mechanismu moci, proniknout do srdce tohoto mechanismu, až k jeho skrytým hnacím pérům.

Historie Canarisova jmenování šéfem abwehru poprvé ukázala, nakolik neodpovídá skutečnosti všeobecně rozšířená legenda o „malém kapitánovi“ z křižníku „Berlin“ a bitevní lodi „Silesia“.

Víme, jak se o Canarisovi vyjadřovali jeho kolegové. „Je velice uzavřený a zdrženlivý. Dlouho přemýšlí. Zato je velice snaživý a svědomitý.“ V posudku, který o Canarisovi podala nejvyšší místa válečného loďstva krátce před Hitlerovým příchodem k moci, bylo řečeno: „Plní své povinnosti s velkou svědomitostí, s pochopením a dobrou znalostí věci.“ Zvlášť byla v tomto posudku vyzdvižena Canarisova „skromnost“. Opravdu se zdá, že jde o nenápadného úředníčka, o „inkousta“, o jakousi námořnickou variantu průměrného občánka, kterého „potkalo štěstí“.

Zatím je však přesně známo, že těsně před svým jmenováním vyvinul Canaris horečnou činnost, zametal prahy mnoha nacistických hodnostářů a bezpočtukrát se setkal se svými přáteli z údobí zavraždění Karla

Liebknechta a Rosy Luxemburgové, slídil a čmuchal… A pak, když vyslídil stopu, když se dověděl, že Hitler chce vyměnit náčelníka abwehru, „vzal kurs“ k vytouženému cíli.

Dříve než Hitler Canarise jmenoval na tak odpovědné místo, vyžádal si jeho charakteristiku, ale ne už od námořního velitelství, nýbrž od ministerstva války a nacistických zmocněnců na ministerstvu války. A tu se ukázalo, že skromný a ostýchavý námořní kapitán má diametrálně odlišné vlastnosti. V charakteristice z listopadu 1933 se doporučuje „využít Canarise ve velitelských funkcích, při nichž je vyžadována pronikavá pozorovací schopnost a umění diplomatického manévrování, a rovněž ve funkcích, v nichž by se mohl uplatnit jeho široký rozhled“.

Další Canarisova činnost tuto prognózu plně potvrdila. Jakmile se Canaris, povýšený na admirála, dostal do čela nacistické rozvědky, postaral se nejen o její zdokonalení, rozšíření a posílení, nýbrž přeměnil ji zejména v účinnou zbraň globální války a politiky, do určité míry ve stát ve státě.

Co byl abwehr předtím, než ho převzal Canaris?

Bylo to malé oddělení na ministerstvu války, v němž pracovalo osm až deset důstojníků a několik technických zaměstnanců. Abwehr „předcanarisovské éry“ se dělil na dva sektory – „Východ“ a „Západ“ – a měl své zástupce (tehdy jich bylo všeho všudy sedm) ve vojenských okruzích. Celkový počet pracovníků abwehru těsně před Canarisovým jmenováním byl asi čtyřicet.

Slovo „abwehr“ znamená v překladu „odpor“, „obrana“. Po německé porážce v první světové válce a podepsání Versailleské smlouvy se z oficiální terminologie vymycovalo všechno, co mohlo připomínat válečné přípravy a agrese. Tak si vojenská špionáž začala říkat „obrana“ – abwehr. Tomu v první době také odpovídaly poměrně skromné povinnosti a omezené úkoly tohoto oddělení. Mělo sbírat informace o cizích armádách a organizovat boj se špionáží zaměřenou proti reichswehru.

Tak úzké pole činnosti s několika pracovníky však vůbec neodpovídalo Canarisovým plánům. Přišel do abwehru s hotovým programem činnosti, s vlastním pojetím úkolů rozvědky v totalitním státě a v buržoazní společnosti vůbec, s vlastní koncepcí podílu a významu výzvědné služby v životě států a národů. Canarisův dlouholetý spolupracovník Leverkuehn, autor knihy o německé tajné službě za války, napsal: „Canaris… byl víc než formální hlava abwehru. Abwehr byl výplodem jeho názorů a ztělesněním jeho osobnosti … Nepřeženeme, řekneme-li, že abwehr byl Canaris a Canaris abwehr.“

Po Canarisově příchodu začal abwehr rychle růst. Za tři roky se malé oddělení změnilo v ohromný úřad; jen jeho ústřední aparát měl asi čtyři tisíce zaměstnanců. Za čtyři roky bylo oddělení špionáže a protišpionáže přetvořeno na samostatný úřad. Počtem úředníků a vlivem v říšském systému se už vyrovnalo nejednomu ministerstvu.

Číselný vzrůst Canarisova aparátu však nebyl to nejpodstatnější. Canaris navíc uplatnil v organizaci abwehru nové zásady, vyplývající z jeho pojetí úkolů a cílů špionáže.

Mezi několika málo tretkami, jež zdobily admirálovu pracovnu, byla bronzová plastika představující tři opice: jedna držela ruku u očí, jako by hleděla do dálky, druhá měla přiloženou dlaň k uchu a třetí varovně držela prst před rty. Canaris často podotýkal, že ty figurky symbolizují špionáž, protože špionáž všechno vidí a slyší, ale nic neříká.

Výzdoba pracovny admirála s dvojí tváří byla vůbec pečlivě promyšlená, proto do jisté míry zrcadlila povahu uživatele. V pracovně visely dvě fotografie: portrét Canarisova předchůdce, náčelníka německé vojenské rozvědky v době první světové války, autora základní teoretické práce o špionáži, plukovníka Nicolaie, a … fotografie Canarisova psa, jezevčíka vzácného zbarvení, jemuž mazlivě říkal Seppl. Těsně před válkou přibyla k těmto dvěma snímkům fotografie Canarisova velkého přítele, španělského caudilla Franka s lichotivým věnováním.

Tyto fotografie měly symbolický význam. Pokud jde o plukovníka Nicolaie, byla jeho díla výchozím bodem, podnětem k formování Canarisových názorů. Šéf abwehru dospěl podstatně dál než Nicolai a v řadě teoretických i praktických otázek zastával názory přímo opačné. Nicméně pokládal Nicolaie za otce německé válečné špionáže a měl ho ve velké úctě. Nicolaiův portrét připomínal nutnost dovršit to, co započal německý imperialismus první světovou válkou.

Posláním portrétu psa Seppla bylo „utěšovat“ Canarise ve chvílích, kdy se oddával filosofickým úvahám o špatnosti lidské povahy. Canaris vyznával filosofii opovrhování lidmi – nevěřil v lidskou slušnost, věrnost, morální pevnost ani v usilování o pravdu a spravedlnost.

Na Canarise lze právem vztahovat slova, jimiž se svého času Talleyrand vyjádřil o Fouchéovi, náčelníkovi Napoleonovy policie: „Fouché tolik opovrhuje lidmi proto, že příliš dobře zná sama sebe.“

Canaris viděl v člověku ztělesnění zločineckých sklonů, ctižádosti, špinavých a přízemních instinktů. Něco jiného je pes. Když se navečer 23. července 1944 k admirálovi dostavil Schellenberg, aby ho zatkl, rozloučil se admirál se slzami v očích se svým jezevčíkem a řekl brigadeführerovi SS:

„Schellenbergu, buďte vždycky pamětliv věrnosti němé tváře. Vidíte, můj jezevčík udrží všechno v tajnosti a nikdy mě nezradí. Tohle bych nemohl tvrdit ani o jediném člověku.“

Abychom vyčerpali popis Canarisovy pracovny, musíme se snad zmínit ještě o velké japonské barevné rytině, kterou admirálovi věnoval japonský velvyslanec v Berlíně Ošima. Visela za psacím stolem a byla na ní vyobrazena děsivá lidská tvář zkřivená ďábelským úšklebkem – rovněž svým způsobem symbol nacistické rozvědky. Návštěvník sedící v křesle před psacím stolem viděl Canarise, jeho krátce přistřižené šedivé vlasy a jeho protáhlý obličej se světlýma podivně strnulýma očima na pozadí tohoto odpudivého a drastického obrazu. Dívaly se na něho jakoby dvě tváře a v případě admirála s dvojí tváří nebylo snadné říci, která z nich je jeho pravá.

Canarisovy názory a záliby se promítly i v budově abwehru na Tirpitzově nábřeží 74. Admirálově rezidenci se říkalo „liščí nora“. Byla to rozlehlá vila, mnohokrát přestavovaná, rozšiřovaná a zařizovaná podle Canarisových požadavků. Budova se nakonec změnila v chaotickou změť pokojů s nesčíslnými průchody, nekonečnými chodbami, neočekávanými slepými kouty, kde mohl snadno zabloudit i zkušený pracovník aparátu. Jen Canaris sám nejspíš znal všechny vchody a východy „liščí nory“.

Vraťme se však k organizačním zásadám budování rozvědky, které Canaris uplatňoval při reorganizaci abwehru. Vyjádřil je velice lakonicky a názorně: Abwehr se musí podobat lidskému organismu, musí mít oči, uši, ruce a nohy.

Na první pohled se může tento výrok zdát banální, ve skutečnosti však má dalekosáhlý smysl.

Abwehr se po reorganizaci skládal z ústředního oddělení, z oddělení vnějších styků a ze tří operativních oddělení.

Oddělení I. řídilo „tajnou výzvědnou službu“, tedy špionážní práci v cizích státech. Shromažďovalo informace od rozvětvené sítě agentů a podle Canarisovy terminologie představovalo „uši“ abwehru.

Oddělení II. se zabývalo činností zvláštního druhu – organizací sabotážních a diverzantských akcí v nepřátelských zemích. K tomu účelu byly cvičeny kádry ve speciální škole vybavené nejmodernější diverzní technikou. Diverzanti byli přesunováni z jednoho státu do druhého, od jednoho objektu ke druhému, a dodávali abwehru zdání pohyblivosti. Proto II. oddělení ztělesňovalo „nohy“ admirálem vytvořeného výzvědného organismu.

Sabotáž byla součástí „klasického schématu“ organizace rozvědky, jak ji svého času doporučil plukovník Nicolai. Zde Canarisovy akce ještě nevybočovaly z rámce starých tradic a lišily se jen formátem.

To, čím se však abwehr pronikavě lišil od císařské vojenské rozvědky, bylo vlastní vojsko. Právě to byly „ruce“ abwehru a podle Canarisova záměru měly sloužit nejen klapání „nepřátel Vaterlandu“, nýbrž i k ochraně samého abwehru uvnitř říše. Canaris si vytvořil svou tělesnou gardu, svůj nástroj moci v nacistickém státě.

Bojoval o to dlouho a úporně. Stálo velkou námahu přesvědčit Hitlera, že wehrmacht má mít svou vlastní policii. Ještě před válkou vydal Hitler instrukci o zřízení tajného polního četnictva podřízeného vrchnímu velitelství ozbrojených sil. Náčelníkem četnictva wehrmachtu byl jmenován Canarisův spolupracovník, fakticky však jeho činnost řídil šéf abwehru sám.

Avšak Canaris pokládal toto řešení za polovičaté. Teprve po vypuknutí světové války se mu podařilo realizovat svůj plán v plném rozsahu.

Za polského tažení v roce 1939 prokázaly diverzní skupiny II. oddělení armádě nemalé služby – zmocnily se mnoha spojovacích uzlů a strategicky důležitých objektů několik hodin před zahájením válečných akcí a v průběhu boje přispěly k dezorganizaci týlu polské armády, dokonce se zmocnily celého města. O „hrdinských činech“ Canarisových oddílů, které ještě před vyhlášením války přepadaly města sousedních států, zabíjely děti, ženy a starce, drancovaly a vypalovaly příbytky pokojných občanů, budeme mluvit na jiném místě. Zde je důležité upozornit jen na jediné – na to, že po propuknutí fašistické agrese Canaris mohl Hitlerovi navrhnout vytvoření vlastních vojenských útvarů.

Hitler s Canarisovou myšlenkou souhlasil a už 15. října 1939 byla ustavena „cvičná stavební rota č. 800 pro zvláštní účely“ pod velením pracovníka II. oddělení hauptmanna von Hippela. Ve třech měsících se z roty stal prapor, po nějaké době pluk a konečně, v roce 1942, divize. Podle sídla velitelství byla označována za divizi „Brandenburg“.

A tak Canaris získal to, co neměl ani jediný šéf vojenské rozvědky – svou vlastní armádu. „Malý admirál“ vyrostl ve významnou politickou figuru, kdekdo se ho obával, snažil si ho předcházet, zajistit si jeho přátelství a přízeň.

Úkolem posledního operačního oddělení, a to III., byla protišpionáž. Toto oddělení bylo personálně nejsilnější a dělilo se na množství sekcí a skupin. Oddělení řídilo boj s cizími rozvědkami nejen v armádě (k tomu účelu byly vytvořeny tři sekce – pozemních, námořních a leteckých sil), nýbrž vůbec na celém území říše. Tři speciální sekce se zabývaly činností v „civilní oblasti“. Dvě sekce měly na starosti zvlášť jemné a delikátní problémy – dezinformaci a podvratnou činnost uvnitř cizích špionážních služeb. Šlo především o dodávání falešných informací cizím rozvědkám za účelem zmást je a uvést na falešnou stopu, maskovat agresivní záměry hitlerovské říše. Této činnosti říkal Canaris „špionážní hra“. Konečně další dvě sekce „zpracovávaly speciální sféry“ – zajatecké tábory (verbování agentů a zneškodňování špiónů) a zachycování zpráv zahraničních špionážních služeb, předávaných rádiem, poštou i telegraficky.

III. oddělení – „oči“ abwehru – reprezentoval výzvědný aparát, v němž pracovalo nejméně tisíc lidí.

Analogicky bylo organizováno i I. oddělení, jeho sekce však prováděly bezprostředně operativní úkoly. Tři sekce se zabývaly špionážní prací v cizích armádách – v pozemních, námořních a leteckých silách, tři další hospodářskou špionáží, zejména získáváním špionážních zpráv z oblasti letecké techniky. Konečně existovaly ještě sektory speciální, řídící vývoj špionážních přístrojů, přenosných vysílaček a zaměřovačů i výcvik agentů.

Canarisovou pýchou byly dva vynálezy tohoto oddělení – „mikrotečka“ a „miniaturní kufříková vysílačka“ (tehdy ještě neexistovaly polovodiče a přenosná radioaparatura se teprve vyvíjela).

„Mikrotečka“ umožňovala zmenšení stránky strojopisu do rozměru tečky, jež se nenápadně umístila do dopisu zcela nevinného obsahu. Tento vynález odhalili Britové na základě výpovědí zatčeného německého agenta až ke konci války.

Pokud jde o „kufříkové vysílačky“, využívaly jich němečtí agenti opravdu široce. Pro příjem rádiových zpráv agentů a vysílání instrukcí postavil abwehr nedaleko Berlína silnou a prvotřídně vybavenou vysílačku. Mimoto měla místní oddělení abwehru ve vojenských okruzích své vlastní vysílačky.

Mimo operační oddělení bylo v abwehru zřízeno takzvané ústřední oddělení. Toto oddělení spravovalo kartotéku – gigantický archív, který zabíral v „liščí noře“ mnoho místností.

