Vladimír Kašin

Cizí zbraň

Předehra

… Ještě nedávno by Marie takovou ránu nevydržela, ale po včerejší noci ztratilo docela všechno v její duši svůj lesk i význam. Jako nehybná socha teď stála uprostřed dvora.

„Náš čas je konečně tady,“ dolétal k ní dokořán otevřeným oknem Kublaččin vzrušený hlas, který teď zněl docela jinak než v krámě, kde prodávala. „Vzpomínáš si, povídals mi: Už brzy se, Hanko, nebudeme muset schovávat, budeme kráčet vedle sebe, spolu, a ať nás vidí celý svět… Ten čas teď přišel! Náš čas je tady…“

„No, hned dneska to ještě nebude,“ zabručel plešatý, ne už nejmladší muž za stolem. Jeho stín se pohyboval po zdi jako obrovitý medvěd.

„Petře, moje trpělivost je už opravdu u konce. Říkals mi, abych trpěla, a já trpěla. Říkal jsi, čekej, a já poslušně čekala. Žila jsem s nemilovaným člověkem a měla jsem jedinou útěchu: že my dva budeme jednou žít jako lidé. I v tom kšeftě jsem byla Jenom kvůli tobě, třebaže se mi z těch opilců dělalo špatně. Už je to rok, co jsem Sergeje pochovala, ať je mu země lehká,“ – drobná žena se při těch slovech přežehnala křížem, „třeba mohl být chudák ještě naživu. A my dva? Jako bychom byli zloději, nejsme si ani blízcí, ani cizí, jen tak – náhodná známost…“

„My dva, my jsme bratr a sestra v Pánu,“ opáčil tiše muž. „Přít se rozhodně nesmíme, sestro Hano. Bylo by to proti našemu Pánu. Ještě chvíli počkej, moje milá. Ještě je příliš brzo na to, abychom se před lidmi odkryli a odhalili… A pak, mám ještě nějakou práci…“

„To už znám. Marie – to je ta tvoje práce! Myslíš si, že nic nevidím, že nic nechápu?! Tohle už mi stačí. Až po krk toho všeho mám!“ Z Hanina hlasu teď zaznívala neskrývaná výhrůžka. „Jen počkej, Petře! Jestli si nedáš dobrý pozor, potká vás oba neštěstí.“

Vysoký, kostnatý Petr Lahuta se zvedl od stolu a vztyčil se i jeho medvědí stín.

„Jen žádné hlouposti, Hanko!“ řekl rozzlobeně. „Tohle já nemám rád. A dobře víš, že neodpouštím ani neposlušnost.“

„To mě chceš snad zabít?“ zasténala Kublačka. „Abych vám nestála v cestě?… To ty dovedeš! Jenže já… já půjdu a povím všechno lidem… Docela všechno!“

„Ale nepovíš,“ odtušil sebejistě Lahuta a jeho stín se hrozivě zakymácel.

„Tak mě teda zabij, ty vrahoune!“ Hanka padla na kolena, až to zadunělo, a zvrátila hlavu nazad. „Vem si celou moji duši! Vem!“

Marie se skryla za oknem a očima se zaryla do Lahutovy tváře, spoře osvětlené odraženým světlem stolní lampy. Dosud nikdy si nevšimla, že jeho tvář může mít podobu tak děsivou.

„Vstaň!“ poručil Lahuta Hance stručně. „A trp – jak přikázal náš Pán… Marie je jen zbloudilá ovce. Všemohoucí neslyší její modlitby a já ji, tu chudinku zmrzačenou, taky nepotřebuju. Tebe mám rád, Hanko. Pro tvoje světlé oči, pro laskavé dlaně, pro tvé rozpálené tělo, pro tvoji víru a duchovní sílu.“

Lahutův hlas se zbarvil něhou. Přistoupil k ženě, objal ji dlouhými pažemi a zvedl z podlahy.

„Nejde přece vůbec o Marii. Já potřebuju jejího Ivana… A Marie? Ta myslela jenom na dítě a modlila se a modlila… Ale minulé noci zhřešila s bratrem Michailem. Sebe poskvrnila a nás všechny pořádně zostudila. Nikdy se nedočká dítěte a nic dobrého ji už nečeká. Ani rodina, ani láska, jenom nekonečná trýzeň duše a černé plameny pekla. Když nepřivedla Ivana k mé žehnající dlani, když nechtěl ten chlap posloužit mně a Pánu našemu, zničím je oba, rozmetám je jako písek v poušti…“

„Jde z tebe hrůza, Petře.“

„Má je pomsta, praví Pán. Nenávidím je všechny a jejich bolest mi působí rozkoš. Celý svůj život se musím skrývat, nic mě už netěší – chléb v ústech hořkne, slunce nezahřeje, vánek neosvěží. A všechno jen a jen kvůli nim! Zničil bych je všechny, být po mém… A teď už jdi!“ dokončil tu strašlivou litanii panovačným tónem. „A ať tě nikdo nezahlédne. Na svoji hříšnou slabost taky pamatuj! Až tě zase začne svrbět jazyk…“

„Jen abys nic zlého nepřivolali“

Hanka Kublačková se vytratila ze světnice neslyšně jako vánek a horká letní noc ji rázem pohltila.

Marie sotva dýchala v té černočerné mlze, jež ji celou spoutala a drala se jí i do hrdla. Veškerá její hrdost, od samého dětství zraňovaná vědomím fyzického zmrzačení a docela pošlapaná minulé noci, se v ní teď vzepjala k zoufalému odporu.

Ztratila sebevládu a hlasem zrůzněným vztekem a smrtelnou nenávistí zachroptěla do otevřeného okna:

„Polez ven!“

„Kdopak je to?“ zeptal se překvapeně Lahuta a vyhlédl do tmavého dvora.

Stála tam němá, docela ztrnulá.

„A, to jsi ty, Maryčko, duše moje!“ poznal ji rázem. „Copak chceš?“

Mlčela. Tichem zaznívalo šplouchání řeky, noční vánek laskal v zahradě listí, jež po parném dni opět nabývalo svěžesti.

Lahuta vyšel na zápraží a přistoupil k Marii.

„Tak copak chceš? Proč jsi vlastně přišla?“ zeptal se přísně. Měsíc vykročil z mraků a uložil do trávy jejich protáhlé stíny.

Lahuta nespatřil sousedku od včerejší noci a netoužil po tom ani teď. Ale něco podniknout musel.

„Copak je to s tebou, sestro moje?“ Ani mírnost hlasu nedovedla skrýt netrpělivost.

Hromový výstřel protrhl čerň noci a chvíli se ještě válel mezi pahorky.

Záhy zaburácel druhý výstřel a noc opět zanaříkala, zasténala.

A pak dopadlo na zem nesnesitelné ticho.

První kapitola

I

Zestárlý řidič, který měl k důchodu už co by kamenem dohodil, lehce otočil volantem služební volhy a vůz se poslušně rozhoupal. Podplukovník Veřejné bezpečnosti Koval se roztržitě rozhlížel po malebné krajince. Z vysokého předhůří se cesta svažovala borovým hájem a dubím do hlubokého údolí, kterým líně protékala řeka Ros. Vodní hladinu sice, nebylo vidět, ale Koval ji lehce vytušil podle zákrutů lesa, který se táhl až k dosud nezřetelnému obzoru.

Otevřenými okny proudil do vozu teplý vzduch a všude kolem byl klid a mír, jenž se protivil myšlenkám na vraždu, krev, utrpení a lidské slzy. Prazvláštní podplukovníkovu náladu umocňovalo i to, že o tragédii, k níž došlo na břehu řeky, toho věděl dosud příliš málo, a více než skromné informace z hlášení zaslaného náčelníkovi krajské správy Bezpečnosti do záhadné události jasnost rozhodně nevnášely.

Zdálo se mu, že je pořád ještě v prostorné pracovně plukovníka Nepijvody. Zřetelně viděl před očima dlouhé řady židlí u stěn, obrovský stůl, který se ve slunečních paprscích leskl jako jezerní hladina, a masívní, místy už zrezivělý sejf v rohu místnosti.

Plukovník ho zavolal hned po obědě.

„Jak to vypadá s vaší dovolenou, Dmitriji Ivanyči? Chystáte se někam do sanatoria?“

Z Nepijvodovy tváře Koval lehce vyčetl, že jeho šéf už zavolal závodnímu lékaři, a proto dobře ví, že se do žádného sanatoria nechystá.

„Ale ne. Někam k řece, Vasiliji Josifoviči. Někam na venkov. Prostě višňový sad a bzučení chroustů – vždyť to znáte.“

„Doba chroustů už je dávno pryč, vážený. A višňový sad se dá najít i v Kyjevě.“

„Jenže na dovolenou chce člověk co nejdále od města, Vasiliji Josifoviči.“

„Hm, to docela chápu,“ usmál se plukovník.

Ten rozhovor, jen zpola služební, zněl docela přátelsky, ale Dmitrij Ivanyč chápal, že se za neformálním náčelníkovým tónem skrývá něco jiného, vážnějšího.

„Chystáte se tedy zajet si na Vorkslu?“ otázal se znovu Nepijvoda a přejel dlaní po lesklé desce stolu.

Koval přikývl a začal se ošívat, jako by se omlouval:

„Konečně mi to snad alespoň jednou vyjde…“

„Nojo, nojo,“ přikývl souhlasně plukovník. „Všechno se, kolego, pohybuje po kružnici. Čím dále máme k mládí, tím více vzpomínáme na své rodiště, tím víc nás to tam táhne… Já bych tak nejraději někam na prohřátý píseček u vody. Jenže zdravíčko si poručilo bahenní zábaly… Takže doma jste už nebyl pořádně dlouho?“

„Dobrých patnáct let.“

„Zatraceně dlouho,“ podivil se Nepijvoda a jeho tvář pojednou zvážněla.

Koval pro jistotu mlčel. Ani těm nejbližším se totiž nedá vypovědět, jak tíživé a bolestné bývá volání domova. Příliš dlouho už odkládal to setkání se svým mládím a v hloubi duše se mu chvílemi probouzel strach: vždyť svět jeho dětství je už stejně ten tam a osud odtud odvedl i jeho vrstevníky. Získat odvahu k setkání s minulostí mu teď pomáhala Růžena, s níž by se necítil osamělý ani na pustém ostrově…

„V tomhle našem případě vás nejspíš čeká služební cesta i na Vorkslu.“ Plukovník si neodpustil dramatickou pauzu a Kovalovi došlo, že neformální rozhovor právě skončil. „Tu dovolenou budete zatím muset, soudruhu podplukovníku, odložit. Koneckonců jeden nebo dva týdny jsou zanedbatelné tam, kde se čekalo celých patnáct let.“

Ta poslední věta zazněla z plukovníkových úst jako definitivní bouchnutí dveří. Loňská služební cesta do Zakarpatska, kde se Kovalovi podařilo odhalit vraha Maďarky Kataliny Illésové a jejích dcerek, přispěla k tomu, že jeho autorita na ministerstvu značně vzrostla. Nezapomnělo se ostatně ani na Kovalovy zásluhy ve věci rehabilitace nevinně odsouzeného malíře Sosnovského.

Příznivě ostatně hodnotil podplukovníka i Nepijvoda, zachovával však jistou rezervovanost.

„Pojedete na řeku Ros, Dmitriji Ivanyči,“ prohlásil plukovník. „Je to nanejvýš naléhavý úkol,“ dodal zpola omluvně. „Budete tam řídit práci operační skupiny. Mládenci z Čerkasska si nedovedou poradit s nějakým Čepikovem, který je podezřelý z vraždy, ale sám se přiznat odmítá. Alibi sice nemá, ale chybějí, upřímně řečeno, taky přímé důkazy. Zkrátka a dobře, je to pořádně zamotaná historie.“

„Provedu, soudruhu plukovníku,“ vymáčkl ze sevřeného hrdla Koval a zvedl se. Co mu zbývalo!

Přistihl se při myšlence, že má všech těch vražd a pátraček až po krk. Byl to takový okamžik nejen duševní, ale dokonce i fyzické vyčerpanosti, jaký už párkrát zažil. Vzápětí se však přemohl. Napadlo ho, že právě tak přichází stáří…

„Pojedete ráno.“

Koval rezignovaně přikývl…

Vůz vjel pomalu a kolébavě do lesa. Jenom tady člověk doopravdy pocítil velkolepost věkovitých dubů, bizarně pokroucených habrů a borovic, jež se zabodávaly do oblohy.

Bylo tu vlhko a kolem se šířil pach chaluh. V úžlabinách lesní cesty se dosud zelenala voda, která se nestačila po vydatných deštích vypařit. Ani slunečný den nedokázal z lesa vyplašit přítmí.

Ale ticho lesa Kovalovi klid nevrátilo. Před očima se mu znovu a znovu odvíjel film včerejších událostí, jež byly bolestné a bezútěšné.

… Zvonek ještě ani nedozněl a Růžena mu už otevírala dveře, jako by za nimi po celou dobu stála. O krok ustoupila, celá se rozzářila úsměvem, vpustila Kovala do předsíně a přitiskla se k němu.

Když si zouval zaprášené střevíce, nahlédl mechanicky do pokoje. Důvěrně známý pohled. Skromný nábytek – skříň, stůl, čtyři čalouněné židle, pohodlná, třebaže už trochu staromódní pohovka, ve vázách luční květiny. Vše tu bylo svědectvím nezměrné pečlivosti paní domu, pokojem se linula vůně čistoty. Růžena, jíž se na častých výpravách útulného domova nedostávalo, se mu teď zcela oddávala.

Uprostřed pokoje ležel rozevřený kufr žluté barvy a úctyhodných rozměrů. Svršky, kterými byl naplněn, byly pečlivě uloženy.

Růžena si po pravdě řečeno módy příliš nevšímala, teď si však přála, aby si Dmitrij všiml, Jak ráda a jak svědomitě se připravuje na jejich společnou cestu.

Zastavila se nad kufrem a stále se usmívala. Štíhlá a urostlá, osmahlá sluncem, s očima podobnýma dozrálým višním a s lehce namalovanými rty se v té chvíli podobala růži.

Kovalovi se sevřelo srdce bolestí, když si uvědomil, jak hluboce ji slova, která se chystal říci, raní.

Růžena si mezitím uvázala stužky lehkého plážového klobouku, dorůžova prozářeného slunečními paprsky, odvrátila se od zrcadla a šťastně pohlédla na Kovala.

Objal ji – neohrabaný, ba dokonce směšný v uniformě a domácích trepkách, posunul jí klobouček do týla a tvář zabořil do jejího účesu. Vůně Růženiných vlasů ho opíjela.

A pak s hořkostí pomyslel na to, že všechny ty noční výjezdy, pronásledování, leckdy i smrtelné nebezpečí komplikují život nejen operativním pracovníkům, ale i jejich ženám, které se leckdy za nocí chvějí strachy v očekávání svých mužů. Copak mám právo nabízet Růženě, aby se mnou sdílela takovýhle život? napadlo ho.

Zvedl hlavu a Růžena si všimla jeho neklidného pohledu.

„Nelíbím se ti?“

Jak jí to jen vysvětlit? Včera – ano, včera to bylo – se mu smála, když jí řekl, že pro něho je práce celý jeho život. „Takže ani den bez zločinu?“ škádlila ho.

„Ach, Dimko, mám strach, že mi už nesluší vůbec nic,“ řekla a podívala se znovu do zrcadla. „V těch zatracených expedicích jsem docela zhrubla.“

„Co to povídáš?!“ nesouhlasil mechanicky a myslel přitom na své záležitosti. „Všechno ti sluší! Docela všechno! Klobouček i to…“

„Co se to s tebou děje? Máš nějaké potíže?“ Chopila se jeho rukou a pohlédla mu zpytavě do očí. „Nezapomněl jsi koupit lístky?“

Rozhlédl se zoufale kolem sebe, jako by mu stěny mohly poskytnout podporu, nadechl se a s předstíranou bodrostí spustil:

„Mimořádka, Růženko! Takže se ta naše dovolená trošičku odkládá. Zítra jedu na služební cestu.“

Ruce jí bezvládně klesly podél těla.

„Jak se to mohlo stát?“

Koval ji přitáhl k sobě. A zase tu byla ta opojná vůně vlasů.

Hm, jak se to stalo? Jakýsi Čepikov zabil svou ženu a jejího milence. Zastřelil je trofejní parabelkou…

V době, kdy se Koval odvažoval začít nový život, což v jeho věku nebývá nikdy snadné…

Růžena ho zlehka odstrčila:

„Je to pravda?“ Stále tomu ještě odmítala uvěřit.

„Je to naprosto nutné. Služební povinnost, miláčku.“ Nezvykl si na pocity člověka, který se něčím provinil, a teď se začínal mračit.

Ach, ta služební povinnost! Kolikrát už ta slova slyšela! Jednou ho takhle odvolali přímo z divadla. Tehdy ostatně také řekl jenom „služební povinnost“ a ona to pochopila. Ale teď? Když na ně konečně čekala skoro svatební cesta?…

Dmitrij Ivanyč už oba mrtvé viděl na fotografiích – štíhlounkou mladou Čepikovovu ženu i truhláře Lahutu. Sám Čepikov byl už starší, vrásčitý člověk… Koval fotografiím nikdy příliš nevěřil. Nedovíš se z nich nic ani o náladě, ani o povaze člověka. Fotografie zachytí vždy jen okamžik, a ten přece nemůže osobnost člověka plně odhalit…

Objímal teď Růženu, ale cítil už, že musí Čepikova vidět, že musí slyšet jeho hlas. Jaká posedlost, jaké šílenství mohlo člověka dohnat k zločinu tak strašnému?

„Copak opravdu nemohli poslat nikoho jiného?“

Růženin hlas. Doléhal k němu jako z jiného světa.

Za týden musí kriminálka podat hlášení kolegiu ministra a Nepijvoda ztrácel pomalu klid, protože konkrétní důkazy k případu Čepikova stále chyběly.

„Kdoví, třeba mohli. Znáš přece dvě zásady řízení. Vedoucí má vždycky pravdu.“

„Dokonce žertuješ?“ Růženin hlas se podezřele zachvěl a v očích se jí zaleskly slzy.

„O rozkaze se nikdy nediskutuje.“

Pohlédla na něho s jakousi zoufalou nadějí, ale nenašla v jeho tváři nic, co by naznačovalo, že jenom žertuje. Rozechvělá přistoupila ke stolu a uchopila docela nové pestrobarevné plavky.

„Jenom nějaké dva týdny. Víc určitě ne,“ smlouval Koval. „Co kdybychom tu cestu odložili?“ poprosil co nejzkroušeněji

„Už i zálohu mi vyplatili,“ zašeptala Růžena a bezmocně se svezla na pohovku. „Říkala jsem si, já blázen, že si po letech zase jednou odpočinu v létě.“

Projela mu mozkem neveselá myšlenka. Jakýpak to bude život? Ona na výpravách, já zase na služebních cestách samé pátračky. A zase tu bude ta prokletá samota, jenže tentokrát už v duetu. A všechno bude leště horší než dřív.

Růžena odhodila plavky, které až doposud držela, a pomalu řekla:

„Pojedu do sanatoria.“

„Počkej, Růženko, neunáhli se!“ žadonil Koval. Přešlapoval v těch komických trepkách z nohy na nohu, nevěda, jak Růženu přesvědčit. Jak těžké je budovat společný život pro lidi, jejichž rané mládí je už za horama, jejichž city se již jen vzdáleně podobají mladické vášni. Dost možná, že jsou jejich city pevnější, trvalejší a hlubší, ale…

A v té chvíli sklouzly jeho myšlenky zpět k záhadné vraždě na řece Ros. Zavražděný Lahuta ani podezřelý Čepikov už také nebyli žádní junáci; spíše by je mohl pokládat za své vrstevníky. Jaké vášně jimi musely zmítat, dospěla-li tragédie až k vražednému konci?!

„Na co bych vlastně ještě měla čekat?“ ozvala se Růžena. „Copak se něco změní?“ V očích jí bleskl vzdor. „Už je mi to jasné, Dmitriji. Nechtěla jsem zpočátku věřit předtuše…“

To téměř oficiální oslovení se ho ani moc nedotklo. Příliš ho zaměstnávaly myšlenky na nový případ, na lidi, které dosud ani neznal…

„Pojedu na Kavkaz a ty, až se uvolníš, přijedeš za mnou. Pokud ovšem budeš chtít.“

Přistoupila k telefonu a třesoucí se rukou vytočila číslo:

„Andrej Borisovič? Dobrý den. Promiňte, že volám. Tady je Stankevičová… Ten poukaz ještě máte?… Výborně, ráno si ho přijdu vyzvednout. Děkuji vám.“

Koval pootevřel dveře na chodbu a potichu vyšel. Nemohl proto vidět, jak se za ním Růžena dívala, jak potom klesla na pohovku a usedavě se rozplakala…

Volha vyrazila z lesa do sluncem prozlaceného širého prostoru a řítila se teď jako dravá šelma podél stříbřitě se třpytící řeky. Vpředu se záhy objevily prohřáté střechy městečka.

Netrvalo dlouho a zastavili u staré jednopatrové budovy Bezpečnosti, postavené přímo nad svahem.

Dmitrij Ivanyč byl už očekáván. Ještě ani nedoznělo skřípění brzd a ve dveřích už stál mladý poručík s červenou páskou dozorčího.

II

Asi hodinu si Koval poseděl nad materiály šetření ve věci vraždy Petra Lahuty a Marie Čepikovové a teprve pak si zavolal pracovníky okresní správy Bezpečnosti.

První operativní porada začala.

Náčelník okresní správy Litvin, jehož ve švech praskající uniforma svědčila o tom, že mezi růstem obezity a přidělováním nových uniforem odpovídajících rozměrů existuje alespoň v jeho případě zjevný nesoulad, zahájil zprávu o mimořádné události, k níž tu došlo, těmito slovy:

„V uplynulém roce bylo vyšetřování trestných činů v našem okrese korunováno stoprocentním úspěchem. Za první pololetí se počet společensky nebezpečných činů značně snížil. Řekli jsme si, sláva, a najednou bác ho: vražda!“ Zamračil se, pohlédl na lístek, který vylovil ze složky spisů a – jako by odmítal věřit své paměti – začal číst: „Dne osmého července tohoto roku ve 22.45 zazněly ze dvora občana Lahuty Petra Petroviče dva výstřely. Ve 22.50 se dostavil Lahutův soused Fedyrko, o dvě minuty později ještě Toločko a Hryhorjuk. Každý z těch tří objevil nezávisle na ostatních mrtvoly dvou zastřelených osob: občana Lahuty Petra Petroviče, narozeného roku 1921, povoláním truhláře, a občanky Čepikovové Marie Andrejevny, narozené roku 1938, manželky občana Čepikova Ivana Timofejeviče.

Svědkové Fedyrko a Toločko si povšimli muže, který utíkal směrem k lesu. Při jeho zadržení bylo zjištěno, že jde o zmíněného Čepikova Ivana Timofejeviče, narozeného roků 1919. Zadržený nekladl odpor.

Ve 23.30 dorazila na místo činu operativní skupina okresní správy VB v sestavě: náčelník kriminálky kapitán Breus, okrskář poručík Bilak a soudní lékař Hrycenko. Spolu s operativní skupinou přijel na místo činu i vyšetřovatel prokuratury Hrymajlo. Expertiza prokázala, že smrt Lahuty a Čepikovové nastala v důsledku přímých střelných ran způsobených z bezprostřední blízkosti pistolí typu parabellum. Protokol lékařské expertizy je přiložen…“

Podplukovník Koval to všechno věděl už z písemné zprávy, a tak si teď spíše jen prohlížel všechny přítomné – nevysokého, sportovně vyhlížejícího kapitána Breuse, stárnoucího poručíka Bilaka, nahrbeného dlouhána doktora Hrycenka…

Majoru Litvinovi připadal podplukovník poněkud zamračený a s něčím nespokojený. Napadlo ho, že ho možná rozladilo předčítání protokolu. Proto list vzápětí odložil a řekl:

„To ostatní už, soudruhu podplukovníku, řeknu raději vlastními slovy.“

Všechny kyjevské záležitosti, peripetie soukromého života z Kovalova vědomí najednou kamsi zmizely a už ho nerušily. Prostředí, v němž se teď společně pokoušeli rozlousknout případ záhadných vražd, vytvářelo onu příznivou atmosféru, v níž bylo možno zapomenout na všechno ostatní.

Teď už tu nebyl ponenáhlu stárnoucí Dmitrij Ivanyč Koval, až po uši zamilovaný do mladé krásné ženy jménem Růžena, z paměti mu záhadně zmizel i jejich včerejší rozhovor, ba dokonce i bolestná roztržka. Utichla trpkost z poznání, že ho Růžena nechtěla pochopit…

Všichni málem sténali horkem. Patro, na němž měl svoji pracovnu náčelník, bylo přistavěno nad starým přízemním kamenným domem a plechovou střechu dokázalo nemilosrdné slunce během několika málo hodin rozžhavit až k nesnesitelnosti.

Dmitrij Ivanyč si rozepnul knoflíček košile, čímž kolegům s nižší hodností naznačil, že v takovém pařáku není třeba slepě dodržovat každý služební předpis.

A major Litvin mezitím referoval:

„Z vraždy své manželky Marie a souseda Lahuty je podezříván manžel zavražděné Ivan Timofejevič Čepikov. V současné době se nachází ve vyšetřovací vazbě. Petr Lahuta nebyl ženatý, žil jako samotář. Jeho dům byl po předběžné prohlídce zapečetěn. V domě Čepikovových žije dosud matka zavražděné Stěpanida Jakovlevna Klimenková. Pokoje, které obývali Čepikovovi, byly po zevrubné prohlídce rovněž zapečetěny… Jaké máme důvody k tomu, abychom ze spáchání trestného činu vraždy podezřívali Čepikova? Tak za prvé: Zákon umožňuje zadržení podezřelého, pokud byl zastižen na místě činu nebo v jeho bezprostřední blízkosti. Ivan Čepikov byl zajištěn vedle Lahutova dvora hned poté, co střílel. Rozdíl v čase činí jen několik minut.“

Koval zareagoval na majorovo příliš kategorické tvrzení jen nepatrným pozdvižením obočí.

„Za druhé: Podezřelý Čepikov se pokoušel z místa činu uprchnout. Zadrželi ho očití svědkové – již zmínění občané Fedyrko a Toločko… A za třetí: Expertiza zjistila, že krvavé skvrny na Čepikovově košili odpovídají krevní skupině jeho ženy Marie, krev na jeho rukou je shodná s krevní skupinou druhé oběti – Petra Lahuty. No a teď za čtvrté: Celkový vzhled Ivana Čepikova v okamžiku jeho zadržení svědčil o maximálním psychickém vzrušení, což je stav, ve kterém člověk zpravidla není schopen kontrolovat své činy. To všechno dohromady nám poskytlo zákonem stanovené důvody k zadržení občana Čepikova Ivana Timofejeviče pro podezření ze spáchání trestného činu dvojnásobné vraždy.“

Když skončil, napil se major Litvin s nemalou chutí řádně zteplalé sodovky.

Koval už v tom novém prostředí s novými lidmi pomalu zdomácněl. Povšiml si mimo jiné i náčelníkovy prostinké, až příliš nepohodlné židle a pochopil, že Litvin rozhodně nepatří do kategorie kabinetních stratégů.

Za oknem se rozprostírala krajina navlas podobná té, kterou Koval sledoval už v autě. Zelené pahorky, obzor pokrytý lesy, řeka Ros a na ní prastarý mlýn…

„Kromě toho, Dmitriji Ivanyči,“ pokračoval major Litvin, který se bál cokoli podstatného vynechat, „bylo zjištěno, že od jisté doby začal Čepikov pít a že kvůli jeho pití docházelo u nich doma dost často k hádkám.

Ivan Čepikov měl taky pistolí – parabelku. Máme zjištěno, že před měsícem z ní v noci střílel. Provedli jsme za přítomnosti podezřelého experiment přímo na místě činu. Některé podrobnosti z jeho zcela nesouvislé výpovědi se při té příležitosti opravdu potvrdily. Ale přesto převážná většina důkazů svědčí rozhodně proti němu… Hm, to by bylo asi tak všechno,“ dodal major a pozorně se podíval na inspektora, jako by chtěl předem odhadnout jeho reakci.

„Nu což, důkazů proti Čepikovovi máme tedy více než dost,“ začal zvolna Koval, pak se odmlčel a jal se hledat po kapsách cigarety.

Slunce, jež dosud nehybně spočívalo na doběla rozžhavené obloze, teď nahlédlo i do Litvinovy pracovny. Rozzářilo se na lakovaných nožkách stolu, rozsvítilo těžký skleněný kalamář a vrhalo „nahněvané“ blesky i z naleštěných knoflíků náčelníkovy uniformy.

Kovalovi se nakonec v kterési z kapes podařilo objevit spásný balíček, a tak svoji myšlenku dokončil:

„… ale přece jen, co když je to všechno jenom taková souhra okolností?!“

„Takové souhry jsou nesmírně vzácné. Vlastně ani neexistují, soudruhu podplukovníku,“ namítl obezřetně Litvin. A jal se znovu vypočítávat základní indicie: „Byl zadržen na místě činu. Jeho oděv byl zkrvavený. Navíc se pokoušel uprchnout. Doma přechovával pistoli – parabelku. Žárlil na svoji ženu, zvláště v podnapilém stavu. Takže jiné verze nejsou, a vlastně ani být nemohou,“ uzavřel energicky.

Kovala v té chvíli napadlo, že je opravdu nesmírně těžké odolávat tomu, co je na první pohled zřejmé. Ale byl zvyklý prosívat sítem pochybností všechno, dokonce i ta nejočividnější fakta.

„Ale ovšem, souhlasím s vámi. Jediná verze je velmi často také jedině správná. Zatím jsou však důkazy proti Čepikovovi jen nepřímé, a to je věc věru záludná.“

„Vystačíme i s těmi nepřímými,“ mávl nazlobeně rukou Litvin. „Když už je nepřímých důkazů taková síla, mění se v důkazy přímé.“

„V tom také spočívá jejich největší nebezpečí,“ utrousil Koval, který už chápal, že major Litvin se cítí být příchodem inspektora z ministerstva dotčen. Ta tragická událost ho viditelně vyvedla z rovnováhy, rázem přeškrtla veškerou práci, kterou tu jako místní rodák poctivě odváděl, zcela spokojený s tím, jak se mu dosud dařilo převychovávat drobné narušitele, s tím, že jeho mravenčí práce přináší plody, že ho tu lidé potřebují a že si ho váží.

Nečekaný krvavý zločin, k němuž ve Vrbovce došlo, odsunul v jediném okamžiku okresní správu v rámci kraje na jedno z posledních míst.

A tak nebylo divu, že Čepikova teď major pokládal nejen za nepřítele lidské společnosti, ale i za osobního nepřítele. Snad proto vyznělo hlášení náčelníka okresní správy jako ta nejtvrdší obžaloba.

Po pravdě řečeno, v jednom okamžiku se Kovalovi zdálo, že by se s tím případem mohli vyrovnat i sami pracovníci okresu. Ještě štěstí, že tahle služební cesta není nijak dlouhá – jen deset dnů. Měly by postačit k tomu, aby byly shromážděny všechny důkazy. Potom se už Koval bude moci vrátit do Kyjeva a nastoupit dovolenou. Zajet za Růženou se mu ovšem nepodaří: Nenechala mu svoji adresu…

Na střechu mlýna usedl čáp. Pohled na čapí hnízdo ho na krátký okamžik rozptýlil.

„Jak se vám podařilo zjistit, že se střílelo opravdu z Čepikovovy parabelky?“ zeptal se Koval, aniž se na někoho z přítomných podíval. „Neexistují pro to přece žádné důkazy. Zbraň nebyla dosud nalezena.“

„Teď právě na tom pracujeme, Dmitriji Ivanyči,“ řekl major. „Chtěli jsme dnes s kapitánem Breusem prohlédnout kus lesa, kde podle toho, co už víme, Čepikov minulý měsíc střílel. Jde o to, najít kulky nebo alespoň nábojnice…“

„A co Čepikov sám? Přiznává, že v lese střílel?“

„Je teď v těžké depresi. Pořád mlčí. I tu pistoli odmítá přiznat. Tehdy v lese prý střílel, protože byl opilý.“

„Cože, opilý? Hm, takové vysvětlení se nám příliš nehodí,“ zabručel Koval.

„Když dovolíte, soudruhu podplukovníku,“ zvedl se kapitán Breus, který až dosud mlčel, přenechávaje skromně iniciativu svému nadřízenému. Byl to nevysoký, sporý chlapík, ž tváře vystupovaly lícní kosti, oči byly mandlové, po asijsku seříznuté. „Zprávy o tom, že Čepikov v lese střílel, máme přesné. Jsou to svědectví hned několika občanů. Pokud jde o tu pistoli máme k dispozici svědectví prodavačky ve stánku ‚ Hanky Kublačkové, které se tady všeobecně říká Kublačka. Viděla na vlastní oči, jak opilý Čepikov v lesíku pistoli upustil. Ale hned ji zase zvedl a schoval pod sakem. No a proč chtěl střílet zrovna v lese, to zjistíme co nevidět.“

Kovalovi se energické vystupování bodrého kapitána zalíbilo. Usmál se a zeptal:

„A ta svědkyně se v pistolích opravdu vyzná?“

„Kublačka…“ napověděl Litvin.

„Tohle vám můžu říct s naprostou jistotou, soudruhu podplukovníku,“ přikývl kapitán Breus. „Víte, tady u nás se odehrávaly těžké boje…“

„Slyšel jsem,“ zarazil ho Koval.

„Těchhle pistolí a zásobníků k nim tu bylo na polích víc jak máku,“ ozval se Litvin. „A těch tragédií – zvláště děti! Dělali jsme opravdu, co jsme mohli, abychom ty zbraně posbírali – jasná věc. Ale lidé jsou všelijací; někteří si je schovali… Pravda, stávaly se i žertovné pády. Tak třeba loni jsme jednu parabelku sebrali vetché bábrlince. Moc, chudinka, naříkala. Ona totiž pažbou roztloukala ořechy…“

„Hm, a co Čepikov? K pistoli se nejspíš nehlásí, že?“

„Svatá pravda, soudruhu podplukovníku… Popírá dokonce docela zřejmé věci: jako že střílel na ženu a na souseda, že utíkal. Neví prý ani, jak se mu dostala na košili krev. Prostě se na to nemůže upamatovat – říká.“ Litvin se rozhořčením zadýchal. „To je ovšem absurdní! Jak může popírat, že utíkal z místa činu, když ho při tom lidé viděli?! Běžel prý jako zraněná šelma. Když ho chytili, roztřásl se jako osika a dal se do křiku, že není vinen a že za nic nemůže.“

Koval majora poslouchal, a myslel přitom na jev zvaný panický útěk, jenž se zpravidla zmocňuje vraha po dokonaném zločinu. V takové chvíli je schopen prchat docela bez rozmyslu.

„Jen jedno Čepikov přiznává,“ pokračoval zatím náčelník. „Totiž to, že nenáviděl Lahutu a že by ho byl klidně zabil. Pistole mu nejspíš zůstala ještě z války… Vidíte, málem bych zapomněl: Máme tady ještě magnetofonový záznam prvního výslechu.“ A Litvin, který vycítil Kovalův rostoucí zájem, kývl na kapitána.

Breus přetočil kazetu a stiskl knoflík.

Několik okamžiků znělo rozpálenou pracovnou jen šumění, pak se ozval zoufalý výkřik: „… Jo, sakra, zabil bych ho! To si pište, že bych tu bestii zabil.“ Hlas zněl dutě, skřípavě; bylo slyšet, jak Čepikov lapá po dechu. „Škoda že ho potrestala cizí ruka. Věčná škoda!“

„Když jste to tedy nebyl vy, kdo jiný to mohl udělat?“ vyptával se major.

„A kdo zabil Marii? On, ten neřád! Docela určitě on! A proč to udělal? Kruci, proč?“ V hlase vyslýchaného zaznělo zoufalství bez počátku a konce.

Kapitán stiskl knoflík. Ticho. Mlčení se protahovalo.

Koval vyhlížel z okna. Les nad řekou, nehybný a zalitý slunečním jasem, skoro průsvitný v tom horku, hladké zrcadlo vody a starý vodní mlýn s nehybným kolem a čapím hnízdem na střeše – to vše bylo krvavé tragédii, jež se v tom malebném zákoutí odehrála, dokonale cizí.

„No dobrá, v té záležitosti s Lahutou bychom už měli jasno. A co Marie? Pokud i na ni střílel opravdu Čepikov, jaké k tomu mohl mít pohnutky?“ zeptal se Koval.

„To všechno ta lidská žárlivost,“ zabručel major. „Co jiného!“

„No dobrá,“ povzdechl si Koval. „Teď mi povězte o každém, kdo s tím měl jakkoli něco společného. A zápis dělat nebudeme,“ rozhodl.

Major si odkašlal, neboť po pravdě řečeno neměl ani potuchy, čím by měl začít. Opakovat se nechtěl a dodat něco navíc prostě nemohl. A Breus, v té chvíli až nepříjemně disciplinovaný, mlčel.

„Zůstali třeba po Lahutovi nějací dědicové?“ napověděl Koval.

„To ne,“ zavrtěl hlavou Litvin, potěšen tím, že může alespoň o něčem podat zcela vyčerpávající a konkrétní odpověď. „Žil docela sám. Příbuzenstvo veškeré žádné. Za nějaký půlrok se prodá jeho majetek i dům v dražbě.“

„Pocházel odtud?“

„Ze sousedního okresu. Rodiče mu už dávno umřeli, a tak se po válce usadil tady u nás.“

„Jaký vlastně byl?“

„Hm, no docela dobrý truhlář. Vlastně vynikající. Stálé zaměstnání ovšem neměl. On to byl totiž invalida. Tu a tam si přivydělával. Do práce ho ostatně nikdo ani nenutil. Po válce se nějakou dobu léčil,“ vzpomínal Breus.

„Bylo tu ovšem nejasné podezření, že buď simuloval, nebo se zašíval,“ dodal náčelník.

Koval se na Breuse, který se mu líbil čím dál tím více, chvíli upřeně díval.

Litvin zatím pokračoval:

„Žil opravdu jako samotář. Místní báby k němu občas zašly uklidit a tak. Máme-li věřit řečem, tak se u něj taky společně modlili. Navštěvovali ho taky sousedé – Mariina matka Stěpanida Klimenková, no a Marie ostatně taky…“

„Marie, Marie,“ opakoval zamyšleně Koval. Zavražděná žena ho zajímala mnohem víc než ostatní aktéři tragédie, v

„Měla to – chudák holka – těžké od samého dětství,“ povzdychl si major. „Od malička byla chromá, ale tvář měla hezkou, to zase ano. Byla taková tichá… Čepikov byl starší hnedle o dvacet let. No – válčil, jasná věc, byl taky zraněn… Ale taková nesmyslná krutost?!“ Litvin bezradně zavrtěl hlavou.

„Dobrá, jak to bylo vlastně s tou Marií?“

„Zpočátku si žili, zdá se, docela dobře. Jenže pak začala Marie chodit k Lahutovi… Lidi povídali, že prý ji obrátil na tu svoji víru. Jenže kdo dneska může s jistotou říct, co s tím Lahutou vlastně měla?! A Čepikov začal pít…“

„Proč?“

„To se dá opravdu těžko říct. Nejspíš nějaké ty rodinné nesrovnalosti. Někdo jiný by to třeba rozsekl rázem, hned zkraje, ale Čepikov to dlouho trpěl a trápil se. Odvaha mu zkrátka chyběla, a tak se dal na pití, až to skončilo touhle vraždou.“

„Marie ho, dost možná, ani nepodváděla,“ podotkl Breus. „Lahuta už ostatně taky nebyl žádný mladík. A mimořádný krasavec to tedy nebyl docela určitě. To spíš naopak.“

„To je známá věc, pravda,“ souhlasil major. „Jenže žárlivost je záludná věc – nedrží se faktů, ale pouhých podezření. Člověku se prostě něco zdá a za chvílí už tomu vlastnímu výmyslu věří. To mu pak připadne i mravenec jako slon…“

Koval si začal pomalu pročítat plán pátrání, který tu kolegové vypracovali. Všichni přítomní zatím trpělivě čekali na jeho rozhodnutí.

„Vypadá to, že jsem prohlídku lesa svým příjezdem dočista naboural,“ řekl konečně Koval. „Myslíte, že to ještě stihneme?“ Podíval se bezradně na hodiny a pak na ulici, kde se stíny mezitím již začaly prodlužovat.

Řeka se už neleskla, jako by se docela uklidnila, nesla teď již líně své večerní potemnělé vody. Na střeše mlýna se rýsovaly siluety dvou čápů. Čapí rodina – napadlo Dmitrije Ivanyče. Rodina – pomyslel si a bodlo ho u srdce.

„To raději až zítra,“ ozval se jakoby z obrovské dálky hlas majora Litvina. „Než bychom tam dorazili, byla by už v lese docela tma. A pak, určitě jste po cestě pořádně unavený.“

„V pořádku,“ sebral se Koval. „Tak tedy zítra. Ale teď se ještě podívám na Čepikova. Proč tu vlastně všechno řešíme bez hlavní postavy?“

Major rychle sáhl po telefonu a nařídil předvedení zatčeného. Za několik minut přivedla stráž do pracovny vysokého, trochu nahrbeného muže ve vatovaném kabátě, z něhož vyčuhovala pomačkaná šedá košile. Na nohou měl rozbité rozeschlé botky bez tkaniček. Čepikovovu tvář brázdily hluboké vrásky, brada nepůsobila příliš energickým dojmem a pod tíží mohutného nosu se vrásky téměř ztrácely. Byla by to koneckonců docela příjemná tvář, nebýt zachmuřeného a odevzdaného pohledu, který jako by se bál spočinout na komkoli z přítomných třeba jen na kratičký okamžik.

Muž došel doprostřed místnosti, mechanicky se zastavil a upřeně zíral na podlahu.

„Posaďte se,“ vyzval ho Litvin.

Jako by jeho slovům neporozuměl, zvedl Čepikov kalné, docela prázdné oči.

„Tak se posaďte!“

Teprve teď Čepikov pokývl hlavou a odevzdaně usedl na židli, kterou mu strážný přistrčil.

Koval už v životě nejednou viděl lidi, jejichž psychika byla potlačena tím, že byli izolováni od ostatního světa ve vězeňské cele. Viděl i vrahy hned poté, co byli zatčeni, v době, kdy už jejich nezvladatelné vášně, jež je dohnaly až ke zločinu, vyhasly. Po několika týdnech strávených v cele předběžného zadržení a ve vyšetřovací vazbě měli skoro všichni stejně zamračený a docela odcizený pohled. Ale Kovalovo zkušené oko z nich s neomylnou přesností dokázalo vybírat ty, kdož spáchali vraždu v afektu, neboť takoví se svého činu hrozili a proklínali sami sebe; byli připraveni svou vinu vykoupit a toužili po trestu, aby alespoň tak nabyli iluze ztraceného klidu. Podobali se jim i ti, kteří zločin spáchali z neopatrnosti; ani oni si nedovedli nic odpustit. Ale vedle nich existovali i lidé nesmírně zlí, kteří nedokázali své city kontrolovat, a ti – poté, co úmyslně zbavili jiného člověka života – pobíhali po cele jako divá zvěř, jež uvízla v pasti.

Muž, kterého do náčelníkovy kanceláře právě přivedli, se od zločinců, které Koval už znal, v něčem přece jen odlišoval. Podplukovník si v první chvíli ani nedokázal uvědomit, v čem vlastně rozdíl spočívá.

„Čepikove,“ pronesl stroze major Litvin, „chci vám znovu připomenout, že pravdivé údaje budou nejlepším důkazem vaší lítosti nad spáchaným trestným činem a že budou vzaty v úvahu při výměře trestu. Teď si s vámi chce promluvit inspektor z ministerstva vnitra podplukovník Koval.“

Čepikov vrhl na Dmitrije Ivanyče rychlý a ostražitý pohled.

„Povězte mi, prosím, co víte o vraždě vaší ženy a Petra Lahuty?“ zeptal se Koval.

Čepikovovy oči se zabořily do zdi. Mlčel.

„No tak mluvte, Ivane Timofejeviči,“ pobízel ho Litvin.

„Už jsem vám všechno řekl,“ zahučel Čepikov, aniž se otočil. „A taky jste si všechno zapsali.“

„Budeme se ptát tak dlouho, dokud nám nepovíte úplnou pravdu,“ zvýšil major bezděčně hlas.

„Pravdu jsem vám už řek‘ a žádnou jinou ani neznám,“ odsekl Čepikov a nevidomýma očima se na okamžik opřel o Kovala.

Postupem času se však jeho hrůzou ochromené vědomí přece jen dostalo do vlivu podplukovníkova klidného hlasu. Neslyšel od něho přece slova, kterými dosud začínal každý z výslechů: „Řekněte, proč jste zabil svoji ženu a Lahutu?!“ Docela jiná byla i intonace. A tak tedy Čepikov docela nečekaně promluvil:

„No co, spal jsem… Už si ani nevzpomínám, kdy jsem vlastně dorazil domů, ale docela určitě jsem si zdřímnul. Kvečeru už Maruška nebyla doma, no a já ji ani moc nehledal…“ Čepikov se zase strnule zahleděl do jediného bodu. „Jo, o hřmění se mi zdálo. Pak zase o válce… To jako výstřely. Bouchlo to, jako by se střílelo hned vedle mě. A tak jsem se teda probudil. Hned mi došlo, že to není žádné hřmění. Vyběhl jsem do dvora. Kam jít – to jsem v první chvíli ani nevěděl. Pak jsem přeskočil plot… Oba tam leželi na zemi.

V krvi…“

„Kdo?“

„To je přece jasné! Maruška a ten – Lahuta.“

„A co bylo dál?“ pobídl ho Litvin.

Ale Čepikov jako by ho ani neslyšel.

„Pročpak jste měl krev na oblečení a na rukou?“ zeptal se Koval.

„Já už ani nevím. No opravdu nevím. Nejspíš jsem chtěl zvednout Marušku; myslel jsem si, že třeba ještě žije.“

„Kdo je tedy mohl zabít?“ zamyslel se Koval nahlas. Čepikov jen bezradně pokrčil rameny:

„To kdybych věděl!“ zasípěl a v hlase mu zaznělo takové zoufalství, že mu Koval pojednou zatoužil uvěřit.

Zato majora Litvina dovedl takový rozhovor rozběsnit až k nepříčetnosti. Tohle přece není výslech, sakra – říkal si, tohle je nějaká besídka zvláštní školy!

„Kam jste dal tu svoji pistoli? Tu parabelku! Kolikrát se vás na to máme ptát?“ vyrukoval přísně.

„Nikdy jsem žádnou parabelu neměl,“ odsekl neméně vztekle Čepikov.

„Dejme tomu,“ pokračoval mezitím Koval, jako by si té mezihry vůbec nevšiml, „dejme tomu, že jste opravdu doběhl, jak tvrdíte, na místo činu až poté, co se tam střílelo. Zahlédl jste tam ještě někoho?“

„To ne. No určitě ne! Byla přece tma.“

„Po druhém výstřelu,“ přerušil ho kvapně kapitán Breus, „když Jste vyběhl na dvůr a – podle vašich vlastních slov – přeskočil plot, až do okamžiku, kdy jste spatřil oba zavražděné, neuplynula ani jedna minuta… Provedli jsme totiž něco jako rekonstrukci,“ obrátil se na Kovala. „Časově to odpovídalo čtyřiceti sekundám. Takže pokud by se na dvoře nebo někde poblíž ještě někdo vyskytoval, Čepikov by ho rozhodně musel vidět… Tím spíše, že lidé, kteří se tam po té palbě seběhli, taky dočista nikoho kromě Čepikova nezahlédli.“

„Proč Jste se pokusil utéct?“ zeptal se Koval.

„Já přece neutíkal. Já se ho jen pokusil dohnat.“

„Koho?“

„Panebože, právě tohle já přece nevím. Ale někdo přece střílel! A taky zabíjel…“ Čepikov se zamyslel. „Měl jsem pocit, že se zahradou mihla postava v bílém… Vlastně, já už ani nevím. Třeba jsem chtěl jenom přivolat lidi.“

„Jenže vy jste utíkal právě opačným směrem.“ Čepikov na to neřekl nic. Jen se zimomřivě schoulil do svého pomačkaného vaťáku.

„Kdo byl kromě vás té noci ještě doma?“ položil mu Koval nevzrušeným hlasem další z otázek.

„Nikdo.“

„A co vaše tchyně, Stěpanida Klimenková?“

„Ta byla v té době nejspíš v kravíně. V prácí.“

„Tak se konečně přiznejte, Čepikove, kam jste dal tu pistoli?!“ naléhal znovu major Litvin. „Kam jste ji schoval? Nebo jste ji zahodil?“

„Žádná pistole nebyla. Vždyť jsem vám to už povídal.“

Kovalovi teď bylo docela jasné, že kriminálka tu shromáždila zatraceně málo skutečně závažných důvodů pro to, aby své podezření mohla jednoznačně prokázat. Pokračovat za těchto okolností v Čepikovově výslechu byla předem ztracená věc. A tak dal pokyn, aby byl zadržený odveden zpět do cely.

„Copak je to, soudruzi?“ zeptal se nespokojeně poté, co se za Čepikovem a strážným zavřely dveře. „Uplynuly už celé tři dny a vy – nepočítám-li prohlídku Lahutova dvora, dvě expertizy a svědectví lidí, kteří se seběhli na místo činu hned po střelbě – nemáte v ruce docela nic. Pravda, je tu ještě to řádně zamotané svědectví té prodavačky. Kublačkové… Pochopte, Čepikov nemusí dokazovat svoji nevinu, naopak; to my – pokud ho podezříváme, jsme povinni dokázat, že je vinen. Je ostatně docela možné, že se všechno událo přesně tak, jak nám to tady líčil. Zkrátka a dobře spal. Pak uslyšel výstřely a logicky vyběhl na dvůr. Vrhl se ke své ženě – i to je naprosto přirozené. A pak, šílený hrůzou z toho, co spatřil, se rozběhl pryč z toho strašného místa… Jen tak mimochodem, v protokolu je přece zaznamenáno, že Čepikov při zadržení nekladl žádný odpor. Co když se tedy zjistí, že vrahem není Čepikov? Co bude potom?“ Dmitrij Ivanyč se odmlčel. Ale nikdo mu neodpověděl, a tak tedy dokončil myšlenku sám. „Neměli bychom v žádném případě zapomínat na to, že i podezřelý má jistá práva.“

Major Litvin smutně přikývl. Ani on sám si nebyl svojí verzí příliš jist a od chvíle, kdy se dověděl o Kovalově příjezdu, viděl všechno kolem případu spíše v černých barvách.

„Žárlivci jsou lidé zatraceně prozíraví,“ bránil přesto svoji pozici, byť spíše ze setrvačnosti. „Takový výtečník si všechno předem stokrát v duchu představí a promyslí, než se doopravdy něčeho odváží. Na hruškách ho jen tak nenachytáš…“

„Nebyly na místě činu opravdu žádné jiné stopy kromě těch, které patří Čepikovovi?“ zeptal se unaveným hlasem Koval.

„No, smůla byla v tom, že se tam seběhli lidé ze sousedství. Všechno tam důkladně pošlapali,“ odpověděl namísto majora Breus. „Pravda, na úbočí hned vedle lesa se našly nějaké stopy ženských střevíců a mužských holínek. Ale co z toho? Spousta lidí tudy chodí rybařit, no a milenci – to je myslím jasné – tam mohli vyhledávat samotu…“

„Mhm, zůstaňme prozatím u té vaší verze,“ řekl Koval zamyšleně. „Musíme zjistit, zda měl Čepikov opravdu pistoli. Především je třeba najít nábojnice nebo i kulky kolem toho místa v lese, kde podle vašich informací Čepikov měl střílet. No a pak samozřejmě prokázat, že jsou opravdu identické s těmi, které byly nalezeny na Lahutově dvoře, a taky s kulkami z těla zavražděných. Za další – upřesnit, kdo ještě byl poblíž místa činu. Tohle bude úkol pro vás,“ kývl Koval na kapitána. „Za třetí. Musíme co nejrychleji zjistit maximum o vzájemných vztazích mezi podezřelým Čepikovem a jeho sousedem Lahutou. Upřesnit, jak se k Lahutovi chovali ostatní obyvatelé vesnice, jaké vztahy panovaly mezi Marií a její matkou, ale i ostatními lidmi. No a zítra v sedm vyrazíme na místo činu. To by bylo prozatím všechno.“

Náčelník Litvin a kapitán Breus zvedli hlavy od svých bloků. Litvin vstal od stolu, protáhl se a otřel si čelo a mohutný krk velkým kapesníkem.

„Málem jsme se tady zaživa uvařili.“

Slunce už sice zašlo, ale dusno v pracovně nepolevovalo. Rozpálená střecha jako by ani nechtěla vychladnout.

„Asi už budete mít pořádný hlad, soudruhu podplukovníku,“ ozval se zase major a zažertoval: „Navrhuji, abychom nečekali na konečné řešení případu a dali si honem něco k snědku. Jestli budeme s jídlem čekat, než se tahle záhada vyřeší, pořádně vyhládneme. Jenže oběd jsme už pro dnešek definitivně prošvihli.“ A pak dodal už docela vážně: „Takže teď bychom jeli ke mně. Tam se, Dmitriji Ivanyči, zařídíte a pak povečeříme. Mám pro vás volný pokoj. Barák, co v něm bydlím, je důkladný a místa je v něm habaděj.“

„Copak tu nemáte hotel? Nebo hostinec?“

„Co by ne! Jenže s novým se jaksi nepočítá, no a ten starý…“

„Telefon se v tom vašem starém hotelu najde?“

„Jasně. Jenže je na chodbě.“

„To mi docela vyhovuje.“

Kapitán Breus a soudní lékař vyšli z kanceláře.

„A pokud jde o tu večeři, vaše pozvání hrozně rád přijmu,“ řekl Koval, neboť vycítil, že se svým strohým odmítnutím Litvina přece jen dotkl.

„To je skvělé!“ zaradoval se major. „Pozveme i Breuse. Jeho žena odjela k rodičům, takže je chudák bez teplého boršče. Pravda, takoví jako on dovedou honit zločince i s prázdným žaludkem.“ Honem otevřel dveře a křikl do chodby: „Juriji Ivanyči, počkejte na nás!“

III

Příštího jitra vyjel Koval s operativní skupinou do lesa. Upřesnili si podle svědeckých výpovědí místo, kde Čepikov údajně střílel, a Koval se spolu s přivolanými svědky dal do pátrání. Netrvalo dlouho a Breusově skupině se podařilo v trávě objevit nábojnice z pistole typu parabellum. Byly tři a rez v nich už důkladně zahlodala. Když určil pravděpodobnou dráhu letu, objevil Koval po únavném hledání v kmeni věkovitého dubu vyloupnutou kůru. Ve vyříznutém kusu kmene se záhy podařilo objevit hned dvě kulky.

Jen tu třetí kulku ne a ne najít. Ale i ty dvě postačily pro porovnání s tou, která byla vyjmuta z těla zavražděné. Pokud jde o nábojnice, ty jim zase pomohou upřesnit, zda se v lese a na mostě střílelo z téže zbraně.

Před polednem, když bylo pátrání ukončeno a protokol sepsán a podepsán, odjel expert s materiály na okres. Koval, Litvin a Breus se vydali k místu, kde stály domy Čepikovových a Lahuty.

Stopy nedávné tragédie se tu dosud daly objevit na každém kroku. Okna i dveře Lahutova domku byly zatlučeny prkny a zapečetěny. Ticho vládlo i v domku Stěpanidy Klimenkové. Snažila se v posledních dnech doma raději ani nepřespávat. Dlouho zůstávala na farmě a v noci chodila k sousedům – kamkoli, jen ne domů. Až dnes sem po několika dnech poprvé zašla a Koval se rozhodl ji navštívit.

Řeka Ros obepíná domky i záhumenky se zahradami, jež patří Čepikovovým a Lahutovi, klidným protáhlým obloukem. Dále už začíná žula – velké šedivé balvany, jež jako by tu rozházela ruka neznámého obra. Jejich hrubé, hrozivé tvary vyvolávají v lidech tíseň.

Branka vedoucí na pozemek Čepikovových byla dokořán otevřena, ale všichni z neznámého důvodu zamířili napřed k Lahutovu stavení. Pozemek na svahu byl zarostlý a podobal se daleko spíše lesnímu palouku – nedostatek lidské péče tu bylo vidět na každém kroku. Vysoká stavba obrácená čelem k řece se jen vzdáleně podobala obvyklému venkovskému domku. Trochu stranou se zelenala nevelká zahrada, jež se spolu se stavením obezřetně tiskla k mohutným dubiskům a habrům.

Pocit, že Lahutův dům splývá s lesem, umocňovalo i to, že tu docela chyběl plot, a hranice pozemku byly jen mlhavě vyznačeny mírným pahorkem, obrovskými balvany a řekou. Jen z jedné strany tu bylo cosi, co by se mohlo podobat laťkovému oplocení dělícímu oba sousedy. Nevyrobil je ovšem Lahuta, ba ani Stěpanida Klimenková, ale Čepikov už v době, kdy si vzal Marii.

Koval a jeho společníci tedy prošli Lahutovým domem, prohlédli si zahradu i kus lesa hned za ní a poté zamířili zpět.

Podplukovník usedl na valoun a jal se zevrubně studovat snaživě načrtnutý plánek dvora. Ta prostinká kresba zhotovená hned zatepla na místě činu zachycovala dům, zahradu, les, řeku, rozložitou vrbu na jejím břehu, dokonce valoun, na němž teď Koval odpočíval, i plůtek, který dělil oba pozemky. Bylo tu však i to nejdůležitější – poloha ležících těl obětí.

Plánek Kovala příliš neuspokojil, a tak požádal kapitána o fotografie. Prohlížel si je dlouho. Poté se při procházce uprostřed dvora sehnul a něco pozorně zkoumal. Ale v trávě, jež byla zválena před několika dny, už nezůstaly žádné stopy. Bedlivě zkoumal spletená stébla a nepatrné lístečky tu a tam pokryté narezlými skvrnami krve a porovnával své dojmy s fotografií. Vylovil z kapsy obyčejný krejčovský metr a – aniž svým společníkům cokoli bližšího vysvětlil – začal vyměřovat kruhovitou stopu zaschlé krve, která se v trávě dala postřehnout již jen s obtížemi.

Když svoji činnost skončil, vrátil fotografii Breusovi.

„Zavolejte experta a sejměte stopy krve znovu. Tadyhle,“ řekl a rukou ukázal na střed dvora. Poté se s pohledem upřeným pod nohy pustil k plůtku. Přeskočil ho a vzápětí ho následoval i Breus.

Major Litvin chvíli přešlapoval na místě, jako by se rozhodoval, a pak plot pro jistotu obešel.

Na dvorku Čepikovových svědčilo o nenadálé tragédii docela všechno. V ponku vedle svěráku byl upnut kus měděného plechu, vedle se povaloval pilník, u vchodu do domu hned vedle prahu leželo pohozené koště, v nachýleném vědru začínal pokrývat vodu zelený žabinec. Přímo na prahu dveří upustil kdosi kus popraskaného zahnědlého mýdla.

Stěpanida Jakovlevna uvítala nezvané hosty s neskrývaným chladem, ba možno říci téměř nepřátelsky, a Koval tím ani nebyl příliš překvapen. Ještě než sem přišli, navštívili obyvatele několika domků a pohovořili s nimi. Třebaže nebyly nové poznatky nijak zvlášť překvapující, o lidech, kteří žili na břehu řeky, přesněji řečeno o Stěpanidě Klimenkové, jim řekly mnohé.

Stěpanida seděla na lavici celá napjatá a podobala se v tom okamžiku vyplašenému ptáku. Staré, třebaže čerstvě vybílené zdi domu se již začaly nachylovat a obě okna, jež vyhlížela do dvora, se podobala sešikmeným očím kočovníka. Ve světnici, která se ani vzdáleně nepodobala zařízeným pokojům bohatších sousedů, nespatřili ani leštěný nábytek, ani televizor. Okna přikrývala víčka vybledlých záclon, dávno nelakovanou dřevěnou podlahu pokrývaly sešlapané podomácku tkané běhouny, podél zdí se černaly stařičké dubové lavice. Kovalovi blesklo hlavou, že při svých výdělcích si tahle hospodyně mohla dopřát větší přepych. Všude kolem bylo cítit těžký zápach spáleného vosku, třebaže tu nebyly ani ikony se zapálenými olejovými lampičkami, ani svíce.

„Tak koukej, Stěpanido,“ začal Litvin, sotva se usadili. „Povíš nám zkrátka všechno, co víš…“ Na okamžik se zarazil. „No o té vraždě… Tady inspektor Koval přijel až z Kyjeva. Pomůže nám při pátrání po vrahovi.“

Snědá vychrtlá žena s vyhaslýma očima, jež vypadala mnohem starší, než ve skutečnosti byla, nereagovala na výzvu náčelníka nijak.

„Kruci, tebe se přece ptám, Stěpanido,“ křikl major přísněji poté, co si sundal brigadýrku a osušil si čelo a tvář rozměrným kapesníkem.

„Co bych vám měla povídat?! Co tu ještě chcete hledat? Satanova služebníka – ať mi pánbůh odpustí všechny hříchy – znáte přece sami dobře!“

„Pověz nám zkrátka, co jsi sama viděla a slyšela?“

„Jo, páni, kdybych něco viděla a slyšela, tak by bylo taky vo čem povídat.“

„Kdepak jste byla v pátek večer?“ vmísil se do hovoru Koval. „Mám na mysli pátek osmého července. V deset večer,“ upřesnil pro jistotu.

„Na farmě – kde bych měla jinak bejt! Musela jsem jít na noční. Když potom pro mě přiběhli, to už si ji pánbůh vzal k sobě. Ani nevím, jak jsem se dostala domů – dočista nic jsem neviděla, to jak mi bůh oči mlhou obestřel.“

„Jak daleko je to odtud na farmu?“ obrátil se Koval na majora.

„Takové tři kilometry. Víc to určitě nebude.“

„Povězte nám raději něco o své dceři, o zeťovi…“

„Jakejpak zeť!“ zahřměla rozzlobená Stěpanida. A pak tišeji dodala: „A dcerka už je taky pryč. Pánbůh si ji vzal k sobě…“

Zavládlo ticho husté jako kaše.

„Stěpanido Jakovlevno,“ řekl po chvíli Koval co nejšetrněji. „Cítíme s vámi. Ale vraha je třeba odhalit za každou cenu a my pro to musíme podniknout i nemožné. Proto nám musíte taky všechno, co víte, podrobně vyprávět.“

„Eh, co vlastně chcete vědět? Satanův služebník mezi nás přišel, aby zabíjel ovečky Páně. Ale bůh vyslyšel jejich modlitby a povolal je k sobě. Přijdou na svět znovu, v novém zrození… Teď ale s námi nejsou, stojí po boku Pána našeho…“

„Teta, takhle bychom se daleko nedostali,“ ztratil svoji andělskou trpělivost kapitán Breus a vyskočil z lavice, maje tvář brunátnou rozčilením. „Pověz nám všechno jasně a stručně – bez těch satanů a toho všeho!“

Kapitánova energická tvář vypadala v té chvíli tak hrozivě, tak odhodlaně, jeho vysedlé lícní kosti se pohybovaly pod napjatou kůží tak sveřepě, že se Stěpanida navzdory očekávání přece jen polekala a zmlkla.

„Tak a teď nám pověz něco o Ivanu Čepikovovi!“. poručil přísně major Litvin.

Koval se zamračil, když viděl, jak se jeho kolegové ke staré ženě chovají. Leč Litvinův přísný tón se přece jen neminul účinkem.

„Přivandroval k nám,“ ozvala se váhavě Stěpanida, „tak před pěti lety. Už ani pořádně nevím, jaká ďábelská moc ho k nám přivedla. Povídal zkrátka, že prý tu bojoval a že v těch místech byl také zraněn… Vzala jsem ho zkrátka na byt… Takový tichý byl, učiněný nemluva. Teď už to vím – vlkodlak je to, vlk v rouše beránčím! Tehdy se náramně litoval: žena mi odešla – povídá – jsem sám jako ten kůl v plotě, ani hlavu nemám kam bych složil. No a já – důra stará – ho politovala. Aspoň v hospodářství nám pomůže – povídám si. A pak najednou zničehonic vidím: Navykl si ten syčák vysedávat za večerů u řeky s mojí Marijkou. Dcerka – jako Marijka – se jen nerada ukazovala lidem na oči; styděla se, chudák holka, za to, že kulhá… Hodná holka to byla, tichá a mírná jako ovečka… Nojo, sehnat tady u nás mládence – to je náramně těžká věc! Kdo dokončil školu, ten šel raději někam jinam, třeba do města… Takže Marijka ani neměla pomalu s kým promluvit…

Ale ten ďáblův slouha kolem ní čaroval a kouzlil.

O dalekých městech, o válce a kdoví, o čem všem jí vyprávěl. Já koukám jako blázen, ta moje ovečka z Ivana nespouští oči, jako by jí opravdu uhranul. Oči mu svítily jako vlkovi. Bane, myslím si, z božího úradku k nám nepřišel. A pak začaly ty řeči a pomluvy. Hned ze začátku, když jsem ho vzala na byt, se taky dělaly drby. Ale tehdy si lidi vzali na paškál spíš mne. Teď to bylo jiné.

Tak jsem mu teda řekla pěkně od plic: Poslouchej, fešáku, požádej kolchoz o pomoc, začni si stavět vlastní barák, ale od nás musíš odejít stůj co stůj. Celej rok sis tady žil jako v ráji nebeským. Ale teď už je toho dost! Mám dcerku na vdávání.“ A on mi na to povídá: „No tak ji, teta, vyvdejte za mě. Já jsem takovej osamělej člověk, ale mám ji ze srdce rád a ona mě taky“. Tohle mi teda povídá a sám se celej třese – v očích má takový divný plamínky.

„Dočista ses zbláznil, kozle starej!“ povídám. Dyť bys moh bejt její táta. Taková vostuda! Jseš velkej hříšník, Ivane! říkám mu. Velkej hříšník Ale on pořád vede svou: Provdejte ji za mě, protože ji miluju. A dost.

Zrovna v tý chvíli vešla do světnice ona, ovečka moje; určitě musela stát celou tu dobu za dveřma a – hned na mě s prosíkem: ‚Jen mě dejte Ivanovi, maminečko. Mám ho moc ráda a nemohla bych bez něho žít!‘

„To jsem ovšem ještě nevěděla, že to nepovídá moje zlatá Marijka, ale že sám Lucifer na nás poslal svého ohnivého pacholka za všechny naše hříchy… A satan byl tehdy silnější než my, nehodní. Vzal mi moji maličkou Marijku…“

Stěpanida odvrátila tvář a hlas jí v hrdle divně zaklokotal.

Koval po celou dobu napjatě naslouchal, pozoroval, a proto ho překvapilo, že Stěpanidino mateřské hoře je tak pokorné, že jí v hlase zaznívá odevzdanost, ba dokonce jakési zadostiučinění, jako by Mariina tragická smrt měla být dovršením jakéhosi vyššího předurčení. Zamyslel se nad krutými obyčeji pradávných kmenů, jež obětovaly modlám božstev své vlastní děti. A najednou pochopil, co ho překvapilo nejvíce: V celém domě chyběla jakákoli známka smutku. Stěpanida neměla ani šátek, ba ani černou pásku na rukávě.

Koval ještě chvíli taktně mlčel, zato Litvin s přímočarostí, jež mu byla vlastní, vypálil:

„Mluvíš, Stěpanido, jako by ti dcerky ani líto nebylo.“

„Pánbůh ji už politoval. Teď už nepatří Marijka ani mně, ani jemu, Ivanovi, ale jen a jen Pánu našemu… Ale to, že jsem Ivanovi, ďáblovu služebníkovi, dala svoji Marijku – to je zase můj hřích. Nedopídilo se mateřský srdce mámení ďáblova, nevstoupil do mě duch svatý, aby mi pošeptal, co dělat. Já hloupá si myslela: Kdopak jinej si vezme tu moji chudinku chromou?! A jak těžké je žít sama, bez muže? Kdo by to mohl vědět líp než já! A tak jsem rozhodla proti boží vůli – světská marnost mi oči zmámila…“

„Ale přece jen – proč ten Čepikov střílel?“ zeptal se Litvin tvrdohlavě. „Hádala se s ním snad Marie někdy? Nebo se dokonce, ehm, prali?“

„Když ďábel Ivana dočista zmámil, motal se v noci kolem Hanky Kublačky, až ta moje ovečka zlatá ani nevěděla, co dělat… Kolikrát přišla v slzách nocovat ke mně. Spolu jsme se s Marijkou taky modlily, aby do nás vstoupil duch svatý…“

„Dobrá, ale co s tím vším má společného Lahuta? Proč střílel Čepikov na něho?“

Stěpanida se odmlčela.

Koval myslel na nábojnice a kulky z parabelky, které našli v lese. Bylo mu divné, že Čepikov zahájil palbu hned vedle stavení, lidem přímo na očích. Koneckonců mohl přece bez obtíží posbírat nábojnice a zničit bezezbytku veškeré věcné důkazy. Jako bývalý voják to všechno musel dobře vědět. Neznamená to snad, že pokud Čepikov zločin opravdu spáchal, pak se ho dopustil neúmyslně, ve stavu silného afektu, tedy výbuchu hněvu a bezmezného zoufalství?

„Viděla jste někdy u Ivana Timofejeviče pistoli?“ zeptal se Koval náhle ženy.

Sevřela křečovitě zuby a všem bylo jasné, že upadla do značných rozpaků.

„Já sama teda ne,“ zašeptala po chvíli neochotně. „Kdo ji tedy viděl?“ naléhal Breus.

„Jakpak to mám vědět?“

„Třeba ji schovával ve stavení?“ vyslovil Litvin domněnku.

Ale Stěpanida jen pokrčila rameny.

„A tady v okolí už někdo dřív střílel?“

Opět rozpřáhla paže v nevědoucím gestu.

„No tak třeba zrovna Čepikov?“

Leč ani na tuto otázku se nedočkali odpovědi.

„No dobrá.“ Koval se rozhodl nakousnout krajíc z jiné strany. „Jaký člověk byl ten Lahuta? Pročpak ho asi zabili spolu s vaší dcerkou?“

„Prorok boží to byl,“ pronesla Stěpanida s překvapujícím přesvědčením v hlase. „Dobrý, tuze dobrý člověk byl bratr Petr. Nikomu by neublížil, každého rád podaroval svojí bezmeznou dobrotou. I toho Ivana chtěl vyprosit z ďáblova vlivu.“

„Marie se s Lahutou, ehm, přátelila?“

„Poskytoval jí útěchu svými modlitbami, vedl ji k pokoře a smířlivosti. Odmalička se k ní choval jako vlastní otec. Za války mi bylo s neduživým děckem náramně těžko. Nebýt bratra Petra, asi bych Marijku při životě neuchovala. Ona byla ta moje malá hrdlička pořád nemocná. A Petr? Jednou přinesl kroupy, jindy naštípe dříví; dyť nám tehdy Němčouři ani nedovolili, abychom si to dříví opatřili v lese… Marná sláva, bratr Petr je bohem vyvolený a pomazaný, ani ti hrdlořezové se ho prstem neodvážili dotknout. Chodil si zkrátka po staveních a všude prozpěvoval žalmy. Kolikrát byl lítý mráz, a on si chodil po sněhu jen tak naboso a bez kožíšku. Jenže jemu se každá choroba na míle vyhnula.

I za nocí chodíval do lesa s modlitbami a člověk ani šelma se mu neodvážili zkřivit vlásek na hlavě. No a potom, po válce, si postavil domek vedle mýho… Pánbůh ho vždycky opatroval…“

„Nojo, opatroval… Jenže tentokrát mu to nějak nevyšlo,“ vložil se do jejího kázání Breus.

Stěpanida jen dotčeně zavrtěla hlavou, upravila si šátek, skrývající šedivé rozcuchané vlasy.

„Byla to zkrátka vůle boží,“ řekla nekompromisně. „Povězte nám, chodívaly jste k Lahutovi často?“ zeptal se Koval.

„Jakpak by ne! Docela posousedsku jsme s ním žily. Modlit se spolu s ním – to bylo velký štěstí. Hospodin náš ho z duše miloval.“

„A on k vám taky někdy zašel?“

„Když se Marijka vdala, tak to už jen málokdy. Ten čertův pacholek Ivan snášel božího ducha náramně špatně.“

„Tak už toho nechte, sakra!“ neovládl se Litvin. Breus měl pocit, že Koval se stále více zaplétá do podrobností, které nebyly pro vyšetřování nikterak důležité. Je-li vrahem opravdu Čepikov, jaký význam by pak mohlo mít zjištění, zda byl Lahuta dobrý člověk, nebo ne? Je to pomalu jako v té staré anekdotě: Potil se zesnulý před smrtí, nebo nepotil…

Podplukovník jako by četl v Breusových myšlenkách. Bylo mu jasné, že dnes se už od Stěpanidy Klimenkové nedovědí dočista nic.

„A stejně to byl ten prokletej slouha ďáblův!“ štěkla ještě hospodyně a pak se zvedla, aby naznačila, že rozhovor je definitivně u konce…

„Podivně se chová ta Stěpanida,“ ozval se Koval, když vyšli ze stavení.

„Je vychytralá jako liška,“ zavrčel znechuceně Litvin. „Třeba patří k nějaké té sektě?“

„Tenhle mor se v našem okrese zatím ještě nevyskytl,“ pospíšil si s odpovědí major.

„Tak co nám vlastně tenhle rozhovor dal?“

„Nic nového. Docela nic,“ pokrčil rameny náčelník. „Z nějakého důvodu ta ženská nechce mluvit.“

„To je ono!“ kývl souhlasně kapitán Breus. „Cizí lidé tu pistoli viděli, jen ona jako z udělání ne. Máme přece k dispozici svědecké výpovědi, že v poslední době bez ní neudělal Čepikov ani krok. Buď ji měl v kapse, nebo si ji strkal za opasek u kalhot.“

„Ale o tom Lahutovi mluvila nějak podivně,“ rozvíjel svoji myšlenku podplukovník. „Juriji Ivanyči, budeme muset důkladněji prozkoumat všechno, co je spojeno se zavražděným, jeho vztahy k rodině Čepikovových a další možné kontakty.“

„Poslyšte, Dmitriji Ivanyči,“ nesouhlasil s Kovalovým hlediskem major Litvin. „Lahuta je přece oběť, zatímco nás v současné době zajímá pachatel. A toho jsme, myslím, už přece našli.“

„Kdybychom si mohli být stoprocentně jisti, stačilo by už jen předat případ prokuratuře.– Přímé důkazy přece pořád ještě chybějí!“

Kovala napadlo, že major není v hloubi duše o oprávněnosti svého tvrzení ani zdaleka přesvědčen, že se prostě jen snaží co nejrychleji ukončit vyšetřování a zbavit se tak břemene, které ho zatraceně tíží.

Prošli kolem Lahutova stavení a dostali se až k lesní cestě, na níž už čekal služební gazík.

„Ovšem, Lahuta je oběť,“ přikývl Koval souhlasně, „ale bez důkladných znalostí o oběti bychom pachatele, Sidore Tichonyči, taky vůbec nemuseli odhalit. Jistě vám nemusím připomínat, že oběť je sama v řadě případů schopna zločin vyprovokovat. Mezi zločincem a jeho obětí skoro vždy existuje vzájemný vztah. Bez oběti přece není ani protiprávní čin, a bývá nesmírně těžké rozhodnout, co je příčina a co důsledek…“

Teorie o schopnosti jednotlivých osob vytvářet svým nesprávným jednáním prostředí příznivé pro spáchání trestného činu, kterou Koval zrovna rozvíjel, byla dobře známa operativním pracovníkům i vyšetřovatelům. Pravda, našli se i takoví, kteří ji pokládali pro operativní bádání za zcela zbytečnou. Ale poté, co se touto otázkou začali se vší vážností zabývat i právníci, se Kovalovi už nikdo nesmál.

I „V současné době je zvláštní pozornost věnována prevenci kriminality,“ pokračoval Dmitrij Ivanyč. „Profylaxe je nezřídka chápána jako výchova osob, jež jsou schopny dopustit se trestného činu. Ale musíme myslet na ty, kteří k sobě Jako hromosvody neštěstí přitahují. Doposud jsme si totiž všímali jen toho, že pachatel i oběť představují dva protilehlé póly tragické události…“

„Jakápak profylaxe v případě vraha, který zabil?!“ neudržel se major Litvin. „Navíc máme v časových limitech nůž na krku.“

„Za dodržení časových lhůt odpovídám i já, Sidore Tichonyči,“ opáčil pevně Koval. „Ale pravda je nám dražší… Jinými slovy, musíme zjistit, kdo byla Marie Čepikovová, jaký vedla život… zkrátka všechno – její zájmy, hoře, radosti, zda měla přátele. A samozřejmě taky poslední okamžiky jejího života… Začít bychom měli podle mého názoru Lahutou. Mrtví totiž dovedou zatraceně důsledně mlčet. A náš společný úkol tedy spočívá v tom, aby promluvili živí… Ostatně nejen lidé. I ty kameny musejí mluvit!“ A Koval unaveně mávl rukou směrem k valounům.

IV

… Čepikov se pořád chystal, že si konečně promluví o pozemku. Ostatně už se o tom jednou hovořilo – to když chtěl začít stavět. Chtěl ke Stěpanidině domku přistavět svoji polovinu, aby pozemek zůstal co největší. Těch pár metrů půdy, které byly připsány tchyni, dala Stěpanida sousedovi už dávno. Něco z úrody Lahuta Stěpanidě přece jen dával; byla mu za to vděčná, protože práce v družstvu ji připravovala o možnost věnovat se zahradě. Navíc dcerka byla pořád nemocná a k práci s půdou se ani trochu nehodila.

Později, když Marijka vyrostla, si už obě stačily zvyknout na to, že ta půda jim vlastně ani nepatří. Nikoho by ostatně ani nenapadlo cokoli v tom zaběhaném řádu věcí měnit. Léta ubíhala, práce na farmě byla teď už méně namáhavá, a tak obě ženy – Stěpanida i Marie – leckdy dokonce pomáhaly sousedovi s prací na zahradě.

To všechno naplňovalo Čepikova údivem i podrážděním. Jednou se dokonce zeptal, proč vlastně Lahuta hospodaří na cizích pozemcích, ale Stěpanida jako by ho ani neslyšela, a tak se už raději dál ani neptal. Proč by se o to ostatně on, obyčejný podnájemník, měl starat? Ale když už prožil s Marií v pokojíku, který jim přidělila tchyně, celý rok, rozhodl se, že postaví raději přístavek, a tak to řekl na rovinu:

„Postavím ho směrem k zahradě.“

Tchyně však zhurta odsekla:

„Jedině k řece. Jinam tě, hochu, nepustím.“

A tak musel Čepikov začít stavět na svahu a není divu, že se přístavek málem dotýkal plůtku, který kdysi odděloval pozemek Klimenkové od jejich souseda.