Tak byl tedy budován úřad abwehru. Jeho místní orgány byly vytvořeny v každém vojenském okruhu říše a nesly označení „abwehrstellen“ – ve zkratce AST, v cizině pak „kriegsorganisationen“ – KO. První měly strukturu analogickou s ústředním aparátem (měly tři operační oddělení a jedno ústřední), druhé byly maskovány hlavně jako soukromé firmy různého druhu.

Jak vidíme, mělo srovnání aparátu abwehru s živým organismem určitý smysl. Myšlenka skrytá v tom srovnáni tkvěla asi v tomto: abwehr má mít všechno, co je potřebné k samostatné existenci. Má sloužit zájmům vládnoucí třídy imperialistiekého Německa za jakýchkoli podmínek a jakýchkoli okolností, jinými slovy, má být jakýmsi autonomním organismem, který by byl schopen přetrvat dokonce i změnu režimu.

V oblasti špionáže Canaris vykonal v podstatě totéž, co udělal Hitler v oblasti státní správy. Führer budoval totalitní fašistický stát, „tisíciletou říši“. Budoval teroristickou mašinérii, ďábelský mechanismus ničení, zastrašování a kontroly. Canaris budoval komplikovaný špionážní aparát, splétal jemnou, pevnou a rozvětvenou špionážní síť, jež měla omotat celé Německo a posléze celou Evropu.

Proto je jasné, že stará schémata organizace buržoazní rozvědky už nemohla hlasatele totální špionáže uspokojit. Z toho hlediska není bez zajímavosti provést vzájemné srovnání Canarisových názorů s názory jeho učitele plukovníka Nicolaie.

Nicolai měl za to, že hlavním článkem tajné služby je agent, na jeho osobních kvalitách – iniciativě, vynalézavosti a odborných znalostech – závisí úspěch věci. Německá vojenská rozvědka měla v letech první světové války agenty velkého formátu.

Canarise zajímala osobnost agenta ze všeho nejméně. Čím je agent samostatnější, tím hůře, říkal si. Nepotřeboval špióny, ale úředníky, nepotřeboval samostatnost, ale poslušnost, nepotřeboval intelekt, ale organizaci. Odvážné a iniciativní agenty přehlížel a pokládal je za nebezpečné.

Není proto náhoda, že ve vojenské rozvědce říše se téměř nevyskytla zvučná jména.

Plukovník Nicolai viděl svůj úkol v získávání jednotlivých agentů v cizině, v zapojení cizinců do německé špionážní sítě.

Canaris tento princip v zásadě neodmítal, ale hlavní pozornost věnoval organizování „páté kolony“ v cizích státech. Často zahrnovala celé skupiny německé národnosti, různé šovinistické, reakční spolky a organizace. Páté kolony jsou typický výplod nacistických špionážních metod a Canaris byl jedním z jejich zakladatelů.

Plukovník Nicolai konečně tvrdil, že hlavním úkolem rozvědky je získávání špionážních informací. V tom však Canaris viděl až druhořadý úkol abwehru. Jeho snahou bylo především získat přístup k pákám umožňujícím aktivní politické působení na vlády cizích států, vytvořit agenturu v nejvyšších vládních kruzích a protlačit své agenty na vlivná místa ve státě. Seznam agentů abwehru obsahoval nemálo politických činitelů různých zemí, satelitů nacistického Německa.

Shrnutím všeho, co tu bylo řečeno, docházíme k zcela jednoznačnému závěru. Canaris budoval od samého začátku agresivní mašinérii. Zaměřil se na přípravu náhlých útoků a agresivních pochodů, dělal přípravy na okupaci celých zemí, na krvavé represálie vůči obyvatelstvu, na boj proti národně osvobozeneckým hnutím. Bylo mu jasné, že němečtí monopolisté povolali Hitlera k moci, aby uskutečnil ozbrojenou přeměnu světa v jejich zájmu. Proto se zcela naladil na nacistickou vlnu, zachycoval symptomy příštích událostí a snažil se být co nejlépe připraven k uskutečňování Hitlerových plánů. Führer mohl být svou volbou spokojen.

Provokace, sabotáž, dezinformace, špionáž a teror, to byla výzbroj abwehru, a Hitlerova říše jí bohatě využívala.

Neslýchanou provokací začala zejména agrese proti Polsku.

O této akci hitlerovců v Polsku, totiž o začátku druhé světové války, se podrobně vypráví v Schellenbergových pamětech. V předvečer vpádu do Polska dal Hitler pokyn inscenovat polský přepad německé rozhlasové stanice ve městě Gleiwitz (Hlivice), aby tím získal záminku k vypovězení války. Provedení této operace svěřil Heydrichovi a Canarisovi. Canaris na základě této instrukce dal Heydrichovi k dispozici polské vojenské uniformy.

Dále dáme slovo jednomu z Heydrichových spolupracovníků, Naujocksovi:

„Mezi 25. a 31. srpnem jsem navštívil Heinricha Müllera, šéfa gestapa, který dlel poblíž Oppeln (Opolí). V mé přítomnosti prodiskutoval s jakýmsi Melhornem plán pohraničního incidentu, jehož smyslem bylo inscenování útoku Poláků na Němce… Měl jsem k provedení této akce dostat německé spolupracovníky v síle asi jedné roty. Müller řekl, že mi pošle rovněž dvanáct či třináct odsouzenců k smrti, kteří budou oblečeni do polských uniforem a jejichž mrtvoly zanecháme na místě, aby vznikl dojem, že padli v průběhu operace. Pro jistotu dostanou zločinci smrtelné injekce od lékaře, kterého pošle Heydrich, a pak bude použito střelných zbraní. Bylo zařízeno, že se po skončení operace shromáždí na „bitevním poli“ zástupci tisku a svědkové, v jejichž přítomnosti úřední místa sestaví policejní protokol.“

Bylo dohodnuto, že Naujocksovi bude před operací dodána mrtvola jednoho z vězňů, a ta že bude zanechána na místě činu. O průběhu operace Naujocks v hlášení napsal:

„31. srpna během dne mi Heydrich sdělil telefonicky heslo s pokynem, že operace má začít v osm hodin večer téhož dne. Heydrich řekl: ‚K provedení operace se spojte s Müllerem.’ Udělal jsem to a dohodl jsem se s Müllerem, že převezmu vězňovo tělo na smluveném místě nedaleko od budovy rozhlasu. Skutečně mi byl předán a položil jsem ho u vchodu do budovy rozhlasové stanice. Ještě žil… Žádnou střelnou ránu jsem na něm nenašel, ale jeho tvář byla zkrvavená. Byl oblečen do civilních šatů. Obsadili jsme podle rozkazu vysílačku a vyslali jsme tří nebo čtyřminutový projev. Operaci doprovodilo několik výstřelů z pistole do vzduchu.“

Nacistická propaganda využila Heydrichovy a Canarisovy provokace k rozpoutání zuřivé protipolské kampaně. Hitler jí využil jako záminky pro vpád do Polska. Druhá světová válka tedy začala skutečně loupežným divadlem, s mrtvolami, injekcemi, kradenými uniformami. A jedním z režisérů tohoto divadla byl Wilhelm Canaris. Jaksepatří si však chlapíci z Canarisova úřadu zařádili až při přepadu Polska.

Oddíly abwehru vkročily do Polska dříve než pravidelná nacistická vojska. Hitler dal Canarisovi na jeho prosbu „svobodu jednání“ několik hodin před zahájením tažení. „Nebylo snadné dosáhnout takového svolení,“ píše Canarisův spolupracovník a autor knihy o abwehru dr. Pavel Leverkuehn, „neboť tím bylo ohroženo utajení okamžiku přepadení. Hitler však nemusel tohoto ústupku Canarisovi litovat.“

V noci z 31. srpna na 1. září 1939 byly poprvé nasazeny diverzní oddíly vytvořené Canarisem. Šéf abwehru je řídil z velitelského stanoviště v Breslau (Vratislav).

Pod rouškou tmy začali Canarisovi agenti proklouzávat přes hraniční čáru a zaujímat „bojové pozice“. Byli v civilních šatech a měli polské doklady, takže nebyli nápadní. Kolem druhé hodiny noční vyslal Canaris rádiové heslo „Echo“. Desítky přenosových stanic naladěných na Breslau je přijaly. A v pokojně spících městech v hraničním pásmu zahřměly výstřely a začala téci krev.

Loupežné bandy abwehru se zmocnily především spojovacích uzlů, vojenských závodů a elektráren, mostů, důležitých úřadů, vnikaly do domů vedoucích politických pracovníků a správních úředníků. Rozsévaly paniku a vnášely do řídícího aparátu dezorganizaci a chaos. V noci na 1. září vyslal Canaris přes hranice pět tisíc agentů. A v Polsku se tito diverzanti spojili s předem organizovanými bojůvkami, vytvořenými hlavně z občanů německé národnosti, kteří tam žili (Volksdeutsche). Například bojová skupina II. oddělení v Horním Slezsku měla 1200 lidí. Spolu s agenty, kteří té noci pronikli přes hranice, obsadil úderný oddíl město Katovice a držel je až do příchodu německých vojsk. Jiné skupiny obsadily několik desítek šachet, elektráren a mostů. A to všechno se událo ještě před oficiálním vyhlášením války, předtím než německá vojska překročila polské hranice.

V Polsku byly tedy poprvé vyzkoušeny skutečně gangsterské metody vedení války navržené Canarisem. Tyto metody a Canaris sám došli u Hitlera plného uznání. Führer propůjčil náčelníku abwehru tehdejší nejvyšší vojenský řád nacistické říše – Rytířský kříž.

NA VRCHOLU MOCI

Těsně před svým jmenováním do funkce náčelníka abwehru byl Canaris vícekrát přijat nacistickými pohlaváry. Jednoho takového přijetí se zúčastnil Hitlerův zástupce Rudolf Hess, ministr propagandy Goebbels a dřívější náčelník vojenské špionáže plukovník Nicolai. Goebbels vyložil nacistické hledisko na úkoly rozvědky a zdůraznil přitom, že agent musí být zároveň jak diverzantem, tak policistou a trestající rukou. Plukovník Nicolai Goebbelse přerušil a zeptal se ho: „Ale kde seženeme takové lidi?“ Do rozhovoru zasáhl Rudolf Hess: „Jestli je neseženeme, tak si je vychováme.“

Canaris si toto naučení zřejmě dobře vštípil. Tím spíš, že odpovídalo jeho ctižádostivé touze rozšířit akční oblast výzvědné služby.

Dlouhá léta zasahoval nacistický admirál do oblastí, jež neměly s úkoly vojenské špionáže nic společného. Proměnil abwehr nejen v nástroj agrese, nýbrž i v nástroj k upevňování krvavého „nového pořádku“ na okupovaných územích. Při tom se však admirál střetl s jinou nacistickou organizací – se sicherheitsdienst (SD) a s jejím šéfem Heydrichem, který měl za to, že vládcem v okupované Evropě se musí stát teroristický aparát podřízený jemu. Výsledkem dlouhých sporů a intrik byla nakonec speciální dohoda mezi Canarisem a Heydrichem „o rozdělení sfér vlivů“, která vstoupila do kroniky abwehru pod názvem „desatero přikázání“. Z těchto „přikázání“ je zřejmé, že Canaris své soupeře z SD přetrumfl.

Napříště spadala pod kompetenci abwehru nejen „tajná informační služba v cizině“, tj. špionáž, nýbrž i boj se všemi organizacemi, jež představují „ohrožení nacismu“, rozvíjení sabotáže a diverze, odhalování styků odbojových skupin s cizími rozvědkami atd.

SD si podrželo právo kontrolovat vnitřní politiku okupovaných států, všecky záležitosti týkající se jejich politické situace atd.

Od roku 1939 pracovala mašinérie abwehru na plné obrátky. Nacistická teorie špionáže se proměnila v krutou a krvavou praxi. Zdálo se, že abwehr a s ním Canaris dosáhli vrcholu moci.

Právě v tomto údobí však vyšlo se vší zřetelností najevo, že důmyslná mašinérie abwehru byla v podstatě bezmocná proti odporu lidových protifašistických hnutí.

ČISTÁ PRÁCE VE FRANCII

Canaris, který je nyní líčen na stránkách četných prací jako přítel a ctitel západních zemí, svého času horlivě pomáhal Hitlerovi při realizaci jeho plánů na uchvácení západní Evropy a při provádění jeho okupační politiky. Než začala blesková válka na Západě, Canaris fakticky přebudoval svou špionážní síť a zaměřil ji na provádění diverzních a později i čistě kárných úkolů.

Stejně jako v průběhu polského tažení oddíly abwehru pronikaly na území příští hitlerovské agrese, narušovaly komunikace, rozsévaly paniku a rozvracely život země. Abwehr šel vždy před pravidelnými útvary.

Za ilustraci této taktiky může posloužit operace, která byla pracovníky abwehru nadšeně vynášena jako vzor. Byla naplánována v listopadu 1939 na říšském kancléřství, kde se konala porada, které předsedal führer. Na poradě Canaris navrhl, že se pomocí diverzních oddílů abwehru zmocní mostů přes Maasu a Albertův kanál. Pravda, Nizozemcům se přesto podařilo většinu mostů vyhodit do povětří, ale železniční most u Hennepu se dostal Němcům do rukou zcela nepoškozený.

Došlo k tomu takto: na silnici, jež vedla k mostu, se objevila kolona německých zajatců doprovázená muži v nizozemské uniformě. Jakmile se kolona přiblížila k mostu, „zajatci“ i jejich „strážci“ se vrhli na vojáky střežící most a pobili je. Zanedlouho už se přes most řítily německé tanky. Ze „zajatců“ se vyklubali diverzanti z pluku „Brandenburg“ a z nizozemských „strážců“ Canarisovi agenti v Nizozemí, členové tamní Mussertovy fašistické organizace.

Podobně si počínaly bojůvky abwehru i v přístavních městech západní Evropy. Z moře i z pevniny prováděly pirátské útoky na pobřežní opevnění i na plavidla. Takové útoky zažil Rotterdam, Antverpy, Boulogne a pak Dunkerque, Dieppe, Le Havre, Rouen a Brest.

Také ve Francii oddíly abwehru vnikaly do měst a osad často dříve než předvoj armády. Jedním z úkolů, které přitom měly, bylo zmocnit se tajných dokumentů. Do rukou Canarisových agentů se dostaly celé vagóny tajných listin.

Bývalý šéf francouzské filiálky abwehru Oskar Raile vypráví ve své knize „Tajná fronta na Západě“, že Canaris, který přijel do Francie v doprovodu čelných pracovníků abwehru plukovníka Piekenbrocka a Běntivegniho, byl výkony svých podřízených mimořádně spokojen. „Měl báječnou náladu,“ píše Raile.

A skutečně, rozsah a účinnost akcí abwehru překonaly i očekávání nacistických pohlavárů.

Šest nebo sedm dní po obsazení Paříže byla ve francouzském hlavním městě zřízena odbočka abwehru – KO. Sídlem jejího štábu se stal hotel „Lutetia“. Canaris se zřejmě rozhodl zabydlet se ve Francii důkladně a nadlouho. A skutečně, nacistický admirál okamžitě začal přizpůsobovat aparát abwehru potřebám okupace a soustřeďovat pozornost především na boj s hnutím odporu.