Hned na jaře, jen co se teplá, vlhká půda probudila k novému životu, měl Čepikov chuť popadnout rýč a důkladně okopat Stěpanidin bývalý pozemek, ale tchyně ho pokaždé nerudně usadila:

„Rejt si můžeš se svou brigádou v práci.“

Marie matce nikdy a v ničem neodporovala, nepostavila se na mužovu stranu ani poté, co jim Lahuta kdovíproč přestal dávat část zeleniny z jejich pozemku. Zdůvodnil to tím, že když už se Marie jednou provdala za zahradníka, měla by jim zelenina stačit.

… Toho teplého dubnového večera se Čepikov rozhodl, že si se sousedem o pozemku promluví jako chlap s chlapem. Seděl hodnou chvíli přede dveřmi svého stavení a pozoroval, jak Lahuta za plůtkem shrabuje loňské listí a starou trávu.

Zpočátku na něho chtěl zavolat, ale pak si to rozmyslel, přeskočil plůtek a zamířil k Lahutovi: „Zdravíčko, sousede!“

Oslovený nedbale zavrčel něco jako „Ať ti ho pánbůh nadělí!“, otočil zažloutlou a jako tykev plešatou hlavu a pochmurně si Čepikova prohlížel. Po chvíli zaváhání ukázal rozšafným gestem na lavičku vedle stavení. Posadili se tedy a nabídli své tváře paprskům slunce, jež pomalu dohasínalo v šedavých kadeřích obláčků.

Čepikov začal svoji řeč od lesa, o počasí. Sníh toho roku prý dodal půdě spoustu vláhy a úroda by podle očekávání měla být opravdu pěkná.

Lahuta ovšem správně tušil, že nezvaný host nepřišel jen proto, aby se s ním podělil o názor na počasí, a proto jen vyčkával a zarytě mlčel.

„Petře Petroviči,“ pokračoval mezitím nezáludně Čepikov, „není už na čase, abyste vrátil ten pozemek?“ Lahuta nečekaně zbrunátněl. Věděl už dávno, že soused ho nemá v lásce, a nepříjemnosti z jeho strany, to se ví, očekával. Ale takhle přímo?! Rozčileně uvažoval, zda přišel Čepikov o své vlastní vůli, nebo zda ho poslala sama Stěpanida. A pak mu najednou došlo, že ona to určitě nebyla, že by se jít proti němu, Lahutovi, nikdy neodvážila.

„A k čemupak ho vlastně potřebujete? Jako ten pozemek?“ zeptal se neurčitě. „Kdopak by se o něj vlastně staral? Nějak vám nerozumím…“

„Ono tady k rozumění taky vlastně docela nic není,“ opáčil klidně Čepikov.

„Tahle půda slouží bohu. Jednou pomůže vdově, jindy zase ubohýmu sirotečkovi… Ech, Ivane, ne na půdu, na vaši vlastní hříšnou duši byste měl raději myslet. Prosit Hospodina o nové zrození a život věčný byste raději měl!“

„V tom případě to tedy udělám jinak,“ zvedl se Čepikov z lavice, aniž věnoval sebemenší pozornost Lahutovu nabubřelému kázání. „Letos budu na tomhle pozemku sázet já, to si pamatujte!“

„A copak že se ostejchala přijít sama Stěpanida Jakovlevna osobně? Tenhlecten pozemek je, ber kde ber, její. A navíc já už ten ouhor stačil zkropit vlastním potem. Každej kamínek jsem tu sebral, každičkou hrstku půdy přesil. A to hnojivo na podzim – to jsem tu dával taky já…“

„To všechno jsou docela zbytečný řeči,“ prohlásil rozhodně Čepikov. „To, co jsem řekl, taky udělám, na to vemte jed. Nic zlýho vám teda rozhodně nepřeju, ale kdyby něco… ono neštěstí nechodí po horách, ale po lidech…“ Nedalo se dost dobře poznat, zda v jeho hlase zaznívá pohrůžka, nebo jen varování. Pak zvolna vykročil ke svému domu.

Druhý den, jen co se Ivan Timofejevič vrátil z práce, uondaný a pořádně špinavý, protože toho dne připravovali půdu k výsevu, vrhla se na něj Marie s výčitkami jako lítá saň. Překvapeně na ni zíral a nemohl docela nic pochopit. Zdálo se, jako by tu krotkou, křehkou ženu, obezřetnou ve slovech i gestech, najednou někdo docela vyměnil.

„Jak ses Jen mohl opovážit urazit našeho souseda?!“

„Maruško,“ bránil se nesměle. „To on nás uráží. Sebral vám přece váš pozemek.“

„Žádnou půdu nepotřebujeme! Petr ji ale musí mít, aby mohl pomáhat lidem, jak mu velí pánbůh.“

„Jakýmpak lidem?! Jakýpak pánbůh?! Všechno strká do vlastní kapsy! A vám už taky docela zamotal hlavu…“

„I nás dvě přece kdysi zachránil před hladem. O svou vlastní skývu se s námi dělil,“ neustupovala Marie. „A pak, ta půda, co o ní pořád mluvíš, nepatří tobě, ale mé matce.“

Čepikov ještě nikdy neviděl ženu v takovém stavu, a tak se o ni najednou začal bát, třebaže ani trochu nezvýšila hlas a mluvila jako obvykle tiše.

„Marie, Maruško, nezlob se,“ uklidňoval ji a pokoušel se ji dokonce pohladit po paži. Vztekle ho odstrčila. A v tom okamžiku vybuchl jako sud prachu:

„Pokud jde o tu půdu, ta patří státu, a nikdo jiný nemá právo ji dávat nebo prodávat. Každý má jen tolik, kolik mu náleží… Já ostatně tuhle zemi, tuhle půdu, zaléval vlastní krví! Ne jako ten tvůj Lahuta! Jen počkej, vždyť já se nakonec dovím, co tu ten chlap prováděl za Němců. Mezi lidma se o tom povídá všelicos.“ Marie se prudce obrátila a vyběhla ze světnice. Čepikov se rozvážně umyl a převlékl a zamířil ke Stěpanidě.

Tchyně se zrovna otáčela kolem pece. Všude to vonělo pečenými brambory a masem a Čepikov pocítil náhle v útrobách svíravý hlad.

Marie tu nebyla. Tchyně mu na pozdrav sotva odpověděla a ani ho nepozvala, aby se posadil ke stolu.

„Stěpanido Jakovlevno,“ začal Ivan, který se nedal jejím chováním odradit. „Já jdu za váma skrzevá ten pozemek. Ať ho Petr konečně vrátí! Jsme přece teďka jedna rodina, sami ho budeme potřebovat!“

Droboučká Stěpanida mlčky usedla na krajíček lavice a utřela si ruce do zástěry.

„S Lahutou si už přece dávno nejste nic dlužni,“ pokračoval Čepikov.

„S Lahutou možná, ale dluh před bohem je věčný,“ odsekla.

„Co s tím má společného bůh?“ rozzlobil se Ivan Timofejevič. „Klame vás, Stěpanido Jakovlevno! Klame vás ten Lahuta i se svým pánembohem… Zkrátka a dobře, abychom to neprotahovali, když mu ten pozemek neseberete sama, obrátím se na sovět…“

Teď zase byla řada na Stěpanidě, aby vybuchla. Prudce vyskočila z lavice a její nevelká tvář podobná svraštělému jablíčku vypadala v té chvíli opravdu hrozivě.

„Říkáš sovět? Pěkně sis to vymyslel, jen co je pravda! Jen si jdi a hezky popros, aby ti taky dali nějakej ten pozemek, a na něm si taky můžeš postavit svůj barák. Ale tady – a na to nezapomínej! – tady jsem paní já. Když už jsem tě vzala do rodiny, měl bys za to boha velebit, po kolenou se plazit. Přitáhl jsi k nám jako otrhanej vandrák – bez kůrky chleba a bez bot…“

A po těch slovech se znovu vrátila k vaření, dávajíc tak najevo, že v rozhovoru se zetěm už nemíní pokračovat.

Ještě chvíli stál nehnutě uprostřed světnice a pak z ní vyběhl, jako by na něj vychrstli putnu ledové vody.

Za několik dní pak Lahuta s pomocí Stěpanidy i Marie zryl a osázel celý pozemek.

Byla to tehdy první vážná rozmíška mezi Marií a jejím mužem. Rozbouřené vody se, však záhy ztišily a zdálo se, že všechno pokračuje jako dřív. Jen nepatrná trhlinka zůstala a čas od času ji oba cítili jako bolavý zub. Zdálo se, že se Ivan i Marie podívali na svět kolem sebe i na sebe sama a jeden na druhého novým, nezvyklým pohledem. Za žádnou cenu už nebyli schopni vidět postaru…

V

Předvolávat Hanu Kublačkovou, řečenou Kublačku, na okresní správu VB ani nemuseli. Sama telefonicky požádala Kovala o schůzku.

Podplukovník s ní hovořil v místnosti, kterou mu hned vedle náčelníkovy pracovny přidělili. Uhnízdil se v pohodlném starém křesle a naslouchal výlevům povídavé návštěvnice, aniž ji jedinkrát přerušil. Její tichý vrkavý hlas zurčel chvílemi jako potůček a Koval cítil po celém těle příjemnou ospalost. Byla to nevysoká žena s příjemnou, byť nezvykle bledou tváří, se zjemnělými pohyby, z nichž vyzařovala pokora.

Kovala po chvíli napadlo, že snad právě takové připadaly unaveným starověkým poutníkům mýtické Sirény.

„Je, to opravdu tak, jak říkáte, soudruhu podplukovníku,“ vrkala mezitím Hana, ačkoli Koval neřekl ani slovo. „Lidi tu nejsou pro nás, ale my pro ně. Už to bude pomalu dvacet let, co se probouzím málem v noci, co vstávám se slepicemi nebo ještě dřív. A to všechno jenom proto, abych sehnala to, co si lidi přejou. Na podniku a ve skladu se pokaždý hádám, jen abych pro naše lidi sehnala to nejlepší. A opravdu, jenom u mě se dá nakoupit jakékoli zboží… I kdyby přišel zákazník bez peněz – stejně mu vyjdu vstříc. Pro mě totiž neexistuje náhodnej zákazník jako třeba ve městě. Tady u nás je to samej soused nebo známej. Vždycky jsme si vycházeli vstříc, už od nepaměti, co svět světem stojí – jinak by to vlastně ani bejt nemohlo…“ Hana se konečně nadechla a žalostným hlasem dodala: „No ale řeknu vám, že mám za tu svoji dobrotu jenom samý trápení. Třeba jsem opravdu někomu nemohla hned vyhovět. Ale to jsou hned samý stížnosti! Lidi mají zkrátka dlouhou chvíli a hlodá v nich černá závist… Je tady jedna taková škůdkyně! Stěžujou si na mě ženský, že prý opíjím chlapy, že jim dávám vodku na dluh. Už jsem z těch lidí celá špatná, srdce mi nad něma krvácí. Proto jim taky pomáhám, kde můžu. Dyť na dluh jsem jim nedávala jen tu vodku, ale i cigarety a tabák, a taky mejdlo a cukr třeba. Svoje vlastní peníze jsem do toho vrážela, jen abych nikdá neměla manko. Plán jsem teda plnila radost pohledět. Mám taky čestná uznání, že bych jima už mohla pomalu tapetovat – z okresu a dokonce i z kraje… To ti závistivci mě očernili! Přijela zkrátka Bezpečnost a hned se mě ptají: Proč jsi dávala vodku na dluh, pročpak jsi podporovala růst alkoholismu? Já jim na to teda: Když už se prodávaj na splátky ledničky a televizory, tak proč by to nemělo jít taky s vodkou? Když neprodáte chudákovi vodku, aby se napravil, copak se tím sakra něco změní? Kdepak! Bude, ubožák, slídit, až najde někde samohon a zřídí se vám za chvilku pod obraz. To už je opravdu lepší, když se napije u mě a pak si jde domů lehnout. Řekli mi na to: Napiš písemnou zprávu, proč jsi porušovala stanovená pravidla prodeje lihovin. Taky protokol sepsali. No dobrá, tak já vám ten papír teda napíšu – povídám si. Ale oni mi sebrali můj sešit s dluhama a navíc pohrozili, že mi zavřou krám docela. To je vždycky to nejlepší. Ale aby pomyslili na lidi – to zase ne! Pro pitomej kousek mejdla a krabičku sirek by si teda měli jezdit až na okres – to je dvacet kilometrů odsud. To já zas pro veřejný blaho a pro společnost nelitovala ani vlastní zahradu: plot jsem docela poničila, když jsem v něm prorážela díru pro prodejní pult. Boudu jsem postavila na svým pozemku. A to všechno z vlastních peněz! To, co mi platějí za pronájem, to opravdu nestojí ani za řeč. No a teď mě ženský pomlouvají jak zákon káže, ale potom – dejte na mý slova – těch stížností bude ještě víc, jelikož si lidi nebudou moct nic koupit, až bude ten můj krám zavřenej.“

Celou tu předlouhou tirádu ze sebe vyrazila jediným dechem a bez jediné pauzičky.

Překvapený Koval si jen stačil povšimnout, jak potemněly čas od času její světlé, skoro vybledlé oči.

„Jo, taky vás, soudruhu náčelníku, prosím, abyste mi vrátili ten můj sešit. Už bych moc ráda měla všechny ty dluhy doma v teple. Už jsem si chtěla stěžovat na kraji nebo třeba až v Kyjevě, ale naštěstí jste zrovinka přijel vy.“ Při těch slovech se významně podívala na Kovalovy nárameníky.

Když ji poslouchal, přemýšlel stále o tom, proč sem vlastně přišla. Pokud byl sepsán protokol o porušení směrnic prodeje a sešit se zaznamenanými dluhy byl majitelce odebrán jako věcný důkaz, pak ho nikdo Kublačkové jen tak nevrátí. Je opravdu možné, že by to tak zkušená obchodnice opravdu nevěděla? Pouští tady hrůzu, že si lidé nebudou moci koupit ani chleba. Ale stánek přece ještě nikdo nezrušil. To by znamenalo, že se ta žena něčeho bojí. Nejspíš má strach, že přijde o výhodné zaměstnání.

Jakýmsi šestým smyslem Koval cítil, že je v tom opravdu nějaká kalkulace, ale nemohl pochopit jaká. To vědomí ho nečekaně rozladilo. Zamrzel ho pocit, že on, starý stopař, už natolik ztratil svůj příslovečný čich, že málem každý teď před ním může beztrestně zahladit stopy.

Pokoušel se představit si tu ženu v jiných životních situacích – v radosti a hněvu, ve smutku i zamyšlení, a záhy pochopil, že její hlas nemusí být vždy jen marcipánově laskavý.

Proč se jen sama tak rychle rozhodla ho navštívit? „No dobrá,“ řekl nakonec, „pokud jde o ten váš sešit a vaše obchodnické praktiky, v tom si uděláme ještě jasno. Teď mi ale raději povězte něco o vašich sousedech – tak třeba o Lahutovi, o Čepikovových…“ Hanina víčka se lehce zachvěla.

„Co bych o nich jako měla povídat?“ zeptala se obezřetně.

„Chodíval k vám do vašeho krámku Čepikov?“

„To víte, jako každý jiný.“

„Nepovšimla jste si třeba něčeho zvláštního?“

„Hm, jak bych vám to jen řekla…“

Mlčky vyčkával.

„Nojo, byl v poslední době trochu zvláštní,“ řekla zvolna Kublačka. „Stávalo se nejednou, že takhle přijde, posadí se na kládu a mlčí. Mlčí hodinu, dvě… Ani nevím, jak se dokázal udržet v brigádě. Říká se ale, že to byl opravdu pracant. Než ho teda zmohla kořalka. Ale nikdy teda nevyváděl ani nevyzpěvoval, jenom jedinkrát – na to si dobře vzpomínám – řekl Mykola – to je náš šofér – něco o Marii, no a Ivan po něm hned skočil s lahví v ruce.“

„Copak říkal o Marii ten váš Mykola?“ zajímal se živě Koval.

„Už si ani přesně nevzpomínám… Na počátku léta se to stalo, ještě před senosečí… To tehdy Čepikov zase přišel a posadil se jako jindy na kládu. Vtom přijel na motorce Mykola s kamarádem a dali se do pití. Ivan seděl, seděl a najednou, jako by se utrhl nebo probudil, hned na mě: ‚Nalej!‘ huláká jak na lesy, a jen co dopil, už chtěl dalšího panáka. Povídám mu: ‚Ty blázne jeden, ani pít neumíš, teď je navíc horko jako v lázni. Dopadne to s tebou hrozně špatně!‘ Ale on si nedá říct! Pořád jenom Nalej! já přece platím!“ K čemu by mi byly ty jeho zatracený peníze! I bez něho plán překračuju. Ale zase koukám – potkalo ho, chudáka, neštěstí. No a tak jsem mu raději nalila. Netrvalo dlouho a najednou slyším hroznej křik. Vyhlédnu z krámku a oni – to jako Mykola a Ivan – se rvou jako ti dva kohouti.

„Jak se ten Mykola jmenuje příjmením?“

„Holovatyj přece! Dělá u nás šoféra.“

„A ten jeho kumpán?“

„Andrej Karasik. Ten je takovej – no zkrátka ani ryba ani rak.“

„Dobrá, co bylo dál?“

Už vlastně nic. ‚Lžeš!‘ křičí Ivan. „Zabiju tě, syčáku!“ ječí jako by ho na nože brali. A Mykola mu na to říká: „Jsem starej vůl. Jak říkám, na vlastní oči jsem to neviděl, lhát raději nebudu. Ale povídá se to. A vůbec – já kašlu na tu tvoji Marii, na Lahutu a na tebe taky!“ Vložil se do toho i Karasik a povídá: „To budou samý kecy! Lahuta je už taky starej plešoun, co by z něho ta holka měla?“ A Mykola, hlupák, si ještě přisadil:

‚Třeba vona, jako Marie, si potrpí na takový ty opotřebovanější kavalíry, ne?‘… No a pak by je od sebe nedostal už ani pásovej traktor, natož pak ten sušinka Karasik. Od toho dne se taky v tom mým krámku stal Čepikov dennodenním hostem. Lahutu proklínal za každým druhým slovem… Marii on měl opravdu rád – to se mu vzít rozhodně nedá. Holka byla sice chromá, ale přece jen – o dvacet let mladší. Tvářičku měla pěknou, hladounkou, a tichá byla, krotká jako ovečka…

„A co Lahuta?“

„Boží člověk, copak jinýho! Já sice na boží muka věřím taky, ale ne tak důsledně. Světskejma radostma i strastma já zase nepohrdnu. Žiju prostě jako každej pracující člověk. Ani ty hříchy mi nejsou docela cizí,“ povzdechla si Hana a dodala: „Bůh mi je odpusť!… Bratr Petr byl sám na celou vesnici. Ale co naše vesnice! Copak byste našli takovýho spravedlivýho člověka někde jinde? Kolikrát ho takhle posloucháš a z údivu nevycházíš; víru on měl tak mocnou, že se pomalu nad zemí vznášel. Měl taky svatý řemeslo – tesařinu.“

„Takže byl docela bez hříchu?“

Kublačka jen mlčky rozpřáhla paže v bohabojném gestu.

„A vy? Vy jste hříšnice?“ usmál se Koval.

V Hančiných očích se mihl údiv. Copak s ní ten podplukovník chce opravdu koketovat? Sklopila cudně víčka, ale Koval by na to vzal jed, že pod nimi ještě předtím blesklo šibalství.

„Proč tedy vlastně Lahutu zabili?“ pronesl zamyšleně, jako by jen tak nahlas přemýšlel.

„Ďábelská žárlivost je příčina – jasná věci“

„Žárlivost? Ve vztahu ke svatému muži? Hm, navíc to už nebyl žádný mladík…“

„V opilosti a z hlouposti se může přihodit ledacos,“ neztratila duchapřítomnost Kublačka. „Ivan byl přece taky kdysi raněnej – kdopak ví, co se dělo v tý jeho hlavě. Ty řeči o Marii byly třeba jenom pomluvy. O mně se ostatně taky ledacos povídá. Dokonce stížnosti na mě píšou…“

„Dobře, dobře,“ přerušil ji kvapně Koval. „Okrskáři jste řekla, že jste viděla, jak opilý Čepikov upustil na kraji lesa pistoli, hned ji zase zvedl a zastrčil si ji za opasek.“

Kublačka mlčky přikývla.

„Ale mohla mu přece vypadnout nějaká jiná věc. Třeba obyčejná peněženka.“

„Jakápak peněženka! Na peníze má přece člověk kapsy!“ Podívala se na Kovala s neskrývaným opovržením – míra jeho nevědomosti jí málem vyrazila dech. „Povídám přece, že mu tehdy vypadla pistole. Parabelka.“

„Vyznáte se v typech střelných zbraní?“

„Parabelek tu bylo za Němčourů víc než smetí.“

„Máte dobrý zrak?“

„Stěžovat si teda opravdu nemůžu. Niť zastrčím do maličkýho ouška jehly bez cizí pomoci.“

„Kde jste stála, když Čepikovovi vypadla ta pistole?“

„No přece v krámě u pultu!“

„A vzdálenost k těm doubkům na kraji lesa?“

„Je to hned přes cestu.“

Koval si umínil, že pověří Breuse provedením experimentu. Kublačka ho v té chvíli už přestala zajímat.

„To je všechno. Můžete jít. Předvoláme vás, až bude třeba.“

Zvedl se a přistoupil k otevřenému oknu. Protáhl se a hlavou se málem dotkl stropu. Když se obrátil zpět, spatřil Kublačku, jak dosud nehnutě stojí uprostřed místnosti.

„A co s tím sešitem, soudruhu podplukovníku?“ zeptala se málem plačtivě. „Bez něj přece nemůžu vybrat ty dluhy. Peníze to ani nejsou moje – patří přece státu!“ vyhodila nečekaně svůj poslední trumf.

Kovalovi se jen stěží podařilo potlačit úsměv.

„Všechno je to spíš naopak,“ řekl tiše. „Obávám se, že dlužnicí svých zákazníků jste právě vy. Ale všechno ještě důkladně prověříme, jen se nebojte.“

Rozmrzelá Kublačka neochotně zamířila ke dveřím.

VI

Na pravém břehu řeky Ros se vršila skaliska, až za nimi se zvedaly zalesněné pahorky. Ještě dále se rozprostíralo širé, lehce zvlněné údolí pokryté téměř až k obzoru rozsáhlými pásy rozorané půdy. Silnice, která mířila do Vrbovky, se jako svlečená hadí kůže táhla krajinou. Po deseti kilometrech se opět vracela zpět k řece.

Motor běžel bezvadně. Gazík ne sice rychle, přesto však čile zdolával stoupání, aby se vzápětí zase skulil dolů do úžlabiny. Cesta působila na muže ve voze konejšivě jako dětská ukolébavka.

Tak zanikají rodiny. Ta podivná myšlenka, jež se podobala drze bzučící mouše, nedávala Kovalovi pokoje. Nezbývalo, než si vzpomenout, kde tu větu slyšel. A opravdu si vzpomněl, že ji vyčetl v Herodotovi. V jeho Dějinách. Tam se ovšem hovořilo o státech. „Tak zanikají státy.“ A rodina? Rodina – nejmenší buňka státu. Nezbytný atom v živém těle…

Kolem se míhala pole, stromy; vše se ztrácelo v dálce.

Jak tedy budovat rodinu, aby nezanikla? Růžena jeho adresu nemá, ale mohla přece zavolat Natálii! Dříve jí občas telefonovala. Jenže co to má společného s Růženou? Teď je přece nejdůležitější zjistit, kdo vlastně tehdy střílel. A pokud bude prokázáno, že to byl opravdu Čepikov, pak také, proč střílel.

Koval se snažil klamat sám sebe, když se rozhodl, že už nebude na Růženu myslet. Bylo to opravdu nad jeho síly. A tak, jako kdokoli jiný, kdo odmítá tvrdošíjně přiznat vlastní porážku, vymýšlel ty nejrůznější výmluvy, ta nejroztodivnější vysvětlení.

Projeli kolem hájku, který se svažoval až k samé řece, a pojednou před sebou měli vesnici. Nevysoká stavení rozespale vyhlížela z husté zeleně zahrad, kdesi v dálce se zlatavými lány plazily kombajny podobné miniaturním dětským hračkám. Postavičky lidí byly ještě drobnější. Řidič – byl to podporučík s dlouhými kníry, jemuž všichni říkali kamarádsky Andreji, – se tázavě podíval na Kovala.

Litvin dává klukovi zabrat – pomyslel si podplukovník, když si povšiml Andrejovy sněhobílé pleti pod rozevřenou košilí. Ani opálit se ten mládenec ještě nestačil.

„Nejdřív na pole.“

Sjeli z asfaltky na polní cestu a vzápětí se ztratili v mračnech zvířeného prachu. Vůz minul náves a drkotal teď okrajovou ulicí, za níž začínala pole.

„S Hankou je to na levačku,“ ušklíbl se škodolibě Andrej. „Grandrestaurant Dubí má zavříno.“

Koval si v té rychlosti jen sotva stačil povšimnout ležících klád vyleštěných zadky „zákazníků“ až k brilantnímu lesku.

„Tohle se opravdu ještě nestalo,“ dodal Andrej. „Ještě nikdy neměla Kublačka zavříno. Té se hejbaly kšefty i v noci.“

Koval si na okamžik představil za pultem krámku drobnou ženu se světlýma očima, které tu tmavly, tu zase zářily bělavými plameny.

Nejspíš jela na okres. Bude si stěžovat…

Vesnice zůstala daleko vzadu a Kovala pojednou napadlo, že by si měl Hančín „grandrestaurant“ prohlédnout důkladněji.

Bane, Hanka nepřišla včera jen tak – rozhodl definitivně. Napadlo ho, že ta žena musí určitě vědět o tragédii, k níž tu došlo, něco nesmírně důležitého. Byla to docela nečekaná, zatím ničím nepodepřená myšlenka, a Koval se ji pokusil z vědomí vytlačit. Ale nepovedlo se mu to. Ba co víc, ten bláznivý nápad z jeho vědomí docela vytlačil vzpomínky na Růženu…

Předseda okresního výkonného výboru Otroščenko byl střední postavy, silnější, tvář měl ožehnutou sluncem. Když si podávali ruce, zablýskl v úsměvu bílými zuby a kývl na kombajny.

„Pracují už celou noc,“ řekl spokojeně. „Teď uděláme krátkou přestávku, předáme těm nejlepším čestná uznání a pak si můžeme v klidu promluvit.“

Koval se tedy vrátil k autu a posadil se na mez hned vedle podporučíka.

Kolem Otroščenka a předsedy kolchozu se mezitím shromáždili kombajnéři a řidiči.

„Soudružky a soudruzi,“ začal Otroščenko, „naše řeč bude důležitá, ale nijak dlouhá. Takže se stačíte taky pohodlně najíst… Náš okres získal v rámci kraje čtvrté místo. Je to především vaše zásluha, soudruzi. Takže vám jménem okresního výboru strany a okresního výkonného výboru děkuji za vaši vynikající práci.“

Když se motory kombajnů znovu rozeřvaly, přiběhl se Otroščenko omluvit. Řekl, že pospíchá k sousední brigádě, ale že zve Kovala s sebou, protože po cestě budou mít dost času na to, aby si spolu promluvili.

Předsedova niva a gazík Bezpečnosti vyjely na vozovku, která se klikatila podél řeky.

Otroščěnkův vůz krkolomně projel mezi stromy a nečekaně zastavil skoro u vody. Podporučík měl co dělat, aby zvládl řízení stejně bravurně.

Ve stínu starých dubů začal Koval svoji řeč chytře. Chystal se promluvit o Vrbovce a o jejích obyvatelích, ale Otroščenko ho zcela nediplomaticky přerušil.

„Podívejte se, Dmitriji Ivanyči, povězte mi na rovinu a přímo, o co jde. Ptejte se. Nebo se začneme ptát sami.“ Sklouzl pohledem po předsedovi kolchozu Butkovi, jako by chtěl naznačit, že se jich to týká obou. „Víte už, kdo je vrah? Byl to ten Čepikov?“

„Prozatím nevíme nic přesného. Bohužel. Zatím ještě o Čepikovovi nemůžeme mluvit jako o vrahovi. Je to jen a jen podezřelý.“

„To je všechno na dlouhé lokte, soudruhu podplukovníku,“ ušklíbl se Bůtko. „Zkrátka nejedete podle harmonogramu – marná sláva.“

„Pravda je důležitější,“ usmál se Koval smířlivě.

„A co si o tom všem myslíte vy sám?“ trval na svém Bůtko. „Lidé tady u nás říkají, že to byl docela určitě Čepikov. Jedině on a nikdo jiný.“

„Tohle už vypadá jako výslech třetího stupně,“ zažertoval Koval. „Ale teď vážně. To, co si myslíme, není nikterak důležité. Nemáme právo tím kohokoli ovlivňovat. Shromažďujeme prostě důkazy. Obvinění může vznést pouze prokuratura, a kdo je skutečný viník, o tom rozhoduje soud.“

„Tohle ovšem zní jako malá násobilka zákona, soudruhu podplukovníku,“ pokrčil rameny Bůtko.

„Jenže mě opravdu zajímá, co si třeba vy myslíte o Čepikovovi,“ zaútočil na, něj Koval. „Četl jsem totiž jeho posudek, který jste vy osobně podepsal. Hm, příliš obecné. A to nepracuje Čepikov u vás první rok.“

„Ale o Čepikovovi se taky nic jiného povědět ani napsat nedá. Práci se zkrátka nikdy nevyhýbal. Já osobně s ním, jasná věc, příliš často do styku nepřišel. To víte, času je tak zoufale málo… Zkrátka, ve výchově kádrů máme pořád ještě rezervy.“

„No dobrá, a co vy, Semjone Pavloviči,“ obrátil se Koval na předsedu výkonného výboru, „vy jste o Čepikovovi dříve slýchal často?“

„Ale kdež!“ mávl rukou Otroščenko. „To až teď se o něm mluví na každém kroku. Když získal tu smutnou pověst Herostrata.“

„Zato Hanku Kublačkovou budete znát docela určitě,“ ušklíbl se ironicky Koval.

„To je ta prodavačka,“ napověděl Bůtko. „Má krámek u cesty. Kublačka se jí říká.“

Otroščenko si najednou na něco vzpomněl a kývl na svého řidiče. Ten k němu zamířil, ale pak zřejmě pochopil, co se od něj žádá, došel až k vodě a vytáhl z ní opatrně kovový košík s lahvemi piva a minerálky.

„Poslužte si,“ nabídl Otroščenko. „Pivo se snad už stačilo vychladit. Já osobně jen minerálku – to víte, žaludeční vředy.“

Pivo bylo nepříjemně teplé, ale Koval se rozhodl nedat své rozčarování najevo.

„Ono vlastně ani tak nejde o tu prodavačku,“ pokračoval, když svlažil hrdlo. „Jak mohly okresní orgány a zvláště pak vedení kolchozu připustit, aby se tady u vás tahle Hanka Kublačková usadila, aby tu systematicky opíjela lidi? Mám takový pocit, že k té tragédii přidala svůj díl i ona. Dost možná nemalý díl.“

I

„Jak to myslíte?“ tvářil se zaraženě Bůtko.

A Koval přešel do frontálního útoku:

„Mám zkrátka pocit, že nad ní někdo drží ochrannou ruku. A přitom ta ženská nedělá nic menšího, než že systematicky demoralizuje vaše lidi.“

„V plnění tržeb je první v okrese,“ řekl rozpačitě předseda kolchozu. „A to ještě pracuje na periférii.“

„No víte, Sergeji Sergejeviči, plnění plánu za takovouhle cenu je nám opravdu k ničemu,“ odsekl pohněvaně Otroščenko.

„Tady přece nejde jenom o morální ztráty,“ pokračoval Koval. „Jaké hospodářské škody – patrné ostatně už na první pohled – je opilství schopno napáchat! Traktor a buldozer tady u vás přece zničili staří zákazníci vaší Hanky! A celých šedesát procent havárií na okrese mají na svědomí řidiči v podnapilém stavu! A další věc – vedle jejího kšeftu se přece chlapi prali jako koně.“

„Nojo, jenže těch šedesát procent – to je přece celý okres,“ pokusil se namítnout Bůtko.

„Jenže z většiny protokolů vyplývá, že provozní kapalinu* čerpali tihle výtečníci právě v Hančině krámě. Ta přece vždycky otevírací a zavírací hodinu své provozovny posouvala podle potřeby a v případě nutnosti dávala i na d^Luh. Sjížděli se k vám zkrátka ochmelkové z celého okresu…“

„Asi jsme opravdu něco přehlédli, Dmitriji Ivanyči,“ přikývl smutně Otroščenko. „Ale takhle zobecňovat přece jen taky nemůžete… Pro celý náš okres to rozhodně typické není. Dneska jste přece ty lidi sám viděl! Skvělí pracanti, báječní lidé!“

„Což o to, lidi tu máte opravdu dobré. Ale i alkoholiků je tady požehnaně.“

„S Hankou byly pa válečné noze hlavně ženské,“ povzdechl si předseda. „Nejvíc z nich Věra Halušková. Ta, co jsme jí dneska dali to čestné uznání.“

„Jenže major Litvin přece okresní výkonný výbor se situací zevrubně seznámil.“

„Ano, ano, vzpomínám si,“ přikývl znovu Otroščenko. „Jenže pracovníci obchodu trvali na tom, že obchod ve Vrbovce musí zůstat. Lidé přece opravdu nemohou jezdit za nákupy až na okres!“

„To bylo tak hrozně těžké vyměnit prodavače?“

„Hm, mládež se k prodejnímu pultu zrovna nehrne,“ namítl Bůtko. „Dokonce i ty prostory pro krámek si okresní středisko muselo pronajmout od Kublačky.“ Koval se usmál, když si vzpomněl na Hančina rozhořčená slova o tom, že bez její pomoci budou obyvatelé Vrbovky třít bídu s nouzí, a zavrtěl hlavou. Bylo neuvěřitelné, jak se Hančina slova shodovala s tím, co mu tady teď říkali Bůtko a Otroščenko. Bylo jasné, že ta žena dokázala využít svízelné situace ve svůj prospěch přímo mistrovsky.

„Co když bude proti Kublačkové zahájeno trestní řízení?“ zeptal se Koval zpříma. „Podle všeho to ostatně taky tak dopadne. Co budete dělat pak?“

„Pak by sem ovšem okres musel posílat pojízdnou prodejnu,“ zamyslel se Otroščenko. „Vodka by tam už pochopitelně nebyla.“

„A co takhle postavit si docela normální stálý obchod?“

„Víte, Vrbovka není v tomhle směru perspektivní. Má jen sedmadvacet čísel. Zůstali tu vlastně skoro sami důchodci. Domy jsou většinou prázdné. Časem se budou lidé odsud stejně stěhovat, o tom už bylo rozhodnuto. Tady Sergej Sergejevič už začal stavět novou obec. Vodovod, klub, lázně, nemocnici – zkrátka úplně všechno, jak má být.“

„Jenže lidi se stěhovat ani nechtějí. Postavíme jim pořádný cihlový barák, a oni by nejraději zůstali ve své chatrči – že prý jsou tu doma. Hodně je tu ještě zaostalosti, co se dá dělat…“

„Zaostalost tomu říkáte?“ usmál se nevesele Koval. „Ani já bych odtud neodcházel rád… Mimochodem, kdopak je ten nejzaostalejší?“

„No tak třeba zrovna ten Lahuta! Pravda, o mrtvých jen dobré…“

„Jenže my o těch mrtvých potřebujeme vědět co nejvíce,“ povzdechl si Koval. „Navíc ten Lahutův domek mi ani v nejmenším nepřipadá jako chatrč.“

„To je tedy pravda,“ přitakal Bůtko. „On to byl stejně spíš podivín – ten Lahuta. Do kolchozní dílny nepřišel ani jednou, ale doma by pro vás ze dřeva dokázal vyrobit učiněné zázraky.“

„Jak se k němu chovali místní lidé? S kým se přátelil?“

„Byl to spíš samotář. Říkalo se o něm taky, že je hrozně pobožný. Ale jakého byl doopravdy vyznání, to snad opravdu věděl jenom pánbůh. Do kostela on nechodil a svátky církevní taky zrovna dvakrát nesvětil.“

„Nepatřil třeba k nějaké sektě?“

„Těžko říct…“

„Že byste o tom prostě nevěděli?“

Bůtko jen bezradně pokrčil rameny.

„Nu což, Dmitriji Ivanyči,“ zvedl se Otroščenko, „pěkně jsme si popovídali. Zajděte dnes večer na okres, bývám tam teď až do noci…“

Auta se rozjela různými směry. Do střech se jim zahryzly žhavé paprsky červencového slunce.

Koval jel do Vrbovky. Zmocnil se ho pojednou pocit, že tápe v temnotách a že každé setkání s novým člověkem ho jen odvádí od cíle. Zdálo se, že případ dvojnásobné vraždy bude obrůstat otazníky donekonečna.

Ale nedostatek informací Dmitrije Ivanyče nelekal. Pocítil dokonce jisté zadostiučinění: jestliže se po všech těch pochybnostech vracel zpět k původní verzi, znamenalo to, že byla jedině správná.

Druhá kapitola

I

Kapitán Breus se vřítil do náčelníkovy pracovny, jako by měl v patách smrt.

„Soudruzi, máme tu další mimořádku,“ vyhrkl udýchaně.

„Vražda?“ zneklidněl major Litvin, jenž viděl budoucnost spíše v černých barvách.

„To ne. Ale někdo vnikl do Lahutova domu,“ pronesl už o poznání klidněji Breus. „Okénkem y postranním pokojíku.“

Sdělil tu novinu svým nadřízeným a zdálo se, že z něj spadla tíha odpovědnosti.

„Jak se to mohlo stát? Okna byla přece zatlučena fošnami!“ podivil se Koval.

„V tom je právě ten háček. Okno postranní světnice zajištěno nebylo,“ zavrtěl provinile hlavou kapitán Breus. „Je to naše chyba.“

Koval si rozmrzele uvědomil, že ani on sám si závady tak vážné nepovšiml.

„Okno je totiž vysoko, tak dva dospělí chlapi,“ pokračoval Breus. „On to taky není barák, spíš katedrála… Jenže pachatel to tam moc dobře znal. Přitáhl si dřevěnou kozu…“

„Vyrazíme!“ zvedl, se Litvin. Pohlédl na Kovala a energicky zvedl sluchátko. „Gerasimenko? Připrav se, kamaráde, vyjíždíme.“ A pak ještě řekl Breusovi: „Nezapomeňte na nádobíčko! Musíme sejmout otisky prstů.“

Řidič už seděl za volantem, rovný jako svíce.

„Do Vrbovky!“ štěkl Litvin.

Rozjeli se.

Dvě stavení, jež se osaměle krčila hned vedle lesa, je uvítala ostražitým tichem.

„Zatraceně nepříjemné místo,“ zašeptal Litvin, když všichni vystoupili. „Dokonce i ve dne.“ Vydali se k Lahutovu domku.

„No právě. Pro Lahutu jako stvořené,“ opáčil Breus.

„Proč?“ zajímal se Koval.

„Žil přece jako poustevník. Za Němců si třeba válel šunky v lese. I teď chtěl být k lesu co nejblíže. Zkrátka a dobře – lesní muž.“

Lesní muž – opakoval si v duchu Koval. Tak se přece v západních oblastech Ukrajiny po válce říkalo banderovcům! Jenže Lahuta žil přece tady a k žádné z band zřejmě taky nepatřil. Ale přece jen – co když se teď Breusovi podařilo trefit se přímo do černého? Což byl-li Lahuta opravdu „lesní muž“?! A s těmito mučivými pochybami se Koval spolu s ostatními pustil do prohlídky domu.

Zámek ani pečeť na dveřích nebyly porušeny. Okna byla zatlučena neohoblovanými prkny a na hlavičkách mohutných hřebů již nedávný déšť stačil zanechat viditelné stopy rezu. Okénko vyhlížející dychtivě k lesu bylo opravdu vysoko a přitom tak malé, že jen stěží si bylo možno představit, že by jím mohl dovnitř proniknout dospělý člověk.

Když se pozorněji podíval, všiml si Koval, že okénko nepřiléhá k rámu příliš těsně. Pachatel zjevně spěchal; dokonce i dřevěnou kozu nechal přímo pod oknem. Bylo na ní zřetelně vidět stopy střevíců. Našly se v jílovité žluté hlíně, které si pachatel v noční tmě ani nepovšiml.

Překvapilo ho, že stopy patřily ženě. Koval ovšem věděl o případech, kdy si pachatel ve snaze zmást vyšetřování nasazoval dámské střevíčky, jindy zase obludná botiska, jež by byla velká i Gulliverovi. Ale v tomhle případě? Ne, opravdu se nedalo nic dělat: střevíčky to byly skutečně jako pro Popelku.

Kapitán Breus byl tím vším řádně vyveden z míry. Otevřel svoji služební brašnu, vytáhl z ní příslušné nádobíčko a jal se odevzdaně snímat otisky střevíců. Nevěřícně přitom kroutil hlavou.

„Do prkýnka dubovýho! Tak ona to byla ženská! Podívejme se! Kdo by si to pomyslel!“

Trápila ho navíc jedna myšlenka: Toho rána, hned po tragické události, k níž v noci došlo, se doslova po čtyřech proplazil celým Lahutovým dvorem, jako šerlok prozkoumal i kraj lesa a polní cestu, jež mířila do lesa. Právě na kraji lesa tehdy objevil stopy drobných dámských střevíčků a pak je spatřil dokonce hned vedle stop muže s mohutnými chodidly. Ale stopy vedly stranou od cesty, a mohly tedy patřit i zcela náhodné chodkyni. Zkrátka a dobře, do vyšetřovacího spisu je tehdy vůbec nezařadil. A teď ho napadlo: Co když do Lahutova stavení pronikla táž osoba, která se nedaleko procházela té osudné noci?

Všechny samozřejmě zajímalo, kdo pronikl do domu zavražděného a co tam hledal. Kvůli nějaké maličkosti by jistě s vlastní kůží na trh nechodil.

Koval si uvědomil, že nejprve je třeba zodpovědět otázku „proč?“, a pak se možná mračna nejasností rozplynou i nad problémem „kdo?“.

„Soudruhu majore,“ obrátil se Breus na svého bezprostředního nadřízeného, „není, zdá se, vyloučeno, že to byla Stěpanida Klimenková. Bydlí přece hned vedle a je teď docela sama. Třeba si jen chtěla něco vzít; ví přece lépe než kdokoli jiný, co má Lahuta u sebe doma.“

„Nech toho, Juriji Ivanyči!“ zaprotestoval Litvin. „Pamatuj probůh na to, v jakém je teď duševním rozpoložení. Nemám pravdu, Dmitriji Ivanyči?“

„Hm, myslím, Sidore Tichonyči, že bychom v této fázi vyšetřování neměli pro jistotu vylučovat nikoho.“

„No dobrá, tak si to teda prověříme,“ souhlasil neochotně Litvin. „Jenže já prostě nemohu uvěřit, že by to mohla být Stěpanida…“

Proč? Proč? Proč? – bušilo Kovalovi ve spáncích. A jako ozvěna se ozývalo neméně naléhavé Kdo? Kdo? Kdo?… Kdo jen mohl prolézt tak malým okénkem? Výrostek? Nebo snad žena? Byla-li drobná a štíhlá, nečinilo by jí to jistě zvláštní potíže. Zlodějka? Proč by ne?! Lahuta byl přece pokládán za člověka dosti zámožného. Jenže zloději – pokud to ovšem opravdu byli zloději – přišli s křížkem po funuse. Zlato, cennosti i peníze – to vše bylo přece zabaveno a odvezeno hned při první prohlídce domu.

Co je sem tedy mohlo přilákat?

Koval dohnal Litvina a Breuse, kteří mezitím už stačili sejmout úřední pečeť a visací zámek, jímž byl vchod do domu zajištěn proti vniknutí…

Ve všech místnostech panoval nepředstavitelný nepořádek. Sluneční paprsky, jež se ztěžka probíjely okny, se křížily jako rapíry duelantů, dopadaly na nábytek, na svršky, rozházené bez ladu a skladu po podlaze, a skýtaly očím vyšetřovatelů pohled věru neutěšený. Polštáře i matrace čísi rozhodná ruka nešetrně rozpárala a peří se z podlahy zvedlo ve vířivých smrštích při sebemenším pohybu. Prádlo, košile i krabice – prostě vše, co bylo ve skříni, se teď válelo v děsivém neladu na nemyté podlaze. O nic lépe to ostatně nevypadalo ani v postranní komůrce. Podlaha byla zasypána kroupami, solí a cukrem, svazečky sušených bylin. Kdosi neznámý tu něco hledal – zimničně, zbrkle a – nenávistně. Kuchyňský stolek přistrčený ke zdi naznačoval způsob, jakým se pachatelka dostala ven. Byly na něm tytéž hrudky hlíny – teď už zaschlé – a na nich opět stopy střevíčků.

Kapitán Breus sejmul stopy obuvi i otisky prstů a dlaní na zdi a na okně a pak okénko pevně zavřel. Opět se ho zmocnila pozdní lítost nad tím, že nezařadil materiál o otiscích střevíčků na kraji lesa do vyšetřovacího spisu.

Na dvorku vyhledal Breus dvě důkladná prkna, pár hřebíků, vylezl se supěním na kozu a pečlivě to zlořečené okno zatloukl…

Tahle poslední mimořádná událost Kovala jen utvrdila v přesvědčení, že do života Vrbovky a jejích obyvatel je třeba proniknout co nejhlouběji. Bylo mu už jasné, že není všechno ani zdaleka tak jednoduché, jak se snaží případ dvojnásobné vraždy objasnit oficiální verze místních vyšetřovatelů. Rozluštění té nové záhady by mohlo odhalit nečekané souvislosti. Mnohaletá praxe Dmitriji Ivanyči již nejednou připomněla, že každá tragédie je vždy pouze vrcholkem ledovce. A běda tomu mořeplavci, který zapomene na to, že devět desetin ledovce se skrývá ve vodních hlubinách…

Po návratu do Vrbovky se Koval rozhodl, že si znovu promluví s Čepikovem, a zašel za ním do cely. Čepikov na otázky opět neodpovídal, jen nehnutě seděl se schýlenou hlavou. Pozvedl-li chvílemi oči, pak jen proto, aby se podíval kamsi do strany. I Koval si při jednostranném rozhovoru začal mimoděk prohlížet omítku cely, slabě prosvětlenou slunečními paprsky, jež sem bezostyšně pronikaly mřížemi na okně.

Nakonec Čepikov, jehož podplukovníkova neústupná vytrvalost zřejmě dráždila, vybuchl:

„Táhněte už ke všem čertům s tou vaší pistolí! Copak mě nepotkalo i tak dost velké neštěstí? To byste ze mně chtěli ještě udělat vraha?“

Koval zůstal klidný. Čepikovova reakce mu připadala zákonitá a pochopitelná.

Vrátil se do své pracovny a otevřel okno. Uvelebil se ve starém koženém křesle co nejpohodlněji a jal se pozorně znovu a znovu pročítat hlášení, svědecké výpovědi a protokoly případu. Snažil se seč jen mohl objevit odpověď na otázky, které se mu neustále rojily v hlavě.

Uzounká místnost, v níž až do Kovalova příjezdu pracoval náčelník oddělení hospodářské kriminality, byla až pod samou střechou a v létě se tu po pravdě řečeno nedalo pomalu ani dýchat. Litvin sem sice přinesl stolní ventilátor, ale ten pouze líně rozviřoval přehřátý a zhustlý vzduch, aniž poskytoval kýžený pocit chladu či alespoň svěžesti. A tak Koval, nemaje již sil déle tu výheň snášet, pootevřel zlehka dveře na chodbu a téměř okamžitě zaslechl vzrušený šepot:

„Od samého rána jsi přece nic…“ – to byl ženský hlas. „Hrozně jsi pohubl, jsi už docela kost a kůže. Určitě jsi neměl v ústech, co jsem tu nebyla.“ Odpověděl jí rozpačitý bas:

„Když já ani nemám hlad. Já…“

„Aspoň ty karbanátky, Jiříku!“

„Bože na nebesích! Pochop už jednou, holka, že tohle je Bezpečnost a ne žádné sanatorium pro výkrm.“

Hlas kapitána Breuse poznal Koval téměř okamžitě. Pousmál se. Na kapitánův účet si ostatně i Jeho kolegové leckdy zažertovali, protože mu nikdy nezůstával čas na to, aby se v klidu naobědval, v důsledku čehož ho jeho milovaná manželka musela často dohánět s termoskou a kastrůlky. Teď se jí však mužova hrubost dotkla příliš: Koval zaslechl tlumené vzlyky.

Energicky rozevřel dveře dokořán. Na chodbě spatřil nepříliš vysokou štíhlou ženu. Pohlédla na něj blankytnýma očima, jejichž velikost působila dojmem, že se žena něčeho polekala.

„To jste vy, kapitáne?“ zeptal se Koval. „Pročpak jste mě dosud nepředstavil vaší paní?“

„Přijela teprve dneska,“ zrozpačitěl Breus. „Odvážela totiž syna k mým rodičům.“

Kovalův zpola žertovný tón zbavil záhy manželský pár rozpaků. Podplukovníkovi neušlo, že mladá žena si k hrudi skoro křečovitě tiskne módní kabelku s neméně módní termoskou a zcela nemoderním kastrůlkem.

Představil se jak se patří, poté se obrátil na Breuse a dodal:

„Jste miláček štěstěny, kapitáne. Máte po svém boku ženu. Opravdu vám závidím… Bylo mi potěšením seznámit se s vámi, Zojo Anatoljevno.“

Při těch slovech sklouzl bezděčně pohledem po jejích svátečních šatech, po rafinovaném účesu i po střevících na jehlových podpatcích, jež se opravdu jen pramálo hodily do venkovských nedlážděných ulic.

„Hm, nebude jinak, než že se pokusíme odnaučit Jurije Ivanyče neposlouchat vlastní ženu. Takže ho třeba za trest pošleme někam na služební cestu. Řekněme tak na půl roku…“

„Proboha, jenom to ne!“ zvolala žena s upřímným zděšením.

Koval si všiml, že si ho Zoja kradmo prohlíží. Nebylo to pro něj ostatně nic nového. Zpravidla ho to sice příliš netěšilo, dovedl se s tím však už smířit. Napadlo ho, že kapitán už stačil své půvabné choti vyprávět spoustu fantastických příběhů o jeho dobrodružstvích.

Breus zatím uklidňoval ženu: Tak dlouhé služební cesty přece ani nejsou, šéf si jen tak zašpásoval, nemá se zkrátka čeho bát.

Koval tedy doporučil Breusovi, aby se v klidu a beze spěchu naobědval, a znovu se ponořil do studia spisů. Avšak soustředěnost, kterou tolik potřeboval, byla ta tam. Chtě nechtě myslel na Růženu.

II

Čepikov se nečekaně zastavil a rozhlížel se kolem sebe, jako by tu byl poprvé. Zprava se cesta svažovala do bronzově zlatavého údolí, jež v záři slunce čekalo na žně, z levé strany se k řece tulila Vrbovka. Až skoro u cesty, mezi prvními řadami domků, se jako ostře zelená skvrna vyčleňoval vysoký a rozsáhlý plot „tetky“ Kublačky s červeným rámečkem okénka, které v něm kdysi dala proříznout. Hned naproti Stánku ležely pod starou košatou vrbou klády… Čepikov měl pojednou pocit, že konečně odhalil skutečný cíl svého příchodu: chtěl se prostě v klidu posadit do stínu na jednu z klád. Složili je tady kdovíkdy a nikdo už dnes neměl ani potuchy, komu vlastně původně patřily. Jedni byli ochotni tvrdit, že patří kolchozu, jiní se zase dušovali, že je to Kublaččin majetek. Hladké a lákavé, staly se žádoucím místem odpočinku pro všechny Hančiny zákazníky tím spíše, že kolem dokola nebyla ani jediná lavička, ani kámen nebo pařez – prostě nic, co bývá v jiných vesnicích určeno k oddechu. Kdoví, zda by tu nebylo liduprázdno, nebýt těch klád a vrby, jež nad nimi rozprostírala větve a poskytovala tak lidem úkryt ve žhavém létě i za deštivého podzimu…

„Ale ne! To je mi vzácný host!“ zvolala teatrálně Kublačka, když spatřila na své nemovitosti Čepikova. „Tak jsi konečně přišel taky!“

Čepikov zvedl hlavu. Za pultem stála ne už zrovna mladá žena, které místní rodáci říkali nejčastěji prostě Hanka, zatímco jménem po otci – Mitrofanovna – na ni volali pouze skalní přívrženci jejího krámku i nálevny.

Čepikov poodešel od krámku a podíval se lhostejně na cestu, kde se v prachu popelily čísi slepice, jež předvídavý majitel pro jistotu prozíravě označil zelenou barvou. Bude pršet – pomyslel si teskně.

Na ulici vyšla z krámku Hanka. Podívala se znalecky na oblohu, pak si energicky dřepla na kládu a s pohledem upřeným na zelení zneuctěné kvočny řekla: „Copak že se tu tak touláš, a za bílého dne, Ivane?“ Rychle na něho pohlédla. „Nebo snad máš něco pro mne?“

Zavrtěl hlavou. Bane, s ničím zvláštním za ní nepřišel. A vzápětí, jako by se probudil z dlouhého a hlubokého snu, zabručel:

„Ehm, tohlencto, ňákej mošt kdyby tak byl. Pěkně vychlazenej.“

Hanka si hluboce povzdechla:

„Sama bych si ho s chutí dala…“ A hned na to přísně: „Jenže mošt žádnej není, milej zlatej. Zkrátka ho nepřivezli.“ A potom o poznání laskavěji a vroucněji: „Ale dal by sis třeba jablečný vínko, ne? I kořaličku mám dneska docela mimořádnou. Jen a jen pro takový vzácný návštěvy, jako jseš ty, se hodí vodka na vývoz. Dám ti jí ale jenom dečku. Ale víc – pánbůh chraň!

V takovým horku by to určitě byla tvoje smrt.“

Čepikov mlčel.

„Nojo, když je člověku na duši těžko…,“ povzdechla si opět Kublačka a nechala svoji myšlenku nedokončenou. „Kšá kšá, vy mrchy!“ křikla navztekaně na kvočny, které jí začaly zobat zbytky povidel z jejích přezůvek. „Nebo tě snad něco trápí?“ obrátila se zpět na svého nemluvného hosta. „Něco určitého?“

Z mračna kouře a prachu, které se přehnalo za pekelného rachotu až k nim, se vynořila motorka. Hančina tvář se roztáhla v blaženém úsměvu. Bylo vidět, že jí přišli noví hosté po chuti. Zvedla se však z klády zvolna, prokládaje ten líný pohyb poučnou sentencí:

„Neměl bys, Ivane, svůj hřích nosit sám v sobě. Bohu srdce otevři!“ A pak už s výrazem člověka, který se jen s největším sebezapřením oddává plnění smutné povinnosti, zamířila k brance.

Kiosek, jemuž se krámek ze všeho nejvíce podobal, se pultem dotýkal plotu. Důkladný Hančin dům se však očím náhodného diváka skrýval v hloubi zahrady. Jen chvílemi bylo možno zahlédnout kus bílé zdi a střechy pokryté lesklým plechem – to když prodavačka potřebovala zaběhnout pro nějaké zboží do přístavku. Umístění stánku bylo výhodné jak pro Kublačku, tak i pro její četné zákazníky. Hanka byla sice pořád v práci, ale současně byla i doma, což mělo svůj půvab: Mohla si třeba vyprat, aniž by se vzdálila. Její příznivci si zase mohli být jistí, že jejich krámek je v provozu ve dne v noci za jakéhokoli počasí. Vždycky přece stačilo jen o něco energičtěji zaklepat na branku, a Hanka – ta duše dobrá – stála za pultem jako voják na stráži.

Zatímco Kublačka šla zahradou do krámku přeplněného paletami s vodkou, ovocnými dryáky, cigaretami, konzervami, sirkami, mýdlem, sušenkami a kdoví čím ještě, slezli oba noví návštěvníci z motorky a jali se zručně vytahovat z kapes okurky a sůl.

Čepikov je znal oba.

První z nich, mohutný chlap s rameny zápasníka, pracoval jako zámečník v estéesce, druhý, drobnější, byl řidič Potravin Mykola. Ten také Čepikovovi nedbale kývl na pozdrav. Zámečník se podíval na klády očima ztupělýma horkem, stáhl z hlavy přilbu a širokým gestem smázl z čela pramínek štiplavého potu.

„Tohle je přeci Čepikov,“ upozornil svého kamaráda Mykola. „Ten zahradník! Copak ho neznáš?“ Zámečník se na Čepikova podíval pozorněji, jako by znalecky odhadoval, zda se jim takový chlápek hodí do party jako třetí.

Mykola mu porozuměl i beze slov a jen zavrtěl hlavou:

„Kdepak, ten nepije.“

Zámečník se kysele ušklíbl:

„Nepijou jenom slepice, jak známo. A víte proč? Protože nemají, v čem by držely sklenku.“

Čepikov si rozhovoru nevšímal, jako by se ho to ani netýkalo.

Okénko krámku se skřípavě otevřelo.

„Tak copak, vy moji žízniví poutníčkové,“ zářil Kublaččin úsměv, když vytahovala čisté sklenice. „Tady, nebo s sebou?“

„Obojí,“ opáčil zámečník duchaplně.

„Tak teda jo, Andrjucho,“ začal se starat Mykola. „Napřed do sebe šoupnem frťana nebo dva – základ musí bejt dycky tvrdej – a desertní si dáme až pak. Vylepšíme to… Hej, Čepikove, mám ti taky trochu šplíchnout? No jako na to naše nečekaný setkání…“

Čepikov neodpověděl.

„Nesvádějte mi ho, hříšníci zatrolení!“ řekla s hranou přísností Hanka, nalévaje čirou tekutinu do dvou dvoudecáků. „Třeba má docela jiný starosti.“

Kumpáni s družným heknutím vypili své sklenky na ex, poté se chtivě chopili láhve laciného portského a vydali se ke kládám. Za okamžik už s chutí chroupali čerstvé okurčičky a živě se o něčem dohadovali. Čepikov je nevnímal.

Kublačka se zase vynořila z okénka a kývla na Čepikova prstem.

Čepikov se ztěžka zvedl.

„Copak je to s tebou, hochu?“ zeptala se laskavě hlasem tichým jako vánek a podívala se mu do očí. „Potkalo tě snad nějaký neštěstí? Chodíš zamračenej jako noc… Třeba tě sužuje nějaká nemoc.“ Kublačka soucitně pokyvovala hlavou. „Poslyš, co ti povím, můj milej…“ Říkala to tak, jako by o jeho soužení věděla opravdu docela všechno. „I když je lidský hoře největší, věz, že je na světě mocná síla a že všemohoucí bůh nás všechny miluje… Nenos v sobě tu bolesti Vystříhej se jí…“

Čepikov místo odpovědi sáhl do kapsy.

„Tak mi teda nalej taky. Něco…“ – chvíli uvažoval nad vhodným slovem – „něco silného, ostrého.“

„Zalít svý hoře ses rozhodl, milánku? To nikdy nezaleješ, neutopíš,“ řekla Hanka plačky a hbitě vytáhla zpod pultu sotva načatou láhev vodky. „S bolestí by se měl člověk obrátit na boha, ne na láhev a do krčmy…“ Hbitým pohybem, vybroušeným častým opakováním až k dokonalosti, nalila sklenici téměř po okraj. „Tohle je norma. Ale pro tebe, Ivane, je to jako pro zapřisáhlýho abstinenta v tomhle parnu opravdu moc.“

Když obsloužila Čepikova, vyklonila se z okénka, aby viděla na oba hodující kumpány.

„Tak co, miláčkové moji, víc už nepotřebujete nic?“

„Zatím ani ne… A tohle všechno,“ huhňal Mykola plnou pusou, kývaje hlavou na zpola vypitou láhev portského a dolité sklenice, „tohle mi zapiš na futro.“

„Nu co, milí moji,“ povzdechla si Kublačka a položila na pult tlustý sešit s ohmatanými deskami, „když psát, tak teda psát… Jenže na tebe je, Mykolo, tady toho už víc než dost. Celejch třicet dva rublíků a devatenáct kopějek mi visíš, hochu.“

„To nic, teta, jen se neboj! Brzo to už všechno smažem.“

„Jen bych ráda věděla, kdy to tvoje ‚brzo‘ přijde.“

„Třeba hned zejtra, tetičko Hanko.“

Mykolova slova zapůsobila na její duši jako balzám na rozjitřenou ránu. Řekla už o poznání shovívavěji:

„Ty mi je, holoubku, zejtra přineseš, a ke mně čirou náhodou zrovna dneska vtrhne revize. A já, ženská hloupá, přijdu pro dobrotu na žebrotu. Nebo taky do báně. Je v tom nějaká spravedlnost?“

„Snad byste se, teta, nebála?“ podivil se Mykola. „Hned zejtra, moje čestný slovo, vám všechno vrátím. Kvůli mě ještě žádnej za katr sedět nešel.“

„Tos teda řek hezky, hochu,“ pravila Hanka už docela dobrácky. „Jakýpak fraky! Já ti věřím a taky ti nikdy nic neodmítnu.“

„No tak vidíš, jak jsem si ji vycepoval,“ chlubil se svému kumpánovi nachmelený Mykola. „To víš, že si zabručí, jako každá ženská – jenže zlá, to vona zase není. Jako vlastní máma je na mě. Eště lepší možná…“

Čepikov do sebe hodil bez rozmyslu vodku, vzal si z pultu bonbónek k zakousnutí a drobné, které mu Hanka vracela, trhl celý tělem a energicky odkráčel pryč.

„Jen zase přijď, Ivane,“ zaslechl za sebou Hančin medový hlas. „Spravedlnosti se stejně nedovoláš, takže cestu ke mně máš vydlážděnou,“ smála se.

Po chvíli předjel Čepikova Mykola na motorce. Stroj řval jako raněné zvíře a každou chvíli sjížděl tu na jednu, tu zase na druhou stranu cesty.

Ivan Timofejevič došel až k domovu, vystoupil po schůdcích a na okamžik zůstal nerozhodně stát s rukou nataženou na klice dveří. Pak, povzbuzen přívalem zlosti, jež se zrodila kdesi v hlubinách jeho duše, prudce otevřel.

Dům byl prázdný. Po ostrém světle z ulice mu všechno tady uvnitř připadalo zamračené a pošmourné. Zavrávoral na neposlušných nohou, chvíli bezmyšlenkovitě civěl na stěny, na stůl s miskou vystydlých brambor, i na pohovku s pomačkaným prostěradlem, na kterém dnešní noci spal.

„Maruško!“ zavolal chraptivě, ale odpověď nepřišla.

Ještě chvíli stál, jako by doufal, že jeho žena přece jen přijde, pak vykročil váhavě vpřed – měl pojednou zvláštní pocit, že tu není sám. Dlouho zíral do zrcadla na skříni, než pochopil, že vidí jen vlastní obraz.

„Mmmmm,“ zasténal zklamaně Čepikov a pokusil se pohrozit svému dvojníkovi pěstí.

Klesl na pohovku a rozplakal se. Před očima se mu odvíjel společný život s Marií, objevila se i výsměšná tvář jeho první ženy Taťány, která ho kdysi tak krůtě zradila.

Jak se to lidem, piti dosud neuvyklým, stává, vodka ho zdolala v kratinkém čase. Pod víčky se mu míhaly nesouvislé, chaotické obrazy vzpomínek…

… Smrákalo se toho jarního dne, když seskočil z náklaďáku, který ho dovezl do Vrbovky. Co ho sem po těch dvaceti dlouhých letech znovu přivedlo, to by nedokázal vysvětlit ani on sám. Ve čtyřiačtyřicátém tudy šel vpřed pod křížovou palbou, plazil se sněhem zbarveným krví. Zdálo se mu, že tu dlaněmi prohmatal každičkou píď země.

Teď tu nepoznával docela nic. Dokonce ty mírné pahorky, které svíraly Vrbovku i říční břehy, mu v té chvíli připadaly docela cizí. Ani vesnici by už nepoznal. Napadlo ho, že tu přece bojoval v zimě, v tuhých lednových mrazech, zatímco teď už je jaro a všechno kolem kvete. Ale snad to bylo tím, že mu mnohé za těch předlouhých dvacet let vymizelo z paměti.

Tehdy v lednu vesnice vlastně ani neexistovala. Za šedými valouny, až u samého břehu řeky, se čirou náhodou zachránily jen dvě tři chalupy a k jedné z nich se tehdy raněný Čepikov s vypětím posledních sil doplazil sněhovými závějemi. Teď stály nad řekou desítky domků a Čepikov by při nejlepší vůli nedokázal určit, ve kterém z nich mu tehdy lidé zachránili život.

Nenašel ani chalupu, ani její majitele. A přece se rozhodl, že už Vrbovku neopustí, protože se mu tady líbilo, a také proto, že se ho zmocnil zvláštní pocit, že z krve, kterou tu prolil, se muselo zrodit něco dobrého, ušlechtilého.

Na ulici náhodou potkal dojičku Stěpanidu Klimenkovou. Slovo dalo slovo, nechala ho přenocovat v malé komůrce a on tu už zůstal. Navždycky…

Tehdy by ho ani nenapadlo, že bude schopen v životě ještě někoho milovat. Příliš mnoho jedu nalila do jeho duše bývalá žena Taťána, když ho po válce odmítla pustit domů.

Zpočátku ani nedovedl přesně určit, co se to v jeho vztahu ke chromé Stěpanidině dcerce probouzelo – zda láska, nebo soucit. Snad byl jeho rodící se cit vyvolán bezděčnou touhou zbavit se tíživé samoty, kterou ho osud obdařil více než štědře. Ale nebyl to jen strach z budoucnosti, který tu hrál významnou roli. Marie sice trošku kulhala, přesto to však byla krásná dívka. Navzdory svým pětadvaceti letům překvapovala svou naivitou a duševní ryzostí. Měla obrovské, trochu smutné šedé oči, jež ozařovaly její nepříliš výraznou tvář jemným přísvitem.

Poprvé si Ivan Timofejevič svůj cit uvědomil, když Marie nečekaně onemocněla: tehdy se pro něj svět stal nehostinnou pustinou. Spolu se Stěpanidou ji odvezl do nemocnice a každý den po práci poctivě šlapal dvacet kilometrů tam i zpět, ačkoli do nemocničního pokoje ho nikdy nepustili.

Ještě teď má před očima prašnou cestu mezi obilnými lány, kterou se denně trmácel do města a zase zpět. Pokaždé jí přinesl kytici, která vyvolávala na dívčině tváři úsměv.

Psaníčka jí raději neposílal, to si s ní raději za teplých dnů popovídal otevřeným oknem.

Pak přišel podzim… Marie byla pořád ještě v nemocnici. Operace se nepovedla – to už věděli. Chirurg krčil bezradně rameny a úporně se vyhýbal Čepikovoví, který mlčky postával před ordinací. Nakonec přece jen přislíbil, že za nějaké dva tři roky bude operaci opakovat, avšak odmítl poskytnout jakékoli záruky, neboť podle jeho přesvědčení bylo třeba Marii operovat už v dětství…

Ten říjnový den byl chladný a sychravý, jen chvílemi prosvětlovaný bezmocnými paprsky uvadajícího slunce. Čepikov se nořil stále hlouběji do lesa, co chvíli se zastavoval a naslouchal ptačímu křiku. Les, obloha, které se bylo možno málem dotknout rukama, ba dokonce ptáci – \o vše bylo skrz naskrz prosáklé vláhou.

Ivan Timofejevič trpělivě vyhlížel strom, který potřeboval. Rozhlížel se kolem sebe a pečlivě vybíral. Rozhodl se, že z něho vyrobí pro Marii pěknou berličku, aby se o ni poté, co se vrátí z nemocnice, mohla pohodlně opírat.

Pod nohama mu šustilo listí. Les nevypadal příliš radostně, ale Čepikovovou myslí se proháněly představy tak skvělé a báječné, že ani každodenní odumírání přírody ho nedokázalo naplnit smutkem.

Nakonec si vybral nevysokou štíhlounkou břízku a spokojeně přikývl: To je ona! Ještě dlouho vedle ní stál, ale tnout sekerou se neodvažoval.

Jsou jako dvě sestřičky – myslel na břízku i na Marii. Chápal, že je v té chvíli sentimentální, a ten nový, pro něj dosud zcela nezvyklý duševní stav ho naplňoval radostí…

Marii pustili z nemocnice domů, teprve když napadl první sníh. Silně se změnila, a k lepšímu: Nehalila se už do obvyklého vlněného šátku, dokonce mnohem slaběji kulhala. Byla pojednou nečekaně krásná, jako by ji ozařovalo nějaké tajemné vnitřní světlo.

Čepikov se té nenadálé změny zpočátku málem polekal; zcela bez úspěchu hledal příčiny proměny, bál se uvěřit, a přece nesměle doufal, že to byl právě on, Ivan Čepikov, stárnoucí unavený muž, kdo v Marii proměnu vyvolal.

O lásce mezi nimi dosud nepadlo ani slovo, ale Marie se mu zdála být nejlepší a nejdokonalejší ze všech žen, které dosud potkal. Přestal vnímat její drobnou fyzickou vadu, a pokud si jí někdy všiml, měl pocit, že kulhá nepatrně a že v té kolébavé chůzi je dokonce skryt nějaký zvláštní půvab. Tehdy také, zdá se, pochopil, že bez Marie už nedokáže žít.

Oženil se a dostavěl domek… Ale jejich společný život se záhy začal vyvíjet nedobře, neradostně. Zvláště potom, když se Marií narodilo mrtvé dítě.

Toho dne také začalo jejich společné hoře. Marie často a zdánlivě bez příčiny plakala, byla nervózní a přecitlivělá. Nejednou, když se večer vracíval domů, ji zahlédl, jak klečí a modlí se.

Když se to stalo poprvé, dopustil se chyby, jejíž důsledky tehdy nemohl ani vzdáleně předvídat. Když ji tehdy spatřil klečet, na nic se nezeptal, nerozčílil se. Jenom se rozesmál. Marie se přestala modlit, zaťala zuby a pohlédla na něj docela cizím pohledem plným vzdoru, hněvu a opovržení.

Pak se mezi ně postavil Lahuta. Jenže ten byl poblíž po celou dobu. Tchyně Stěpanida Jakovlevna ho často navštěvovala, a Čepikov s každým dnem stále jasněji cítil, že Marie se mu vzdaluje a uzavírá se do sebe…

Nit vzpomínek se pojednou přetrhla. Čepikova ponenáhlu opouštělo opilecké poblouznění, a tak se rozhodl, že musí najít Marii za každou cenu. Vrávoravě se zvedl z pohovky a vykročil z domu.

III

Prokurátor sice chvíli váhal, ale nakonec povolení k domovní prohlídce u prodavačky Hany Kublačkové přece jen podepsal. Jelikož náčelník oddělení hospodářské kriminality onemocněl, vyrazil se skupinou kapitán Breus…

Prohlídka už trvala dobře dvě hodiny, zatím se však nepodařilo objevit ani větší částky peněz, ani zlato nebo šperky. Zato bylo nezvratně a nade vší pochybnost prokázáno, že Kublačka čile kšeftuje se samohonkou a ředěným lihem; našli tu ostatně docela pěkné „nádobíčko“. Navíc se podařilo objevit pět vydělaných beraních kůží: Hanka je zřejmě skupovala za babku v okolních vesnících a čas od času za cenu pramálo křesťanskou prodávala ve městě.

Zpráva o domovní prohlídce prolétla Vrbovkou rychlostí blesku, a tak se lidé shromáždili ve dvoře ještě dříve, než vyšetřovatelé prohlídku ukončili. Nejvíce tu bylo žen a jejich poznámky o Kublačce byly více než peprné:

„Teď má konečně to, co si už dávno zasloužila!“

„Jen ať si vzpomene, mrcha, na slzy našich dětí.“

„To hledají určitě ten její sešit se zapsanýma dluhama.“

„Z týhle ztráty mají určitě největší radost ti ochmelkové. Byli prej takoví, co dokázali prochlastat i krávu…“

„Sešit jí přece zabavili už dávno,“ ozval se kdosi informovanější. „Teď už hledají asi to zlato…“

Kapitán Breus, který pozoroval, jak se inspektor prohrabuje starými dodacími listy, pojednou projevil zájem o zásuvku ze skříně, na jejímž dně se povalovala spousta drobností.

Hanka seděla zkroušeně v koutku a zdálo se, že oči nikdy nezvedne. Ve skutečnosti však sledovala průběh prohlídky jako ostříž. V tom okamžiku se však její oči přisály ke každičkému pohybu Breusových rukou.

„Co všechno se tady u vás dá objevit?!“ vrtěl kapitán překvapeně hlavou.

„To všechno patří mně,“ odsekla Kublačka. „Neshromažďovala jsem pozemské statky, ale nebeskou blaženost. Tu, která je v lidském srdci, a pro vás neviditelná.“

„Kdyby už nikdo jiný, já vás znám docela dobře. Na žalmy se teď raději nevymlouvejte.“

Ti dva se znali opravdu dobře, a snad právě proto stál každý z nich na opačném břehu. Hanka si pamatovala Breuse ještě jako mladičkého poručíka, když působil ve Vrbovce jako okrskář. Už tehdy se nezřídka pořádně chytli a Kublačka mohla důkladně poznat cholerickou letoru tohoto mladíka, jemuž se říkalo „janičář“. Záhy si uvědomila, že na něho nezapůsobí ani vodka, ani falešná pokora, ani kompliment. S jejími stálými zákazníky měl Breus starostí až nad hlavu.

Samozřejmě, kdyby Kublačku potkalo neštěstí, kdyby ji nebo její majetek někdo ohrožoval, pak by se on, kapitán Breus, bez váhání postavil v rámci svých služebních povinností na její stranu a nelitoval by sil, zdraví, ba ani života. Ale protože podle jeho skálopevného přesvědčení byla teď zdrojem zvýšeného ohrožení společenských zájmů právě sama Kublačka, protože vytrvale porušovala zákon nebo jeho porušování alespoň napomáhala, pokládal ji Breus jednoznačně za svého protivníka a byl připraven kdykoli se s ní utkat.

„Na všecičko se přijde,“ pronášel právě s netajenou Ironií v hlase. „Něco mi říká, že tu objevíme i ty pozemské statky, nabyté navíc prokazatelně v rozporu se sovětskými zákony.“

„To už jste našli,“ opáčila hořce Kublačka. „Sebrali jste mi dlužní sešit a teď se můžu jít akorát tak klouzat. Jenže ty peníze přece nebyly moje, ale státní. Ne nadarmo se říká: Udělej čertu dobře, peklem se ti odmění. Proč jsem jen dělala, já husa hloupá, lidem pomyšlení! To jenom pánbůh oplácí dobro blažeností Do dvora, kde se mačkalo srocení zvědavců, se Hanka nepodívala ani jednou. Je docela možné, že ani neslyšela poznámky, kterými ji častovali její sousedé; seděla tu bez vůle, plná pokory, a zdálo se, že je sama připravena pomoci mužům v uniformách nahlédnout do těch nejtajnějších koutů svého domova.“

Nezůstalo jen u domku, stodoly a sklepa: požádali Ji, aby otevřela taky krámek.

A tam spatřil kapitán Breus v koutě pod pultem černé střevíce. Zaujaly ho na první pohled. Majitelka si jich zřejmě příliš nevážila: zaschlá hlína byla na špičkách i na podrážce.

Vracel se k nim pohledem po celou dobu prohlídky.

„Patří vám?“ zeptal se Kublačky nečekaně.

„Komupak jinému?“ odpověděla docela klidně.

Breus střevíce zvedl a jal se je pozorně prohlížet.

„Jsou to takové staré křápy – nebožtík manžel mi je kdysi koupil,“ řekla po chvíli a dodala ironicky: „K čemupak vám tohle bohatství asi bude?“

Breus střevíce nerozhodně obracel v ruce, jako by se snažil objevit, co je na nich vlastně zajímavého. Ze zkušenosti už věděl, že cennosti se občas ukrývají v dutých podpatcích. Tyhle střevíce měly podpatky široké a ploché, jaké s oblibou nosívají ženy na venkově; to jen jeho Zoja si s oblibou i tady vykračuje na jehlových podpatcích.

Podpatky byly docela neporušené. Nespokojeně z nich odloupl škraloup zaschlé hlíny, povážil v dlani jeden i druhý. Ani rozdíl ve váze nemohl potvrdit jeho nejasné podezření.

Lhostejně je postavil na místo. Vida, ani intuice není tedy neomylná. To, že se jim doposud nepodařilo objevit u Kublačky žádné cennosti, překvapilo, ale současně vyvolávalo zvýšenou bdělost, neboť kapitán Breus ani v nejmenším nepochyboval, že tahle chamtivá žena nestojí za pultem ve dne v noci jen pro blaho svých spoluobčanů.

A přece neobjevili ani zlato, ani peníze. Stačilo však i to, co se jim podařilo získat. A tak byla Kublačka zadržena.

„To mě jako zatýkáte?“ zeptala se nervózně.

„Je to zatím jenom zadržení,“ upřesnil kapitán. „Pojedete s námi.“

Okna byla zajištěna závorami, a poté Breus osobně dům zamkl a zapečetil. Když opatřil pečetí i krámek, vydal se s Hankou ke služebnímu vozu.

Na první pohled se zdálo, že se ke gazíku ani nedostanou – kolem Hančina domku se shromáždila snad celá Vrbovka. Když se objevila v doprovodu příslušníků na zápraží, ztichlý dav se mimoděk rozestoupil.

Ani rozhořčení, ani soucit nebylo možno vyčíst ve tvářích lidí. Zmlkly ženy, jejichž muže Hanka opíjela. Mlčeli i ti, kdož ji upřímně nenáviděli, i ti, kdo se obávali její mstivosti.

Musela teď projít kolem lidí, kteří sice mlčeli, v duchu se však těšili z toho, že ji stihla zasloužená odplata…

„Přístroj na pálení sice nemáte, občanko,“ řekl major Litvin, „což znamená, že sama zřejmě kořalku nevyrábíte, a to je také dobře. Jenže vy samohonku prodáváte, stejně jako ředěný líh, a to je zase zatraceně špatné. Sakramentsky špatné. Pokud nám ovšem řeknete, od koho jste líh nakupovala, kdo pro vás vyráběl pálenku, vaše vina se zmenší.“

„Já přece žádnou pálenku neprodávala – čert aby ji spral! Lidi pálej, když jde o svatbu, křtiny nebo o funus. Ten, kdo má aparát, se samozřejmě bojí přechovávat samohonku doma – jestli na to přijdete, hned je tu konfiskace nebo pokuta, že jo. No a tak mě požádali, abych jim to pití na čas schovala. Mám velkej sklep, tak proč bych lidem neměla vyjít vstříc. Ale kdo dal do sklepa místo samohonky kanystr s lihem – to vám teda opravdu nepovím. Na mou duši to nevím.“

„I vy dobrodějko!“ neudržel se kapitán. „Přechovávat samohonku pro své bližní!“

„No dobrá, my vám teda uvěříme, že opravdu nevíte, kdo z vašich zákazníků vám dal do sklepa líh,“ přikývl mírumilovně Litvin. „Jmenujte nám všechny, kdo si u vás uložili pálenku, a my už si sami zjistíme, komu z nich patří ten líh.“

„Na nikoho žalovat nebudu,“ prohlásila rezolutně Kublačka.