Členové abwehru si počínali v poražené Francii jako soldateska. Pili a hýřili stejně zdatně jako jejich „konkurenti“ z gestapa a SD. „Šampaňské,“ píše ve svých vzpomínkách někdejší pracovník abwehru, „teklo potoky… V ‚Lutetii’ báječně vařili, vína nejlepších značek jsme měli za pohádkově nízké ceny.“

Ale ani pitky neodváděly Canarisovy podřízené od jejich „práce“. Hned od prvních dnů okupace zahájili krutou válku proti francouzskému lidu.

Jedním z prvních Canarisových opatření byl pokus izolovat Francii, zbavit ji spojení s ostatním světem.

Abwehr na Canarisův pokyn současně rozšiřoval špionážní síť v okupovaných zemích, získával pro spolupráci místní fašisty, dobrodruhy všech druhů a formátů i zločinecké živly. „V miliónovém městě,“ píše náčelník KO v Paříži Raile, „se našel dostatečný počet dobrodruhů a individuí ochotných za peníze nebo za jiné materiální výhody s námi spolupracovat.“

Ohromná síť nacistického teroristického aparátu omotala porobenou Evropu. Už na podzim 1941 vstoupil v platnost rozkaz „Noc a mlha“. Těm, kdo byli zatčeni podle rozkazu „Noc a mlha“, nemusel být předkládán obžalovací“ spis. Byli oficiálně zbaveni všeho: pomoci příbuzných, práva na obhajobu i práva na milost. Byli zbaveni i jména. V žalářích a koncentračních táborech figurovali jako čísla. Paříž žila od podzimu 1941 ve stavu obležení. Z příkazu velitelství branné moci se kina, divadla i kavárny zavíraly v 17 hodin. Ve stejnou dobu končil provoz v podzemní dráze. Pařížané nesměli od šesti hodin večer do šesti hodin ráno vycházet na ulici. Razie stíhala razii. Desetitisíce Francouzů byly odvlečeny do koncentračních táborů, především komunisté, členové pokrokových organizací, levá inteligence a Židé.

Leží před námi materiál z těch strašlivých let, plakáty zažloutlé stářím. Tyto vyhlášky byly vylepovány v pařížských ulicích od roku 1940. Visely na omšelých zdech starých domů, jejichž zdivo pamatovalo mnoho století, i na luxusních vilách, na konstruktivistických budovách ve stylu Le Corbussiera.

VYHLÁŠKA

Zločinci ve službách Anglie a Moskvy zavraždili v ranních hodinách 20. října velitele polního četnictva v Mantes. Zločinci nebyli dopadeni. Jako odvetu za tento zločin jsem zatím přikázal zastřelit 50 osob držených jako rukojmí. Protože jsem zjistil, že zločincům, sabotážníkům a ohrožovatelům pořádku pomáhají jejich nejbližší příbuzní, rozhodl jsem se přísně trestat nejen samy zločince, nýbrž i jejich rodiny, jestliže se zločinci do 10 dnů po spáchaném zločinu nevydají do rukou francouzských policejních úřadů. Budu uplatňovat tyto tresty:

1. Zastřelení všech příbuzných mužského pohlaví ve vzestupné i sestupné linii, jakož i zeťů a bratranců starších 18 let.

2. Transport všech žen téhož příbuzenského stupně na nucené práce.

3. Převedení všech dětí do 17 let, jejichž rodiče byli takto potrestáni, do výchovných ústavů.

Na základě toho vyzývám všechny, aby se snažili zabránit atentátům, sabotážím a narušování pořádku, a vybízím veřejnost, aby sdělovala německým nebo francouzským policejním úřadům i zcela bezvýznamné skutečnosti, jež by mohly napomoci k dopadení viníků.

Paříž 10. července 1942

Vyšší vedoucí SS a policie na území velitelství ozbrojené moci ve Francii

Tyto vyhlášky zaplavily celou Francii.

Už jen z nich je zřejmé, jaké síly dosáhl nacistický teror v okupované Evropě. Ale kdo byl vykonavatelem všech těch teroristických akcí v zemích obsazených hitlerovci?

V souvislosti se smutně proslulým „desaterem“ přešla většina agendy spjatá s hnutím odporu do rukou abwehru, protože organizace a skupiny bojující proti hitlerovskému panství na okupovaném území byly pochopitelně pokládány za „agenty v cizích špionážních službách“.

Mezi množstvím dokladů, jichž se agenti abwehru zmocnili v prvních dnech blitzkriegu, byly zvlášť cenné kartotéky francouzské policie. Abwehru se dostal do rukou všechen tajný materiál, který francouzská policie shromažďovala dlouhá léta. Obsahoval informace o mnoha tisících lidí – členech francouzské komunistické strany a jiných progresivních organizací, o odpůrcích fašismu a militarismu. Kartotéka (jejíž část odevzdala okupantům francouzská policie) hitlerovcům podstatně usnadnila úkol zlikvidovat výkvět francouzského národa. Abwehr a gestapo získaly možnost jednat téměř najisto, zajistit sledování vlastenců, zatýkat je a střílet jako rukojmí, odvlékat je do koncentračních táborů.

Jak vlastně probíhaly trestné akce abwehru? V Canarisově úřadě byla vypracována přesná šablona, jíž se páni z hotelu „Lutetia“ drželi. Jakmile abwehr zachytil stopu některé organizace hnutí odporu, vpašoval do ní některého ze svých agentů.

Pak už začínal závěrečný akt tragédie – zatýkání, mučení, popravy.

Došlo k paradoxu: abwehr sklízel úspěch za úspěchem – a hnutí odporu sílilo.

V lednu 1942 byl Canaris povolán do „vlčího doupěte“, Hitlerova hlavního stanu. Führer byl s náčelníkem abwehru nespokojen. Mnoho let ho chránil, ale teď se kolem něho stále častěji ozývala věta, která Canarisovi nevěstila nic dobrého:

„Abwehr zklamal.“

Aktivizovali se závistníci a nepřátelé – Heydrich, Ribbentrop a jiní.

Canaris ovšem neseděl se složenýma rukama. Ale fakt zůstává faktem – naplánované zkrocení Evropy admirál provést nedokázal. „Abwehr zklamal!“

Canaris ovšem nemohl pochopit, že žádná teroristická mašinérie, žádné sdružení rozvědek ani žádné sebelstivější politické kombinace nemohou zlomit odpor národů bojujících za spravedlivou věc. A jak abwehr, tak SD pokračovaly zuřivě a se zdvojenou krutostí ve své „práci“ na severu i jihu, na západě i východě. Zejména na východě.

KRVAVÁ DIVIZE

Ve „Všeobecných instrukcích“, vypracovaných zvlášť pro prapor „Brandenburg“ (roku 1940 se změnil v pluk a 1942 v divizi), byly jeho úkoly formulovány takto: operovat tam, kde „ještě nezačala operovat pravidelná vojska, nebo tam, kde už nemají možnost operovat“.

Jeden ze zasvěcených komentuje tyto instrukce takto: „Tato ‚ještě ne’ a ‚už ne’ předpokládala, že bojové operace této divize se nemohou řídit pravidly a zákony vedení války. Takové vojsko německá armáda do té doby neměla.“2

Posláním divize „Brandenburg“ tedy bylo jednat bez ohledu na válečné zákony a zvyklosti. „Němečtí vojáci,“ píše tentýž neznámý autor, „oblečení do uniformy nepřítele a pronikající do řad cizí armády, aby bojovali v jejím týlu, to všecko bylo ovšem v rozporu s normální představou vojáka o válce.“

Přesto se organizátoři divize s udivujícím cynismem pokoušeli povýšit zločinecký statut divize na jakýsi zákon a učinit z něho normu pro vojenské akce v budoucích válkách.

Autoři knihy „Utajení, zklamaní, a přece věrní“ (už jen ten název!) ospravedlňují svou snahu oslavovat Canarisovy gangsterské jednotky těmito slovy: „Metoda globálního vedení války s využitím vojáků převlečených do cizích uniforem, tedy metoda vypracovaná Canarisem, je předurčena hrát v budoucnu mnohem významnější roli než doposud.“

Západoněmečtí militaristé přímo nabízejí zkušenosti získané divizí „Brandenburg“ budoucím křižákům pro „boj proti komunismu“. Jaké jsou to vlastně zkušenosti?

Divize „Brandenburg“ je první vojsko v dějinách sestavené jako diverzní síla v podstatě z osob cizí národnosti nebo osob dobře znalých řeči a zvyků zemí, proti nimž se agrese připravovala. V roce 1940 vypadalo toto formování abwehru, tehdy ještě v měřítku pluku, takto:

I. prapor byl posádkou v Brandenburgu. Byl určen k působení „na východním dějišti“ – v SSSR. Prapor se skládal zčásti z osob, které kdysi žily v SSSR, a veliteli v něm byli agenti abwehru, kteří předtím vykonávali špionážní úkoly na území Sovětského svazu. Byl to nejpočetnější prapor a tvořil jádro Canarisových jednotek. Po nacistickém přepadení Sovětského svazu byly k tomuto útvaru připojeny speciální jednotky „Nachtigall“, „Bergmann“ a jiné.

II. prapor byl posádkou v porýnském Dürenu a byl složen z alsaských rodáků hovořících francouzsky a dále z francouzských, belgických a nizozemských zrádců naverbovaných dílem v Německu, dílem přímo v uvedených zemích. Ve srovnání s I. praporem měly jeho operace omezený rozsah, přesto však stály národy západoevropských zemí ležící v jejich „akční zóně“ nemálo obětí.

III. prapor sídlil v Badenu nedaleko Vídně. Prováděl své lupičské operace v jihovýchodní Evropě, proto byl sestaven z osob mluvících jazyky této zeměpisné oblasti.

V průběhu války byly do divize „Brandenburg“ včleněny speciální formace s určením pro země Blízkého a Středního východu a jižní Asie. Tak vznikla „perská“ rota a „indické“, „afghánské“ a „německo-arabské“ legie.

Canaris věnoval divizi „Brandenburg“ zvláštní pozornost, snažil se udělat z ní svou „tělesnou gardu“. Bránil se proti jakémukoli pokusu vyčlenit ji z kompetence abwehru. Teprve po Canarisově zatčení v červenci 1944 byla divize „Brandenburg“ přejmenována na gardovou tankovou divizi „Brandenburg“ a včleněna do tankového sboru „Grossdeutschland“. Samostatnost si podržely pouze jednotlivé útvary, jichž bylo nadále používáno k provádění diverzních úkolů.

Dráha divize „Brandenburg“ je vyznačena ukrutnostmi a masovým vražděním civilního obyvatelstva, loupením a ničením ohromných materiálních a kulturních hodnot. Všude, kde se objevili příslušníci Canarisovy divize, docházelo k zvlášť krutým a úskočným zločinům. Nejděsivějších se dopouštěli na sovětském území. Zvlášť otřesnou památku po sobě zanechaly prapory „Nachtigall“ a „Bergmann“.

Už v roce 1940, kdy hitlerovský generální štáb definitivně vypracoval svůj proslulý plán „Barbarossa“ – plán útoku na Sovětský svaz –, zrodila se v abwehru myšlenka vytvořit speciální diverzní a lupičské jednotky, jež měly působit na území SSSR. Jejich formování započalo v polském městě Krynica hned v prvních měsících roku 1940. Do tohoto „sesterského“ útvaru divize „Brandenburg“ byli verbováni ukrajinští buržoazní nacionalisté a zločinci soustřeďující se kolem starého agenta Canarisovy rozvědky Bandery, kteří uprchlí ze západní Ukrajiny po jejím připojení k SSSR.

Úlohu „tmelu“ v té nesourodé bandě měli agenti abwehru. A všechna ta sebranka dostala jako pro výsměch lyrické jméno prapor „Nachtigall“ (Slavík).

Prapor o celkové síle asi tisíc mužů měl čtyři roty a byl podřízen druhému oddělení abwehru. Ideologickým a politickým vedoucím „Nachtigallu“ se stal Theodor Oberländer. V roce 1940 zastával funkci „pracovníka abwehru II.“ a „experta pro otázky Východu“. Byl to jeden z těch Canarisových spolupracovníků, kteří dopadli líp než sám admirál. Oberländer, který byl nejen inspirátorem teroru a represí, „teoretikem“ nejodpornějších metod vedení války, diverze a sabotáže, nýbrž i přímým účastníkem těchto činů, plně vyhovoval bonnským revanšistům a dostal v poválečném západním Německu dokonce ministerské křeslo.

Podle svědectví Paula Leverkuehna3, jednoho z Canarisových předních spolupracovníků, byl v zimě 1940 až 1941 v táboře abwehru Neuhammer nedaleko Liegnitz (Lehnice) už v plném chodu výcvik soldatesky „Nachtigallu“.

Plukovník Erwin Stolz, zástupce náčelníka abwehru II., vypověděl 25. prosince 1945 před soudem v Sovětském svazu:

„V březnu nebo dubnu 1941 si mě můj šéf, náčelník abwehru II. plukovník von Lahousen, zavolal do své kanceláře a oznámil mi, že se brzy uskuteční vojenský útok Německa na Sovětský svaz. V souvislosti s tím mi dal rozkaz, abych využil všech informací, které má II. oddělení k dispozici, pro nezbytné sabotážní akce proti SSSR.

Přibližně ve stejné době mě von Lahousen seznámil s instrukcí führerova štábu, která obsahovala direktivy pro podvratnou činnost na sovětském území po německém útoku.

V této instrukci se pravilo, že k podpoře bleskového úderu proti Sovětskému svazu má abwehr II. rozvinout podvratnou činnost proti Rusku s pomocí sítě důvěrníků a rozdmýchávat národnostní třenice mezi národy SSSR.

Pro válečné akce na území SSSR bylo dále navrhováno vycvičení speciální vojenské jednotky – pluku č. 800 divize ‚Brandenburg’, bezprostředně podřízeného šéfovi abwehru II. von Lahousenovi.

Ke splnění těchto úkolů měl pluk, který se skládal hlavně z osob německé národnosti, ne však německé státní příslušnosti, v rozporu se všemi mezinárodními pravidly vedení války použít uniforem a zbraní nepřítele k svému zamaskování.“

Už jen ze Stolzovy výpovědi vyplývá, že abwehr vypracoval rozsáhlý program diverzní Činnosti na území Sovětského svazu. Důležitá složka tohoto programu byla svěřena praporu „Nachtigall“.

Osmnáctého června 1941, tedy čtyři dni před Hitlerovým vpádem do SSSR, dostal prapor rozkaz přisunout se k sovětské státní hranici.

Byl ubytován asi třicet kilometrů od města Razymno. Tady čekali hrdlořezové z „Nachtigallu“ s příslušnou výstrojí a výzbrojí na svou chvíli. Dvaadvacátého června vstoupil „Nachtigall“ do Razymna a tři dny nato se začal přesunovat ke Lvovu.

Skutečně krvavá a hrůzná cesta praporu „Nachtigall“ začala v sovětském městě Lvově, kam vstoupil 30. června 1941 ráno.