„Pak se ovšem nebudou zodpovídat oni, ale vy.“ Koval si Hanku pozorně prohlížel. Jako by to v té chvíli ani nebyla ta Kublačka, kterou poznal při jejich prvním setkání. Pravda, pořád ještě mluvila tím medovým, vlezlým hlasem, který se ani v nejmenším nehodil k situaci. Ale nebyla ani trochu vylekaná, třebaže se snažila, seč mohla, aby se jí ve tváři i v chování zračil strach. Napadlo ho, že v podobné situaci není Kublačka asi poprvé. Vzpomněl si maně na případy, kdy se podezřelý snažil dostat menší trest, jen aby vyšetřování neodhalilo mnohem závažnější zločin. Kublačka jistě věděla, jaký trest ji čeká za porušování platných zásad prodeje lihovin, a zřejmě si už vymezila způsob chování, aby celá záležitost skončila jen tímto obviněním.

„Kdo vám tedy dal do úschovy ty láhve s pálenkou?“ nevzdával se major Litvin.

„Byl by velký hřích, kdybych ukazovala na lidi prstem. I Jidáš prodal takhle Krista.“

„Odkud máte těch pět ovčích kůží?“

„Koupila jsem je! Kožíšek jsem si chtěla dát ušít.“

„Kožich už přece máte. A důkladný,“ připomněl Breus. „Máme ho v soupisu vašeho majetku.“

„Chtěla jsem zkrátka ještě jeden. Docela nový.“

„Z pěti ovčích kůží?“ zeptal se přísně Litvin. „Nenechte se vysmát.“

„Co když vám vyjmenujeme svědky, kteří u vás kupovali pálenku?“ zeptal se Breus. „Co když provedeme konfrontaci?“

Kublačka mlčela.

„Na slepou bábu si s vámi rozhodně hrát nebudeme. Uvědomte si už konečně, že upřímné přiznání vám může být jen ku prospěchu.“

„Nojo, ty kůže jsem koupila… Ale ležely tam přece. Neměla jsem je na kšeft.“

„A co ve Vasilovu, v Umani, Čerkassech nebo přímo v Kyjevě?“

„Nikde jsem je k prodeji nenabízela, můj milý,“ trvala na svém tvrdohlavá Kublačka. „Jako že je pánbůh nade mnou. Ten starej kožich mě už omrzel. Dyť jsem pořád ještě ženská, ráda se pěkně oblíknu…“

Při jejích slovech vytanuly Breusovi na mysli černé střevíce, které nahlédl v krámku. Čím jen ty staré škrpály upoutaly jeho pozornost – to kdyby věděl! Ta ženská si jich zřejmě moc necenila; byly notně špinavé, zaschlé bláto by se z nich dalo loupat po kusech. Ale půda je tu skvělá – černozem. Jenže na střevících přece zahlédl vrstvu žlutého jílu…

A kapitán Breus vzal v duchu ty zatrolené střevíce opět do ruky.

„Přiznáváte se tedy k nezákonnému obchodu s lihovinami domácké výroby?“ zeptal se Koval.

„To jo, to teda přiznávám,“ vyrazila ze sebe až podezřele rychle Kublačka a zkroušeně si povzdechla: „Jakpak bych se nepřiznala? Když jsou tu tihlencti… svědkové…“

A Koval rázem pochopil, že se ve svém podezření nemýlil. Docela určitě je ta ženská chce oklamat. Přizná se jen ke kšeftování s kořalkou a bude chtít svoji „kauzu“ s Bezpečností uzavřít. Pochopil, že trefil hřebík na hlavičku, a málem se spokojeně usmál. Nepřekvapovalo ho už, že se Kublačka ani nesnažila pálenku pořádně ukrýt. Protokol o porušování zásad socialistického obchodu a konfiskace nezákonné dlužní knihy – to bylo jenom první zvonění. A Hanka rozhodně nebyla natolik hloupá, aby doufala, že k ní hoši z Bezpečnosti víckrát nezajdou…

„Podejte mi, prosím vás, výpovědi svědků,“ obrátil se Koval na Breuse.

Kublačka sklonila hlavu – zdálo se, že se svému osudu docela podrobila. Jen koutkem oka střelila po protokolech a hned se zase odvrátila, jako by kousla bolavými zuby do kyselého jablka. Breus se pojednou zeptal:

„Povězte mi, občanko Kublačková, jaké máte číslo bot?“ Ta otázka zaskočila nejen Kublačku, Koval ani Litvin však nedali údiv najevo.

„Číslo třicet šest,“ řekla Hanka a pro jistotu to ještě zopakovala: „Nojo, šestatřicet.“

Celým svým chováním jako by dávala najevo opovržlivý soucit: Co si na něm, na hlupákovi, vezmete? Je to přece fízl, co jinýho?!

Breus se už rozhodl, že staré Hančiny střevíce zabaví a pošle je na expertizu. Vždyť přece stopy obuvi číslo třicet šest zanechala také neznámá žena na dvoře a v domě zavražděného Lahuty. Podaří-li se jim spojit články tohoto nového řetězu, pak… Jenže fantazii bylo třeba podpořit nezvratnými důkazy.

IV

„Vida, neleze tam,“ nespokojeně zavrčel Litvin, když se pokusil zasunout do zámku klíč, zabavený při domovní prohlídce Kublačce. „Nepasuje zkrátka.“

Major se viditelně zlobil: Klíč ne a ne proniknout do důkladného visacího zámku, kterým Lahuta svoje stavení zamykal.

„Tohle už, Juriji Ivanyči, patří do fantastiky nebo do detektivek,“ řekl major kapitánovi. „I kdyby se ten klíč do zámku nakrásně hodil, pořád by to ještě neznamenalo, že patří právě k tomuhle zámku, a ne k nějakému podobnému.“

„V tom zámku bude docela určitě nějaká finta, majore.“ řekl zamyšleně Breus, který náčelníkovo snažení napjatě pozoroval. „Dovolte…“

Vzal z Litvinových rukou zámek, chvíli si ho prohlížel a pak stiskl nenápadný plíšek po straně: klíč teď vklouzl do zámku bez sebemenších obtíží. Kapitán jím lehce otočil doleva i doprava. Šlo to docela hladce.

„Tak je to tedy,“ řekl Breus, pokládaje zámek i klíče na stůl. V jeho hlase znělo uspokojení, které se pokoušel skrýt s pramalým úspěchem.

„No dobrá. Jenže zámek i klíč byly vyrobeny podomácku, pročež nelze vyloučit, že je mohou vlastnit i jiní lidé,“ setrvával na svých pozicích major. „Ten neznámý všeuměl je určitě nevyrábí jen v jediném kuse.“

„Naopak, zámek je zcela jedinečný. Podobný nemá ve Vrbovce docela určitě nikdo jiný,“ odpověděl Breus. „I Kublačka má jen jediný klíč… Všiml jsem si ho ostatně proto, že se jako vejce vejci podobá tomu, který jsme nalezli v kapse zavražděného Lahuty.“ – Major Litvin přistrčil Lahutův klíč ke svazku klíčů patřících Kublačce.

„No vidíte, jako ty dvě kapky vody,“ radoval se kapitán. „Absolutně stejné.“

„Co z toho pro nás plyne?“

Čekali, co řekne Koval, ale podplukovník s odpovědí nespěchal.

„Plyne z toho,“ řekl po chvíli náčelník kriminálky, „poznatek o blízkých, ne-li intimních vztazích mezi Kublačkou a zavražděným. Lidé potvrzují, že k němu tajně chodila, nezřídka dokonce za nocí lesíkem. Hm, zpočátku jsem tomu nevěnoval pozornost… Teď ale máme v rukou klíč k Lahutovu zámku a to už je něco docela jiného. Nevěřím, že by ta ženská měla u sebe tenhle klíč jen náhodou. Lahuta byl člověk nanejvýš opatrný a samotářský; na světce si opravdu spíš jenom hrál. Jen si vzpomeňte, kolik peněz a cenností jsme u něho našli! Rozhodně by takový člověk nesvěřil klíč od svého domu někomu cizímu.“

„Dobrá, Juriji Ivanyči, zjistili jsme, že je to opravdu klíč k Lahutovu zámku… Připusťme, že za ním opravdu běhala a že byla dokonce jeho milenkou. To ovšem nevrhá nikterak nové světlo na trestný čin spekulace a nezákonného obchodu s lihovinami, pro který budeme Kublačku stíhat. Tím spíše to nevnáší žádný nový prvek do případu vraždy Čepikovové a Lahuty. Jsou to prostě dva různé případy, dvě docela odlišné záležitosti,“ prohlásil rozhodně major.

V pracovně zavládlo mlčení, které po chvíli přerušil Koval:

„A co když se zjistí, že je to ve skutečnosti jediný případ, Sidore Tichonyči?“

Náčelník na Kovala chvíli upřeně zíral. Kdyby to neřekl podplukovník, ale někdo jiný, Litvin by určitě jen zavrčel „my o voze, oni zas o koze“, jenže teď neochotně zamumlal:

„Proč s tím klíčem nevstoupila k Lahutovi dveřmi? Proč lezla pracně oknem? Ono to pro ženskou, a zvláště v noci, nebyla určitě nijak snadná záležitost.“

„Třeba nás chtěla zmást. Abychom si zkrátka mysleli, že jde o obyčejné banální vloupání,“ pokrčil rameny Breus. A po chvíli spokojeně dodal: „Třeba je to všechno jediný řetěz.“ Pohlédl při těch slovech na Kovala, jako by v jeho tváři hledal odpověď na otázky, které je v posledních dnech trápily. „Kublačku bychom měli vyslechnout nejen v otázce toho nezákonného obchodu, ale i ve věci vraždy.“

„Co tím chcete říct, Juriji Ivanyči?“ podivil se Litvin, který přece jen raději odporoval svému podřízenému, a ne Kovalovi. „Myslíte, abychom se vzdali verze a vraždě ze žárlivosti? Chcete popřít, že vrahem je Čepikov, třebaže se už málem přiznal?“

Koval se na Breuse podíval se vzrůstajícím zájmem a rázně mu přispěchal na pomoc:

„Kublačku bychom měli vyslechnout ještě jednou.“

„Ty klíče patří vám?“ zeptal se Litvin Kublačky a ukázal na svazek, který vytáhl ze zásuvky psacího stolu.

Kovalovi se zdálo, že Hana na okamžik znehybněla a celá se nakrčila. Vzápětí se však vzchopila.

„Ano, jsou opravdu moje.“

„Báječně!“ liboval si major, probíraje klíče mezi prsty jako růženec. „Tenhle klíč samozřejmě také, že?“ Prodavačka pohlédla na klíč, který jí Litvin ukazoval, a pokusila se sehrát bezstarostný údiv:

„Že by byl taky můj?“

„Docela určitě je.“

„V protokolu, který jste ráčila podepsat, se hovoří o svazku klíčů v počtu osmi kusů,“ připomněl usměvavě kapitán Breus. „A tady, jak vidíte, je jich právě osm.“

„Když můj, tak teda můj,“ pokrčila lhostejně rameny. „A zámek k tomu klíči? Kdepak ho máte?“

„Ztratil se mi. Koupila jsem ho v Čerkassech už pěkně dávno… Nojo, v Čerkassech to bylo. A pak se najednou někam ztratil. Jen ten klíč mi zůstal… To je nějakej zločin – mít klíč?“ Přejela po přítomných vyzývavým pohledem. „Mám přece doma spoustu daleko dražších věcí, tak co se najednou staráte o takovej krám?“

„Mít klíč – to samozřejmě žádný zločin není,“ pousmál se Koval. Kývl na majora a ten vytáhl ze zásuvky jako zručný eskamotér mohutný zámek. „Říkáte, že se zámek ztratil? No vidíte, nám se ho podařilo objevit…“

Litvin k ní přistrčil klíč i zámek.

„Jen si ho hezky vyzkoušejte!“

Kublačka zbělela jako prostěradlo, vzápětí se jí tvář zase pokryla červenými skvrnami. Paže jí křečovitě poškubávala; nevěděla ani, zda se má zámku dotknout. Jako by se bála, že se o něj spálí.

„Není to můj zámek,“ povzdechla si nakonec ztěžka. „Není a není! Vidím to teď docela jasně.“

„Čí je tedy?“

„Nevím.“

„Poslyšte, tohle pochopit je opravdu nad mé síly: Klíč je váš, ale zámek patří někomu jinému?“

„Zámek jsem pořídila v tržnici. Co na tom? Třeba ten řemeslník udělal stejný zámek ještě pro někoho jiného.“

„Co když vám řeknu, kde jsme k tomu zámku přišli?“ Podívala se po něm svýma bledýma, průzračnýma, docela prázdnýma očima.

„Byl ve dveřích domku zabitého Lahuty,“ řekl nemilosrdně.

Nic jiného ani nečekala, a tak se v její tváři nepohnul ani jediný sval.

„Tak si ho Lahuta taky pořídil v Čerkassech. V tržnici,“ pokrčila rameny.

Kapitán Breus nedisponoval žádnými fakty, které by mohl postavit proti jejímu tvrzení. Jeho předpoklad měl na vahách pravdy stejně zanedbatelnou hodnotu jako Kublaččina slova. Nebyl tu ani jediný důkaz. Ale protože právo nevyžaduje, aby podezřelý dokazoval svoji nevinu, ale aby žalobce dokázal, že došlo skutečně ke zločinu, vítězila teď v souboji vychytralá vdova.

„Nu což, není důvodu, abychom vaše slova uváděli v pochybnost,“ povzdechl si unaveně Koval. „Víc už k tomu nechcete dodat opravdu nic?“

Zavrtěla hlavou.

Když ji strážný odvedl, řekl Koval Breusovi:

„Juriji Ivanyči, opravdu bychom se neměli rozptylovat neprověřenými hypotézami. Mohou jich být celé stovky, ale tou, která vede k řasení, se stává jedině ta, která má skutečně pevný základ. Jinak využije naší chyby druhá strana…“

Dlužno říci, že major Litvin naslouchal těm slovům s neskrývaným uspokojením.

V

Mykola Holuvatyj patřil k těm nemnohým obyvatelům Vrbovky, kteří v noci z osmého na devátého července nespali doma. Díky snaze poručíka Bilaka, který při získávání informací požadovaných Kovalem překonával sám sebe, se podařilo zjistit celkem tři osoby, které tu kritickou noc nestrávily doma. Dvě z nich – starší kolchoznici, která jela na trh do Bílé Cerkve už zvečera, a mládence, jehož schůzka s dívkou se příjemně protáhla až do ranního kuropění – vyslechl Koval. Třetího si vzal na starost kapitán Breus.

Před náčelníkem kriminálky seděl na samém krajíčku židle osmahlý hubený muž s neklidnýma, byť trochu drzýma očima. Mohlo mu být kolem třiceti.

Byl viditelně nervózní, neboť neměl ani tušení, proč byl na Bezpečnost předvolán. Vrtěl se, ošíval se na židli jako netrpělivý školák, připraven vyletět z kapitánovy pracovny, jen co mu to bude dovoleno.

Breus znal řidiče obchodního sdružení velmi dobře. Stačil mu jediný pohled, aby pochopil, že Holuvatyj už pro otevřený rozhovor „dozrál“.

„Poslyšte, Mykolo Pavloviči,“ začal, „povězte mi co nejpodrobněji o tom, kde jste nocoval z osmého na devátého července.“

„Proč zrovinka na devátýho? Já spím přece dycky doma. Sedmýho doma, osmýho taky, no a devátýho jsem spal doma jak by smet… Pravda, ne pokaždý třeba v ložnici, někdy se dostanu taky jenom do kůlny na seno… No co, dyť jsem eště svobodnej,“ pokusil se dokonce zavtipkovat. „Ono se taky stane, že se tak nadřeš, že se večer nemůžeš už ani hnout. Takže kam dojdu, tam taky usnu. Eště že jsou teďka noci docela teplý…“ Zoufalý řidičův pokus udolat Breuse přívalem slov však neměl úspěch.

„Jen si vzpomeňte přesněji. Ptám se vás na minulý týden. To jste měl auto pár dnů v opravě.“

„To jo, už to potřebovala ta kára jako koza drbání. Kuličková ložiska nadranc.“

„Nu dobrá, kde jste byl v tu noc na devátého?“ Holuvatyj snaživě svraštil čelo. Mlčel.

„V tu noc, kdy byli zavražděni vaši spoluobčané Čepikovová a Lahuta,“ upřesnil Breus klidným hlasem.

Mykola vytřeštil na kapitána oči. Teprve teď se vyděsil doopravdy. Co když ho z něčeho podezřívají? Všichni ale už vědí, kdo je vrah. Čepikov – kdo jiný! Proč tedy vyslýchají právě jeho – Mykolu?

„Už si nevzpomínám,“ ozval se roztřeseným hlasem. „No na mou duši ne. Abych teda řekl pravdu, večer jsem trochu popíjel, pak jsem se docela dorazil a – usnul jsem. Jenže kde – to vám teda nepovím, ani kdybych se rozkrájel. Nejspíš někde na pasece.“

„Nebylo to třeba někde na břehu řeky? Hned vedle domů Lahuty a Čepikovových?“

„To teda určitě ne. Ono se poblíž vody spí dost špatně.“

„Sám jste přece říkal, že jste popíjel. Takže jste se musel zahřát. Mimochodem, s kým jste pil toho večera?“

„S nikým.“

„To je právě ono!“

„Chyběla zkrátka parta. Mýho kámoše Andreje nepustila z domu ta jeho stíhačka, tak jsem se napil sám, pak jsem se chvíli procházel. Potom jsem si dal ještě trochu, no a usnul jsem.“

„Neměl jste kumpána, nemáte tedy ani alibi, protože vaše slova nemůže nikdo potvrdit.“

Mykola na kapitána překvapeně zíral.

„Pokud jste nebyl v kritické době na místě činu, pak ovšem alibi máte. Jenže tím si nejsme docela jisti. Slyšel jste výstřely?“

„To jo, výstřely jsem slyšel. Říkal jsem si, že se haranti chtějí vyblbnout. Víte, tady v zemi je ještě děsná síla týhletý starý munice. Byl jsem na opačným konci Vrbovky, když se střílelo. No jo, už vím,“ křikl pojednou oživeně, „byl jsem zrovna vedle čerkasský silnice. Dokonce svědka na to mám!“ To už se ani nepokoušel skrýt svůj triumf.

„Svědka? To je báječné! Kdo je to?“

„No přece Hanka! Naše prodavačka!“ sdělil radostně Holuvatyj.

Dveře pracovny se rázně otevřely. Vstoupil Koval. Mykolova euforie pohasla, v očích mu opět bleskla ostražitost. Přítomnost neznámého vysokého důstojníka zhatila porozumění, jež se podle jeho názoru stačilo zrodit.

„Jen pokračujte,“ kývl Koval.

„Máte tedy svědka. Hanku Kublačkovou,“ opakoval Breus.

Holuvatyj si povšiml kapitánova významného pohledu upřeného na podplukovníka.

„Jak se mohla stát svědkyní vaší noční procházky?“

„Ono to bylo tak,“ začal drmolit Mykola. „S Andrejem jsme sfoukli lahvinku hořčáku a dostali jsme chuť na něco ostřejšího, no a najednou – jako by z nebe spadla stojí před náma ta jeho Paraška. Docela určitě ji, soudruhu kapitáne, budete znát. To není baba, to je rozzuřenej bejk. Hned popadla Andreje, vleče ho domů, ale ještě se stačila chytit s Hankou. Řvala na ni: Kdyby tak na tebe a na tu tvoji vodku chtěla spadnout bomba! já teda pro jistotu nic. Šel jsem se podívat, jestli se dá splašit někdo, s kým by se dalo popít, ale byla už pořádná tma a já nikoho nenašel. Takže jsem zapad zpátky k Hance. Ta nenechá nikoho nikdy dlouho žíznit. Když jsou rublíky, tak za rublíky, když holt nejsou – tak na futro. Zapíše si to do knížky. Jenže ona byla zrovna pryč. Ale za chvíli přišla, tak jsem si koupil vodku a šel jsem. Napít jsem se tehdá mohl: Auťák byl v opravě, ale to vy dobře víte sami. Jó, když jsem za volantem, tak nedám do huby ani kapku a Hance se vyhejbám jako čert svěcený vodě. V tomhle se na mě můžete spolehnout…“

„Vypovídejte o těch výstřelech,“ usměrnil jeho bujarou výřečnost kapitán.

„Nojo,“ vzpamatoval se Mykola, „zrovinka v tý době jsem uslyšel od řeky tu kanonádu. Bylo to sice daleko, ale ozvěna se po vodě dobře rozlíhá… Zkrátka, právě Hanka je můj svědek, kterej může potvrdit, kde jsem byl, když se střílelo. Čekal jsem na ni na doubcích hned vedle jejího kšeftu…“

Najednou mu došlo, že se podřekl. Vzpomněl si, jak‘ ho Hanka žádala, aby o tom setkání s nikým nemluvil, a neklidně se zavrtěl na židli.

… Seděl na doubcích, ukryt v nočním stínu vrby, nepronikal pod ní ani jediný paprsek měsíčního světla. Když se pak znenadání vynořil před Hankou, vykřikla zděšením.

„To jsem já, Mykola. Nic se neboj, Hanko,“ řekl rozpačitě. „Lahvinku bych potřeboval.“

„Zbůhdarma se tu touláš po nocích,“ bručela Hanka, jen co ho bezpečně poznala. „Už teď se sotva držíš na nohách.“

„Neboj, Haničko, já jsem úplně fit. Jenom napít se zrovna teď potřebuju,“ škemral. „A psát mi to taky nemusíš. Koukej, tady jsou peníze.“

„Tak chviličku počkej!“ šeptla a zmizela v brance. „Mám kvůli tomu jenom samý mrzutosti,“ bručela, když se před ním objevila znovu, tentokrát již s lahví v ruce. „Podepisovala jsem přece prohlášení, že žádnou vodku po sedmý večer nebudu prodávat. Takže si dobře zapamatuj: Dneska v noci jsme se my dva vůbec neviděli. Je ti to jasný?“

„Spolehni se, Hanko. Na mou duši!“

„Jestli se někde prokecneš…“

Proč jen tak chtěla, aby o tom mlčel? Za tu jednu láhev by jí hlavu určitě neutrhli. Zato on to alibi potřeboval víc než sůl; kdoví, co by mu jinak přišili. Najednou si vzpomněl, že Kublačka měla pod paží nějaký balíček. Třeba kvůli němu chtěla, aby mlčel. Ale co balíček! Zkrátka se o něm nezmíní a Hance se nic nestane… Breus naslouchal Holuvatému a pocítil jakési napětí. „Kdy se tedy ozvaly ty výstřely?“ zeptal se. „Když tam ještě Kublačka nebyla, nebo až poté, co jste se setkali?“

„Ne, to tam ještě nebyla,“ váhavě připustil Mykola, který horečně přemýšlel, jakou past mu vyšetřovatelé připravili.

„Kde byla v té době? V domě?“

„V jakýmpak domě? Povídám vám přece, že jsem seděl na doubcích, na těch kládách a čekal na ni. A ona přiběhla odněkud zvenku,“ podivil se kapitánově nechápavosti Mykola.

„Teď už tomu rozumím – přišla zkrátka později. Až potom,“ uzavřel Breus. „To tedy znamená až po výstřelech. Kolik času mohlo uplynout mezi tou palbou a okamžikem, kdy jste Kublačkovou uviděl? Byla, to doba delší, nebo kratší?“

Holuvatyj váhal.

„Alespoň přibližně bych to potřeboval vědět,“ naléhal Breus. „Jinak to vaše alibi nestojí ani za zlámanou grešli.“

„Tak hned to zas nebylo – to je teda fakt,“ vymáčkl se nakonec Mykola, když si vzpomněl, jak roztouženě čekal na láhev.

„Byla to půlhodina, nebo snad víc?“

„Kruci, já si ale opravdu nemůžu vzpomenout. Na mou duši!“

„Patnáct nebo dvacet minut?“

„To jo. No možná taky o chloupek míň.“

„Odkud, ze které strany k vám přišla?“ pokračoval ve výslechu kapitán a po očku přitom pokukoval po mlčícím Kovalovi.

Holuvatyj zase pokrčil provinile rameny.

„To jsem si teda opravdu nevšiml.“

„Nepřišla třeba od řeky?“

„Co nevím – to nevím,“ vzepřel se Mykola.

„Co vám dala?“

„No vodku přeci, copak jinýho!“

„Nebyla to náhodou domácí pálenka?“

„Dyť vám to říkám, byla to Stoličnaja.“

„Pak jste odešel a Kublačka už zůstala doma?“

„Jo, přesně. Doma zůstala.“

„V tu noc jste ji už neviděl?“

„Určitě ne. Zamířil jsem si to k Andrejovi, chtěl jsem ho vytáhnout ven z baráku…“

Jenže další pokračování Mykolovy odyssey s lahví vodky už ani Kovala, ani Breuse nezajímalo.

„Co víte o vraždě Marie Čepikovové a Petra Lahuty?“ zeptal se nečekaně podplukovník.

Mykola jen pokrčil rameny.

„Nevzpomínám si ani, jak jsem usnul. Spal jsem až do rána jako batole. Jak bych to mohl vědět?“

„Povězte mi, Mykolo Pavloviči,“ ozval se znovu Koval, „slyšel jste jeden, nebo dva výstřely?“

„Prásklo to dvakrát.“

„Jak dlouhý byl mezi nimi interval?“

„Jo, to kdybych věděli“ poškrábal se Mykola lítostivě na zátylku.

„Pokuste se…“

„Nebyla to nijak dlouhá doba. Tak asi minuta. Možná taky dvě…“

„To znamená, že ty rány nepadly hned za sebou?“

„Asi ne… Já si ještě pomyslel, když to bouchlo poprvé, že si zase nějakej frajer vyrazil na ryby. Až pak mi došlo, že to není dynamit, ale flinta nebo pistole. Nó a zrovna tehdy to prásklo podruhý…“

„Dobře, můžete jít,“ prohlásil Koval.

Mykola vyskočil, ba vzlétl ze židle jako pták, celý šťastný, že ho konečně propouštějí a že se neprořekl o Hančině balíčku. Ze dveří se vytratil jako duch.

Sotva se dveře zavřely, ozval se Breus.

„Takhle to tedy vypadá, soudruhu podplukovníku. Jedno se pojí k druhému – klíč, stopy střevíců v Lahutově domku… To Hančino alibi je taky dost pochybné. Podivná, prapodivná souhra náhod…“

„Můžete mít docela pravdu,“ odpověděl Koval.

Avšak k tomu, aby se uchýlili k jiným verzím zločinu, než k těm, které byly okresní správou již přijaty, zatím stále ještě důvod nebyl.

Koval by ovšem nebyl sám sebou, kdyby té lákavé příležitosti nevyužil. Odedávna miloval soupeření několika různých verzí. Byla to ostatně jeho metoda, která mu pomáhala v době, kdy se konkrétní důkazy dosud tvrdošíjně skrývaly.

Věděl dobře i to, že stačí narazit na jediný článek v řetězu skutečné události, vytáhnout na světlo boží jeden jediný důkaz pravdivé verze, a vzápětí se před tebou otevře opravdová klenotnice potvrzujících důkazů. Čistá a zářivá pravda pak na sebe už nikdy nedává dlouho čekat…

VI

Koval propustil strážného a teprve pak nabídl Kublačce židli.

Posadila se. Celým svým zevnějškem, bezradně pokleslými rameny i dlaněmi ležícími na kolenou bezmocně jako uschlé listy, nepřítomným pohledem i rty sevřenými do trpké čárky jako by naznačovala, že se již zcela smířila se svým osudem a že je připravena nést svůj přetěžký kříž.

Chvíli mlčeli.

Dmitrij Ivanyč rád začínal výslech až po delší pauze. Ať je to jak chce, nejde o docela obyčejný rozhovor. Jde přece o zápas, v němž by měl Koval objevit krůpěje ryzí pravdy, zatímco druhá strana se bude snažit stůj co stůj ukrýt je pod balastem slov. Podplukovník proto vždy musel využít slabin v protivníkově obraně. Nejjistěji působilo na podezřelého nečekané a pro něj zcela nepředvídané chování vyšetřovatele.

Jestliže vyslýchaný měl ve svém arzenálu značně omezený, Kovalovi již dávno důvěrně známý soubor stereotypů chování, na jehož konci stálo již jen zatvrzelé mlčení, pak sama skutečnost, že mlčet – mlčet hezky dlouho – dokáže i vyšetřovatel, byla pro vyslýchaného zcela nečekaná. Dmitrij Ivanyč vyvolával tímto jednoduchým způsobem v delikventově duši dokonalý zmatek, zvyšoval hladinu neklidu a tříštil jeho schopnost k odporu.

Právě teď nehybně seděl s pohledem upřeným kamsi do dálky, jako by tu Kublačka ani nebyla. Zdálo se, že přemýšlí o něčem docela jiném, ale v okamžicích, kdy na ni přece jen pohlédl, nabývala jeho tvář žulové tvrdosti a vrásky na čele se hrozivě prohlubovaly. Jako by mu bylo nepříjemné tu ženu vyslýchat.

Pak ještě drahnou chvíli chystal formuláře protokolu a doplňoval inkoust do svého plnicího pera. Hanka sledovala každičký jeho pohyb se vzrůstajícím neklidem.

Koval ovšem nemohl protahovat čas donekonečna, a proto v okamžiku, kdy bezradnost a napětí v Kublaččině tváři dostoupily vrcholu, položil svoji první otázku:

„Tak co, Hano Mitrofanovno, budeme mluvit pravdu?“

Ulehčeně přikývla, a dokonce se pokusila vyloudit na tváři náznak úsměvu.

„Co je tady ještě k povídání, milý pane? Všechno jsme si už přece řekli! Všechno jsem vám vypověděla. Dočista všecičko! Je to moje vina, upřímně se kaju a každýmu teď říkám, aby se té prokleté samohonky vystříhal jako čert kříže. Pravdu říká Písmo svaté: Je to jen ďábelské bejlí.“ Pří těch slovech se pobožně přežehnala, aniž odtrhla vyčkávavý pohled od podplukovníkovy tváře.

„Jenže já teď nemluvím o pálence,“ jemně ji zabrzdil v rozletu Koval.

„Tak o čempak?“ podivila se Hanka skoro upřímně.

Neodpověděl jí hned, ještě jednou se rozhodl využít pauzy, jen aby co nejhlouběji narušil obranný val, za nímž se vyšetřovaná dosud bezpečně skrývala. Zvedl se od stolu, rozevřel okno, teprve pak se obrátil na Hanku a chvíli studoval její rozrušenou tvář.

„Ptám se vás na tu vraždu,“ ozval se konečně.

Hančiny řasy se bezděčně zachvěly.

„Copak já s tím mohu mít společného?“ zeptala se co možná nejklidněji a dodala: „Ať je k ní bůh konečně milosrdnej, k tý chudince Marii. Nedal jí tady na zemi příliš mnoho štěstí a teď ji povolal k sobě.“ Hanka pozvedla oči. „Ona a Petr – to byli praví služebníci Páně tady na naší hříšný zemi… O tom vrahounovi, Ivanovi, je škoda ztratit slovo. Uchlastal se a ďábel mu pak vložil do ruky zbraň.“

„Co byste mi mohla říct o Lahutovi?“ zeptal se Koval, když Hanka dotruchlila. „Jaký vztah jste k němu měla?“

„Vztah?“ Hanka to slovo málem vykřikla. „Říkala jsem už přece – byl to boží člověk… Občas jsem k němu zašla pomodlit se – já jsem totiž věřící.“ Znovu se pokřižovala. „Co ještě jinýho?! Špatnýho, hříšnýho mezi náma nebylo dočista nic. Ještě to není ani rok, co jsem pochovala svýho nebožtíka muže – dej mu pánbů nebe…“

„Proč jste vlezla v nocí do jeho domu?“ zeptal se tiše Koval, jako by se jen tak mimochodem zajímal o cosi docela nepodstatného.

Tentokrát se Kublačka ani nezachvěla, jen zírala nehybnýma vytřeštěnýma očima přímo před sebe, jako by se v jediném okamžiku proměnila v kámen.

Rozmotat tohle klubko nebude nijak lehké – pomyslel si Koval.

„Slyšíte mě, Hano Mitrofanovno?“ zeptal se jí znovu. „Ptám se, proč jste v noci pronikla do domu zavražděného Lahuty a jak jste to provedla?“

„Nechápu, o čem to vlastně mluvíte. Nikam jsem nevlezla,“ vymáčkla ze sebe nakonec.

„Nebudeme si raději hrát na slepou bábu, Hano Mitrofanovno,“ pokyvoval Koval smutně hlavou. „Samozřejmě že jste tam byla – to už víme docela určitě. Našly se tam totiž vaše stopy. Dokonce střevíce, ve kterých jste vylezla na kozu a pak chodila v domě, už byly zabaveny jako doličný předmět. Máme už dokonce v ruce výsledky expertizy.“

Ne, rozhodně se jí nedařilo získat zpět ztracenou sebevládu. Její tvář byla v té chvíli bělejší sněhu.

„Střevíce jsou znečištěny jílovitou půdou – přesně tou, kterou najdete za Lahutovým domem,“ dodal klidně.

„Copak je ta hlína jenom tam?“ začala se konečně bránit Kublačka. „Najdete ji málem za každým domem. Až skončí žně, začnou si lidé opravovat domky.“

„Jenže kromě hlíny tam byla ještě dřevěná koza a na ní zbytky křídy. A tu křídu jste vy docela nevědomky roznesla po celém domě. Ba ne, vážená, to vaše střevíčky se té noci procházely po Lahutově domě! Vaše ruce se dotýkaly okenního parapetu i rámu okna, kterým jste pronikla dovnitř. To už bylo jednoznačně prokázáno a vaše přiznání tu není nikterak rozhodující. Vysvětlete^mi jenom, proč jste tam šla, co jste hledala a co jste opravdu našla?“

Co na to mohla říci? Tady už žádná lež nepomáhala. Proto také mlčela; Dost možná jí sevřela hrdlo křeč… A tak došlo nakonec k tomu, k čemu v podobných situacích dochází u většiny žen: Hanka se rozvzlykala.

Koval zvedl telefon:

„Sidore Tichonyči, zajděte ke mně. Zavolejte taky kapitána Breuse.“

Kublačka plakala a slzy se jí koulely po tvářích ještě ve chvíli, kdy do místnosti vstoupili Litvin a Breus. Koval ani v nejmenším nepochyboval o tom, že její slzy jsou upřímné; muselo jí být opravdu těžko.

Po chvíli příval slz ustal. Jen ramena se jí ještě křečovitě zachvívala.

„Hotovo?“ zeptal se Koval zostra. „Už jste se vyplakala? Dobrá, teď budete mluvit!“ A zopakoval svoji otázku: „Proč jste pronikla do Lahutova domu poté, co byl zavražděn?“

„Já tam nebyla!“ setrvávala ve hříchu Hanka a otírala si kapesníkem tvář zbrocenou slzami i potem.

Oči kapitána Breuse se sevřely do hrozivých štěrbin.

„Dovolíte, soudruhu podplukovníku?“ obrátil se na Kovala.

Dmitrij Ivanyč přikývl.

„Kde jste byla osmého července mezi dvaadvacátou a třiadvacátou hodinou večer, tedy v době, kdy došlo k vraždě?“

Hančiny řasy se zděšeně roztančily.

„Doma jste v té době nebyla,“ konstatoval suše kapitán. „Vrátila jste se až v době, kdy Lahuta i Čepikovová už byli po smrti. Kde jste byla v kritické době?“

„Byla jsem doma. Doma!“ šeptala bezkrevnými rty, neboť si uvědomovala, že jí tu předestřeli obvinění, v porovnání s nímž bylo kšeftování se samohonkou a spekulace s kožešinami pouhá dětská hra.

„Neříkáte nám pravdu,“ pronesl tvrdě kapitán. „Tady je svědecká výpověď, soudruhu podplukovníku.“ Breus rozevřel desky, vytáhl hustě popsané listy a rozložil je jako vějíř před Kovalem.

„Ovšem, to je naprosto jasné,“ zabručel Koval, když do protokolu letmo nahlédl. „Ale vraťme se přece jen k té naší záležitosti. Proč jste se vloupala do Lahutova příbytku?“

„Hledala jsem tam svoje dopisy,“ vyrazila ze sebe nečekaně. „To bylo přece až v úterý dvanáctýho července. Osmýho večer jsem byla doma. Bajo, doma… A s těmi svědky na mě nechoďte!“ křikla drze na kapitána. „To známe! Já sama mám taky svědky, kterým jsem zrovna v tý době prodávala vodku.“

„V noci?“ V Litvinově hlase zazněl údiv.

„Jakápak noc?! O půl jedenáctý, nejvejš v jedenáct večer. Zrovna, když se udála ta vražda… No tak si mě třeba suďte za to, že jsem po zavírací době kšeftovala s vodkou! Nevídáno!“ Začala se hystericky smát. „To mě třeba taky podezíráte z tý vraždy?! Vy jste ale divnej, Juriji Ivanyči,“ podívala se vyčítavě na Breuse, „jako ta tchyně, co ze všeho zlýho hned podezírala mladou. Když už neprší, tak aspoň ať kape! Já přece vím, že na mě máte už dávno nabroušeno.“

Kapitánovy oči se zaleskly. Cosi v Hančiných slovech ho rozveselilo.

„Tak si to vezmeme popořádku,“ vmísil se do rozhovoru Koval. „Jaké dopisy jste to hledala dvanáctýho července v noci v domě zavražděného Lahuty?“

„Soukromé.“

„Proč jste si je chtěla vzít?“

„Byly to takový dopisy, že po nich Bezpečnosti vůbec nic není.“

„Milostné?“ zeptal se kapitán.

„Třeba taky milostné,“ odpověděla vyzývavě. „To už je jenom moje věc. A nikomu se nemíním zpovídat.“

Přejela po celé Breusově postavě vzteklýma očima. Měla pocit, že právě on je jejím největším nepřítelem. „Našla jste je?“ položil Koval další otázku.

„Nenašla. Copak jsem mohla po tý vaší prohlídce ještě něco najít?“ Mávla beznadějně rukou.

„My jsme ale žádné dopisy při prohlídce Lahutova domu nezabavili,“ podotkl náčelník. „Nehledala jste náhodou něco docela jiného?“

Neodpověděla hned.

„Co bych tam tak mohla hledat?“

„Nechrne toho… Řekla jste, že máte svědky, kteří mohou potvrdit vaše alibi. Můžete je jmenovat?“ zeptal se opět Koval.

„No, hned třeba Mykola. Náš řidič,“ vyjela Kublačka netrpělivě, „jako kdyby to bylo teďka, si na to vzpomínám: Prodala jsem mu láhev Stoličné. Úplně se na ni třásl. Co bych mu ji neprodala, že jo?“

„Tak tedy Mykola?“ opakoval pomalu Koval. „A jeho příjmení?“

„Všichni ve vesnici mu říkají Chocholatý, ale ve skutečnosti se jmenuje Holuvatyj. Jenže pro nás je to Mykola a šmytec. Tady Jurij Ivanyč ho bude znát…“

„Správně,“ přitakal Breus, „takový člověk tu opravdu existuje.“

„A další svědky máte?“

Kublačka jen něco zabručela v tom smyslu, že by jeden svědek měl stačit ažaž.