Canarisovy a Oberländerovy bandy vstoupily do města dříve než oddíly SS a speciální komanda SD. Přesněji řečeno velení wehrmachtu dalo město praporu „Nachtigall“ v plen. Hrdlořezové z abwehru měli uniformy nacistického wehrmachtu, ale žluté a modré prýmky na náramenících a kovový odznáček ve tvaru „trojzubce“.

Prapor „Nachtigall“ řádil ve městě týden. Opilé hordy vnikaly do bytů, loupily, pálily a znásilňovaly. Lidé byli stříleni po stovkách, věšeni v celých skupinách, upalováni zaživa, zakopáváni do země, ubíjeni pažbami pušek, štváni psy. Po osvobození se ve Lvově našel stroj na drcení lidských kostí. Byl opatřen Dieselovým motorem o výkonu 5 k a měl výkonnost 3 m3 kostí za hodinu.

V roce 1950 uveřejnil deník „Berliner Zeitung“ výpověď německého vojáka: „V červenci 1941 jsem sloužil u letectva a pracoval na letišti ve Lvově. Naše jednotka měla jídelnu blízko požárního depa na Kadettenberg. Odtud jsme byli svědky těchto výjevů: pod jednou z dvouposchoďových věží určených ke cvičení požárního sboru vytvářeli vojáci podřízení nadporučíkovi Oberländerovi špalír a tímto špalírem byli hnáni zajatci. Pro ty, kteří ‚měli štěstí’, tj. pro ty, které zabili, než doběhli ke dveřím do věže, útrapy končily. Ty, kdo to přežili, vyvlekli na věž a přinutili skočit dolů. Pak je na zemi dobíjeli.“ V těch hrozných dnech se ve městě říkalo: „Hitlerovci jedí k snídani Židy, k obědu Poláky, k večeři Ukrajince.“

Jen za první týden svého působení povraždil prapor „Nachtigall“ spolu s oddíly SD a SS, které sem dorazily záhy po jeho příchodu, ve Lvově na pět tisíc osob. Kolik bylo obětí celkem, to se nepodařilo zjistit.

Koncem roku 1941 se vedení abwehru rozhodlo vytvořit další diverzně trestní útvar typu „Nachtigall“. Hitler v té době vypracovával plány na „pacifikaci“ Kavkazu. A Canaris předstoupil před führera s myšlenkou vytvořit trestní prapor s určením pro Kavkaz. Canarisův „kavkazský“ prapor dostal jméno „Bergmann“ (Horal). Jeho politickým velitelem byl jmenován „znalec východní otázky“ Theodor Oberlánder.

Prapor byl složen z německých nacistů, bílých emigrantů, kteří zradili vlast a které abwehr sháněl po celé Evropě, část mužstva naverbovali Canarisovi agenti v táborech sovětských zajatců.

Ve „Zprávě Mimořádné státní komise pro zjišťování a vyšetřování zločinů německých nacistických uchvatitelů“ čteme:

„Ve zločinném rozporu s mezinárodními konvencemi a zvyklostmi vedení války objížděl Oberländer a jeho nejbližší spolupracovníci zajatecké tábory, a využívajíce toho, že lidé vysíleni hladem a mučením nebyli schopni odporu, zařazovali je pod pohrůžkou fyzické likvidace do praporu ‚Bergmann’ a potom je donucovali složit přísahu věrnosti Hitlerovi.“

Možná že někteří Canarisovi obhájci řeknou, že šéf abwehru se přece přímo nezúčastnil vytvoření praporu „Bergmann“. Ze jednotky abwehru překročily svou pravomoc a že nemusel ani tušit, co provádějí.

Existují však zcela nezvratná fakta svědčící o pravém opaku. Canaris udílel Oberlánderovi osobně instrukce, aby prapor „Bergmann“ doplňoval ze zajateckých táborů. Rovněž vykonal osobní inspekci u diverzně špionážní jednotky. V Lutensee u Mittelwaldu se zúčastnil přehlídky praporu a pak obědval s veliteli diverzantů a zrádců v důstojnickém kasinu. Podle očitých svědků Oberlánder Canarisovi představil své důstojníky a admirál k nim měl proslov. Jak vidíme, i v tomto případě jednal abwehr podle předem vypracovaných instrukcí svého šéfa. Velitelem praporu „Bergmann“ jmenoval Oberlándera rovněž admirál Canaris.

V červnu 1942 byl prapor „Bergmann“ (o síle 1100 až 1200 mužů) přesunut na sovětsko-německou frontu. Nebyl nasazen do bojů, nýbrž mu byly svěřeny trestné výpravy proti pokojným obyvatelům a sovětským vlastencům, popravování a vraždění.

Mužstvo praporu „Bergmann“ nesmělo prozrazovat svou národnost. Zpočátku byl prapor maskován jako španělský útvar. Na Kavkaze nosili příslušníci praporu uniformu „afrického“ sboru generála Rommela. Na Krymu dostali uniformy horských myslivců a v Řecku, kam byli odesláni po debaklu nacistů na území Sovětského svazu, znovu uniformy Rommelových vojáků.

Na Kavkaze byly v rámci praporu „Bergmann“ vytvořeny dvě jízdní eskadrony. Prapor byl už sám o sobě kárným útvarem a tyto dvě eskadrony byly vlastně svým způsobem sonderkommanda v sonderkommandu. Vyznačovaly se bestialitou.

V Pjatigorsku zničil tento prapor lazaret a povraždil všechny raněné sovětské vojáky, kteří v něm leželi.

V Nalčiku bylo pobito několik set nevinných lidí. Eskadrony praporu „Bergmann“ vyjížděly do kabardských a balkarských aulů a tam „odhalovaly“ a pobíjely komunisty, pracovníky sovětských orgánů a rodiny partyzánů.

Ve stanicích Udobnaja, Otradnaja a Upornaja postříleli kati z divize „Bergmann“ pod záminkou boje proti partyzánům všechny, kdo jim padli do rukou.

Na sklonku roku 1942, za společného ústupu s jinými jednotkami nacistické armády, hnal prapor „Bergmann“ ze Severního Kavkazu zajatce i civilní obyvatelstvo. Střílelo se bez přestání. Silnice od Mozdoku a Minerálních Vod až po Tamaň byly posety mrtvolami.

Po silnici z Pjatigorsku ke Kerčskému průlivu před sebou prapor „Bergmann“ hnal několik tisíc válečných zajatců. Nedostávali téměř žádné jídlo a spali pod širým nebem přes chladno a lijáky. Denně umíraly stovky lidí. A každé ráno stříleli vyčerpané zajatce.

Ve stanici Timaševskaja byla při ústupu praporu vyhozena do vzduchu věž vodárny i s opraváři, kteří na ní právě pracovali.

Ale to všechno byla méně než setina zločinů, kterých se vojska špionážního admirála dopustila.

MAPA S TROJÚHELNÍKY

Záliba v zeměpisných symbolech byla společná mnoha pohlavárům nacistické říše. Je známo, že zeměpisné atlasy, globusy a mapy přitahovaly Hitlera jako magnet. Tutéž vášeň měl i Canaris.

„V admirálově pracovně,“ píše jeden z jeho přátel, „visela velká mapa. Byla to mapa celého světa, neboť zájmy člověka činného v abwehru se nevešly do rámce pouhého Německa nebo Evropy, ale zasahovaly všechny země světa.“

Existovala však ještě jiná mapa, uzamčená v admirálově pancéřové skříni. Do té Canaris měsíc co měsíc, rok co rok zakresloval nové a nové značky: červené trojúhelníky, znázorňující hlavní základny nacistické rozvědky v cizích státech (KO), kroužky téže barvy tam. kde sídlily jejich filiálky, modré trojúhelníky – střediska „pátých kolon“, modré kroužky – okruh působnosti hlavních rezidentů abwehru. A konečně stovky praporků – červených a modrých – v přístavech, železničních uzlech, v městech i osadách, kde měl abwehr své agenty.

Canarisova mezinárodní agentura měla mnoho vrstev. Nejvyšší místa zastával kruh Canarisových osobních přátel a důvěrníků, kteří získali nejvyšší státní funkce v zemích okupovaných hitlerovci. Tito lidé byli oporou Canarisových ctižádostivých záměrů a důležitými pákami při uplatňování jeho mezinárodního vlivu.

Zároveň však tyto „vyvolené osoby“ působily admirálovi nemálo starostí a nepříjemností. Jejich prosazení na klíčové pozice nemělo vždy hladký průběh, a navíc leckterý agent po dosažení vysokého postavení už nebyl zdaleka tak poslušný. Většiny těchto lidí si však Canaris vážil a s jejich přispěním budoval svou vyzvědačskou síť v Evropě.

O něco níže v admirálově „vyzvědačské hierarchii“ stál na veřejnosti zcela neznámý, ale neméně významný okruh osob, které zastávaly důležitá místa ve výzvědných službách zahraničních států. Tito lidé byli také přímo řízeni Canarisem. Admirál s nimi pravidelně jednal mezi čtyřma očima a vypracovával s nimi složité operace. S jejich pomocí organizoval svérázný

„svaz rozvědek“, jaký dějiny předtím nepoznaly. A tento svaz měl v admirálových plánech nesmírnou důležitost.

Další vrstvu Canarisovy mezinárodní agentury tvořili zplnomocnění agenti, pověřovaní šéfem abwehru mimořádně tajnými úkoly. Nebylo jich mnoho a tvořili jakousi elitu.

Jedním z nich byl zejména záhadný baron Ino. Pravé jméno tohoto muže, který měl na Canarise vliv a jemuž Canaris svěřoval nejdůvěrnější poslání, zůstalo zahalené tajemstvím. Zmizel beze stopy. Ví se jedině to, že Ino byl „Levantinec“, turecký občan, a působil převážně na Blízkém východě.

A konečně základnou „pyramidy“ byla masa řadových špiónů – pestrá společnost zrádců a dobrodruhů z různých zemí, kteří z touhy po penězích a v naději na rychlou a snadnou kariéru vstoupili do Canarisových služeb.

Vraťme se však k mapě, kterou měl Canaris v pancéřové skříni. Všimněme si, jakým postupem se na ní objevovaly modré a červené značky, co se za nimi skrývalo.

Abwehr se významně podílel na přípravách Frankova fašistického povstání ve Španělsku a v této záležitosti byl Canaris exponován jako v žádné jiné. Byl osobním přítelem Franciska Franka.

I smutně proslulá legie „Condor“ byla téměř výlučně Canarisovým dílem.

„Vytvořením legie ‚Condor’ ve Španělsku,“ píše Leverkuehn, „byla ve Španělsku zorganizována pevná báze abwehru, přeměněná po skončení občanské války v KO. Za války nabyla tato filiálka pro abwehr ohromné důležitosti. Místní oddělení KO byla vytvořena v San Sebastianu, Barceloně, Algecirasu a v Tetuanu, tj. ve Španělském Maroku.“

Canaris měl významný podíl nejen na uskutečnění plánů německé intervence ve Španělsku, nýbrž i na organizování italské intervence do španělských záležitostí. Byl to Canaris, koho Hitler pověřil, aby v Římě spolu se svým přítelem, tehdejším náčelníkem italské rozvědky Roattou, vypracoval plán italské účasti na intervenci a dosáhl přijetí tohoto plánu Mussolinim.

Canaris jezdil často do Španělska a podle výroků svých spolupracovníků „cítil se tam jako doma“. Netajil se tím, že by se tam rád přestěhoval v případě německé porážky.

Psal se rok 1943. Náčelník I. oddělení abwehru Piekenbrock, který seděl v autě vedle Canarise, se odhodlal vnést do rozhovoru realistický tón: „Vy se tu chcete po válce usadit, pane admirále? Myslím, že si děláte zbytečné starosti, po válce nás všechny…,“ a udělal výmluvné gesto, jímž se stahuje smyčka kolem krku.

Canaris skládal do španělské expozitury pro případ krachu nacistického Německa zvlášť velké naděje. Madridská filiálka abwehru skutečně formálně existovala až do podepsání oficiálního dokumentu o kapitulaci Německa, ale fakticky nezastavila svou činnost ani později a poskytla útočiště četným nacistickým zločincům.

Přeneseme se nyní z jižního opěrného bodu abwehru k severnímu – do Norska.

Půda pro činnost abwehru zde byla připravena dlouho před začátkem války. Ústředními postavami mezi Canarisovými chráněnci v Norsku byli dva fašisté – Vidkun Quisling a jeho přítel a stoupenec Haris Aal. První Quislingovy kontakty s abwehrem spadají do třicátých let. Spojení bylo pevně navázáno ihned po Canarisově jmenování šéfem abwehru. A když Hitler rozšířil své agresivní plány na severní Evropu, Canaris svého starého spolupracovníka okamžitě zaměstnal.

Quisling měl v přípravě obsazení Norska důležitou úlohu. Dostal od hitlerovců na ruku sto tisíc marek. 21. února 1940 hlásil Scheidt, jeden z Rosenbergových zplnomocněnců, svému šéfovi: „Na mou radu a na prosbu německého námořního atašé organizuje Quisling v současné době výzvědnou síť na norském pobřeží a zapojil do této činnosti členy své strany…“

Koncem března přijel do Norska sám Canaris. Ve vší tajnosti se sešel s Quislingem. Dohodl se s ním na vytvoření rozsáhlé špionážní sítě ve všech nejdůležitějších norských přístavech.

Za nacistické vlády v Evropě se v politickém životě okupovaných zemí vynořilo hodně dobrodruhů a zrádců, označovaných souhrnným pojmem „quislingovci“. Většinou to byli Canarisovi agenti. I na Slovensku provedl abwehr jednu ze svých „klasických“ operací.

Páter Tiso pomohl Canarisovu úřadu při přípravě jedné z nejodpornějších provokací druhé světové války.

V červnu 1941 vzlétla z letišť na jihu Slovenska pod pláštíkem noci letadla bez poznávacích značek a svrhla bomby na Košice, patřící tehdy přechodně Maďarsku. Toto bombardování, připravené rozvědkami Německa a Maďarska za Tisovy podpory, způsobilo pro svou neočekávanost civilnímu obyvatelstvu citelné ztráty. Nálet byl prohlášen za útok sovětského letectva a Horthyova vláda v Maďarsku použila této provokace jako záminky ke vstupu do války proti Sovětskému svazu na straně Němců.

S vůdcem holandských fašistů Mussertem navázali agenti abwehru kontakt v lednu roku 1940.

Šéf abwehru měl v Mussertovi agenta, který zastával v okupovaném Holandsku nejvyšší vládní místo.

Belgický kolaborant a agent abwehru Staves de Clerc byl hlavou vlámských fašistů a byl v seznamech důvěrníků německé rozvědky už od německé okupace Belgie za první světové války. Dostával od abwehru měsíční subvence. Pod dohledem Canarisových lidí zorganizoval v belgické armádě podvratné skupiny.

A konečně připomeňme spojení abwehru s hlavou sudetských nacistů Henleinem. Henleinovu činnost bezprostředně řídilo II. oddělení abwehru. Před okupací Československa byl k Henleinovi přidělen náčelník tohoto oddělení (předchůdce nám už známého von Lahousena) major Groscurth. Spolu s Henleinem organizoval záškodnické skupiny, jež měly po vpádu německých vojsk působit v týlu československé armády. Zbraně jim byly dodány z Německa. Groscurth setrval ve svém ilegálním bytě na čs. území po celou dobu „československé krize“, aby mohl společně s Henleinem řídit akce diverzních skupin.

Jak známo, západní velmoci zabránily československému lidu klást okupantům odpor. Sudeťácké diverzní skupiny byly přesunuty do Německa, soustředěny ve výcvikovém táboře abwehru v Brandenburgu a vytvořily jádro budoucí divize „Brandenburg“. A Henlein, jmenovaný gauleiterem tzv. Sudetské oblasti, byl dále Canarisovým agentem.

Franco, Quisling, Mussert i Henlein s abwehrem úzce spolupracovali. Ale vedle těchto figur měly v „liščí noře“ vysoký kurs i méně nápadné, ale často neméně vlivné zákulisní osobnosti řady evropských zemí, šéfové nebo vedoucí pracovníci zahraničních rozvědek.

Nejtrapnějším příkladem toho druhu je případ Lanousenův. Erwin von Lahousen byl šéfem odboru v rakouské vojenské rozvědce, kde působil jako znalec Československa. Teoreticky měla tato rozvědka bojovat proti německým okupantům. Fakticky se však změnila v jedno z hlavních center pro přípravu anšlusu.

Pod Lahousenovým vedením byly vytvořeny úderné oddíly, které vídeňskému nacistovi Seyss-Inquartovi pomohly uchvátit moc v Rakousku. Lahousen prokázal nacistickému Německu tak významné služby, že ho Canaris převedl do berlínského ústředního aparátu abwehru. Stal se náčelníkem II. oddělení abwehru a těšil se Canarisově obzvláštní přízni a důvěře.

Když byl po fašistickém převratu, který v Rumunsku v červnu 1940 provedl Antonescu, zbaven svého místa a pak zatčen šéf sigurance (rumunské rozvědky) Moruzov, člověk Canarisovi blízký, odjel admirál do Bukurešti osobně intervenovat u rumunského diktátora za propuštění a znovudosazení svého kolegy.

Antonescu přislíbil, že se Moruzovova případu ujme a „zajistí jeho bezpečnost“. Den nato se však Canaris dověděl, že Moruzov byl ve vězení zavražděn příslušníky „železné gardy“, tj. rumunskými esesáky. Šéf abwehru to Antoneskovi nikdy neodpustil, a kde jen mohl, křížil rumunskému diktátorovi plány. „S Antoneskem už nechci mít nic společného,“ řekl při jedné oficiální poradě v abwehru.

„Své lidi“ měl Canaris ve výzvědných službách četných evropských států. Zvlášť těsný kontakt měl ovšem se šéfy španělské, italské a maďarské rozvědky.

Navazováním blízkých vztahů s rozvědkami zemí, jež patřily k hitlerovské koalici nebo k ní tíhly, sledoval Canaris dvojí cíl: za prvé upevnit vládu německého monopolního kapitálu nad těmito zeměmi a ještě pevněji se svázat s německou říší a za druhé posílit pozici abwehru v nacistické říši, zvýšit jeho význam a vytvořit v Evropě tajný blok imperialistických rozvědek, schopný přečkat všechny zvraty války a sloužit ve všech dějinných situacích jako spolehlivá zbraň v rukou vládnoucích tříd v boji proti proletariátu a socialismu.

Tyto cíle vrhají světlo na Canarisovy vztahy s šéfy špionážních služeb v řadě států „spřátelených“ s Německem. Canaris nevynechal žádnou vhodnou příležitost paktovat se s nimi za zády hitlerovské vlády. Vždy se však snažil, a to pružnějšími metodami než führer, udržet ony státy v proudu nacistické politiky a sjednotit je proti komunismu a Sovětskému svazu.

Uvedeme několik příkladů, které ukazují, jak těsně byl Canarisův úřad spjat s rozvědkami jiných imperialistických zemí.

Prosinec 1940. Admirál jede z Hitlerova příkazu do Španělska, aby získal caudilla ke vstupu do války po boku Německa a aby ho seznámil s plánem na obsazení Gibraltaru. Podle informací, jež uvádí Churchill ve svých pamětech, měl Canaris v aktovce přesný plán operace: 10. ledna 1941 měla německá vojska „na žádost“ španělského diktátora překročit hranice Španělska a 30. ledna zahájit útok na gibraltarskou pevnost.

Útok na Gibraltar (označovaný jako operace „Isabella Felix“) připravoval abwehr velmi pečlivě. Už v létě 1940 byly sestaveny operační štáby pro řízení gibraltarské operace a začátkem prosince Canaris osobně dopravil personál těchto štábů z Bordeaux do Sevilly, kde bylo jejich nástupiště. V oblasti Bordeaux a v městě Hendaye soustředil abwehr šedesát tisíc tun munice a pohonných hmot určených pro vojska, jež měla být přesunuta do Španělska. Na místo přijel i vrchní velitel operace „Isabella Felix“ generál Blaskowitz.

O tom všem chtěl Canaris referovat caudillovi a dojednat s ním termíny provedení operace. Ale ještě než se s Frankem setkal, měl poradu s šéfem španělské rozvědky generálem Vigonem. Ten mu sdělil, že špionážní služba i generální štáb mají námitky proti vstupu Španělska do války s Anglií. Domnívají se, že to ohrozí Frankův režim, může to přivodit jeho svržení a nakonec zkomplikovat situaci Německa. Franko váhá a Canaris na něj nemá vykonávat nátlak, protože je to v rozporu se zájmy vládnoucích tříd obou zemí.

Tak byla uzavřena „gentlemanská úmluva“ mezi oběma rozvědkami, úmluva, o níž Hitler ovšem neměl mít ani tušení. Canaris na Franka nejen nenaléhal, nýbrž projevil pro jeho argumenty mimořádné porozumění. Vypracoval pro Hitlera podrobné memorandum, v něm podal Frankovy argumenty v nejpříznivějším světle. Vztahy mezi rozvědkami těchto fašistických států se ještě více upevnily.

Canaris se cítil „jako doma“ i v II. úřadovně maďarského generálního štábu.

Ale daleko nejužší vztahy měl Canaris s vedoucími muži italské rozvědky, proslulé SIM (Servizio Informazione Militare – vojenská informační služba). Před válkou byl jejím šéfem plukovník Roatta, s nímž Canaris udržoval těsný kontakt. Právě od něho se abwehr dověděl podrobnosti o jednání mezi náčelníkem rakouského generálního štábu Jansou a italskou vládou o společných akcích v případě německého vpádu do Rakouska (ještě před vznikem osy Řím – Berlín, kdy italská pozice nebyla ještě definitivně vyhraněna).

V průběhu války byl náčelníkem SIM jmenován plukovník Cesare Amé. Šéfové abwehru a SIM se pravidelně setkávali v Itálii i v Německu, dokonce spolu trávili dovolenou a vyměňovali si důvěrné informace. Amé podával svému německému kolegovi podrobné zprávy o spiknutí proti Mussolinimu, k němuž se schylovalo v italské armádě. V předvečer svržení Mussoliniho v červenci 1943 dostal admirál informaci o chystaném převratu. Canaris svého partnera naopak informoval o plánu hitlerovců unést italského krále a některé vysoké dvorské hodnostáře a rovněž vládu, která bude ustavena po pádu duceho.

Jsou známy zajímavé podrobnosti o Canarisově setkání s Améem v srpnu 1943 v Benátkách. Došlo k němu v hotelu „Danieli“, kde admirál obvykle bydlel. Canaris potřeboval informace o úmyslech nového šéfa vlády Badoglia, kdežto Amé se zajímal o berlínskou reakci na svržení Mussoliniho. Canaris s sebou přivezl své blízké spolupracovníky Lahousena a Freytaga-Loringhovena. Amé přijel rovněž s celou svitou.

S velkou obezřetností bylo připraveno setkání mezi čtyřma očima: Amé Canarisovi odevzdal informace o italských přípravách na přerušení spolupráce se svým spojencem, kdežto Canaris vyložil plán na únos krále. Pak se oba šéfové výzvědné služby s cílem maskovat skutečný obsah jednání rozhodli k svérázné demonstraci. Shromáždili své spolupracovníky a učinili před nimi oficiální prohlášení: Canaris nadnesenými slovy ujistil Italy o pevném odhodlání Německa podporovat novou vládu, kdežto Amé na oplátku neméně procítěně prohlásil, že Itálie je stále stejně věrna idejím „osy“. Toto divadlo uklidnilo gestapo, které už mělo hlášku, že Canarisovy styky s šéfem italské rozvědky jsou až příliš těsné a časté.

CANARIS PROTI CANARISOVI

Očití svědkové říkali, že málokdy viděli Hitlera tak rozběsněného, jako když si pročítal admirálův deník. Bylo jen několik lidí, kteří jej četli, nemáme tedy důvěryhodné svědectví, co obsahoval. Nezachoval se v ukořistěných materiálech, neboť byl dán do tajného depozitáře gestapa v rakouském Mitterwillu, kde koncem války s mnoha jinými dokumenty shořel.

Nechme nyní deník stranou a vraťme se trochu zpátky ke Canarisovým činům. Šéf abwehru při svém zvyku kličkovat a zametat stopy si často počínal zdánlivě nelogicky. Dělal zároveň vše pro zdar jednotlivých akcí, aby se je vzápětí pokusil zmařit. Takže lze bez nadsázky říci, že byl sám sobě nebezpečným protihráčem. Ovšemže ve svém zájmu.

Dne 1. ledna 1940 se konala porada, jíž se zúčastnil kromě admirála i jeho zástupce Oster a jistý Liedig, zplnomocněnec abwehru ve zvláštním štábu, který připravoval vpád do Norska. Admirál, jak už víme, tuto akci ze své strany připravil ve spolupráci s norským zrádcem Quislingem a udělal pro zdar přepadení, co se dalo. Což mu nevadilo, aby se na této poradě nevyjádřil proti této operaci. Označil ji za pochybnou a vyslovil domněnku, že Britové o ní budou včas informováni. Znovu opakoval, že se britská rozvědka o připravovaném vylodění doví. Ne, nedal nikomu přímý pokyn, na to byl příliš chytrý. Ale stalo se, co předpokládal: Oster těsně před provedením operace informoval svého přítele nizozemského vojenského atašé v Berlíně Sase, řekl mu přesné datum a ten ještě týž den cennou informaci sdělil jednomu členovi norské mise. Norský diplomat však zprávu nepovažoval za věrohodnou a nechal si ji pro sebe. Po válce s ním norská vláda zavedla vyšetřování a jeho vina se potvrdila.

A zároveň se v tomto tažení abwehr vyznamenal. Vysílačka umístěná na nevinně vyhlížející obchodní lodi „Widar“, kotvící ve fjordu v Oslo, dodala za jediný den v předvečer vpádu 240 důležitých informací přímo do německého hlavního stanu, úderné oddíly abwehru se významně ve spolupráci s quislingovci zasloužily o to, že důležité norské objekty padly fašistům do ruky neporušené.

V polovině května 1940, záhy po zahájení útoku proti Belgii, Nizozemí a Francii, si zavolal šéf Říšského úřadu bezpečnosti Heydrich Heinricha Müllera a Schellenberga a řekl jim: „Führer a říšský vedoucí SS mi uložili, abych vnesl jasno do jednoho z nejkřiklavějších případů zrady v německých dějinách. Před časem byly zachyceny dva radiogramy belgického vyslance ve Vatikánu. Tyto radiogramy uváděly přesné datum našeho útoku na západě. Stalo se to o šestatřicet hodin dříve, než Hitler datum oficiálně vyhlásil. Führer je otřesen. Žádá, abychom zrádce dopadli za každou cenu.“

V téže době zjistila bezpečnostní služba další obdobný případ.

Večer 9. května byl odposlouchán telefonický rozhovor nám už známého Sase. Sděloval průhledně do Haagu: „Chirurg se rozhodl provést operaci ve čtyři hodiny ráno.“ Nizozemské úřady si chtěly informaci ověřit a volaly obratem Sasovi zpět do Berlína a ten jim informaci potvrdil. Zdůraznil, že pochází z absolutně spolehlivého pramene.

SD žádala důkladné vyšetření. Podle existující dohody o rozdělení funkcí mezi SD a abwehrem se ujalo vyšetřování III. oddělení abwehru (kontrašpionáž).

Canaris věděl, od koho obě informace vyšly. První pocházela od římského zplnomocněnce abwehru dr. Josefa Müllera; byl to on, kdo informoval belgického vyslance ve Vatikánu o datu napadení Nizozemí a Belgie. Kdežto informace, kterou předal nizozemské vládě Sas, pocházela od náčelníka ústředního oddělení abwehru Ostera. Oster ji Sasovi sdělil osobně 9. května.

Canaris musel vynaložit značné úsilí na to, aby zahladil stopy vedoucí k abwehru. Pokud šlo o telefonický rozhovor, nařídil jednoduše „zastavení pátrání“, vždyť abwehr byl jedinou instancí, která byla pátráním pověřena. Komplikovanější už bylo oklamat SD v případě Josefa Müllera. Zde však admirál projevil úžasnou odvahu. Svěřil totiž pátrání samému dr. Müllerovi. Ten vypracoval zprávu, z níž vyplývalo, že informace získané ve Vatikánu vycházejí z kruhů blízkých římskému královskému dvoru. Královský dvůr je opět získal od lidí blízkých německému velvyslanectví, tedy ministru zahraničních věcí.

Admirál tedy velmi obratně dostal své podřízené z bryndy a mohl si do rubriky „loajalita k západním velmocem“ zapsat velmi důležitou položku – prozrazení data útoku na Nizozemí a Belgii.

V téže době však Canarisův úřad vyvíjel daleko účinnější aktivitu v rubrice nadepsané „pomoc wehrmachtu při provádění agrese“.

Například pro obsazení mostů a železničních uzlů ustavil abwehr speciální oddíly o nejméně tisíci mužích. 9. května, tedy téhož dne, kdy Josef Müller a Oster vyzradili tajemství cizím státům, překročily tyto oddíly pod ochranou tmy hranice a připravily německému útoku cestu řadou diverzí a lupičských útoků z týlu na holandské pohraničníky a vojáky střežící důležité vojenské objekty. Blízko Dordrechtu shodil abwehr padáky manekýny, tím odvedl pozornost obránců a zasel zmatek do jejich řad. V téže době se však v jiné osadě objevily diverzantské skupiny a zmocnily se mostů v oblasti Dordrechtu.

Po zahájení útoku na Belgii pronikli agenti abwehru v uniformách belgických vojáků nebo v civilních šatech, jako by byli ustupující vojáci nebo běženci, do týlových oblastí, přepadli vojenské objekty a drželi je až do příchodu pravidelných německých jednotek. Takto se jim podařilo obsadit mosty přes řeku Šeldu a tunel pod touž řekou blízko Antverp.

Abwehr prokázal wehrmachtu neocenitelné služby. Po skončení tažení proti Belgii, Nizozemí a Francii byl velký počet důstojníků abwehru vyznamenán nejvyššími nacistickými řády. A první mezi vyznamenanými byl šéf rozvědky admirál Canaris.