A tak se tedy Koval obrátil na Breuse, který jen stěží skrýval svůj triumf, a řekl:

„Tak nám toho svědka zavolejte, kapitáne.“ Kublačka si nejspíš myslela, že ji mámí zrak, když viděla Holuvatého vstupovat do pracovny.

„Posaďte se,“ nabídl Koval zkroušenému svědkovi židli. „A pěkně nám povězte, co víte o večeru dne osmého července tohoto roku. Kde jste byl, s kým jste se setkal?…“

Mykola snaživě opakoval vše, co měl kapitán už ve svém zápise. Čím déle vypovídal, tím více se Hanka mračila. Paměť měl totiž Mykola navzdory lásce k alkoholu více než dobrou. Třebaže byl v době, kdy čekal na Hanku, ve stavu dosti podroušeném, podrobnosti se mu vybavovaly jedna báseň.

„Vy tedy tvrdíte, pane Holuvatý, že jste na Kublačkovou musel čekat dlouho. Tvrdíte také, že přiběhla až poté, co bylo slyšet střelbu. Jak dlouho jste na ni čekal?“

„Nachlup přesně vám to teda nepovím – nechtěl bych lhát. Ale hned to nebylo. Pěkně dlouho jsem na ni čekal.“

„Co znamená to tvoje pitomý pěkně dlouho?“ nevydržela Kublačka. „Dobře přece víš, že jsem byla v baráku, když začal Čepikov střílet. No a pak jsem vyběhla ven. Tak to bylo! Ech, Mykolo, zřídil ses jak zákon káže, ani na oči jsi pořádně neviděl, a teď si jen zbůhdarma vymejšlíš.“

„Kde jste byla předtím?“ přerušil její výlevy Koval.

„Před čím? Celý večír jsem nevytáhla paty z domu.“

„Jakpak to, že jste nikam nechodila, tetka?“ rozčílil se nad tou nestydatou lží Mykola. „Proč bych jinak na vás tak dlouho čekal? Bušil jsem do dveří jak do festuňku a ono nic. Přiběhla jste celá dejchavičná a čertví proč jste se mě polekala, jako kdybych byl zjevení… No a taky jste po mně chtěla, abych to nikomu nevyprávěl.“ Mykola zuřil a rozhodl se, že tu bábu proradnou nebude šetřit docela, v ničem.

„Co jste neměl nikomu vyprávět?“ zeptal se rychle Koval.

„To je právě to, co nevím.“

„Ale to je přece jasné! Neměl zkrátka vyprávět, že jsem ji viděl přiběhnout.“

Koval Holuvatého propustil a ten vykráčel z pracovny s hlavou hrdě vztyčenou, aniž věnoval Kublačce jediný pohled.

V kanceláři se na chvíli rozhostilo ticho.

Pak se ozval podplukovník.

„Paní Kublačková, máme svědky, kteří vás viděli dne osmého července kolem třiadvacáté hodiny spěchat k vašemu domku. Zbývá tedy už Jen jediné – upřesnit, zda to bylo před střelbou, nebo až po ní. Donutila jste nás k tomu, že vás musíme konfrontovat se svědky… Nebo… nebo nám přece jen chcete říct pravdu dobrovolně? Bylo by to pro vás samozřejmě mnohem lepší.“

„Řekla jsem vám už přece… jak to všechno bylo. Nemám, co bych před vámi tajila,“ prohlásila rezolutně Hanka a sevřela rty do úzkých štěrbin uražené nevinnosti, Jako by chtěla naznačit, že z ní už nikdo víc nevyrazí ani na mučidlech.

VII

„Povězte mi, jak se k vám dostala ta pistole? Kde jste ji přechovával?“

„O žádné pistoli nic nevím.“ Čepikov dokonce napřáhl dopředu prázdné dlaně, chtěje tak nepochybně dodat svým slovům většího důrazu.

Koval si Čepikovových velkých rukou se silnými krátkými prsty a mozolnými dlaněmi všiml už dávno. Byly poškrábané a pokryté tmavými skvrnami zažrané špíny.

Lidské ruce nenechávaly Dmitrije Ivanyče nikdy lhostejným. Vyprávěly totiž nejen o tom, jak byl zločin spáchán, ale i o tom, jak člověk žil a co způsobilo jeho pád do bezedné propasti zločinu. Bylo z nich možno vyčíst celou stupnici citů a emocí, věrný obraz duševního stavu, ba leckdy i celý životopis podezřelého. Ovšemže tu nepomáhaly znalosti chiromantie, jež se řídí čarami na dlani, ba ani zkušenosti znalce daktyloskopie, který se dovede nadchnout jen pro otisky prstů; Kovalovy zázračné možnosti byly podmíněny jeho bohatými životními zkušenostmi.

Ani v tomto okamžiku před sebou neviděl jenom Čepikovovy ruce. Z hlubin paměti se mu vynořily obrovité, lopatám podobné ruce Kravceva – podkarpatského zlodějíčka, který je dokázal jen s největším vypětím udržet chvíli nehybné na kolenou. Vzpomněl si také na sebejisté velkopanské ručičky vedoucího geologického průzkumu Petrova, který si až do poslední chvíle myslel, že se přece jen dokáže vyhnout trestu. Před očima se mu mihly i štíhlé nervní prsty malíře Sosnovského, revmatismem pokřivené pahýly starého esera Kozuba, jemuž se nikdy nedařilo zcela ovládnout jejich třes… Bane, ani jedny z těchhle rukou se Čepikovovým nepodobaly.

A přece mu někoho připomínaly… Nebyl to intendant? Jak se jen jmenoval? Koval měl tehdy teprve hodnost podporučíka. To už je let!… Není divu, že si nedokázal zapamatovat ani jméno. Ale na ty ruce nezapomene až do své smrti. Intendant vtrhl tehdy na okrsek hned za svítáni – celý roztřesený, pomuchlaný. Ruce se mu viditelně třásly.

„Teď v noci,“ povídá přerývaným hlasem, „nám pískli poplach. Musel jsem odjet do kasáren… Když jsem se vrátil, byt byl dokořán, vyloupený, manželka – uškrcená – ležela na chodbě…“

Koval tehdy vyrazil s celou operativní skupinou na místo činu do vzdáleného kyjevského sídliště.

Na intendantově dvoře zoufale vyl pes – obrovský německý ovčák – a Koval roztřeseného majitele požádal, aby ho dal na řetěz. Intendant psa po chvíli chytil; Koval si pojednou jasně vybavil intendantovo jméno: Bojcov, ano, Bojcov se jmenoval.

Intendant tedy držel psa a pokoušel se mu zapnout obojek. Zvíře se bránilo, štěkalo zuřivě nejen na cizí osoby, ale i na svého pána. Překvapilo to nejspíš i samotného Bojcova; přesto psa nakonec uvázal. Mladý inspektor Koval si však přece jen stačil všimnout, jak majitel psa držel, jak se jeho silné prsty bořily do jeho napjaté šíje, jak se mužovy ruce bezděčně zachvívaly… Ten nápad přišel jako úder blesku. Koval si prohlédl Bojcova pozorněji. Ten člověk přece tvrdil, že se vrátil z tábora, z poplachu, ale na holínkách neměl ani smítko prachu. Pak si Koval neméně podrobně prohlédl mrtvolu mladé ženy… Po chvíli přivolal své kolegy a tónem, který předem vylučoval jakoukoli neposlušnost, poručil: „Teď nám, Bojcove, podrobně povíte, jak jste uškrtil svou ženu!“

A vrah učinil doznání

… Ach, ty Čepikovovy ruce… Ne, rozhodně se nepodobaly rukám vraha Bojcova. Bojcovovy ruce byly sošné, jakoby hrubě vytesané ze dřeva. Ale Čepikov měl ruce obyčejné, dělné – živé lidské ruce. Jenže teď byly jeho ruce zmučené, bezradné, jako by žalovaly na krutý osud toho, jemuž patřily.

„Tak co, Ivane Timofejeviči? Měl jste přece pistoli značky Parabellum a pořád jste ji nosil s sebou. Na to jsou svědci.“ Koval nepospíchal, neboť ze zkušenosti věděl, že čas pracuje pro něj a nikoli pro podezřelého.

„Zhruba měsíc před tím, než došlo k vraždě, Jste pistoli upustil před krámkem Kublačkové. Honem jste se podíval kolem sebe, zda si toho někdo nevšiml. No a v lese jste si z ní docela nedávno zastřílel.“

„To všechno jsou výmysly,“ zvedl hlavu Čepikov. „Žádnou pistoli jsem neměl. Taky v lese jsem nikdy nestřílel. Ani u Hančina krámku mi nic nevypadlo, natožpak pistole. Kdo by to teda mohl vidět? Do lesa jsem si zašel vždycky, když tam nebyli lidé. Neměl jsem rozhodně chuť dělit se s někým o své neštěstí.“

Dnes už nebyl tak agresívní jako minule; začínaly se zřejmě projevovat dny strávené v bezútěšné samotě cely předběžného zadržení, a také tíha důkazů shromažďovaných neúnavnými kriminalisty neustále rostla. Jistou roli sehrála bezesporu i skutečnost, že nervový otřes, patrný zvláště v prvních dnech, pomalu ztrácel své bolestné ostny. Zdálo se, že Čepikov vychladl, zlhostejněl.

Koval beze spěchu otevřel zásuvku pracovního stolu a vyndal z ní složku s materiály Čepikovova případu. Chvíli se papíry zdánlivě bezmyšlenkovitě probíral, až nakonec vylovil ze složky potřebný doklad.

„Tady to máme. Svědectví občanky Kublačkové. Dobře vás tehdy ze svého krámku viděla.“

„Kublačková? Takže Hanka?… Víte, ona je to špatná ženská. Moc špatná.“

„Podívejte se, víme už skoro všechno,“ trval Koval na svém. „Zapírat už opravdu nemá smysl. Minule jste odpovídal na naše otázky mlčením, dnes byste měl své chování radikálně změnit.“

Čepikov jako by ho ani neslyšel. Až po chvíli tiše řekl:

„Já vím, okolnosti svědčí, v můj neprospěch a já za žádnou cenu nemohu dokázat, že jsem nevinný. To už je opravdu lepší mlčet.“

Podplukovník pochopil, že došlo k situaci, kdy podezřelý odmítá vypovídat a vyšetřovatel ho nemůže donutit k upřímnosti. Podobalo se to všechno jakémusi psychologickému patu. Najít z té beznadějné slepé uličky východisko bylo těžké. K pravdě totiž vede jednou cesta přímá a rovná, jindy zase klikatá a trnitá stezka. I po té druhé cestě je možno dospět k poznání pravdy, jenže míra viny podezřelého se tím zvyšuje. V této chvíli Koval viděl, že se Čepikov rozhodl pro cestu klikatou a nepřehlednou, což by ho mohlo citelně poškodit. Nechtěl příliš spěchat; přál si poskytnout Čepikovovi ještě jednu šanci.

Rozbalil čerstvý balíček cigaret, vylovil jednu pro sebe a poté nabídl krabičku Čepikovovi.

„Kouříte?“

Muž jen mlčky zavrtěl hlavou.

Koval několikrát zhluboka vtáhl kouř a pak se zvedl od stolu. Chvíli se procházel kolem otevřeného okna, až se nakonec zastavil před mužem, který bezmocně klouzal očima po svých rozbitých polobotkách zbavených tkaniček.

„Víte, já jsem vyrůstal ve Vorksle…,“ řekl Koval tiše, jako by rozmlouval sám se sebou.

V Čepikovových očích na okamžik blesklo upřímné překvapení: Proč mu to ten člověk vlastně říká?

„Když jsem studoval váš případ,“ pokračoval podplukovník, „dověděl jsem se, že divize, ve které jste bojoval, vstoupila do mého rodiště jako první.“

Koval opět přešel k oknu, vyfoukl do něho kouř a dodal:

„To já bojoval na jiném frontu… Víte, Čepikove, vždycky jsem si přál potkat člověka, který bojoval za moje městečko. Hm, ty moje osobní vzpomínky se sem teď možná ani nehodí. Ale nikdy, opravdu nikdy bych si nepomyslel, že se setkáme takhle.“

Koval se obrátil k oknu, zadíval se na řeku a na starý mlýn s obrovským dřevěným kolem. Jen koutkem oka mohl registrovat místo, kde seděl zdrcený Čepikov.

„U Vorksly jste byl raněn?“ zeptal se po chvíli.

Čepikov kývl.

„Ale jen lehce. Do nohy.“

„Řeku jste tehdy překročili hned vedle rozbitého Dněpropetrovského mostu?“

„Ano, ano,“ přikyvoval oživeně Čepikov a oči se mu pojednou zaleskly mladickým ohněm; dokonce jeho vrásky teď působily méně výrazně. „Přešli jste tehdy na ten strmý pravý břeh, k Tržnímu náměstí. Byl to čelný útok.“

„Dokonce názvy si ještě pamatujete?“

„Jak Jinak! Na tohle přece člověk nemůže nikdy zapomenout.“

Koval pozorně sledoval tu vzpomínkami oživenou tvář a pak tiše řekl:

„Nikdy jste nebyl zbabělec, Ivane Timofejeviči. Opravdu nikdy. To až teď vám najednou chybí odvaha.“ Čepikovovy oči opět pohasly. Jako svíce sfouknutá větrem.

„Prostě vám chybí odvaha říct pravdu,“ dodal podplukovník. Všiml si, Jak při těch slovech Čepikov ztuhl, jak se jeho ruce vzepjaly v bezmocném gestu, jako by se jimi chtěl bránit před úderem.

„Vzít na sebe cizí vinu?“ Čepikov najednou nemohl popadnout dech. „Nu což, můžu to udělat. Proč ne! Mně už je všechno jedno. Jenže pak toho skutečného vraha nenajdete nikdy.“

„Bane, není vám to jedno,“ namítl Koval. „A nám také ne.“

Čepikov se zase zahalil mlčením.

„Abych řekl pravdu, čekal jsem od vás jiná slova,“ řekl tiše Koval a v hlase mu zaznívala lítost a zklamání.

„Potřebujete slova, která by vám pomohla obvinit mě z vraždy? Chcete mě soudit? Na to už je teď pozdě. Já sám jsem se odsoudil. A vašeho soudu se už teď nebojím.“ Čepikovův pohled byl stejně zatvrzelý a napjatý jako dříve. „Ptáte se na tu pistoli!“ Oči mu ztvrdly jako žula. „Ano, měl jsem pistoli. Parabelku. Ještě z války jsem ji měl. Sebral jsem ji tehdy jednomu fricovi. Ale nikoho – slyšíte, nikoho! – jsem nezabil.“

„Tu pistoli jste nosil s sebou?“

„Už jsou to dva týdny, co jsem ji ztratil.“

„Ještě před osmým červencem?“

„Rozhodně.“

„Kde jste ji ztratil?“

„To kdybych věděl!“ Čepikov pokrčil rameny. „Vyhrožoval jste někdy Lahutovi?“

Čepikov si povzdechl a uhnul očima:

„Chtěl jsem ho zabít.“

Kovalova víčka se nedočkavostí zachvěla.

„Proč jste ho chtěl zabít?“

Čepikov neodpověděl.

„Žárlil jste snad na svoji ženu?“

„To ne.“

„Tak proč jste ho chtěl zabít?“

„Protože jí naplival do duše.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Čepikov mávl rukou.

Podplukovník se odmlčel a po chvílí pokračoval:

„Co myslíte tím, že Lahuta naplival vaší ženě do duše?“

Čepikov pokrčil rameny a řekl lhostejným hlasem: „To vaše vyšetřování tady k ničemu nepovede.“

„Kdoví,“ pokusil se jeho skepsi zdolat Koval. „Jedno jsme dnes přece jen zjistili: Pistoli jste opravdu měl. A právě tu, kterou viděla Kublačková. Doufám, že teď už nepopřete ani druhý nesporný fakt. Totiž to, že jste z ní v lese střílel.“

Obrovské Čepikovovy ruce se na kolenou rozestřely bezmocně jako umírající motýli.

„No tak teda jo. Střílel jsem,“ zabručel.

„Kolikrát?“

„Jenom jednou.“

„Kdy to bylo? Datum!“

„To už si opravdu nevzpomínám. Prostě na konci minulého měsíce.“

„V kolik hodin?“

„Byla už tma.“

„Kolikrát jste vystřelil?“

„Myslím, že třikrát.“

„Správně, třikrát,“ přikývl Koval a myslel na to, že bude třeba zajet do Vrbovky a na místě činu potvrdit Čepikovovo přiznání objektivní prověrkou. Měl pocit, že když rozloží před Čepikovem důkazy, které již získali, donutí ho, aby se přiznal bezezbytku. Ale současně si přál, aby člověk, který teď před ním seděl a vyvolával cosi vzdáleně připomínající sympatie, byl nevinen. „Teď skutečně říkáte pravdu,“ řekl se zadostiučiněním. „Zkusíme si teď udělat jasno v tom nejdůležitějším. Našli jsme dvě kulky, které se zaryly do kmene stromu. A taky prázdné nábojnice. Expertiza zjistila, že kulky byly vypáleny z pistole, kterou byli zavražděni Lahuta a vaše žena. Můžete mi to nějak vysvětlit?“

Čepikov hleděl na Kovala vytřeštěnýma očima a mlčel.

„V téhle situaci byste už mlčet neměl, Ivane Timofejeviči,“ ozval se podplukovník, když už pauza trvala příliš dlouho. „Závěry, ke kterým došli experti, je přece nutno nějak vysvětlit.“

„Nemám, co bych vysvětloval,“ zabručel Čepikov, zděšen tím, že smrtící smyčka důkazů se kolem jeho hrdla stahuje stále silněji. „To je přece vaše věc – vyznat se v tom všem…“

„Pokud se spolu s vámi a s vaší pomocí nemůžeme dopídit vysvětlení té prazvláštní shody okolností,“ prohlásil Koval, „zbývá už jen jediný možný závěr a ten rozhodně nesvědčí ve váš prospěch.“ Podplukovník si neodpustil dramatickou pauzu. „Doufám, že mi rozumíte. To, že vražda byla spáchána pistolí, která vám patřila, se mění v jeden z rozhodujících důkazů vaší viny…“

„Takže vy si myslíte, že Marii jsem zabil já?“ vykřikl Čepikov, napjal se jako pružina, připraven vyskočit, bránit se tomu obvinění, ale Kovalův tvrdý pohled ho rázem připoutal zpět k židli a jeho tělo opět zvláčnělo. „Už vám nic neřeknu,“ zašeptal. „Ani slovo. Dělejte si, co chcete.“

„Dobře,“ přikývl podplukovník. „Musíte si to všechno ještě promyslet. Vy totiž nejste zbabělec, Ivane Timofejeviči. Válkou jste prošel jako čestný chlap. Měl jste smůlu ve svém prvním manželství… A teď, v tom druhém, jste neměl štěstí také. Působíte dojmem člověka, kterého život zaskočil. Ale nebojte se! Nebojte se spravedlnosti, ani moci, za níž jste sám proléval krev. Pří výsleších jste, Ivane Timofejeviči, asi často slyšel o článku čtyřicet. Podíváme se na něj spolu.“

Při těch slovech vzal ze stolu Trestní zákoník, rozevřel ho a jal se nahlas předčítat:

„Článek čtyřicet. Polehčující okolnosti. Hm… Při výměře trestu jsou za polehčující okolnosti snižující míru odpovědnosti pokládány… Odstavec jedna… to se pro náš případ příliš nehodí… dvě, to je spáchání zločinu vlivem souběhu nepříznivých osobních či rodinných poměrů… Teď odstavec tři… hm, to raději vynecháme… Odstavec čtyři – to je spáchání zločinu pod vlivem značného duševního vypětí, způsobeného nepřiměřeným jednáním oběti… Pět… šest, sedm. Tyhle nám neřeknou docela nic. A tady je konečně odstavec osm: ten je pro nás nejdůležitější. Účinná a upřímná lítost, stejně jako účinná pomoc při objasnění zločinu…“

Po celou dobu Kovalova předčítání se Čepikov ani nepohnul. Seděl, jako by zkameněl, oči připoutané k jakémusi nedefinovatelnému bodu na stěně pracovny.

„Tak co,“ uzavřel nakonec Koval. „Řeknete nám pravdu hned teď, nebo si tím vším budeme lámat hlavu ještě dále?“

Čepikov jen pokrčil lhostejně rameny. Neřekl ani jediné slovo. A Kovalovi proto nezbylo, než zavolat strážného, aby Čepikova odvedl do cely.

Třetí kapitola

I

Na hledání pistole se Čepikov sám nijak nepodílel. Kapitán Breus ho usadil na mohutný valoun co nejdále od vody a poručil ho do nevtíravé, byť naprosto spolehlivé péče mladého příslušníka.

Koval se procházel po břehu a sledoval pátrání, do kterého kapitán zapojil nejen řadové příslušníky, ale i členy pomocné stráže.

Bosí, někteří jenom v plavkách, zkoumali chlapi každičký centimetr říčního dna, zarputile vytahovali z vody kamínky, úlomky větví, střepy z rozbitých lahví. Jistota, že pistole byla skutečně odhozena do řeky, však stále ještě chyběla. Jelikož však bylo pátrání po pistoli v nejbližším okolí domků Lahuty a Čepikovových marné, byla domněnka, že jí pachatel odhodil do řeky, nejspíš oprávněná. Zdálo se, že podezřelý ji svým mlčením jen potvrzuje.

Ostatně podplukovník se rozhodl pátrat po pistoli za Čepikovovy přítomnosti také proto, aby zjistil, jak bude muž reagovat…

Když chlapi čas od času vylézali na břeh, aby se zahřáli, prohlíželi si Čepikova. Mnozí tak činili se zájmem, zvýšeným dost možná jeho tvrdošíjným mlčením, neboť jim nepřipadal jako zdejší starousedlík, ale jako neznámá záhadná bytost, jež se obyčejným lidem podobá jen pramálo.

Čepikov na to nijak nereagoval. Usadil se na kameni se skloněnou hlavou a upřeně zíral do země. Jen v případech, kdy zvědavost některého z přítomných překračovala hranice únosnosti, odvracel hlavu a pohlížel někam do dálky, k pahorkům a lesům…

Za nějaký čas vyprchala energie i z dobrovolníků, jejichž hledačství ponenáhlu ztrácelo svoji počáteční horlivost; stále častěji postávali na břehu, aby se zahřáli.

Poklesl i zájem o Čepikova, neboť lidé si na jeho přítomnost stačili záhy zvyknout.

Nakonec začal tázavě pohlížet na Kovala i nadšenec Breus, který spolu se svými lidmi hledal vražednou zbraň nejdéle. Zdálo se, že netrpělivě čeká na podplukovníkovo konečné rozhodnutí. Leč Koval setrvával v urputném mlčení.

Slunce už dávno opustilo zenit, na lidi stále intenzivněji dopadala únava umocněná rozčarováním.

A najednou se Breus, který se pořád zkusmo potápěl, vynořil s hlasitým heknutím z vody, sípavě nabral vzduch do vyčerpaných plic a znovu se ponořil. Jeho pobyt v hlubině nebyl dlouhý. Po několika vteřinách se vynořil a v ruce vítězně třímal jakýsi černý předmět.

Jeho tvář zářila radostí tak upřímnou, že se nedalo pochybovat o tom, že jeho nález stojí za to.

Kapitán vykročil z vody a zamířil ke Kovalovi. Pistole typu Parabellum, kterou držel v rukou, však byla pokryta černým slizem. I neodborníkovi muselo být jasné, že ležela na dně řeky řadu let. Nebylo pochyb, že se jedná o jinou zbraň.

Kovalovi přesto neušlo napětí, které se zračilo v Čepikovově tváři ve chvíli, kdy Breus vystoupil s řeky se svým nešťastným nálezem. Podplukovník položil pistoli na lavici a řekl:

„Ivane Timofejeviči, mějte s mládenci soucit! Povězte nám, kam jste ji zahodil!“

Čepikov jen pokrčil rameny. A Koval dal pokyn k ukončení akce.

Neúspěch při hledání pistole podplukovníka Kovala pořádně rozladil. Copak ho tentokrát navzdory jeho bohatým zkušenostem intuice zklamala?

Deprese přicházívala ke Kovalovi jen vzácně a vždy pozvolna. Kupila se jako lavina, nenápadně a po dlouhou dobu, podemílala jeho duševní rovnováhu a pak – zcela nečekaně, díky zdánlivě zanedbatelné maličkosti – na něj dopadla celou svojí tíhou.

Tentokrát se poslední kapkou, po níž číše přetekla, stal očividný neúspěch pátrací akce na řece Ros.

Po návratu na okrsek se podplukovníkovi ze všeho nejméně chtělo sedět v těsném prostoru kanceláře, a tak se šel raději projít.

Po obou stranách tiché ulice stály jako vojáci v řadě vysoké topoly, za nimiž se ukrývaly bílé domky. Chmýří z topolů prolétalo vzduchem všemi směry a Koval je musel každou chvíli setřásat z uniformy.

Chvíli bloumal docela bez cíle a pak zamířil ke ztichlé řece. Voda byla temná a jako by vydechovala tajemství. Řeka spoutaná vysokou hrází se ve městě rozlévala do takové šíře, že protější břeh se jen matně rýsoval v růžovém večerním soumraku.

Z neradostných myšlenek vyrušili Kovala dva malí kluci, kteří si neznámého důstojníka zvědavě prohlíželi.

„Ahoj, strejdo,“ pozdravil zdvořile starší z chlapců.

Koval se ohlédl.

„Strejdo, ty tady něco hledáš? Máme ti pomoct?“ pokračoval chlapec.

Kluci byli opálení jako malí čertíci, nosy se oběma svorně loupaly.

„Koukám, že se vám to rybaření moc nedaří,“ usmál se Koval, když se podíval na párek maličkých okounků, kteří se líně převalovali v tašce.

„Jojo, ryby v řece už dávno nejsou. To dřív jich bylo daleko víc,“ prohlásil se smrtelnou vážností menší z chlapců – capart s knoflíkem místo nosu.

„Málem už chytil zvlášť velkýho kusa, jenže se mu přetrhl vlasec a ryba byla pryč,“ pokračoval chlapec a s nadšením se díval na staršího kamaráda.

„Každému uteče někdy nějaká ta ryba,“ prohlásil filozoficky Koval, který myslel na něco docela jiného.

„Vy nám nevěříte, strejdo?“ urazil se „knoflík“. „No čestně!“ A rázně zvedl dva ušmudlané prstíky k přísaze.

„Jasně že věřím!“ vzdal se Koval. To setkání s dětmi naplnilo jeho srdce ostrou bolestí. On sám by už docela klidně mohl mít takovéhle vnuky. Jenže jeho dcera Natálie, jak se zdá, se ho zatím nechystá učinit dědečkem. Pořád přebírá nápadníky, jako by čekala na prince na bílém oři.

A on sám? Ohlédl se, jako by chtěl v té houstnoucí tmě vyhledat Růženinu drahou tvář.

„Takže vy tady nehledáte fakticky docela nic?“ zeptal se zklamaně starší z chlapců. „Klidně nám to řekněte. Já třeba vydržím pod vodou celých sto vteřin!“ pochlubil se pro jistotu.

Koval bezradně pokrčil rameny.

„Vy jste sem přišel proto, že se ve Vrbovce střílelo, že jo?“

Tu máš čerte kropáč! Agentura jépépé pracuje i tady. „Kdopak vám tohle řekl?“

„My víme svoje,“ pravil hlubokomyslně menší z chlapců a lehce zívl.

„No, když teda dokážete být vod vodou celých sto sekund, budeme se muset příště obrátit jenom na vás.“

„Vy si z nás děláte legraci, strejdo,“ urazil se malý. „Čestné slovo. Opravdu vás zavoláme, až bude třeba.“ Pocítil, že je mu společnost obou nezbedných rybářů příjemná, a tak na ně kývl, aby šli s ním. Vyrazili po cestě směrem vzhůru.

Soumrak nenasytně hltal ulice, stromy, domy i keře v zahradách… Naproti budovy správy zahlédl drobnou štíhlou ženu, jak se pokouší nahlédnout do rozzářených oken kanceláří.

„Zoja Anatoljevna?“ Poznal Breusovu choť. „Dobrý večer. Čekáte na manžela?“

„Ano, ano,“ zrozpačitěla a dodala, jako by se chtěla ospravedlnit. „Víte, odešel hned zrána a dosud se nevrátil… Ach, ta vaše práce, Dmitriji Ivanyči!“

„To nic. Leckdy to bývá ještě horší.“

Ze dveří vyrazil Breus a Zoja na něho zamávala. „Čekáme tu na vás,“ zasmál se Koval. „Už byste měl pomalu myslet na večeři.“

„Víte co, půjdete na večeři k nám,“ pozvala Kovala Zoja Anatoljevna. „Budeme mít pečeného kapra. Na smetaně… Jen pojďte, ten můj by vás sám snad ani nepozval. To já jsem docela jiná – co na srdci, to na jazyku… Stejně jste tady docela sám.“

„Proč sám?“ bránil se Koval. „Mám tady dva nadějné rybáře.“

Ale mýlil se. Oba kluci se mezitím ztratili jako pára nad hrncem.

Byt Breusových, zvláště obývací pokoj, se podobal námořnímu muzeu. Byly tu působivé modely plachetnic, mušle, kostry exotických ryb, děsivé masky cizokrajných bůžků. Na stěně visela obrovitá mořská hvězdice a na knihovně se až ke stropu tyčily dvě větve bílého mořského korálu. Koval ovšem věděl, že Breus kdysi sloužil u námořnictva a pak se celé dva roky plavil na velrybářském škuneru.

„Vítr dávných cest,“ řekl Koval a v hlase se mu mísila jemná ironie i bezděčná nostalgie. „Já jsem taky kdysi toužil po mořích a po lodích. Ještě jako kluk.“

Zoja Anatoljevna mezitím prostřela a za chvíli už usedli ke stolu. Od všední společenské konverzace se brzy dostali k záhadné vraždě.

Koval nerad doma hovořil o služebních záležitostech, ale teď se v tom příjemném prostředí Breusovy domácnosti přece jen poněkud uvolnil. Paní domu si navíc počínala nanejvýš taktně a není divu, že byli do diskuse záhy vtaženi oba – Breus i Koval.

Zpočátku se rozhovor týkal jen obecných témat. Zoja – citlivá jako většina žen – byla rozhořčena krutostí vraždy a stačilo jí jen přitakat. Ale po chvíli vyvedla svého muže z míry tvrzením, že Litvin a on – Breus – dali za mříže člověka nevinného a hluboce nešťastného. Při těch odvážných slovech se podívala na Kovala tak, jako by u něj hledala kdovíproč podporu. Projistotu dělal, že její němé výzvě nerozumí.

Zato kapitán Breus vzplál spravedlivým rozhořčením:

„Zojo, nemám rád, když mluvíš o něčem, čemu nerozumíš.“

„Jaképak nerozumíš? Cítím to srdcem. On totiž tu svoji Marii nadevše miloval. Taková láska – to je sen každé ženy.“ A v hlase jí zašelestíla nepatrná výčitka.

„A na konto tě lásky tak hrozně žárlil?“ ušklíbl se Breus.

„No právě! Proto taky žárlil,“ odpověděla vyzývavě a pak už docela jiným tónem dodala: „Já si přece jenom myslím, že je Čepikov nevinen.“

„Zojo, to všechno jsou jenom slova, za kterými nestojí ani jediný fakt,“ zavrčel Breus nazlobeně a odstrčil od sebe talíř. Rozhodně mu nebylo příjemné, že s tím jeho žena začala právě v Kovalově přítomnosti. Podplukovník by si nakonec ještě mohl myslet, že doma hovoří s manželkou o svých služebních záležitostech.

„Fakta mi chybějí, v tom máš pravdu. Ale zato je tu Intuice!“

„Ano, intuice – to je opravdu mocná síla,“ podpořil ji gentlemansky Koval. „Zvláště pak ženská intuice… Jenže i ta intuice se vždycky musí rodit ze znalostí, z empirie…“

Kapitán Breus ulehčeně vydechl. Měl pocit, že ten nepříjemný rozhovor jejich hosta příliš nerozladil.

„Obraťme raději list,“ řekl pro jistotu.

Jenže udržet Zoju na uzdě bylo příliš těžké.

„Je mi Čepikova líto,“ prohlásila tvrdohlavě. „Nejdříve měl pravé peklo doma, a teď dokonce i vy…“

Tváře jí jen hořely, oči se leskly, ruka křečovitě svírající vidličku rýsovala na ubruse bizarní obrazce.

Koval se nevesele pousmál:

„Hm, nemůžeme se bohužel řídit takovými kategoriemi, jako je lítost nebo soucit. My jen hledáme fakta a shromažďujeme důkazy. Naším řemeslem je hledání pravdy, Zojo Anatoljevno. A to bývá někdy bolestivé.“ Podíval se jí zpříma do očí. „To je mnohem důležitější než osobní city a subjektivní názory.“

„Zoječko, miláčku, slíbila jsi nám dobrou kávu,“ snažil se zabránit nejhoršímu Breus.

Chápavě přikývla a lehce, jako motýlek, vyběhla z pokoje.

Zatímco si pánové v pokoji pochutnávali na kávě, pustila se v kuchyni do nádobí.

„Máte skvělou paní. Je opravdu báječná!“ řekl Breusovi Koval.

„To máte pravdu,“ souhlasil potěšeně kapitán. „Je jen trochu příliš, jak bych to jen řekl, příliš nervní, citlivá. To víte, její první manžel byl alkoholik – hrozně ji trápil. Pak odjel někam za výdělky. Jenže dnes se Zojenka příliš rozčílila,“ zamyslel se Breus. „Ona je přece také z Vrbovky; všechny tam dobře zná. Její matka tam žije.“

„Ženy zpravidla bývají příliš citlivé,“ usmál se Koval.

„Mám-li tedy být docela upřímný, Dmitriji Ivanyči, i mně je Čepikova líto. Docela rád bych nakonec zjistil, že jsme se přece jen mýlili.“

„Jenže za ten omyl by nás tam nahoře asi nepochválili.“

„Zatím jsou ovšem veškerá fakta proti němu. Ale psychologicky vzato, je obraz docela jasný. Čepikov se zkrátka postavil za svůj domov. Je to člověk nevyrovnaný a na frontě utrpěl vážné zranění. V prvním manželství mu to zatraceně nevyšlo: ta ženská ho po válce prostě nepustila domů. Přišel tedy sem, zamiloval se do Marie a oženil se. To byla také jeho jediná naděje, že dosáhne nakonec štěstí. A najednou tu byl Lahuta.“ Breus jediným douškem vypil vystydlou kávu. „Já osobně Čepikova docela chápu, Dmitriji Ivanyči. Docela s ním cítím.“ Lícní kosti na Breusově tváři se daly do pohybu, oči se výhrůžně zúžily. „Na jeho místě bych jednal asi stejně… Jenže teď už padá podezření i na Kublačku… Víte, čím dál tím častěji mě napadá, že jsme se možná přece jen unáhlili, když jsme Čepikova zatkli.“

„Nedá se to jednoznačně vyloučit,“ odpověděl neurčitě Koval.

Chvíli mlčeli.

„Dmitriji Ivanyči,“ odhodlal se nakonec Breus, „dovolte mi, abych vyslovil ještě jednu úvahu ve prospěch Čepikovovy obhajoby.“

Koval mlčky přikývl.

„Hovořili jsme už o schopnosti oběti vyprovokovat zločin,“ začal Breus, „o tom, že mezi pachatelem a obětí existuje příčinná spojitost… Opravdu, zdá se, že Marie a Lahuta tu tragédii sami přivolali. Vypadá to, že na své smrti nesou sami největší vinu. To je ovšem absurdní. Je zřejmé, že tu musíme rozlišovat…“

„Výborně, kapitáne,“ ušklíbl se Koval. „Mezi vinou zločince a vinou oběti je skutečně značný rozdíl. Vina oběti je nejčastěji morálního charakteru. Takoví přece často říkají Sám jsem si to zavinil! nebo Neměl jsem… A tak dále. Upozorňuji na úlohu oběti v tragické událostí proto, že její důkladná analýza umožňuje nejen najít pachatele, ale také objasnit okolnosti tragédie. Dříve se totiž zabývali lidé obětí jen jako osobností – pokud se jí vůbec zabývali –, pomíjeli však její úlohu v tragické události… Ale ani to není ještě všechno. Kromě posledního dějství tragédie existují přece také dějství předcházející, která ovšem my, kriminalisté, nikdy nevidíme. Když truchlíme nad osudem Othela a Desdemony, zapomínáme zpravidla na Jaga. Jenže právě bez jeho přičinění by k tragédii vůbec nedošlo. Zkrátka a dobře, třetí faktor, tedy prostředí, situace, lidé kolem hlavních postav, jejich život a vzájemné vztahy, ba dokonce i Její Veličenstvo Náhoda – to vše je nutno v naší práci brát v úvahu. O tom třetím, neviditelném účastníkovi události nevíme zpravidla dočista nic. Studium oběti se v kriminologii stalo nepochybně krokem vpřed. Ale je třeba učinit ještě další krok – seznámit se i se sociální a existenční situací každého konkrétního zločinu. Jinak budeme jednat pouze naslepo a dopustíme se mnoha hloupostí…“

„Dmitriji Ivanyči,“ neudržel se kapitán, „jenže to, co tady říkáte, už patří do kompetence soudu.“

„Ne tak docela, Juriji Ivanyči,“ zavrtěl hlavou Koval. „My jsme sice to, co by se dalo označit jako prostí dělníci spravedlnosti, jenže uvažovat musíme stejně odpovědně jako její nejvyšší představitelé…“

„Ještě kávu?“ zeptala se paní domu, která v té chvíli vstoupila do pokoje.

„Ani tak nezamhouřím oka do samého rána,“ zažertoval Koval.

Poděkoval svým hostitelům a vykročil do teplé noci lehce prozářené měsíčním světlem.

II

„Co to říkáte, kapitáne?!“ vylítl ze židle náčelník. „Nová verze? Takhle to už dál opravdu nepůjde! Proč by k čertu měla ta ženská, Kublačka, vraždit lidi? Hanka není něčeho takového prostě schopna! To, že nemá alibi, ještě vůbec nic neznamená. To všechno jsou jenom nesmysly. Ostatně, kde by vzala pistoli?“ Breus už dávno neviděl šéfa tak nažhaveného. Ani Kovalova přítomnost ho tentokrát nepřiměla ke zdrženlivosti.

„Místo toho, abyste případ co možná nejrychleji uzavřel, abyste dodržel stanovené termíny, hledáte docela zbytečné problémy tam, kde snad ani nejsou, a jenom všechno zbůhdarma komplikujete.“

Kapitánova opálená tvář zbledla. Pokud si byl Breus jist, že je v právu, mohl ho donutit, aby jednal proti svému přesvědčení, jenom zcela jednoznačný příkaz. Jenže tady nemohlo být o rozkaze ani řeči.

Seděli v náčelníkově pracovně všichni tři – Litvin, Breus i Koval.

Litvin, který tuhle poradu svolal, byl přesvědčen, že už je načase, aby vyšetřujíc! orgány předaly případ prokuratuře. Podle jeho názoru přímých i nepřímých důkazů toho, že pachatelem je manžel zavražděné, bylo víc než dost.