V Schellenbergových pamětech se dočítáme, že SD se podařilo shromáždit doklady usvědčující admirála, že Hitlerovi utajil důležitou vojenskou informaci týkající se připravovaného vylodění spojeneckých vojsk v severní Africe. S odvoláním na tento pramen a na některé jiné doklady tvrdí autoři prací o Canarisovi, že prokázal spojencům v době africké kampaně cenné služby.

Je však známo, že abwehr zároveň zmobilizoval celý svůj aparát v severní Africe na pomoc hitlerovským silám a podstatně zaktivizoval činnost své filiálky v Tetuanu ve Španělském Maroku, aby vytvořil v týlu spojeneckých vojsk opěrné body. Tato Canarisova činnost natolik pomohla nacistickým agresorům, že Hitler odmítl obvinění, jež proti admirálovi vznesla SD. Canaris předložil führerovi podrobný přehled hlášení abwehru, z něhož vyplývalo, že vojenská rozvědka nejen signalizovala možnost velké výsadkové operace v severní Africe, nýbrž navíc poměrně přesně naznačila místa, kde k vylodění dojde.

Canaris hrál velice složitou a spletitou hru ve dnech Badogliova převratu v Itálii. Zatajil nacistickým vůdcům všechny informace, které o té záležitosti získal od šéfa italské rozvědky Amého, zejména informaci o chystané roztržce Itálie s nacistickým Německem. Gestapo tento fakt zjistilo. Amého řidič zapisoval z příkazu gestapa všechno, co jeho šéf říkal, a z toho bylo zřejmé, že Amé admirála informoval o příštích událostech. Nic netušící Canaris po návratu z Říma do Berlína ujistil hitlerovce, že Badogliova vláda zůstane věrná „ose“. Gestapák Huppenkothen, který Canarise vyšetřoval po jeho zatčení, tento fakt ve své výpovědi při norimberském procesu zvlášť zdůraznil. Připomněl, že při večeři v Canarisově hlavním stanu v Zossenu, které se zúčastnil Kaltenbrunner, admirál ujistil říšského vedoucího úřadu bezpečnosti, že podle informací, které má od Amého, se Itálie nechystá přerušit spojenectví s Německem.

Ale měsíc poté, jak vypověděl Huppenkothen, ho Canaris v přítomnosti Schellenberga, který dostal za úkol případ vyšetřit, doslova ohromil. Předložil Schellenbergovi kopii hlášení abwehru Keitelovi, a v něm jasně upozorňoval, že velení italské armády připravuje uzavření separátního míru s Británií a USA a odstranění

Mussoliniho. Keitel však nepokládal tyto zprávy za natolik průkazné, aby o nich informoval Hitlera. Lstivý admirál tentokrát učinil včasné opatření, aby se zajistil „pro všechny případy“. Gestapu se tak ani tentokrát nepodařilo sehnat proti admirálovi usvědčující důkazy.

O čem svědčí všechna tato zdánlivě podivná fakta?

Především o tom, že šéf abwehru se přidržoval velice složité taktiky. Pečlivě si připravoval cestu k ústupu, a aby toho dosáhl, musel hrát dvojakou hru.

Canarisův přítel, státní tajemník v ministerstvu zahraničních věcí von Weizsäcker, říkal Canarisovi „lstivý Odysseus“. Podle jeho slov byly všecky Canarisovy tahy záhadné, překvapivé, rozporné a často nepochopitelné pro lidi v jeho okolí.

V této rozpornosti a překvapivosti však byl systém. Střídání opatření a protiopatření, akcí v tom a hned zas v opačném směru mátlo Canarisovy protivníky v nacistické říši a vytvářelo mu alibi pro budoucnost.

Canaris pochopil dříve než většina vedoucích mužů hitlerovské říše, že nacistické Německo je odsouzeno k porážce, a proto dříve než oni nastoupil cestu, po níž se nakonec pokusil jít i sám Himmler – cestu dohody se západními velmocemi pod heslem vytváření jednotné protisovětské fronty imperialismu. Úměrně s tím, jak hitlerovské armády na Východě zaznamenávaly porážku za porážkou, aktivizoval admirál s dvojí tváří stále více své úsilí v tom směru. Stále častě ji ho přepadal strach o budoucnost imperialistického Německa i o vlastní kůži. Piekenbrockův výrok, že po válce budou všichni viset na jedné větvi, charakterizoval duševní rozpoložení nejen náčelníka I. oddělení, nýbrž i samého šéfa abwehru.

Podle Schellenbergova svědectví působil Canaris v posledních letech dojmem člověka, který upadl do stavu těžké deprese. Při rozhovorech s ním bylo nesnadné sledovat chod jeho myšlenek, neustále přeskakoval od jednoho tématu k druhému, často mluvil až nesouvisle. Tak například uprostřed rozhovoru o stavu amerického bombardovacího letectva pronesl náhle bez jakéhokoliv přechodu dlouhou tirádu o situaci na Balkáně. Schellenberg se na něj díval nechápavě, ale Canaris mluvil dál. Schellenberg měl dojem, že admirál je blízek pomatení smyslů.

Ovšem i toto jednání mohlo být vypočítáno na určitý efekt. Je možné, že se tak Canaris chtěl vyhnout nežádoucím otázkám ze strany SD. Ale admirálova nervozita, strach a podezřívavost, zvýšená vznětlivost a chorobná roztržitost byly pozorovány nejen Schellenbergem. „Lstivý Odysseus“ zřejmě cítil, že se nad ním stahují mračna.

V této situaci si Canaris zvlášť mnoho sliboval od svých starých kontaktů s britskou a americkou rozvědkou i od chystaného převratu na nejvyšších místech v Německu. To byla dvě poslední admirálova želízka v ohni a od nich očekával záchranu. Canaris už byl zvyklý měnit pány. Uvědomoval si stále zřetelněji, že po válce se budou němečtí protikomunisté a reakcionáři hodit do krámu anglickým a americkým imperialistům. Pro ně psal svůj deník, s nimi se pokoušel navázat kontakt, jim se snažil prokazovat různé úsluhy.

Canarisovy kontakty s určitými kruhy v anglosaských zemích vznikaly zřejmě už před válkou. Zvlášť intenzívní charakter však dostaly za války a uskutečňovaly se mnoha cestami.

Věnujme pozornost dvěma z nich – Vatikánu a Švýcarsku. Styk s představiteli Anglie a USA udržoval abwehr prostřednictvím Canarisových kolegů Josefa Müllera a Berndta Gisevia.

Josef Müller, advokát z Mnichova, měl blízko k bavorským katolickým kruhům. Na začátku války se stal pracovníkem abwehru a byl vyslán se špionážními úkoly do Říma. Jako Osterův přítel měl Müller plnou důvěru vedení abwehru i jeho šéfa. Byl mu svěřen úkol navázat spojení s anglickou rozvědkou prostřednictvím Vatikánu a sondovat půdu, pokud šlo o možnost uzavření míru s Anglií.

V říjnu 1939 přijel Müller do Říma s doporučením k papeži Piu XII. (bývalému kardinálovi Pacellimu, který před svým zvolením papežem zastával místo papežského nuncia v Německu) od mnichovského kardinála Faulhabera.

Přes papeže Pia XII. navázal Müller kontakt s blízkým okolím anglického velvyslance ve Vatikáně Osborna, dodával anglickým agentům informace o Německu a pravidelně oznamoval abwehru zprávy získané od svých anglických spojek. Informoval rovněž papeže o tom, že Mussolini dal abwehru k dispozici šifrovací klíč Vatikánu, takže všecka šifrovaná rádiová hlášení Vatikánu jsou známa Hitlerově vládě.

Kromě toho dr. Müller, jak už víme, varoval belgického vyslance ve Vatikáne před chystaným německým útokem na Belgii.

Canaris podnikl všechno, co bylo v jeho silách, aby dr. Müllera udržel na jeho místě v Římě. A kontakty s anglickými představiteli ve Vatikáně trvaly až do února 1943. V únoru 1943 však gestapo zachytilo stopu a Müller byl v březnu zatčen. 29. listopadu 1944 (už po Canarisově zatčení) informoval Kaltenbrunner Hitlera o výsledcích, které přinesly výslechy Müllera: „Z jeho výpovědí i ze souvislosti s tím, co vypověděli Oster, Canaris a Dohnanyi, a konečně z dalšího průkazného materiálu vyplývá s velkou pravděpodobností, ba téměř s absolutní jistotou, že Josef Müller, právě tak jako Gisevius, byl ‚dvojnásobným agentem’ – tedy nejen agentem abwehru, nýbrž i spolupracovníkem cizích rozvědek.“

To však nebyla jediná cesta umožňující kontakt s anglickou rozvědkou. Canaris měl ještě svou vlastní spojku, jejímž prostřednictvím mohl v kterékoli době navázat styk s anglickými výzvědnými kruhy. Tou spojkou byl už zmíněný tajemný baron Ino.

Canaris nikdy a nikomu neprozradil pravé jméno tohoto muže, dobrodruha mezinárodního formátu. Baron se specializoval na obchod zbraněmi. Zejména dělal zprostředkovatele při prodeji německých zbraní některým státům na Blízkém východě. V Berlíně stál Ino v čele firmy „Transmare“, jíž abwehr využíval k vysílání svých agentů za hranice pod pláštíkem zaměstnanců této firmy.

Baron Ino žil až do roku 1939 trvale v Berlíně. Byl to boháč a bonviván, který se cítil doma v četných zemích a měl vysoce postavené přátele v různých hlavních městech. Jako turecký státní příslušník, tedy občan neutrální země, mohl uprostřed války volně jezdit po světě. Mimoto dokonale ovládal deset cizích řečí.

Canaris a Ino si tykali a baron byl častým hostem vily v Schlachtensee. S nikým jiným nemluvil admirál tak otevřeně jako s baronem Ino. Mimo jiné sbližovala barona a admirála také společná záliba v exotice a labužnictví. Canaris rád výborně jedl. Spolu s baronem prolézali rakouské, maďarské a turecké hospůdky, neboť baron byl znalec východní kuchyně. A když Ino zavítal do Canarisovy vily, oblékal si admirál zástěru a předváděl své kuchařské umění.

Baron měl rozsáhlé styky s výzvědnými službami četných zemí. Zvlášť těsnou spolupráci navázal s anglickými rezidenty na Blízkém východě. Za hlavní oblast jeho působnosti byla pokládána Saúdská Arábie a Irák, tedy sféra anglického vlivu. Ve svých obchodních záležitostech – transakcích se zbraněmi – navštěvoval často i Londýn.

Po odjezdu z Německa (mimochodem na Canarisovu radu) soustředil Ino pozornost hlavně na vyřizování zprostředkovatelských služeb pro anglické firmy na Blízkém východě. Ve skutečnosti byl důležitým agentem britské rozvědky. Spojení s Canarisem přitom nepřerušil.

Nejzřejměji se Canarisova obojaká hra jeví při bližším seznámení s činností jednoho z hlavních agentů – Berndta Gisevia, který zastával funkci německého vicekonzula v Curychu a přitom byl rezidentem abwehru ve Švýcarsku.

Z Giseviovy knihy, která vyšla též česky pod názvem „Až k hořkému konci“, je zřejmé, jak těsná byla spolupráce abwehru s Allanem Dullesem, šéfem evropské filiálky CIC za války.

Giseviovy schůzky s Dullesovým zmocněncem se konaly pravidelně. Giseviovi pomáhal i další agent abwehru ve Švýcarsku, Wetjen, který navázal přátelství s Dullesovým poradcem pro otázky Německa Schulze-Hewernitzem. Tato trojice – Gisevius, Wetjen a Schulze-Hewernitz – tvořila hlavní spojovací cestu, po níž abwehr udržoval kontakt s CIC. Díky Canarisovým lidem byl Dulles informován o událostech v Německu, o Hitlerových válečných a politických plánech i o plánu organizátorů atentátu na Hitlera uzavřít separátní mír s Anglií a USA. Dulles jako zuřivý nepřítel Sovětského svazu tyto plány aktivně podporoval a pokoušel se působit na Roosevelta, aby s nimi souhlasil.

Canaris ve své výpovědi před gestapem charakterizoval smysl těchto plánů zcela jednoznačně. „V různých časových údobích se jednalo o možnosti uzavření míru,“ řekl. „Především se jednalo o možnosti uzavřít mír se západními velmocemi a spolu s nimi dále bojovat proti bolševikům.“

Ale toto už nebylo, jak se říká, závislé na vůli Dullesů, Canarisů a jiných. Canarisova sázka na separátní mír nevyšla. S ní ztroskotaly i jeho naděje na vytvoření jednotné fronty imperialistických rozvědek.

Příklad Badogliova převratu v Itálii prokázal, že fašističtí diktátoři nejsou věční a že prozíravý agent výzvědné služby s nimi nemůže natrvalo spojovat svůj osud. Na rozdíl od Itálie se však situace v Německu vyvinula pro spiklence katastrofálně.

ABWEHR A GESTAPO

Říšská bezpečnost byla velmi komplikovaná záležitost. RSHA měl šest úřadů, každý z nich se dělil na skupiny a v těchto skupinách byly podle potřeby ještě jednotlivé referáty. Stalo-li se něco zajímavého v Československu, zajímalo to pochopitelně abwehr (Canaris), šlo-li jen trochu o záležitost vojenskou, spadalo to do působnosti VI. úřadu RSHA (Schellenberg) a zajímalo to zpravidla v RSHA i IV E 5, což znamenalo IV. úřad, skupinu E (protišpionážní) a referát 5 (Jihozápad), (H. Müller), v kterémžto referátu byli odborníci na CSR, středomořské státy a Východ od Turecka po Malajsko.

Svou vlastní zpravodajskou síť mělo ministerstvo zahraničí (Ribbentrop), nacistická strana (Rosenberg) a menší instituce. Celkem se zabývalo zpravodajskou službou na třicet organizací.

Překrývaly se kompetence, tříštila se práce, agenti si často navzájem překáželi, nutnost společného postupu v závažných případech se těžko prosazovala. Byl to zkrátka ohromný a těžkopádný aparát.

Ale Němci přece byli odedávna dobří organizátoři. Copak neviděli zjevné nevýhody této roztříštěnosti? Proč nacisté, kteří naopak všechny možné organizace slučovali pod jednotné vedení, právě tuto citlivou složku moci ochromili nepochopitelnou roztříštěností?

Bylo to úmyslné. Všechny nevýhody nevyjasněných kompetencí vyvažovala jedna ohromná výhoda: Bezpečnost nacistické říše nikdy neměl úplně ve své ruce jediný policejní generál nebo vysoce postavený esesák nebo ministr vnitra. Ani Himmler ne. A tak byl jediným skutečným pánem nad desítkami velkých a malých složek Hitler, jak to bylo v souladu s vůdcovským principem. A roztříštěnost měla nakonec i jednu výhodu: Hitler mohl porovnávat hlášení jednotlivých složek v tom či onom případě, kontrolovat tak jejich práci a vybičovávat je k výkonu vyznamenáními i tresty.

Největší napětí bylo od předválečných dob mezi složkami, které měly nejtěsněji spolupracovat.