Kapitán Breus s tím v podstatě souhlasil. Důkazů proti Čepikovovi bylo opravdu více než dost a sesbíral je ostatně sám Breus. Náčelník výsledky práce v pochybnost sice neuváděl, ponechával však pro pochyby jistý prostor. Když se ho ptali, je-li přesvědčen na sto procent o Čepikovově vině, zda vylučuje bezezbytku všechny ostatní verze, odpovídal záporně. Poté, co našel u Hanky Kublačkové klíč od Lahutova zámku, daly se události do pohybu: noční vloupání, hlína na střevících, poloviční přiznání Kublačkové. Copak se to všechno dalo jen tak pominout?

Dnešního dne dostal kapitán protokol expertizy o stopách kolem Lahutova domku. Stálo v něm černé na bílém, že jsou to stopy střevíců, ve kterých Kublačka čtvrtý den po osudné noci pronikla do Lahutova domku, tedy střevíců, které objevil v krámku.

A tak v’odpověď na náčelníkovo rozhořčené burácení Breus jen znovu nahlas opakoval svoji myšlenku: „Můžeme opravdu jen tak jednoduše vyloučit z našich úvah Kublačkovou, u které jsme objevili klíč od Lahutova domu? Máme snad zcela ignorovat její noční vloupání do domu zavražděného, skutečnost, že nemá alibi, máme zapomenout na její prapodivné vztahy k Lahutovi? Je přece docela možné, že tu sehrála roli žárlivost – stejná žárlivost, která rozhodla o osudu Ivana Čepikova. A konečně – jsou tu ty stopy na Lahutově dvoře. Copak nemohly pocházet z toho večera, kdy byla spáchána vražda?“

Když to všechno kapitán Breus říkal, díval se po očku na Kovala. Podplukovník dovedl naslouchat, aniž by vypravěče přerušil jediným slovem.

„Ještě jedna otázka mě zneklidňuje,“ dodal kapitán. „Totiž skutečnost, že u Kublačky nebyly objeveny žádné peníze a cennosti. Po řadu let pracovala, ehm, řekněme nečestnými způsoby, evidentně porušovala pravidla a normy socialistického obchodu, spekulovala, a je pochopitelné, že se tak nezákonně obohacovala. Nejednou jí sice byl udělen trest, jenže pokaždé si dokázala najít ochránce, a tak ji k odpovědnosti můžeme pohnat teprve dnes. Jenže, ptám se, kde jsou všechny její peníze?“

„No, poslyšte,“ přiblížil se opět k bodu varu major Litvin, „v tomto okamžiku nás přece ani v nejmenším nezajímá otázka jejích peněz, protože to nemá naprosto žádný vztah k případu vraždy. A pak, to, že byly odhaleny stopy prodavačky Kublačkové v Lahutově domku, ještě nic neznamená. Běhala za ním jistě pomalu každou noc.“

„Ale ty peníze?!“ nevzdával se kapitán Breus. „Jejich tajemné zmizení! Víme už, že Hanka měla s Lahutou milostné styky. Po smrti Hančina muže odtud chtěli oba odjet. Lahuta jí tehdy svěřil klíč od svého domu, a to rozhodně nepatřil k lidem zvlášť důvěřivým. Připouštím, že peníze i zlato, které jsme při prohlídce v Lahutově domě zabavili, nepatří jemu, ale Kublačce, a je tedy dost pochopitelné, že je chtěla získat zpět…“

„Já o voze, on zase o koze,“ zavrčel major. „Ani Lahuta přece nebyl žádný chuďas.“

„Jenže ta částka byla příliš velká,“ bránil své pozice Breus. „Odkud ji měl? Copak někoho oloupil? Pracoval přece málo, vlastně nepracoval skoro vůbec… Jasně, můžete mít pravdu; jenže proč by k němu do baráku lezla v noci? Myslím, že se rozhodovala dost těžko. Pořád totiž věřila, že se nám úkryt s cennostmi nepodařilo objevit. Tohle pro ni bylo důležité, a rozhodně ne nějaká milostná korespondence, jak se nám tu snažila namluvit.“

Při posledních Breusových slovech Koval pojednou ožil a souhlasně přikývl. Ačkoli bylo docela možné, že si jen odpovídá na nějakou vlastní myšlenku.

„Pokládal jsem za nutné vás o tom všem informovat,“ uzavřel nakonec se zdůrazněnou skromností kapitán Breus. Neřekl to sice přímo, ale všem bylo jasné, jak to ve skutečností myslí: Popřemýšlejte o tom sami, máte přece vyšší hodnost než já!

Dmitrij Ivanyč se bouřlivé diskuse sice nezúčastnil, nepřál si však o nic méně než Litvin nebo Breus, aby se klubko záhad konečně rozmotalo. Už dvakrát volal z Kyjeva plukovník Nepijvoda a zajímal se, jak vyšetřování pokračuje. Byly tu i telefonické dotazy z krajské správy a z prokuratury. Přesto byl Koval přesvědčen, že příliš pospíchat se nikdy nemá, neboť nit, jež vede k poznání pravdy, by se mohla lehce přetrhnout.

„Zajímal jste se o to, jaké byly vztahy mezi Hanou Kublačkovou a Marií?“ zeptal se najednou.

„To ne,“ zrozpačitěl kapitán. „Je přece zřejmé, že mezi nimi nemohlo být nic kromě nevraživosti nebo dokonce nepřátelství. Povídačky o tom, že Marie byla Lahutovou milenkou, totiž šířila – to se nám podařilo prokázat nezvratně – právě Kublačka. Bylo to docela pěkně vymyšleno. Marie se prý zapletla se sousedem, manžel se o tom dověděl a pochopitelně oba zabil. Takže tady máte toho žárlivého maniaka a toho si taky suďte! A dost!… Viděl jsem jich už hodně, ale babu tak ^vychytralou a mazanou zatím ještě ne. Zákeřná jako zmije… Je možné, že to byl opravdu Čepikov, kdo střílel. Jenže já taky musím zjistit, jakou úlohu v tom případu hrála Kublačka. Svědčí proti ní příliš mnoho okolností.“

„Tu prodavačku bude třeba vyslechnout ještě jednou,“ pronesl zamyšleně Koval. „Jenže klíč k záhadě spočívá pravděpodobně v něčem jiném… Identifikovali jsme kulky, vybrané z kmene dubu, do něhož střílel Čepikov, a srovnali je s kulkou, která zabila Čepikovovou. Bylo nezvratně prokázáno, že pocházejí ze stejné zbraně. Ale samu pistoli jsme dosud nenašli. Musíme zkrátka podniknout vše pro to, abychom tu zbraň nalezli. A taky si musíme zjednat jasno ve třech základních otázkách. Za prvé: Kde mohl ztratit Čepikov svoji pistoli? Za druhé: Kdo ji mohl najít?“ Tady si Koval nedovedl odpustit dramatickou odmlku. „A konečně za třetí: Zda ji opravdu ztratil? Ani pro to ještě zatím nemáme důkazy…“

„Naprosto správně,“ podpořil Kovala major Litvin. „Neměli bychom příliš dlouho chodit kolem horké kaše. Najdeme vražednou zbraň a nic už nebude bránit tomu, abychom ten případ konečně předali prokuratuře.“

Podplukovník si povzdechl a bylo na něm vidět, že svoji myšlenku dosud neukončil. Jen co Litvin zmlkl, Koval dodal:

„Důležité je nejen určit všechny účastníky tragédie, ale také dokázat nakreslit přesný obraz vývoje událostí.“ Zadíval se do krajiny za oknem a unaveně řekl: „Jedeme do Vrbovky.“

III

V průběhu analýzy případu sledují kriminalisté účastníky tragédie, seznamují se s okolnostmi a podmínkami, za nichž byl zločin spáchán. Obrovský význam má výměna názorů a zevrubné studium dokumentů. Postupem času si vytváří každý kriminalista svůj vlastní názor na událost i na příčiny, jež k ní vedly. Třebaže je každý z těch názorů založen v podstatě na stejných faktech, je bezesporu subjektivní. Nesporně tu hraje významnou úlohu i intuice, jež se formuje pod vlivem vlastních zkušeností a psychických vlastností vyšetřovatele.

Úkol spočívá v odhalení pravdy se ztrátami co možná nejmenšími. Proto také Koval nedělal ukvapené závěry, nenechával se unášet verzemi, jež se mu přímo nabízely. Zvolna a beze spěchu shromažďoval údaje a nezavrhoval ani ty nejméně pravděpodobné až do doby, kdy bylo třeba začít zobecňovat.

Právě chybné verze tím, že postupem času samy od sebe odpadaly, jen zdůrazňovaly pravdivost té, kterou už zavrhnout nebylo možno.

V určitých okamžicích pátrání usedl Dmitrij Ivanyč ke stolu a kreslil spousty složitých schémat. Šipky v nich označovaly vazby, vztahy i rozpory mezi lidmi, kteří ho zajímali, naznačovaly situaci, v níž tito lidé žili. Postupně přicházely nové údaje a křivka vývoje událostí stoupala až ke svému kulminačnímu bodu, jímž byla nesporně tragédie.

K případu Čepikov se v soukromých Kovalových písemnostech pojily dosud jen skromné poznámky:

Čepikov

Minus

1. Nezákonné držení pistole

2. Útěk z místa činu (vraždy)

3. Stopy manželčiny a Lahutovy krve na oděvu a na rukou

4. Neustálé hádky s Marií a pití

5. Neskrývaná nenávist k Lahutovi

Plus

1. Čestně bojoval v přední linii

2. Pracovní posudky: pracovitý, disciplinovaný

3. Předtím nikdy nepil. Smysl pro rodinu. Miloval svoji ženu

4. Obyvateli Vrbovky hodnocen velmi kladně

Otazník

1. Skutečné příčiny rozvratu v rodině?

2. Proč začal pít?

3. Žárlivost jako možný motiv zločinu?

4. Kde ztratil pistoli?

5. Ztratil ji vůbec?

Kublačka

Minus

1. Systematicky opíjela Čepikova

2. Ilegální obchod lihovinami – samohonka a ředěný líh

3. Pochybné alibi. Stopy zanechané v Lahutově zahradě dne 8. července

4. Tajná návštěva Lahutova domu v noci

Plus

Do této položky nebyl schopen Koval při nejlepší vůli zaznamenat docela nic.

Otazník

1. Proč měla klíč od Lahutova domu?

3. Co spojovalo Hanku s Lahutou?

2. Do jaké míry je klíč spojen s vraždou?

4. Nemohli se 8. července večer pohádat? Pokud ano – proč?

5. Jakou má povahu? Je schopna žárlit?

6. Jaký měla vztah k Marii Čepikovové?

Koval dopsal a zamyslel se. Nic nového tu vlastně ani nebylo. Chyběla však odpověď na hlavní otázku a Koval pociťoval nespokojenost.

Jak se vlastně dají důkladně prozkoumat a pochopit všechny ty vášně, jestliže hlavní aktéři dramatu – mimo Čepikova a Kublačkové – už nežijí?

A tehdy ho napadlo, že bude muset hovořit s Marií i s Lahutou, jako by byli dosud naživu, a tiše doufat, že mu poslušně odpoví na otázky, jež byly po jejich smrtí zahaleny tajemstvím. Chopil se tedy dalšího čistého listu a jal se rychle psát:

Lahuta

Minus

Vynechal místo, protože nevěděl, co by napsal.

Otazník

1. jaký člověk byl Lahuta? Zcela rozdílně o něm hovořili Čepikov, Klimenková a Kublačková. Zeptat se znovu ostatních obyvatel Vrbovky

2. Proč k sobě Lahuta připoutal Marii?

3. Jaký byl jeho vztah k Marii? Jak se vyvíjel?

4. Proč byl tak samotářský? Proč neměl rodinu?

5. Co spojuje Lahutu s Kublačkou?

Marie

Otazník

1. Co přitahovalo Marii k Lahutovi?

2. Měl Ivan Čepikov skutečně důvod k žárlivosti?

3. Jakou úlohu hrála Stěpanida Klimenková ve stycích Lahuty s její dcerou?

4. Jaké byly vztahy mezi Marií a Hanou?

Ještě jednou si poznámky nespokojeně prohlédl. Pokusil se představit si Marii – něžnou a milou dívku, trochu neobratnou, s bledou tváří, v níž zářily obrovské šedé oči. Nedařilo se mu to. Místo Marie měl pojednou před očima drobnou a nehezkou Kublačku s pichlavýma a trochu výsměšnýma očima.

Že by přece jen Hanka? ptal se sám sebe Koval. Kapitán Breus si ji vzal do práce se vší vážností a jeho poslední důkaz má nemalou váhu. Má vlastně v mnohém pravdu ten kapitán – to byla další Kovalova myšlenka.

Kublačka se stýkala s Lahutou, byla jeho milenkou. Chtěla se dokonce vdávat. Jenže – proč se nevdala? Po mužově smrti získala přece svobodu a mohla svůj vztah ke stárnoucímu Lahutovi lehce legalizovat. Co jí v tom zabránilo? Co, nebo – kdo?

Tak tedy za prvé… bručel si Koval zamyšleně. Přistoupil ke zdi, přejel po ní prsty a pak se chvíli nepřítomně díval na bříška prstů zbělelá omítkou. Zčistajasna měl uspokojivou odpověď na svoji otázku.

„No jasně, od mužovy smrti neuplynul zatím ještě celý rok. Šlo zřejmě o dodržení smutku… Jsou to přece lidé věřící, nebo se alespoň snaží tak vystupovat…“.

Nebo že by nechtěl Lahuta? Proč by vlastně neměl chtít?

Byla to pro něj v každém případě dobrá partie a navíc si na Hanku už stačil zvyknout; řadu let mu přece už jistě hospodařila v domě. Taky si u něj schovávala peníze. Breus má nepochybně pravdu, když tvrdí, že peníze a cennosti, které byly v Lahutově domě zabaveny, jsou majetkem Hanky Kublačkové.

Lahuta a Kublačka se spolu modlili, spolu taky kšeftovali. Lahuta jí byl nejspíš stejně drahý jako Marie Ivanu Čepikovovi.

Kdo tedy Hance bránil, aby se s Lahutou spojila zákonným poutem svazku manželského? Že by Marie?

Podplukovník tvrdošíjně rázoval pokojem, mechanicky otíral z bříšek prstů omítku a usilovně přemýšlel.

Proč si vlastně myslíme, že Čepikov musel zastřelit Marii a Lahutu ze žárlivosti? Proč nepřipustit, že neméně pravděpodobná je taky žárlivost Kublačky? Copak by nebyla schopna vraždit svého skoro manžela Lahutů a jeho milenku Marii, která se jí odvážila postavit do cesty?

Kategoričnost takového závěru Kovalem otřásla. Zastavil se uprostřed místnosti s vytřeštěnýma očima a zašeptal: „Přísámbůh, něco na tom může být!“

Vypětím vůle se snažil tu myšlenku udržet ve vědomí, aby ji mohl prozkoumat důkladně ze všech stran.

Vrátil se ke stolu, nalil si sklenici, zteplalé minerálky a jedním douškem ji vyprázdnil…

Proč bychom vlastně neměli připustit to, co je stejně pravděpodobné jako verze o Čepikovovi? Srovnáme-li obě verze, pak…

Ta první, podle níž je vrahem Čepikov, je vybudována na řadě nepřímých důkazů, z nichž část je možno pokládat za důkazy přímé: krev zavražděných na rukou a na oděvu, přítomnost podezřelého na místě činu, nedostatek alibi. Jenže alibi přece nemá ani Kublačka. Při střelbě na člověka není nutné přijít až k oběti, aby byl oděv znečištěn krví. Mimochodem, tahle úvaha by mohla svědčit v Čepikovův prospěch.

Pravda, Čepikov se přiznal k nezákonnému držení zbraně, z níž padly osudné výstřely. Tvrdí ovšem také, že ji ztratil. Předpokládejme, že pistoli vytrousil v blízkosti Hančina krámku v době, kdy tam nikdo nebyl. Kublačka ji mohla objevit a ukrýt. Jednou už přece byla svědkem toho, jak opilému Čepikovovi pistole vypadla.

I tohle by tedy mohlo být alibi. Ne Hančino alibi; alibi Ivana Čepikova.

„Když už chcete něco vědět,“ pravil Koval nahlas, jako by se pokoušel zlomit neviditelného oponenta, „Čepikov má alibi daleko spíše než Kublačková. Proč – ptáte se? Je to docela prosté, milý Watsone…“

Je tu především psychologický nesoulad pohnutek a činů. Zastřelit ze žárlivosti vlastní ženu a jejího milence a vzápětí se k nim vrhnout? Kdyby střílel v hněvu, pak – jakmile by si uvědomil, co vlastně spáchal – by mohl zastřelit i sebe. Vyloučit možnost, že by to při své výbušné povaze mohl udělat, prostě nelze.

Kublačka ovšem pevné a nevyvratitelné alibi nemá. Byla toho večera u Lahuty? Je to docela možné, dokonce pravděpodobné, třebaže podle otisků prstů se to dá jen stěží určit na hodinu přesně. Mykola svědčí, že přiběhla ke svému domku hned po té střelbě, ovšem ten měl tehdy pořádně nakoupíno a opilci, jak známo, trpívají poruchami ve vnímání času. Experimentálně však bylo prokázáno, že Kublačka mohla od Lahutova domku doběhnout až k sobě za pouhých pár minut. Navíc člověka, který právě spáchal zločin, pohání vždycky strach. Bane, v Kublaččino alibi nemohu uvěřit – pomyslel si Koval.

Znovu si připomněl její tvář, jak ji pozoroval při výsleších. Byla neklidná a pohyblivá, měkká a laskavá, v dobré náladě, pak zase kamenná a docela uzavřená, jindy se stopami kruté vychytralosti v pokřiveném úšklebku. Její pohled býval chvílemi vyhaslý, jako by se chystala v příštím okamžiku vyčerpaně zavřít oči, vzápětí však bodal zpod přivřených chvějících se řas jako nůž.

Vrbovčané nejednou vyprávěli, že na jedné straně byla dobrotivá a milá, když měla podstrojovat svým klientům, na druhé straně se však dovedla nečekaně hrubě obořit na nešťastnou ženu, která se zpěčovala zaplatit opilecký dluh svého muže.

Byla by toho schopná? Koval nedovedl zodpovědět tu otázku jednoznačně…

Verzi, podle níž byla pachatelem Hanka, musel podplukovník poté, co je kapitán Breus seznámil s novými skutečnostmi, nejen připustit, ale také důkladně prověřit.

To, že je kapitán zdejší rodák, mu bezesporu ulehčuje práci při studiu okolností zločinu i osob, které se na něm tak či onak podílely. Na druhé straně je tu však i jistá pečeť subjektivity: Nikdo se nemůže vyhnout sympatiím a antipatiím, již dávno zformovaným názorům na toho či onoho člověka. Ani kapitán – byť by sebevíce usiloval o nezávislost a objektivitu – tedy není pojištěn proti omylům. Jenže tentokrát, zdá se, nezakopl kapitán Breus, ale podplukovník Koval osobně.

V poslední době si Dmitrij Ivanyč zvlášť bolestně všímal, jak rychle se vyvíjí mládež, která nastupuje na místa starých pracovníků. Byla mnohem sečtělejší a schopnější, než si zpočátku mysleli ti, kteří na ni pohlíželi s netajenou ironií.

Koval měl nepříjemný pocit, že bloudí v temnotách. Nejistota je vždy společnicí počáteční fáze pátrání, ale teď se začínal bát, že ztratil navěky svoji kdysi tak vyhlášenou intuici.

Semper tiro, aneb Vždy žákem! pomyslel si sveřepě a měl v té chvíli na mysli sebe sama. Znamenalo to v podstatě, že musí pokaždé znovu a znovu dokazovat svoji schopnost objevovat pravdu, jako by ani nebyl šedivějícím podplukovníkem, ale nezkušeným mladíčkem s hvězdičkou podporučíka.

Ještě chvíli se procházel pokojem, pak dopadl na židli a jal se nahlížet do svých poznámek.

Jeho myšlenky se nepozorovaně přesunuly opět k Marii. K té nepříliš zdravé mladé ženě, na jejíž něžné tváři vždy setrvával výraz bolesti a smutku.

Marie, Marie, Marie… Koval vyťukával do desky stolu jakýsi nepochopitelný rytmus. Ovšem, slabá, exaltovaná, sklon k hysterii a sebeobětování. Takové ženy mají zpravidla pud sebezáchovy poněkud otupen. V dávných dobách se takové uchylovaly do kláštera. Osobnosti, jako byla Marie, přitahuje všechno tajuplné, transcedentní, nadlidské, vše, co je nasyceno duchem smrti. Se srdcem sevřeným předtuchou pohlížejí na točící se kola tramvaje nebo vlaku, jako by je k nim přitahoval mocný magnet, nebo na strmý sráz skalního útesu… Jsou-li samy, zkoušejí s nepochopitelnou rozkoší nehty břit nože nebo se blaženě zachvívají, cítí-li v dlani kovově mrazivou váhu pistole…

Ta poslední myšlenka se v podplukovníkových úvahách stala dovršující tečkou. Chopil se pera a do rubriky Marie hbitě zapsal: „Osobnost se sklony k sebevraždě“.

Jenže – Kdo potom zastřelil Lahutu? zahlodal v něm opět červ pochybností.

IV

V době, kdy podplukovník v hotelovém pokoji rýsoval své grafy a umná schémata a mořil se úvahami nad úlohou prodavačky v případě dvojnásobné vraždy, Jurij Ivanyč Breus rozjímal v dusném horku své pracovny nad verzí, podle níž byla přímou pachatelkou obou vražd Hana Kublačková.

I on rád přemýšlel, stejně jako Koval, s tužkou v ruce. Kreslit ovšem moc neuměl, a proto pistole, kterou se pokusil zobrazit, vypadala roztodivně. Docela nečekaně k ní přimaloval ženskou postavičku. A pak už kapitánova, fantazie začala poslušně dotvářet ucelený obraz zločinu…

Dusný červencový večer nad řekou. Hanka pro jistotu počkala, až se na obloze rozzáří první hvězdy, pak zabalila do hadříku mohutnou parabelku a vyšla z domku. Pistoli, kterou Čepikov před několika dny ztratil, ukryla pro jistotu ve sklepě. Třeba se jí bude někdy hodit!

Jenže hrozivá situace, jež v posledních dnech vykrystalizovala především díky dopisům Věry Haluškové, která posílala všemi směry stížnosti podepsané většinou ženských z Vrbovky, ji přinutila uvažovat nad tím, jak se toho nebezpečného nálezu zbavit. Po těch dopisech se totiž mohlo přihodit cokoli; Bezpečnost si na ni brousila zuby ostatně už dávno. Co kdyby u ní, nedej bože, našli při prohlídce i pistoli!

Rozhodla se, že pistoli ukryje u Lahuty, kde přechovávala i svoje cennosti. Byla si naprosto jista, že domovní prohlídka ani konfiskace majetku tesaři Lahutovi nehrozí.

Na ulici byla tma. Na protějším konci vesnice se zuřivě rozštěkali psi. Prach každodenního shonu, vířený desítkami nohou i pneumatik, se už dávno usadil a prázdná cesta se jako našedlá stužka vinula po pahorku, který se pozvolna svažoval k řece.

Kublačka věděla, že se k Lahutovi musí dostat, aniž by se setkala s kýmkoli ze sousedů. Nešla tedy cestou, ale kolem záhumenků a mezi zahradami až k habrovému háji, který sousedil s pozemkem jejího milence.

Přeběhla důvěrně známou stezku až k místu, kde na okraji lesa začínal pozemek. Lahuta totiž neoddělil svoji parcelu od lesa plotem, jako by chtěl ještě jednou zdůraznit, že se nikoho nebojí, že žije jako čestný muž a nemá, co by skrýval před lidmi ani před bohem. Než vstoupila do zahrady, zastavila se a napjatě naslouchala tichu noci. Nedaleko šuměla řeka, v blízké zátoce pořádaly žáby svůj koncert, odkudsi zdálky zanotoval dívčí hlas táhlou píseň.

Vtom křikl noční pták a Hanka se mimoděk zachvěla. Z domu zazněl Lahutův hlas a vzápětí ještě další hlas – ženský, vzrušený. Nechtěla věřit svým uším! Teď, v tuhle dobu?

Prolétla zahradou lehce jako stín a plížila se neslyšně k domu.

Sluch ji neoklamal. V domě opravdu rozmlouvali dva lidé: Petr a – Marie. Trochu se uklidnila. Než ji ovšem došlo, že rozhovor není ani v nejmenším bohabojný, že se tu rozhodně nemluví o spáse duše a o utrpení všemohoucího…

Kublačka si už dávno všimla, že se s Marií děje cosi nekalého. Od samého dětství byla ta holka jiná než ostatní. Vyhýbala se lidem, pořád jen o něčem snila, chodila po světě jako náměsíčná. A pak se najednou zničehonic provdala za starého Ivana Čepikova. Děti, pravda, nemají. Začala se modlit, běhala si pro duchovní útěchu k Petrovi. Další duše, která poznala Krista. Jenže teď to vypadalo, že tu našla něco docela jiného.

Hanka nehnutě stála pod otevřeným oknem a naslouchala tomu, co se v domě odehrávalo. Roztřásla se oslepující nenávistí.

Když ti dva vyšli konečně na dvůr a Lahuta šeptal Marii sladká slovíčka, jež přece měla být určena jenom jí, Hance Kublačkové, pocítila, jak jí dusivý chuchvalec hořkosti vystoupil až k hrdlu.

Prolétla jí hlavou myšlenka na peníze a cennosti, jež tak pracně shromažďovala pro jejich společný život ve dvou. Teď už to vůbec nebylo důležité; iluze byly rozbity, její city pošlapány…

Vykročila k oběma milencům. Už se neskrývala. Když ji spatřili, oba znehybněli úlekem. Teď už je pozdě zjišťovat, na koho vypálila jako na prvního. Není to ostatně ani příliš důležité… Když odhodila pistoli, která ji pálila v dlani jako plameny pekelné, rozběhla se Kublačka zpět ke svému domovu.

Přiběhl Čepikov, ale to už byla ta tam. Ivan se nejprve vrhl ke své ženě, ale když si povšiml pistole, napověděl mu pud sebezáchovy, že jí má odhodit do řeky…

Verze byla zbudována v souladu s logikou, a třebaže si Breus musel mnohé domýšlet, přece jen byla založena na řadě prokázaných faktů i neprokázaných, třebaže nanejvýš pravděpodobných situací.

Jako by chtěl tu myšlenku definitivně potvrdit, bouchl kapitán dlaní do stolu a rážně vyskočil ze židle.

V

Po obědě si Koval zašel do nevelkého parku. Park v pravém smyslu toho slova to vlastně ani nebyl, protože zakládat ho v městečku plném zeleně bylo zhola zbytečné. Bylo to spíše jakési tiché zákoutí, k němuž mířily dvě tři uličky. Pod ztichlými vrbami tu stálo několik sluncem a dešti zčernalých laviček a na jedné z nich se v té chvíli uvelebil i podplukovník Koval.

Půvab toho rajského koutku spočíval nejen v zeleni, ale také v tichu, kterým v dnešní době motorů a tranzistorů neoplývají už ani venkovské ulice.

V Kovalově napjaté práci nadešel okamžik, kdy potřeboval samotu jako sůl, kdy toužil najít místo – nejlépe v přírodě –, kde by jeho pozornost zbytečně nerozptylovaly všední věci a kde by mohl utonout v blahodárném tichu, dávaje svému ztrápenému mozku příležitost nerušeně hledat řešení.

Znal dobře ten báječný okamžik, který přicházel zpravidla až na samém konci pátrání, když začínala působit intuice…

Dmitrij Ivanyč zvedl zamyšleně suchou větévku a jal se do písku rýsovat jakési bizarní obrazce a znaky. Postupně se mu před očima rodil dětsky prostinký obraz: Domek s komínem, ze kterého se kouřilo. Pak nakreslil slunce podobné slunečnici, když tu se objevil zčistajasna mrak.

Odkud mrak přišel, nepochopil Koval hned. Pocítil nejasný neklid, ale vzápětí mu došlo, že to není žádný mrak, ale něčí stín, který na jeho náčrtky dopadl.

Zvolna zvedl hlavu. Stála před ním mladá žena v barevných letních šatech.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Promiňte, že…“

Pohlédl letmo na její dělné ruce, pak do tváře. Milá pohledná tvář s ohrnutým nosíkem se mu zdála být známá.

„Vy jste docela určitě soudruh Koval,“ řekla tónem, který se podobal spíše konstatování než otázce.

Aby zbytečně neupoutával pozornost, bral si Koval nezřídka místo uniformy svůj oblíbený šedý oblek.

„Máte pravdu, jmenuju se tak,“ přikývl nepřítomně, protože se ještě nestačil docela oprostit od svých myšlenek a navíc nechápal, co od něj ta žena může chtít.

„Já jsem Halušková,“ prohlásila žena tak, jako by si byla jistá, že Koval bude vědět, o koho jde. Bez ostychu usedla na okraj lavičky. „Věra mi říkají.“

„Věra Halušková?“ zeptal se pro jistotu podplukovník, protože si opravdu nemohl vzpomenout, kde ji viděl.

„Musel jste si mě všimnout před třemi dny na žatvě,“ připomněla mu a vzápětí už pokračovala: „Přijela jsem na okres a volala jsem taky na Bezpečnost. Tam mi řekli, že jste odešel. Takže jsem vás našla docela náhodou,“ dodala spokojeně.

Chvíli si ji pozorně prohlížel.

„Já Jsem z Vrbovky,“ připomněla, jako by se tím dalo všechno vysvětlit.

„Hm, ano. Ovšem. Z Vrbovky. A co dál?“ zeptal se, když si uvědomil, že ji už opravdu před několika dny viděl.

„Jak to, co dál!“ podivila se upřímně žena. „U nás je teď učiněné boží dopuštění. Hanku sice konečně zavřeli, ale prodejnu taky a pojízdná prodejna si to k nám přihasí, kdy se jí zachce a někdy taky vůbec ne.“

Koval si vzpomněl na Hančina slova. Říkala tehdy přece, že k něčemu podobnému může dojít… Že by to byla opravdu jenom náhoda? Nebo…

„To jste se přišla za Kublačku přimluvit?“ zeptal se s očima ironicky přimhouřenýma.

„Ať jí pomáhá třeba sám čert, já to rozhodně nebudu!“ vzplála Halušková spravedlivým hněvem. „Tady jde přece o něco docela jiného! Copak měla ta kramářka soukromý obchod? Nepatřil snad státu? Ona si sedí a krám je teď zavřený!“

„Otevřít ho a obnovit provoz – to je přece věc státního obchodu,“ připomenul jí Koval. „Vaši lidé by se měli obrátit na příslušný orgán.“

„Právě odtamtud jdu. Byla jsem za předsedou, ale ten se mnou vyrazil dveře. Nechtěl se mnou ani mluvit. Buďte rádi, že vám tam posílám aspoň tu pojízdnou prodejnu – povídá. Já mu na to: Autobus není obchod. Krám tady u nás potřebujeme jako sůl. Ale už ne na pozemku tý ženský. A on zase: Nemáme vhodný prostory a stavět nic nemůžeme, protože je to ekonomicky nerentabilní. Budou vás přece stěhovat, jelikož Vrbovka není perspektivní… My snad taky nejsme perspektivní? To si opravdu myslíte, že je pro nás výhodný jezdit dvacet kilometrů na okres pro krabičku sirek? A víte, co mi na to řekl? Hele – povídá – pořád jste chtěli, abychom Hanku dali pryč. Tak teď konečně máte, co jste chtěli. Nemohla jsem to už vydržet, a tak se ho ptám: To s ní táhnete za jeden provaz?… No a po týhle otázce se mnou vyrazil dveře… Já k němu přece chodívala už dřív a ne sama, ale s našima ženskejma. Ty měly s Hankou daleko větší potíže než já; můj muž totiž vůbec nepije, a Hanka ho proto nemohla nijak ovlivňovat. Někteří na tom byli mnohem hůř. To přijde chlap ke krámu a chce láhev na dluh. To zase tvoje stará bude nadávat! povídá Hanka. Mužskej – jasná věc – přijde domů vzteklej jako zvíře a jeho žena má peklo na zemi. Proto jí taky ženský nemohly přijít na jméno, jenže jenom mezi sebou. To já jí říkala všechno do očí. Ale ona? Jako by se jí to ani netýkalo! Tak si stěžuj, když nemáš nic kloudnýho na práci! Však ono tě to přestane bavit. Šla jsem za předsedou obchodního sdružení, povídám mu tak a tak, a on… Plán přece Kublačka plní a manko taky nikdy v životě neměla. Takovejch pracantů kdybychom tak měli více… Jo, že dává na dluh? Jestli jí přijdeme při inventuře na manko, tak si to holt vypije… Dneska jsem například odešla od toho předsedy, abych konečně vyhledala vás, a uvažuju: Jak je to možný, že má Hanka vždycky navrch?! Nebýt tý vraždy a toho, že teď sedí, řádila by ve Vrbovce jako černá ruka až do skonání světa.“

„Pročpak si myslíte, že byla zatčena v souvislosti s tou vraždou?“ zeptal se jí hbitě Koval.

„Naše stížnosti zatím nikoho nezajímaly. U nás ve vsi lidi říkají, že nebýt tý vraždy, Kublačce by se ani tentokrát docela nic nestalo.“

„Jaká je souvislost mezi Kublačkou a vraždou? S Marií Čepikovovou se přece nestýkala!“

„Právě že stýkala. Jen se na to zeptejte Mykoly Holuvatýho. Často ty dvě vozíval do města, no a Hanka chodila tajně s Lahutou. Oni to sice skrývali, ale lidi se nakonec všechno stejně dovědí. Ona Hanka je totiž takovej člověk, že…“

„Jakápak je?“

„Přesně to říct nemůžu, nedovedu, ale povídalo se toho víc než dost. Třeba že neopíjela jen cizí chlapy, ale že se svýho času neslitovala ani nad tím svým.“

„Ten člověk se upil? K smrti?“

„To zrovna ne. Ale prý se otrávil houbami… Já ale myslím, že to náhoda nebyla…“

„Byla tehdy volána k odpovědnosti?“ otázal se s předstíraným údivem podplukovník.

„Nenašli se samozřejmě žádní svědci,“ povzdechla si žena. „Ale lidi mezi sebou vedou řeči…“

„Pokud jsou to opravdu jenom řeči, tak snad ani nestojí za to je opakovat,“ poučil ji šetrně Koval. „A pokud jde o Kublačkovou, nebyla zatčena v souvislosti s tou vraždou, o tom vás mohu odpovědně ujistit. Pomohly nám totiž ty vaše stížnosti.“

„Opravdu?“ potěšilo to Věru Haluškovou.

Po chvíli se rozloučila a odešla. Koval seděl na lavičce a pak se jal znovu kreslit do písku větvičkou podivné obrazce.

Když se Koval večer vrátil z okresní správy do hotelu a rozsvítil, spatřil dopis – obyčejnou obálku s křiklavou předtištěnou známkou, na níž chybělo razítko i adresa. Dopis ležel na samém kraji stolu a Kovalovi nedalo žádnou práci zjistit, že sem musel být vhozen otevřeným oknem.

Po chvíli váhání dopis otevřel a opatrně vyňal bílý list papíru, na který byla přilepena písmena vystřižená nepochybně z novin. Řádky byly nerovné, písmena tančila jako opilci.

Byli tam jen dva

Očitý svědek

Dopis tak zvláštní dostal Koval – proč to nepřiznat – poprvé v životě.

Ještě jednou tedy přelétl očima kratičký text a bezděčně přiskočil k oknu, jako by tam mohl ještě někoho zahlédnout.

Vzápětí se své naivitě musel usmát. Ulice byla liduprázdná.

Kdo je autorem dopisu? Co chtěl pisatel v dopise sdělit? Toť otázky! Jasné bylo jen jediné: Hovořilo se v něm o vraždě, k níž ve Vrbovce došlo.

Ale co má znamenat to záhadné sdělení, že „tam byli jen dva“? Kdo byli ti dva? Zločinci, nebo oběti? Sotva mohlo jít o pachatele; slůvko „jen“ to skoro vylučovalo. Ale to, že oběti byly dvě, přece věděli všichni. Proč to tedy zdůrazňovat?

Kovalův zájem se přesunul k podpisu. Očitý svědek! K čemu ho vlastně chce anonymní autor přinutit?

Nedovršenost myšlenky činila z anonymní zprávy šarádu a Koval s nelibostí pocítil, že se ho začíná zmocňovat únava.

Ať už toho večera dělal co dělal, podivný dopis mu nedával pokoje. Bylo to jako mámení smyslů. Znovu a znovu se vracel ke svým grafům a schématům, přemýšlel, kouřil cigaretu za cigaretou, bezradně si pohrával s tužkou. Jeho oči utrápeně bloudily po stěnách, tu a tam se zabořily do tmy za oknem a pak se opět vracely do ohraničeného prostoru hotelového pokoje…

Otázky, až dosud mlhavé, začínaly nabývat smyslu a významu, a Koval je teď byl schopen dokonce formulovat.

Proč vlastně byly stopy krve nejen v bezprostřední blízkosti zavražděných, ale doslova všude? Proč vytvářely velký kruh? Došlo snad k zápasu? Neskrývá se klíč k řešení záhady právě zde?

Čí krev se to rozstříkla po dvoře jako paprsky rozevřeného vějíře, jako by se oběť v předsmrtné agónii otočila kolem své osy?

Kdo zahynul jako první?

Jaký byl interval mezi oběma výstřely?

Střílel vrah chladnokrevně a rychle? Nebo mu snad bylo zatěžko pozvednout zbraň na druhou oběť a nečekaně zaváhal?…

Ještě dlouho Koval uvažoval, než se chopil tužky a, poslušen vnitřního impulsu, napsal:

Doplňující otázky pro soudní lékařskou expertizu:

1. Zjistit, zda smrt Čepikovové a Lahuty nastala současně?

2. Pokud ne, kdo zemřel první a o kolík minut?

3. Čí krev byla objevena na dvoře?

4. Stopy Mariiny krve na Lahutově oděvu. Jde o skvrny, nebo o stříkance?

5. Vzdálenost při střelbě na Čepikovovou?

6. Vzdálenost při střelbě na Lahutu?

Znovu a znovu ty otázky pečlivě pročítal. Nebude to nijak lehké, povzdechl si. Na odpověď soudních lékařů bude muset nějaký čas počkat.

Čtvrtá kapitola

I

V samotě cely se teď minulost jevila Ivanu Čepikovovi docela jinak. Hlavní události nečekaně ustoupily skromně do pozadí, zatímco detaily, kterým dříve vůbec nevěnoval pozornost, získaly pojednou zcela nový smysl a vytlačily všechno ostatní. Paměť zbystřená strádáním na ně vrhla nové světlo.

… Marie se vracela z okresního města pokaždé ztrápená a nějaká cizí. Zvláště ho lekaly její oči. Ne, nebyly vyhaslé; cosi v nich svítilo, ale jen tlumeně, docela cize, jako by z nich vycházelo umělé studené světlo, které měnilo vše, dokonce živou lidskou tvář, v mrtvou nehybnou hmotu.

Den či dva po návratu z města žila Marie zcela uzavřená ve světě, v němž nebyl docela nikdo – ani Čepikov, ba dokonce ani její matka. Pohybovala se jako náměsíčná, zcela mechanicky a bezmyšlenkovitě vykonávala všechny domácí práce. Často však pojednou znehybněla, přerušila práci a na něco myslela; všechno jí pak padalo z rukou. Museli na ni pokaždé zavolat, aby ji přivedli k sobě.

Připisoval to únavě z cestování, návštěvám u lékařů a čekání ve frontách.