Jestliže na sebe často narážely v samém RSHA Heinrich Müller a Walter Schellenberg, tím logičtěji musela vzniknout řevnivost proti abwehru, který podléhal výlučně generálnímu štábu a Hitlerovi a informoval vedoucí činitele RSHA případ od případu podle svého dobrého zdání.

Tak se stali zákonitě soupeři i Heydrich a Canaris. Navenek spolu vycházeli dobře, znali se bezmála dvacet let. Z doby, kdy mladý námořní důstojník sloužil na křižníku „Berlin“, jehož velitelem byl Canaris. V roce 1923 se však Heydrich musel náhle se svým velitelem i s námořní službou vůbec rozloučit. Slíbil manželství dceři bohatého a vlivného muže, ale k plnění slibu se neměl. Vlivný muž informoval admirála Raedera. Na jeho pokyn se sešel „čestný soud“, který vynesl verdikt, že se Heydrich provinil proti důstojnické cti. Buď se ožení s dcerou stavebního rady, nebo musí odejít z loďstva. Heydrich odešel a našel útočiště v SS. Když hledal Himmler zpravodajského důstojníka, nechal si Heydricha, tehdy už známého svou řízností v hamburské skupině SS, zavolat. Ukázalo se, že Heydrich je vlastně technický důstojník, spojař, ale Himmlerovi se zalíbil. Ve službě se bývalý námořník pak tak osvědčil, že se roku 1934 stal ve svých třiceti letech velitelem gestapa v „rudém Berlíně“ a postupoval rychle dál v nacistickém žebříčku.

Canaris tehdy v třiadvacátém roce udělal vše, aby Heydrichův odchod z loďstva byl pokud možno důstojný, dal mu najevo své sympatie a morálně ho podporoval.

Náhoda tomu chtěla, že se Canaris jako nově jmenovaný šéf abwehru přestěhoval do berlínské Döllerstrasse, v níž se krátce předtím usídlil Heydrich. A když si v srpnu 1936 pořídil admirál vilku v Schlachtensee, měl za půl roku jako souseda zase Heydricha, který koupil vilu vzdálenou od Canarisova bydliště dvě minuty.

Navštěvovali se, Heydrich hrál krásně na housle a Canaris předváděl své kuchařské speciality, „dobrou vůli spolu měli“. Jenže v roce 1939 byl Heydrich jmenován šéfem nově zřízeného RSHA, a bylo po idyle. Tu a tam se ještě navštívili, na veřejnosti mluvil jeden o druhém s úctou, ale to už Heydrich připravoval oslabení abwehru a Canaris houževnatou obranu svých pozic. Došlo mezi nimi k dohodě o kompetenci při jednání na pražském Hradě. Toto jednání znamenalo pro Canarise ústup, ale zdaleka ne porážku.

Když byl Heydrich zabit československými vlastenci, stal se jeho nástupcem Ernst Kaltenbrunner, stejně fanatický nacista a stejně bezohledný vrah jako Heydrich. Nový šéf RSHA, bývalý vídeňský advokát, byl slepým nástrojem Himmlerovým; neměl vlastní názory a konec konců je nepotřeboval. Neměl ani styky ve vysoké nacistické hierarchii a celkem je nevyhledával. Byl to spolehlivý řezník, který si nepotrpěl na jemnosti a neměl trpělivost dovádět případy do konce. Proslul jako „statistik smrti“, práci svého úřadu a svých podřízených oceňoval podle počtů rozsudků smrti a úmrtnosti v koncentračních táborech. S Canarisem se setkal až za osm měsíců po nastoupení ve funkci a oba muži si neměli co říci. Když se konala nějaká společná porada a dalo se předpokládat, že jí bude předsedat Kaltenbrunner, posílal na ni Canaris zástupce. S Heydrichem vedl jemný souboj podobný napínavé šachové partii. S Kaltenbrunnerem to byl od prvního spatření skrytý, ale urputný boj na nůž. Tím spíše, že Kaltenbrunnerovým spojencem a oblíbencem se stal muž, jehož schopnosti Heydrich často spíš podceňoval – šéf gestapa Heinrich Müller. Tito dva kati si výtečně rozuměli. Müller, na první pohled uhlazený brunet s příjemným chováním, byl kriminalista z povolání, prováděl všechny příkazy přesně a „beze zbytku“. Byl prost všech koníčků a vášní, až na jedinou. Opájel se krví, měl k tomu dost příležitosti v gestapáckém vězení na Prinz-Albrecht-Strasse a v koncentračních táborech. Svědci potvrzují, že žasli, jak se dovedl v několika vteřinách proměnit z žoviálního společníka ve zvíře. A konečně Schellenberg – jediný intelektuál na hlavním úřadě bezpečnosti. Původem ze ctihodné buržoazní rodiny, vzděláním právník, platil v očích ostatních vedoucích činitelů úřadu do jisté míry za bílou vránu.

Hlavním Schellenbergovým povahovým rysem byla ctižádost. Jediný z nejvyšších příslušníků SD napsal memoáry. I v nich se projevuje jako kariérista opojený mocí. Vychloubá se úspěchy špionážní služby, organizací svého odboru, počtem agentů, svým vlivem a svými styky. Jeho snem bylo získat do svých rukou abwehr. Srážky mezi Schellenbergem a Canarisem byly jednou z podstatných příčin konečného pádu šéfa abwehru. Schellenberg nenápadně našeptával říšskému vedoucímu SS Himmlerovi, že Canaris znamená ohrožení jeho, Himmlerových, osobních plánů a snah.

Takový byl vzájemný poměr sil. Během doby se ručička vah v tomto boji začínala stále více klonit na stranu SD, ve prospěch Kaltenbrunnera, Müllera a Schellenberga.

SD zahájila akce proti abwehru už v roce 1939, za Heydrichova života. Tehdy sicherheitsdienstu začalo být velmi podezřelé jednání dr. Josefa Müllera, spolupracovníka abwehru v Římě.

Podezření SD proti abwehru zesílilo v souvislosti s tzv. „operací Venlo“. Schellenberg zorganizoval důmyslnou provokaci proti Intelligence Service. Využil znalosti kódu, s jehož pomocí byla britská tajná služba ve styku se svými agenty v Evropě, a oznámil vysílačkou SD do Londýna, že „jistí generálové“ v říši mají v úmyslu odevzdat anglické rozvědce důležité informace a jsou ochotni setkat se s britskými zástupci.

Provokace se zdařila. Bylo dohodnuto, že IS vyšle dva své zástupce do blízkosti nizozemského městečka Venlo, kde se s generály setkají. Angličtí agenti Best a Stevens seskočili 8. listopadu 1939 padáky na smluveném místě, byli přepadeni gestapáky a zavlečeni na blízké německé území. Schellenberga především zajímalo, proč agenti tak ochotně souhlasili se schůzkou s vymyšlenými zástupci generality. Nevědí něco o generálské opozici proti Hitlerovi? Za druhé vymáhal na zatčených informace o tzv. případu „Černa kaple“, jak byla nazvána záležitost dr. Josefa Müllera.

Canaris se dopustil neopatrnosti, že projevil o Besta a Stevense osobní zájem a přímo se Schellenberga zeptal, zda ve svých výpovědích neudali něco, co by mohlo zkompromitovat abwehr. Schellenberg byl okamžitě ve střehu. Co nejpřísněji zakázal informovat Canarisovy spolupracovníky o výpovědích britských agentů.

Všechny tyto nepřímé důkazy, že Canaris nemá „čisté svědomí“, sice admirála ještě neusvědčovaly, přesto však mu podkopávaly půdu. Hitler byl ovšem o každém podezření informován. A führerovo podráždění nakonec uzrálo k výbuchu.

V únoru 1942 došlo k první velké aféře, jež silně otřásla Canarisovou pozicí v Hitlerových očích.

Dne 27. února 1942 provedla britská výsadková jednotka přepad hitlerovské cvičné základny v oblasti Le Havru, kde byly zkoušeny nové prostředky protiletecké obrany. Základna byla úplně zničena. Abwehr nejen nedokázal velitelská místa před akcí včas varovat, nýbrž svými zprávami uklidňoval velení wehrmachtu, neboť zcela falešně hodnotil možnosti britské rozvědky.

Hitler se rozlítil. Nařídil revizi činnosti abwehru. Canarisovi nařídil, aby předložil úplný výčet všech hlášení o situaci v britské rozvědce, která v poslední době abwehr dodal. Výčet byl tak chudičký, že Canaris raději informace nedodal. „Toto jednání,“ píše Schellenberg, „mu definitivně znepřátelilo Hitlera a Canarisův osud byl od té chvíle zpečetěn.“

SD dostala možnost zahájit útok proti abwehru.

V prosinci 1942 zatklo gestapo dva pracovníky abwehru v Mnichově pro podezření z devizových machinací. Zatčení si chtěli gestapáky naklonit, proto jim poskytli informace o případu dr. Josefa Müllera. Prozradili, že všechny Müllerovy akce při organizování jednání ve Vatikáně řídil pracovník abwehru Hans von Dohnanyi.

Šéf gestapa Heinrich Müller se z opatrnosti rozhodl, že nebude jednat sám, ale prostřednictvím člena říšského vojenského soudního tribunálu, jemuž výpovědi zatčených postoupil.

POSLEDNÍ VÍTĚZSTVÍ

A tak 5. dubna 1943 zaklepali v předpokoji admirálovy pracovny dva muži. Dr. Manfred Roeder, který rok předtím byl vyšetřujícím soudcem v případu „Rudé kapely“ u říšského válečného soudu, a komisař Sonderegger od gestapa, který byl přítomen jako pozorovatel a nesměl zasahovat.

Admirál samozřejmě Roedera znal a věděl, že jeho návštěva nepřinese nic příjemného.

„Lituji, pane admirále, ale musím vám hlásit, že říšský válečný soud na základě přitěžujících výpovědí nařídil, aby byl zatčen pan von Dohnanyi.“

Canaris nervózně zamačkával nedokouřený doutník.

„Ale ne, to je přece nemožné, ne, ne…“

„Chcete být, pane admirále, zatčení přítomen? Rozumí se, že zabavím případné podezřelé materiály.“

Canaris zašel s oběma nezvanými hosty nejdříve ke generálovi Osterovi, vysvětlil mu, oč jde, a všichni čtyři vešli do kanceláře Dohnanyiho, který seděl u psacího stolu a pracoval.

Dohnanyi vyslechl Roedera, zbledl a rukama nejistě šmátral po stole. Roeder ho vyzval, aby poodstoupil a umožnil prohlídku psacího stolu.

V místnosti bylo naprosté ticho, přerušované jen otvíráním zásuvek a šustěním listin.

Přímo na stole ležely s jinými akty některé důkazy o Osterově a Dohnanyiho vině.

Dohnanyi dal Osterovi znamení očima, generál pochopil. Pomalu, nenápadně se Osterova ruka blížila ke stolu, a když se Roeder shýbal k dolní zásuvce, zmizel záznam o švédských rozhovorech v kapse jeho saka,

„Halt!“ ozvalo se řízně a komisař Sonderegger udělal krok k němu, zůstal však stát a díval se upřeně na chvějícího se Ostera.

Ale i Roeder to zřejmě zahlédl:

„Pane generále, žádám vás, abyste mi vydal lístek, který jste právě vzal z akt.“

Zdálo se, že Oster nechápe, oč je žádán.

„Ihned mi ten lístek dejte!“

„Jaký lístek?“ smrtelně bledý Oster se pokouší situaci zachránit.

Roeder se obrátil na Canarise:

„Pane admirále, prosím, abyste dal generálu Osterovi rozkaz, aby mi ten lístek odevzdal.“

„Ale já nic neviděl,“ odpovídá rozpačitě Canaris.

„Pak tedy,“ pokračoval Roeder ostře, „použiju práva vyšetřovatele podle vojenského procesního řádu.“

„Jaká jsou to práva?“ zeptal se Canaris.

„Osobní prohlídka, a to hned na místě.“

Generál Oster váhavě vytáhl lístek a podal ho Roederovi.

„Opusťte tento prostor a odeberte se do své kanceláře.“

Další doklady se našly v Dohnanyiho pancéřové skříni. Kdyby byl Roeder téhož dne, kdy zatkl Dohnanyiho, prohlédl pancéřovou skříň Osterovu, mělo by gestapo přehled o síti vzbouřenců již tehdy.

Zdá se to neuvěřitelné, ale je tomu tak. Muži, kteří připravovali povstání proti Hitlerovi, aby zachránili pro německou reakci to, co se ještě zachránit dalo, si počínali naprosto nesmyslně. Zaznamenávali a uschovávali písemnosti o každém svém jednání. Přál si to zejména generálplukovník Beck, který chtěl potomstvu dokázat, že německá generalita byla vlastně vždy proti nacistům, nebo aspoň její lepší část. Ještě z této aféry se Canaris vykroutil.

Himmler odmítl i jen si přečíst vypracovanou zprávu s tím, že to je věc armády, do které se nebude míchat. A Keitelovi vysvětlil Canaris celou záležitost tak, že SS chtějí prostě znemožnit a zostudit armádu. Tím se rozumělo, ač to přímo nebylo řečeno, i Keitela.

Keitel dokonce telefonicky nařídil Roederovi, že proti Canarisovi a abwehru nesmějí být nadále vedena žádná vyšetřování pro zemězradu a velezradu.

To bylo 23. července 1943. Roeder byl překvapen a žádal vzhledem k závažnosti případu od Keitela písemný příkaz. Dostal ho. V srpnu byli před říšský soud postaveni Dohnanyi, Oster, Schmidhuber a jakýsi Ickrath pro falšování zpráv ze služebních cest, pro neoprávněné vydávání potvrzení o nepostradatelnosti (pro ty, kdo se chtěli vyhnout frontě) a pro devizové machinace. Proces byl zastaven šéfem německé válečné justiční služby dr. Sackem – později rovněž popraveným pro účast ve spiknutí generálů.

Roeder byl povýšen a odvelen daleko od Berlína, na Balkán.

Canaris ještě jednou zvítězil. Ale bylo to Pyrrhovo vítězství.

NESPLNĚNÝ ROZKAZ

Starý Canaris nebyl k poznání. Je nemocen? Trápí ho játra nebo události na frontě? Cítil se opuštěn a tušil, že prohrál. Ostera byl nucen uvolnit z rozvědky už v prosinci 1943. Od té doby se abwehr vzdal aktivní činnosti ve spiknutí proti Hitlerovi. Canaris už nemohl riskovat.

Výslechy zatčených příslušníků abwehru byly v první fázi bezvýsledné, zatčení se k ničemu nepřiznali. Avšak v lednu 1944 obrazně řečeno vybuchla další bomba v Canarisově blízkosti. Byl zatčen Otto Kiep, bývalý vyslanec, důstojník abwehru. A konečně v únoru 1944 došlo k příhodě, která znamenala konec führerovy trpělivosti: několik agentů abwehru v Ankaře, kteří cítili, že jim začala hořet půda pod nohama, přešlo k Angličanům. Nejdříve zmizeli manželé Vermehrenovi, které Britové dopravili letadlem do Káhiry, po nich uprchl člen abwehru von Kletschkowsky, rovněž s manželkou.

Hitler dostal nepředstavitelný záchvat zuřivosti. Když se konečně uklidnil, dal rozkaz, aby byl abwehr okamžitě přiřazen k Říšskému hlavnímu úřadu bezpečnosti. Souboj mezi SD a abwehrem tedy konečně skončil vítězstvím Kaltenbrunnerovým. Podle jeho instrukce byl abwehr zařazen do šestého, Schellenbergova úřadu v RSHA.

Canaris byl sesazen, ale aby nevznikly pověsti o krachu nacistické rozvědky, byl jmenován do funkce, jejíž název se zdá významnější, než ve skutečnosti byla.

Stal se náčelníkem zvláštního štábu pro vedení obchodní a hospodářské války. Prakticky se to rovnalo čestné výslužbě.

Canarisův úřad přestal existovat. Admirál mohl doufat už jen v to, že na svém místě přečká v poměrném klidu zánik říše. Ale dlouho se z idyly netěšil. Tři dny po atentátu na Hitlera, když se vlna represálií valila přes celé Německo, byl zatčen.

Snad to byla touha zanechat budoucím vojenským historikům svědectví o skvělé práci abwehru, snad to byl zvyk zamýšlet se při zaznamenávání událostí nad jejich smyslem a docela určitě v tom byla, zejména v posledních letech, ctižádost ukázat se jako prozíravý a předvídavý muž: Canaris si psal deník. Mlčenlivý v životě, svěřoval své myšlenky papíru. Zapisoval úřední záležitosti a dával tyto stránky z deníku číst svým spolupracovníkům. Pak ale porušil tento příslovečně opatrný muž základní pravidla konspirace a dával číst některým spolupracovníkům i úvahy, za jejichž hlásání se platilo životem.

Canaris si byl příliš jist sám sebou i svými spolupracovníky. Byl opatrnější než Oster a řada jiných. Když byl zbaven funkce šéfa abwehru, trval na zničení písemností jako nikdo jiný z okruhu spiklenců. Po zatčení Dohnanyiho si zavolal podplukovníka Schradera, odevzdal mu závadné písemnosti a své deníky, přidal zcela neškodné starší listiny určené ke skartaci a dal mu rozkaz, aby všechen tento materiál vyvezl z budovy a zničil jej tak rychle, jak to bude možné. Admirál ani nechtěl riskovat zničení v budově abwehru, aby tím nevzbudil pozornost. Předpokládal, že některý z jeho důstojníků je buď spolupracovníkem gestapa, nebo sicherheitsdienstu. Schraderovi plně důvěřoval.

Proto když byl vyslýchán ohledně svých deníků, byl klidný a pokrčil rameny. Deníky? Ovšem, po odvolání z funkce dělal pořádek, vyhazovala se spousta zbytečného balastu, co s tím. Nebylo v nich nic důležitého a dal to vyhodit. Co se s tím vlastně stalo, ani neví.

Kdo byl pověřen likvidací starých písemností?

Canaris se na chvilku zamyslel, jako by si s námahou vzpomínal na tak málo důležitou věc. A protože si byl jist, protože dal zcela jasný rozkaz a protože mlčení by mu přitížilo, kdežto tón jeho výpovědi byl až dosud vzornou ukázkou snahy ulehčit gestapu práci, téměř se rozzářil, když si konečně „vzpomněl“:

„Tuším, že to byl podplukovník Schrader. Ano, docela určitě to byl on.“

Vyšetřující komisař dokončil klidně výslech. Potom, tak říkajíc pro pořádek, zjistil, že Schrader pracuje v novém sídle abwehru v Zossenu, oznámil mu svou návštěvu a požádal ho, aby na něj laskavě počkal.

Podplukovník Schrader však nečekal. Listiny tehdy nezničil a teď si uvědomil, co se stalo a jaké to bude mít následky. Když komisař přijel do Zossenu, byl již podplukovník mrtev – zastřelil se. To byl ovšem signál k prohlídce, jakou Zossen nezažil. Dvě stě pancéřových skříní bylo v několika hodinách otevřeno a jejich obsah byl prohlédnut desítkami úředníků gestapa. Ani jediný přítomný generál si nedovolil vznést slovo protestu při této perlustraci tajných dokumentů. Jen v jedné skříni se našlo pár podezřelých listin, ale to nebylo zřejmě ono. Zbývala jediná, poslední skříň ve sklepě, která zatím nebyla prohlédnuta jen proto, že jako od jediné ve strážnici chyběl rezervní klíč a musel být povolán odborník na trezory. A na dně této skříně našlo gestapo všechno. Canarisovy deníky a tolik usvědčujících písemností, že Komise 20. července měla po dlouhém tápání celé spiknutí jako na dlani. Zpráva, kterou na základě těchto materiálů vypracoval pro Hitlera standartenführer Huppenkothen, měla 160 stran. A co strana, to rozsudek smrti. Teď už šlo gestapo najisto, zatýkání se provádělo ve dne v noci, v zázemí i na frontě.

Mnozí na zatčení nečekali. Sebevraždu jedem spáchal nejpopulárnější německý maršál Erwin Rommel, „liška pouště“; velitel západní fronty maršál Kluge se zastřelil.

Ale o tom všem Canaris tehdy nevěděl; pečlivě a už zcela zbytečně si ve vězení promýšlel, jak dokázat svou nevinu.

ŠEST MUŽŮ A ŠEST HÁKŮ

Koncentrační tábor Flossenbürg… Rady dřevěných baráků a přízemní zděná budova. Čtyřicet cel, dlouhá chodba. V prvních letech války byli do těchto cel zavíráni vězňové, kteří „porušovali táborový řád“, a později, v letech 1944-1945, vězňové mimořádně významní; z těchto cel vedla jen jediná cesta – chodbou na dvůr, do táborové „kanceláře“ a odtud znovu na dvůr, na popraviště. Řinčíce okovy procházeli vězni dlouhou chodbou. V kanceláři byli odsouzení k smrti vysvlékáni do naha. Poslední ponížení. Oděv vězňů byl odevzdáván do skladů nacistické říše zachovalý a čistý, nepotřísněný krví ani smrtelným potem odsouzených… Esesáci vyváděli nahého delikventa na dvůr. A tam si buď musel kleknout čelem k olověné desce zapuštěné do slepé zdi a byl usmrcen ranou do týlu, nebo byl oběšen na jednom z šesti háků zapuštěných v téže zdi.

O posledních Canarisových dnech máme dost podrobné informace.

Admirál dostal celu č. 22 a v cele č. 21 byl vězněn bývalý náčelník dánské rozvědky podplukovník Hans Matissen Lunding, který se zachránil dík spěšné evakuaci tábora několik dní po Canarisově popravě. Lunding se sice s Canarisem neznal osobně, ale poznal ho okamžitě, protože šéfa abwehru viděl kdysi v Kodani.

V té době byli ve Flossenbürgu také bývalý náčelník nacistického generálního štábu Halder a Schlabrendorff, aktivní účastník spiknutí 20. července. Výpovědi těchto tří osob, zejména Lundinga, který se s Canarisem dorozumíval klepáním na zeď, umožňují rekonstrukci admirálových posledních dnů.

Halder se zúčastnil jako svědek procesu s esesákem Huppenkothenem roku 1951 v Mnichově.

V den Canarisovy popravy byl Halder převezen do Dachau, vylíčil však podrobně obvyklý průběh poprav ve Flossenbúrgu. „V masivních dubových dveřích cel,“ líčil Halder, „byly škvíry, a těmi bylo občas ráno vidět, jak jsou nahé postavy odváděny do zákoutí dvora, kde se konaly popravy. Pak se ozývalo dupání okovaných esesáckých bot a kolem cely nesli esesáci nosítka s mrtvolami popravených.“

Schlabrendorff, který jako zázrakem všechno přežil a rovněž svědčil při procesu s Huppenkothenem, vypověděl, že v den Canarisovy smrti během své procházky po dvoře (vězni ve Flossenbürgu měli nárok na půlhodinovou procházku) se dal do řeči se svým strážcem a ten mu řekl: „Malého admirála dnes ráno pověsili. Museli ho několikrát vytáhnout a zase spustit, měl hrozně tuhý život.“ Schlabrendorffovi bylo jasné, že mohlo jít jedině o Wilhelma Canarise.

Mnohem podrobnější jsou údaje H. M. Lundinga, který se s Canarisem dorozumíval ode dne jeho příchodu do Flossenbürgu v únoru 1945 až do dne jeho popravy 9. dubna 1945. Canaris ho udivil svou vůlí a touhou žít. Podle slov dánského podplukovníka nebyl ani lhostejný, ani zlomený fyzicky.

Jak je možné, že Canaris, který se zdál dlouho před svým zatčením apatický, ba skoro duševně vyšinutý, poměrně lehce snášel věznění ve Flossenbürgu, jemuž předcházely dlouhé měsíce výslechů na Prinz-Albrecht-Strasse?

Lunding nám na to dává odpověď. Canaris se stále nevzdával naděje, že se mu podaří přečkat krach říše, který se blížil každým dnem. Už na gestapu, přes nejpřísnější izolaci, se vězni navzájem dorozumívali, byli totiž voděni do společného krytu a tam pronikly některé zprávy. Ani v koncentračním táboře Flossenbúrgu nebyli vězňové v posledních měsících před koncem války docela odtrženi od vnějšího života. Vyplašení táboroví dozorci leccos odbývali. Není divu, že Canaris byl natolik informován, aby pochopil, že hodina nacistického Německa udeřila.

Ani ve Flossenbúrgu nezradil admirál svou taktiku: byl vrcholně obezřetný a uzavřený… Lundingovi se podařilo poslat Canarisovi po jednom strážném dopis. V odpovědi někdejší šéf abwehru ujišťoval, že jeho uvěznění je „výsledek omylů a nedorozumění“ a že se „těch zločinů, z nichž je viněn, nikdy nedopustil“. Při vyťukávaných rozhovorech s Lundingem neustále ujišťoval, že gestapo proti němu nemá „žádné usvědčující důkazy“.

V druhé polovině března přijel do tábora ve Flosenbúrgu sám Kaltenbrunner. Toho dne došlo k poslední rozmluvě obou starých nepřátel a rivalů. Opět Lunding vypráví, že viděrskulinou ve dveřích, jak vysoký hromotluk Kaltenbrunner a malý Canaris přecházejí sem a tam po dvoře tábora. Kaltenbrunner občas začal hrozivě šermovat svými zabijáckými prackami a Canaris na to odpovídal úlisnými, opatrnými gesty. O čem spolu Kaltenbrunner a Canaris hovořili, zůstalo ovšem tajemstvím… Chtěl snad Kaltenbrunner na bývalém šéfovi rozvědky vymámit přece jen nějaké doznání? Je vyloučeno, aby navrhoval, jak se někdy tvrdí, Canarisovi nějakou dohodu. Můžeme si být jisti, že by Canaris přijal jakýkoli návrh. Je tu jiná otázka. Je tak docela jisté, že to byl Kaltenbrunner? On sám to později při výslechu popřel a můžeme věřit, že šéf říšské bezpečnosti měl v dubnu pětačtyřicátého roku jiné starosti, než aby se vydával do koncentráku za rozhovorem, byť i sebezajímavějším. Ostatně Lunding znal Kaltenbrunnera Jen z vyprávění, nikdy ho předtím neviděl.

Podle Lundingova svědectví se Canarisovo postavení zhoršilo, když do Flossenbürgu přijel standartenführer Huppenkothen. V noci z 8. na 9. dubna Canaris vyťukal: „Myslím, že je konec.“ Proč Lundingovi nesdělil, co předcházelo? Potom by totiž mohl vynechat ono slovo, které v sobě přece jen obsahovalo trochu naděje – „myslím“. Protože to, co se událo večer 8. dubna, je doloženo svědectvím člověka, který v těch hodinách hrál hlavní roli – Huppenkothena.

Z tohoto svědectví je jasné, že Canaris přece jen byl souzen. Jak k tomu došlo?

Zřízení soudů v koncentračních táborech Flosenbürgu a Sachsenhausenu nařídil sám Hitler počátkem dubna 1945. Američané a Britové se valili do srdce Německa, Sovětská armáda končila poslední přípravy k mohutnému skoku od Odry do Berlína, rozpad začínal být zjevný a „vůdce“ měl starost, aby ho někdo z účastníků spiknutí 20. července 1944 nepřežil.

Žalobcem byl jmenován standartenführer Huppenkothen. Dne 6. dubna obdržel soudce SS Thorbeck od hlavní úřadovny SS v Mnichově rozkaz, aby předsedal stannému soudu ve Flossenbürgu.

Nevěděl proč, nebylo mu ani řečeno, koho má soudit. Když se dostal nákladním autem do tábora, nikdo tam o nějakém soudu neměl tušení. Byla to tedy skutečně „tajná říšská záležitost“. Teprve když přijel Huppenkothen, seznámil dr. Thorbecka a velitele tábora s Hitlerovým rozkazem.

Osmého dubna 1945 v 15,30 hod. byl do táborové jídelny v poutech přiveden generál Oster. Přiznal účast ve spiknutí v jeho počátcích, ale nepřipravoval prý jeho provedení, protože dospěl k názoru, že puč nemůže mít úspěch. Huppenkothen navrhl trest smrti. Samozřejmě. V posledním slově žádal Oster, aby byl jako řadový voják nasazen na frontě. Rozsudek zněl: smrt. Bylo 19 hod.

Po hodinové přestávce na jídlo byl přiveden Canaris. Přiznal, že věděl o plánech spiklenců, sám však se aktivně nijak nezúčastnil. „Byl jsem přece šéfem abwehru, to byla přece moje úloha, účastnit se revolty, abych ji později mohl odhalit.“ To ovšem byla hodně slabá obrana.

Nastala dramatická chvíle soudu: konfrontace Ostera s Canarisem. Dva dlouholetí spolupracovníci stáli proti sobě. A Oster, který přivedl svou lehkomyslností desítky lidí na šibenici, muž, který věděl, že bude žít už jen několik hodin, muž, který věděl, že svůj osud už nezmění, ať udělá co chce, v poslední chvíli Canarisovi ještě přitížil.

„Ostere,“ volá Canaris vzrušeně, „dělal jsem přece všechno jen naoko.“

„Ne, to nesouhlasí. Nejsem lump a stojím za tím, co jsem udělal. Je to tak, jak jsem řekl.“

„Máte k tomu co říci?“ zeptal se předseda Canarise.

Byla to kapitulace, když malý admirál tiše odpověděl:

„Prosím, abych se mohl osvědčit na frontě.“

Stanný soud vynesl před půlnocí rozsudek smrti.

Na úsvitu příštího dne byl vyveden z cely. Šest mužů bylo donuceno svléci se do naha v mrazivém ránu a běžet posledních dvacet metrů, jeden po druhém, ke stěně s háky. Canaris, bývalý šéf jeho štábu generál Oster, bývalý nejvyšší vojenský soudce dr. Sack, pastor Bonhöfer, důstojníci abwehru Strunk a Gehre. Jen málokdo z účastníků spiknutí přežil válku. Z berlínského ústředí abwehru nikdo.