Ráno a večer se zamykala a usilovně se modlila – to už Čepikov věděl. Často, když se zastavoval u dveří, slýchával její drmolení – podivná slova určená bohu… Jisté oživení na ní bylo vidět jen v přítomnosti souseda Petra Lahuty. Ten ji pokaždé dokázal uklidnit; říkal jí slova, jež podle Ivanova názoru postrádala smysl, zato v nich byla harmonie a krása. Sliboval pozemský ráj a činil tak ve jménu božím, jako by všemohoucím byl on sám – Petr Lahuta.

Čepikov se snažil svoji ženu pochopit seč jen mohl, a proto jí všechna její podivínství mlčky trpěl. Po čase však pocítil, že se ocitl v bludném kruhu, z něhož se jen stěží dokáže vymanit.

Po dlouhých rozmluvách a přesvědčování pochopil, že veškeré jeho úsilí je zbytečné, a rozhodl se proto přivést ženu na jiné myšlenky po svém. Navrhl jí, aby si zajeli do Moskvy, do Leningradu a do Kyjeva, vyprávěl jí o krásách a půvabech velkých ukrajinských a ruských měst. Zprvu se zdálo, že Marie souhlasí, ale když se přiblížil čas odjezdu, pokaždé měla připravenu výmluvu: jednou jí bylo nevolno, podruhé to byly potíže v práci, jindy zase starosti s domácností. Čepikov si byl jist, že tu významnou úlohu hrál sousedův vliv, neboť Lahuta zdůrazňoval, že člověk má vyhledávat radosti v sobě samém, ve svém obcování s bohem, a ne rozptylovat svoji duši světskými marnostmi.

Jednoho dne, když pozoroval Marii, jak se chystá na cestu do okresního města, zrodilo se v něm mlhavé podezření, nebo ještě spíš jakýsi nedefinovatelný neklid. Zatoužil najednou po tom, aby se sám na vlastní oči přesvědčil, jak lékaři Marii pomáhají, jací jsou lidé, u kterých přespávala pokaždé, kdykoli se ve městě zdržela. Chtěl v tom mít jasno, a tak si vyřídil v prácí volno a Marii sdělil, že tentokrát pojede s ní. Nenamítala docela nic; zdálo se dokonce, že z toho má radost.

Vytřásali se spolu s Kublačkou na korbě stařičkého náklaďáku spotřebního družstva. Marie byla laskavá a mírná jako nikdy a Čepikov už dávno neviděl zářit její oči takovým jasem. Seděli vedle sebe na korbě, tulili se k sobě, opřeni zády o rozvrzanou kabinu a Ivanu Timofejeviči se zdálo, že cesta, která poslušně ubíhala někam dozadu, s sebou odnáší i všechny jejich starosti a bolest.

Vedle polikliniky Ivan pomohl Marii sestoupit a ta se pak o něčem šeptem domlouvala s Kublačkou…

Navzdory dlouhým frontám v chodbách nemocnice se Marie dostala k lékaři docela rychle. Čepikov měl pocit, že se tu jeho žena orientuje více než dobře. Zdravotní sestry ve sněhobílých uniformách na ni volaly jménem jako na starou známou, dokonce pacienti se na ni přátelsky usmívali.

Ivan Timofejevič se na hodinky nedíval, ale zhruba za hodinu se Marie stačila podrobit léčebné kůře a navštívit dva odborné lékaře. Už dávno si Čepikov přál promluvit si s jejím ošetřujícím lékařem, zjistit, jak to s ženou vypadá, zda léčení potrvá dlouho a zda má vůbec nějaký smysl. Medikamenty přece chromého nevyléčí a děti Marie už nikdy mít nebude – to věděli oba velmi dobře. Proč by sem tedy měla zbytečně vážit cestu, utrácet drahocenný čas i peníze! Pokaždé připravovala Marie před cestou do města uzlík s dárky pro své zachránce (tak jim alespoň říkala). I dnes s sebou ostatně táhla důkladně naditou kabelu.

Jenže Marie Čepikova k lékařům nepustila a oň, duše dobrá, se s ní nechtěl zbytečně přít. Když pochůzky po lékařích skončily, všiml si, že kabela s dárky byla po celou dobu Mariiny nepřítomnosti zastrčená pod židlí v čekárně.

„Zapomněla jsi obdarovat své zachránce,“ připomněl jí rozpačitě.

„Tohle je určeno pro jiné,“ odtušila suše. „Pro ty, kdo zachraňují duši.“

Dál už po ničem nepátral, popadl tašku a vyšel s Marií na ulici.

„Kam teď?“ zeptal se jí, přivíraje oči před nemilosrdným útokem slunečních paprsků. Měl podivný pocit, že Marie proběhla ordinacemi lékařů nějak příliš rychle.

„Chtěl jsi přece poznat lidi, ke kterým chodím,“ podivila se jeho otázce Marie.

Taky pravda, pomyslel si, když pohlédl na její soustředěnou tvář. Zatoužil po tom, aby jí udělal nějakou radost.

„Třeba bychom mohli zajít do obchodu a koupit ti nové střevíce. Koukej, tyhle už budou docela sešlapané.“

Zavrtěla rozhodně hlavou.

„Jsem unavená. Trošku si odpočineme a pak už se uvidí.“

Dlouho kráčeli ulicí, v níž se střídaly vysoké moderní domy se starými přízemními baráčky, ukrytými v husté zeleni zahrad.

Ulice je nakonec přivedla k borovému hájku. Tady se Marie zastavila u vysokého plotu. Čepikov si zvědavě stoupl na špičky a jen stěží zahlédl uprostřed keřů a ovocných stromů roh plechové střechy.

Marie energicky stiskla knoflík zvonku, nenápadně ukrytého v dírce po suku. Hlas zvonku se rozlehl kdesi v hloubi zahrady.

Po chvíli zaslechli šouravé kroky a čísi námahou ztěžklý dech.

„Kdo je to?“ zaskřípěl ženský hlas.

„Sestra Marie.“

Ivan Timofejevič hlas své ženy málem nepoznal, tak laskavě a něžně v té chvíli zazněl.

Branka se s váhavým zaskřípěním otevřela a Čepikov spatřil malou tlustou stařenu, snad šedesátiletou, s hrubými rysy zamračené tváře. Aniž zvedla oči k příchozí, zeptala se znovu:

„Kdo je to?“

„Ve světském životě je to můj muž, sestro Fedoro,“ odvětila pokorně Marie. „Vedu ho k blaženosti, aby i on mohl konečně prohlédnout.“

Čepikov cítil, jak se mu rozechvěla kolena. To, že je jeho Marie v poslední době příliš pobožná, neušlo samozřejmě ani jemu. Ale aby na ni „blaženost sestupovala“ dokonce tady, v cizím městě? Ne, to už bylo příliš! Jakápak blaženost, čert aby to všechno vzal! Cítil, jak se v něm rodí hněv, ovládl se však a s hlasitým vydechnutím sklopil oči.

„Pastýř Mychajlo to dovolil?“ zeptala se opět přísně zamračená stařena.

„Mluvila jsem s ním o tom, i s bratrem Petrem,“ horlivě přitakala Marie. „Hospodinovi se zalíbilo rozšiřovat své vojsko ve jménu spásy duše.“

Sestra Fedora ještě okamžik váhala, nakonec však rozevřela branku dokořán a o krok ustoupila, aby hosté mohli projít dovnitř.

Čepikov rázně vstoupil. Znovu – jako tehdy za války – ho čekal boj: za Marii i za sebe. A on, starý voják, neměl právo vyhnout se mu…

Byli oděni do bílých plátěných rubášů a na první pohled se nezdálo, že by v tom bylo něco nepřístojného.

Ivan Timofejevič se však až otřásl, když uviděl, jak se do podobného hábitu oblékla i Marie. I on ho však na sebe byl nucen natáhnout, neboť presbyter Mychajlo mu ho podal s gestem, jež rozhodně nestrpělo odmluvy.

Nejprve pronesl pastýř Mychajlo něco, co by se mohlo podobat kázání. Hovořil o tom, že v lidském životě je příliš málo radostí, že člověk je jen nepatrným kolečkem v obrovském soukolí bezduchého stroje, který poté, co z něj odčerpá všechny síly, odhodí tělesné pozůstatky do hrobu. Jen na onom světě je možný skutečný život a k tomu opravdovému životu se také člověk musí připravovat a každičký den prosit všemohoucího o seslání milosti, kát se z hříchů a trpělivě čekat na seslání blaženosti, neboť duchovní život, na rozdíl od života tělesného, který dává člověku hříšné tělo, je možno získat toliko od boha.

Čepikov pozoroval, s jakým zájmem a zanícením naslouchali přítomní slovům svého duchovního pastýře, a přemýšlel o síle, jež je nutí, aby pokorně jako ovce následovali mohutného strejce, který se sám o sobě pozemským radovánkám docela zjevně nevyhýbal.

Věděl už od Marie, že bratr Mychajlo pracuje v expedici lihovaru a že, ačkoli poskytuje věřícím pro jejich schůzky svůj dům, sám se modliteb zúčastňuje jen zřídka. Presbyter Mychajlo dnes hned poté, co se seznámil s Čepikovem, prohlásil, že sestra Marie i bratr Petro o něm, o Čepikovovi, už dávno hovoří jako o člověku čestném a čistém, hodném toho, aby vstoupil do jejich bratrstva, jež nemá před sebou žádný jiný cíl, než duchovní zdokonalování a pěstování oddanosti všemohoucímu. Neboť bůh je vždy s nimi a vstupuje do nich, protože se mu v nich zalíbilo.

Čepikov naslouchal Mychajlovu chraptivému hlasu a horečně uvažoval: Pročpak asi chtějí Marie a zvláště Petr Lahuta, aby přešel na jejich víru?…

Hlasy modlitebníků postupně sílily a záhy se z blaženého pění začaly ozývat výkřiky. Čepikov nespouštěl z vlastní ženy očí. Marie zpívala tichým líbezným hlasem a její krásná tvář, teď trochu pobledlá, se mu v té chvíli zdála být neobyčejně vznešená, skoro neznámá. Bylo to, jako by ji viděl poprvé. A ten zvláštní pocit ho děsil…

V místnosti, v níž se shromáždil dobrý tucet lidí, se dýchalo stále hůř: planuly tu svíce, veřeje oken byly neprodyšně zavřeny, aby ven nepronikl ani hlásek, ani jediný paprsek záře planoucích svíček. Čepikovovi se zatočila hlava a obraz před očima se rozvlnil. Dokázal ten nepříjemný stav ovládnout jen vypětím vůle.

Obrátil pozornost na Hanku, která klečela mezi Marii a Mychajlem a zdálo se mu – možná ale, že to byla jen hra světel a stínů –, že si Kublačka prohlíží prosebníky se špatně skrývanou ironií. Když sklouzla pohledem k Čepikovovi, její hubená tvář se zachmuřila.

Ach, jak toužil Ivan Timofejevič po tom, aby si Hančina pohledu plného opovržení povšimla i Marie! Pak by snad konečně pochopila, pak by se mu ji možná podařilo odtud odvést, vymanit jí z toho šílenství.

Natáhl k Marii mimoděk ruku, ale pojednou zděšením ztuhl: Marie totiž nevnímala docela nic z toho, co se tu odehrávalo – ani Hanku, ani svého muže, ba dokonce ani presbytera Mychajla. S bolestí v srdci pochopil Čepikov, že příčinou jejího odcizení nebyla choroba, jak se dosud domníval. Příčiny byly mnohem hlubší a nebezpečnější: Zkrátka a dobře lidé, kteří tu teď stáli a klečeli kolem Marie a spolu s ní zpívali nábožné písně, jí byli už dávno bližší než její vlastní rodina.

Zcela ovládnut těmi trudnými myšlenkami si Čepikov ani nepovšiml, že presbyter Mychajlo učinil rukou znamení a nyní poklekli všichni, i ti, kteří dosud stáli.

S očima přimhouřenýma se ty bílé stíny živých lidí jaly zvedat paže, jako by se jimi chtěli dotknout toho, jehož tak usilovně vzývali.

Ivan Timofejevič v té chvíli nevěděl, jak by se měl zachovat. Nechtěl se rituálu zúčastnit, a přece se bál, že přivolá presbyterův hněv, neboť ten by ho odtud mohl vyhnat a odloučit ho od Marie. Zachytil na sobě Mychajlův panovačný a výsměšný pohled a pojednou cítil, že už nedokáže stát, že ho cosi neodolatelně nutí, aby i on sám pokorně poklekl, aby cosi nesouvisle koktal a vykřikoval…

Ubránil se té podivné slabosti a opřel se vyčerpaně zády o stěnu. Se zuby zaťatými do zbělelých rtů mlčky pozoroval vše, co se v místnosti dělo…

Všichni už opět stáli na nohou. S pažemi roztaženými jako křídla bílých ptáků teď kroužili kolem vlastní osy a naráželi na sebe jako vlny rozbouřeného moře. Každý z nich drmolil nesouvislá slova, chvílemi vykřikoval úpěnlivé prosby a žaloby… Byli v té chvíli nekonečně osamělí ve svém temném přízračném světě, do kterého měl sestoupit jejich bůh.

Výkřiky, šepoty, litanie i vzlyky se slévaly do děsivého hlaholu, jenž neustále nabýval na síle. Paže i těla se začaly zachvívat, jedni se zmítali v křečovitých pohybech, jiní klesali na podlahu a srdceryvně štkali… Mladičké děvče ve vzdáleném koutě místnosti začalo bít hlavou do dřevěné podlahy a pokoušelo se roztrhat si na sobě košili. Ivan Timofejevič se díval široce rozevřenýma očima na Marii, která se chvěla po celém těle.

Ozvalo se čísl nelidské zaječení, pak podivné výkřiky. Čepikov v té změti hlasů stačil rozeznat jen často opakovaná slova „abukar“, „lampidos“, „obtutu“. Měl pocit, že je mezi šílenci a že záhy přijde o poslední zbytky soudného rozumu i on sám.

„Svatý duchu! Duchu svatý, sestup mezi nás! Vstup do nás!“ zaječela jakási žena.

Ivan Timofejevič znovu pohlédl na Marii, která se stále chvěla po celém těle a naříkala. Přistoupil k ní a podal jí ruku, aby ji odtud odvedl. Nepoznala ho, pohlédla na něj krví podlitýma očima a vykřikla vřískavě „Satane! Satane!“

Když pochopil svoji bezmocnost, nahmatal kliku dveří a vypotácel se ven. Poslepu došel ke komůrce, v níž měli s Marií té noci přespat, a padl na lůžko jako podťatý. Byl docela vyčerpaný.

Nevěděl ani, kolik času uběhlo, než k němu Kublačka a Fedora přivlekly bezvládnou Marii. Když obě odešly, sklonil se nad ní. Byla bělejší než sníh a po čele i na tvářích se jí leskly krůpěje ledového potu. Pohladil ji po vlasech.

„Maruško, miláčku, půjdeme raději domů.“

Pootevřela oči, ztěžklá víčka ustrašeně vzlétla. Vůbec ho nepoznala; její šílený pohled bloudil po jeho tváří s rostoucí bezradností. Až po chvíli se v něm objevilo cosi nového. To nové byla hrůza!

„Odstup ode mne, satane! Odstup!“ Bezvládně klesla na polštář…

Do Vrbovky se tehdy vrátili až k ránu.

II

Na okresní správě měli další mimořádku: Vyšetřovaný Čepikov se pokusil spáchat sebevraždu.

Kovala nešetrně probudili uprostřed noci, a když dorazil do Litvinovy pracovny, byla tam už spousta lidí.

Major seděl u stolu rozcuchaný a znepokojený. Když spatřil Kovala, řekl potichu a nějak unaveně:

„Tak se račte podívat na tohohle chlapa!“ Kývl na Čepikova, který seděl se zamhouřenýma očima u zdi pracovny. „Jestlipak já to necítil v kostech, že s ním budou jenom samé potíže?!“

Litvin si už stačil vylít vztek na službu konajícím důstojníkovi, který nedokázal Čepikova uhlídat, a pohrozil mu přísným trestem. Teď si však únava vzala své.

„Ptám se ho: Proč ses, ty blázne, chtěl věšet? Jenže to je jako házet hrách na stěnu!“

Koval si pozorně prohlížel Čepikova, který se v té chvíli lhostejně díval netečnýma očima na to, co se kolem něho dělo. Jeho tvář ponenáhlu opět nabývala starého neústupného výrazu. Chvíli si třel krk, jako by se chtěl přesvědčit, že smyčka je už opravdu pryč, a pak se zamlženým pohledem rozhlédl po pracovně.

Koval si zapálil cigaretu.

Dmitrij Ivanyč si chtěl s Čepikovem promluvit beze svědků. Seděli teď proti sobě a mlčeli. Čepikov sešel za tu jedinou noc mnohem více, než za celý předešlý týden strávený v neútulné cele předběžného zadržení. Rty tvořily téměř neznatelnou škvíru plnou hořkosti, oči byly vyhaslé.

Klubko času se neúprosně odvíjelo. Ať už mysleli ti dva na cokoli, vraceli se stále k jednomu jedinému tématu. Probíhal mezi nimi dialog beze slov; každý z nich se s tím druhým přel a hádal, a tak to šlo až do chvíle, kdy už bylo třeba vyslovit ty myšlenky nahlas.

Teprve tehdy začali hovořit jako lidé, kteří si už mnohé ujasnili, kteří si vzájemně rozumějí a touží po tom, aby nalezli konečné řešení.

„Vím, že to pro vás bylo moc těžké,“ řekl Koval a přejel prsty po hladké kůži desek se spisy.

Čepikov si utrápeně povzdychl:

„Já ji miloval víc než vlastní život,“ zašeptal.

Chvíli mlčeli.

„Vy mi nevěříte,“ řekl smutně a přitom Jakoby lhostejně Čepikov. „Jenže já ji opravdu nezabil.“

„Lahutu taky ne?“ zeptal se Koval s očima bloudícíma po kanceláři. Pokradmu však Sledoval jeho tvář, ruce i pohled.

„Lahutu?“ opáčil Čepikov zamračeně. „Právě Lahuta je přece vrah! Ten určitě zabil Marii! Tím jsem si docela jisté j!“

„Ale kdo by potom zabil jeho?“ zeptal se Koval a pomyslel si v duchu: Co když je to opravdu východisko?

„Ten si to zasloužil tisíckrát!“ křikl Čepikov a v jeho vyhaslých očích znovu zaplály plaménky zloby. Pak jeho hlas opět zeslábl. „Jakýpak smysl, pro mě může mít život bez Marušky? Je to jako bych umřel sám,“ dodal.

„No dobrá, Ivane Timofejeviči,“ řekl Koval, který pochopil, že tou poslední větou chtěl Čepikov vysvětlit sebevražedný pokus. „Ve vašem životě bylo přece taky mnoho dobrého. Čestně, jako chlap jste bojoval a nikdy jste se nezalekl nepřítele. Tak proč se teď najednou bojíte pravdy? A teď dokonce ten váš pokus… Jako byste se bál nějakých nezvratných důkazů…“

„Ničeho se nebojím,“ odsekl podrážděně Čepikov. „Ale proč vám to všechno povídám – stejně ml nevěříte! Hned na začátku jste si řekli, že vrah musím být já, a teď se mě na všechno ptáte jen tak – pro pořádek. Jenže mně je teď už všechno jedno. Docela všechno! Ale tomu vy nemůžete rozumět!“

„Něco snad přece jen chápu,“ ozval se tiše Koval. „Jenže zatím ne docela. A přitom bych tomu chtěl porozumět, věřte ml.“

„Proboha, jakpak bych já ji mohl zastřelit?!“ vykřikl Čepikov, jako by se pojednou probral z bezvědomí. „Moji malou Marušku!… Před ní jsem měl v životě jen samou smůlu. Málem jsem si už přestával věřit. Nikde ani radost, ani naděje. A najednou tu byla ona. Stavěl jsem barák a těšil jsem se jako malý kluk. Čekali jsme děťátko a bylo to jako velký svátek. Když ji odvezli do nemocnice, říkal jsem si: Ať raději pojdu, jenom aby ona mohla žít. Jak bych po ní já mohl vystřelit? Jak vás vůbec mohlo napadnout říkat mi takové věcí!…“ Čepikovovi se stáhlo hrdlo křečí, rozkašlal se. Potlačil sípavý kašel a vzápětí pokračoval: „Nikoho jsem nezabil a o tu pistoli vůbec nejde.“ A pak se nečekaně odmlčel.

„O co tedy jde?“

„Ale jo, máte pravdu. Ta parabelka byla moje. Taky jsem tam přiběhl jako první hned po tom, co jsem uslyšel tu střelbu,“ mumlal Čepikov nesouvisle, aniž odpověděl na poslední Kovalovu otázku. „Já vám opravdu neříkal nic než pravdu už od samýho začátku… Nemusel jsem přece běžet nijak daleko. Naše baráky stojí blízko sebe a zahrady sousedí… Nedošlo mi hned, co se vlastně stalo. V jediném okamžiku jsem vystřízlivěl. Když to bouchlo poprvé a hned zase podruhé, vylítl jsem a běžel na dvůr…“

Dmitrij Ivanyč jen přikyvoval a ruka letěla po listu protokolu jako vítr.

„Na zahradě bylo docela ticho a nějak… jak bych to řekl – hrozivě. Ohlídl jsem se a volám: Marie! A pak ještě – Stěpanido! Ale bylo ticho. Nikdo mi neodpověděl. A najednou slyším, jako by někdo zasténal. Anebo ne: Nebyl to sten, spíš jen takový těžký, namáhavý dech, který zazněl z Lahutova dvora. Natotata jsem přeskočil plot. Narazil jsem na Marii a zdálo se mi, že žije. Jenže ona už nedýchala. Chroptěl Lahuta, který ležel o kus dál. Než jsem k němu došel, ztichl docela… Ani už nevím, co se se mnou potom dělo. Vzpamatoval jsem se teprve, když jsem zaslechl hlasy lidí, kteří se tam sbíhali. No, vyděsil jsem se. Pod nohama jsem najednou uviděl tu svoji parabelku, popadl jsem ji a pádil jsem podél břehu k lesu.“

Ivan Timofejevič zmlkl. Koval ještě dopisoval, a proto se zeptal, aniž zvedl oči:

„Co ta pistole? Kde je?“

Čepikov svraštil čelo. Zdálo se, že se mu v hlavě skřípavě otáčejí přetěžká mlýnská kola.

„Pistole?“

„No ovšem. Parabellum.“

Pohlédl zpytavě na Kovala. Jako by zvažoval, zda má ještě něco říci a zda ten druhý je schopen mu uvěřit, pochopit ho.

„Už si nevzpomínám. Někam jsem ji zahodil…“

„Proč jste se dal na útěk?“

„To taky nevím. Bylo to, jako by mě někam táhla nějaká síla…“

„Jak jste v té tmě mohl přijít na to, že to byla vaše pistole?“

„Poznám ji přece po hmatu. Na levý straně má ulomený kousek pažbičky.“

„Kde přesně jste na tu pistoli šlápl? Byla daleko od… ehm…“ Cosi mu zabránilo, aby řekl „od mrtvol“.

„Nevzpomenu si,“ zesmutněl Čepikov. „Ale asi ne moc daleko.“

„Ležela blíže k Lahutovi, nebo k vaší ženě?“

„To teda určitě blíž k Lahutovi.“

Koval vytáhl ze spisu plánek dvora a zahrady nakreslený kapitánem Breusem a přistrčil ho před Čepikova.

„Ukažte mi to místo přesně.“

Nechtěl se na plánek ani podívat, odvrátil se od podplukovníka a lhostejně civěl do okna, za kterým se rodil rozbřesk nového dne.

„Řekl jsem vám přece, že ležela blíž k Lahutovi… Přesněji to říct nedovedu.“

„A kde jste pistoli odhodil vy – na to si vzpomínáte?“

„Měl jsem docela jiný starosti.“

„Nehodil jste ji třeba do řeky?“

„Je to docela možný.“

„Hned u břehu? Nebo o kus dál? Snažte se vzpomenout si – je to přece ve vašem zájmu!“ Koval se už rozhodl, že hned zrána se bude v řece hledat dál. „Jaký byl interval mezi těmi dvěma výstřely?“

Čepikov nedokázal odpovědět ani na tuhle otázku. Jenže v tomhle případě se podplukovník rozhodl naléhat.

„Aspoň přibližně mi to povězte. Ozvaly se jeden za druhým, nebo byla mezi nimi nějaká pauza?“

„Najednou? To ne! Ale třeba se mi to taky jenom zdálo. To víte, v takový situaci jsem moc nepřemýšlel.“

„Slyšel jste zřetelně oba výstřely?“

„To ne! Nemohl bych to takhle tvrdit. Ten první mě probudil ze spánku, ten druhý jako by mi bouchl přímo do ucha.“

„Tu pistoli jste ztratil i se zásobníkem?“

„Jo.“

„Kolik v něm bylo nábojů?“

„Plný rozhodně nebyl. Takových pět nebo šest.“ Koval se zahleděl na obrysy stromů, jež začínaly vystupovat z ranního šera, a položil otázku z jiného konce:

„Žárlil jste na svoji ženu kvůli Lahutovi?“

„Ani nevím.“

„Jak to, že nevíte?“ podivil se upřímně Koval. Čepikov jen mávl rukou.

„Říkal jste přece, že jste Lahutu nenáviděl.“

„Ona to nebyla žárlivost,“ zabručel nakonec Čepikov a šedivé předjitřní stíny proměnily na okamžik jeho tvář v masku. „Vlastně ani nevím, jak bych to nazval. Chtěl jsem zkrátka Lahutu zabít a nejspíš bych ho taky zabil. Za Marii bych ho zabil a vůbec – za všechno… Jenže udělal to někdo jiný. Jenom jedno nedovedu pochopit: Proč je zabil oba?“

„Vysvětlete mi podrobněji, proč jste chtěl Lahutu zabít, když nešlo o žárlivost?“ nevzdával se Koval.

„Lahuta zahubil její duši,“ řekl Čepikov nesmlouvavě. „To on rozbil naši rodinu; a udělal to zatraceně dobře – těmi svými řečičkami o pánbíčkovi… Marie mě měla ráda a já jí vždycky věřil. To, co jsem k ní cítil, to nebyla jenom láska, ale taky vděčnost za to, že mě neodstrčíla, že mě milovala. Pro Marii jsem byl schopen udělat cokoli… A pak přišlo to hrozné neštěstí – naše dítě se narodilo mrtvé… Od té doby se všechno, docela všechno obrátilo. Marie? Jako by to už ani nebyla ona. Pořád chodila po nemocnicích, ale užitek z toho nebyl žádný… No a pak se do toho vložila Stěpanida a začala ji posílat k Lahutovi. Že prý jenom on zná ta slova, co mohou účinkovat, že má nějakou tu zvláštní víru, jako by to byl snad pánbůh sám. Jděte se mu poklonit a vaše naděje se naplní, povídá. Já se tomu bránil, to se ví. Jakýpak pánbůh, jakápak naděje! Doktoři nám přece všechno vysvětlili přesně podle vědy. Jenže Marie začala běhat k Lahutovi tajně. Koukám, začala si od něj nosit všelijaké ty modlitební knížky a žalmy a čte si v nich. Byla najednou taková divná; na domácnost nedbala ani trochu, práce ji dočista přestala bavit, po domě chodila najednou jako tělo bez duše. Vidím, že se mi moje Maruška ztrácí před očima. Pokusil jsem se promluvit si o tom s Lahutou. Povídám mu: Nestrkej prsty do našeho života, nenič naši rodinu. Jenže on – had slizká – je takovej měkkýš, že ho pořádně ani za krk popadnout nemůžeš. Já vám přece přeji jenom to nejlepší, povídá mi, takže jen přijďte společně s Marií, všichni dohromady se pomodlíme a s boží milosrdnou pomocí budete mít maličké. Taky Marie mě k němu začala lákat. Bez tvé modlitby nám všemohoucí nepomůže, musíš tam jít se mnou – prosila mě. Přesvědčoval jsem ji, jak se jen dalo, i Lahutovi jsem několikrát říkal, aby si nás už přestal všímat. Abych se přiznal, vztek jsem měl na něho náramný; dokázal bych ho odprásknout jako vzteklého psa. Už i tu pistoli jsem s sebou kvůli tomu začal nosit. Ale… ono to nešlo. Už není válka, ruku na člověka jen tak nevztáhneš. Ale věděl jsem taky, že musím bránit sebe a svoji rodinu. Hrozně jsem se bál o Marii. Měl jsem pocit, že jsem se dostal do slepé uličky a že už ani nemám žádné východisko… No dobrá, napil jsem se třeba a jako bych to řešení našel, ale člověk pak vždycky vystřízliví a všechno je zase pryč… A Maruška chodila jako stín, jako by ani živá nebyla. Hrozně se trápila. Ať jsem dělal co jsem dělal, ať jsem ji přesvědčoval sebevíc, nepomáhalo to ani trochu. I s tou její matkou jsem se pokoušel najít společný jazyk. Ale kdepak! Ta věřila Lahutovi každičké slovo. Pokládala ho skoro za svatého. Jenže on to byl obyčejnej syčák. Hajzl! Celou válku byl zašitej někde na statku. Dělal ze sebe nemocnýho nebo božího člověka, ale ve skutečnosti to byl docela obyčejnej dezertér. Ostatně sama Stěpanida to přece říkala. Po celou válku a po ní jí přece nepomáhal jen tak pro nic za nic. To pánbíčkaření si vymyslel, aby ho lidi pokládali za neškodného blázna a aby se ho příliš nevyptávali na to, co dělal dřív… On se totiž Lahuta nebál ani tak té pistole, jako spíš toho, abych nebyl příliš zvědavej. Tvářil se dokonce jako kamarád…“

„Dezertér?“ opakoval zamyšleně Koval. „Hm, rozveďte to trochu.“

„Tak na tohle se zeptejte raději Stěpanidy! Já ležel ve Vrbovce raněný jenom pár dnů, ale oni tu žili po celou dobu. I za Němců.“

„Ví o tom ještě někdo kromě Klimenkové?“

„Už asi nikdo. Vesnici přece vypálili náckové; zůstaly tu jen dvě tři chalupy… I ti lidé jsou už dneska všichni pod drnem…“

„Dobře, nechme toho! Vraťte se raději k tomu, co se stalo s vaší ženou.“

„No, zkrátka, dověděl jsem se, že Marie jezdí do Čerkass k lékařům. A že chodí ještě do nějaké modlitebny. No a že ji do toho všeho zatáhl zase ten Lahuta. Zakázal jsem jí to – jasná věci Jenomže to bylo, jako bych hrách na stěnu házel. Tak jsem se teda rozjel do Čerkass, zašel na Bezpečnost a pověděl jsem jim o té modlitebně všechno, co jsem věděl. Že zkrátka ten prorok Mychajlo a ostatní jsou zatraceně podezřelí atakdále. Na Bezpečnosti o tom zpočátku nechtěli ani slyšet. Prý když se někdo chce modlit, tak ať se jen modlí, ústava to přece dovoluje. Jenže oni se tam nepřístojně chovají, namítám. Dobře, napiš prohlášení, prostě všechno, co víš, a adresuj to našemu náčelníkovi. Napsal jsem to a odevzdal. Kdybych tenkrát věděl, jak to skončí, raději bych si usekl ruku. Jenže tohle všechno mi došlo moc pozdě,“ povzdechl si Čepikov. „Vidíte přece sám, jak se ta havěť dokáže mstít! Vypadá to, že na Mariině smrti opravdu nesu vinu jenom já. Tu nejtěžší vinu.“

„Říkáte, že se pomstili vám? Pomocí vaší parabelky? Jenže jak se k nim ta zbraň mohla dostat?… Tady nám něco nehraje, Ivane Timofejeviči.“

„To je právě ono!“ Čepikov vyskočil ze židle a jal se pobíhat po kanceláři. Když se trochu uklidnil, položil mu Koval otázku, v níž zřetelně probleskovala ironie: „Proč potom zabili Lahutu? To se mu taky chtěli pomstít?“

„Kdybych tomu tak porozuměl!“ zašeptal Čepikov vyčerpaně.

„Chcete snad k tomu Ještě něco dodat?“ zeptal se Koval na závěr ryze formálně.

„Už docela nic.“

Když Čepikova odváděl strážný, vzpomněl si Koval znenadání na Růženu…

III

Ležela, s rozkoší vydávala své tělo napospas hřejivým paprskům jitřního slunce a nespěchajícím pohledem přejížděla po rozzářeném obzoru. Modrá číše moře jí připadala vypouklá, a stejně jako kdysi v dětství, i teď se z duše divila, proč se moře nerozlévá do všech stran, proč nepohltí rázem souši.

Prohlížela si nekonečně prázdnou hladinu vod a pokoušela se uhodnout, na kterém místě toho modrého nekonečna se objeví stožár nebo komín lodi.

Bylo jí smutno. V lehátkách a na osuškách se až u samého okraje vody povalovali líně rekreanti. Někteří hráli karty, jiní se pokoušeli cosi číst, několik i pánů si krátilo čas povídáním o slečnách. Růžena co chvíli přivírala oči; dolétaly k ní jen úryvky vět a jednotlivá slova. Připadalo jí to všechno banální, nechtěla jim rozumět. Přála si být sama. Docela sama.

Dávno pochopila, že to nebude nijak příjemná dovolená. Už několik dní vystavuje tělo slunci, koupe se v hravých vlnách, ale vytoužený klid nepřichází…

Růženě se tu zkrátka a dobře nelíbilo.

Vadil jí nejasný neklid, který ustavičně cítila, a pak také nespokojenost se sebou, kterou prožívala od chvíle, kdy tolik ublížila Dmitrijovi. Teď už věděla, jak těžko je jí bez něho. Snažila se pochopit, jak k tomu došlo, a určitě by se byla chovala docela jinak, kdyby jen bylo možno vrátit zpět ten osudný den v Kyjevě.

Ale současně se v ní rozezníval i pocit ženské nezávislosti a sebeutvrzení, jenž jí bránil, aby se bezbolestně odhodlala podniknout první krok.

Když teď o Dmitriji přemýšlela, objevila něco, co ji překvapilo, třebaže to tušila. Se svým prvním manželem – byl to geolog stejně jako ona sama – neměla docela nic společného. Každý se zajímal jen o své záležitosti, a dokonce na výpravy a na služební cesty jezdili každý zvlášť. Ale teď pojednou cítila, že pátrání potom záhadném vrahovi kdesi v docela neznámé Vrbovce se stalo také její starostí…

Pojednou zaslechla své jméno. Vedle jejího lehátka stál muž, který s ní sedával u stolu – vysoký padesátník v módních šortkách a barevné džokejské čepici.

„Zapsala jste se už na prohlídku jeskyní?“

Zavrtěla rozpačitě hlavou.

„To je ovšem vážná chyba. Být na Kavkaze a neprohlédnout si proslavené Afonské jeskyně?“ podivil se muž. „Je to opravdu jeden z divů světa, můžete mi věřit. Lidi se tam většinou ani nedostanou. To jenom naše zotavovna měla tentokrát kliku.“

A Růženě se pojednou zdálo, že jenom jeskyně se mohou stát tím pravým a také účinným lékem pro její rozbolavělou duši.

„Když jeskyně, tak teda jeskyně!“ zvolala a vyskočila z lehátka.

„Místo se ještě určitě najde,“ usmál se jejímu nadšení muž. „Hlavně se dobře oblečte, bývá tam docela zima. Zapíšu vás a půjdu se taky převléct. Vyrazíme za půl hodiny.“

Růžena se oblékla rychle, skoro zimničně, a rozběhla se napříč parkem. Opravdu v té chvíli věřila, že spatří-li Afonské jeskyně, bude všechno v nejlepším pořádku. Nikdy by si neodpustila, kdyby přišla pozdě…

Hledala očima barevnou džokejku, ale její soused od stolu se k ní už blížil.

„Všechno je v nejlepším pořádku.“

„Moc vám za to děkuju,“ řekla Růžena a uvědomila si, že dosud neví, jak se vysoký muž jmenuje. Zatím si u stolu vyměňovali jen zdvořilé fráze a k tomu se znát nepotřebovali.

Muž byl sdostatek taktní, aby nezval Růženu do hlučného davu rekreantů, kteří nadšeně civěli do objektivu podnikavého fotografa, a Růžena mu za to byla ze srdce vděčná.

Jeskyně nebyly sice pro Růženu něčím, co by dosud nikdy neviděla, přesto se jí však zmocnil pocit jakési pověrčivé hrůzy. Zdálo se jí, že překročila práh věčnosti a dotkla se jejího nejskrytějšího tajemství. Nemohla odtrhnout pohled od tajemných podzemních síní, z nichž vyvěraly chodby, do kterých doposud nevkročila lidská noha, kam se neodvažovali ani odvážní speleologové; dívala se na hladinu mrtvolně chladných jezer, jako by se z nich měl v příštím okamžiku vynořit prehistorický ještěr.

Její neznámý známý kráčel mlčky vedle ní, jejich stíny se ve světle reflektorů tu spojovaly, tu zase rozdělovaly. Několikrát se dotkl její paže, když jí pomáhal překonat příliš strmý sestup nebo skalní výčnělek.

Růženě byla jeho přítomnost příjemná, když však vstoupili do obrovského podzemního sálu, kterým se linula tichá reprodukovaná hudba, oddala se opět svým neveselým myšlenkám. V tom okamžiku pocítila, jak silně jí schází Dmitrijova společnost…

… Druhého dne její nový společník nepřišel ke stolu. Zpočátku si toho Růžena ani nevšimla; příliš ji zaneprazdňovaly její vlastní starosti. Až na pláži se dověděla, že Matuškin – tak se muž jmenoval – dostal v noci srdeční záchvat a záchranka ho odvezla do nemocnice.

Spěšně se oblékla…

Seděla u Matuškinova lůžka ve sněhobílém nemocničním pokojí a znepokojeně pohlížela do bledé vyčerpané tváře.

„Andreji Vsevolodoviči, dostal jste snad nějakou špatnou zprávu?“ vyptávala se.

„Ne, všechno je docela v pořádku,“ zašeptal sotva slyšitelně Matuškin.

„Neměla bych snad někomu poslat telegram? Pozvat sem někoho z vaší rodiny? Nějaký čas si tu jistě poležíte…“

„Ne, to ne!“ zaprotestoval o něco hlasitěji. „A v zotavovně taky řekněte, aby si se mnou nedělali žádné starosti…“ Na okamžik se odmlčel. „Ostatně už není nikdo, koho byste sem mohla pozvat. Už to budou dva roky, co…“ \

Ta slova plná hořké nehasnoucí bolesti uvedla Růženu do rozpaků. Naštěstí vstoupila do pokoje sestra a podala pacientovi teploměr. Růžena se s přáním brzkého uzdravení rozloučila.

… Moře bylo laskavé a mírné, ale Růženě se plavat nechtělo. Její myšlenky se točily kolem Matuškina. Ostatně nemyslela jenom na něj, ale i na Dmitrije Ivanyče, a dokonce i na svého bývalého manžela si v této chvíli dokázala vzpomenout bez obvyklé rozmrzelosti. Překvapilo ji to. Po chvíli pochopila, že si teď připomíná ne to špatné, co jí dokázal způsobit po dobu jejich společného života, ale to krásné a dobré, co se posléze bezezbytku utopilo ve víru hádek a vzájemné zloby. Když ho potkalo neštěstí, spěchala mu na pomoc, zapomínajíc na staré křivdy a spory. Jenže to už bylo pozdě.

Proč se tedy zachovala tak krůtě k Dmitrijovi?

Pochopila, že se tu už nemůže líně povalovat pod paprsky jižního slunce, bezstarostně se koupat v přehřáté mořské vodě, kochat se pohledem na palmy a eukalypty… Rozběhla se pryč od toho hlučícího davu a ještě dlouho pak zamyšleně seděla v křesle ve svém pokoji.

V noci nemohla dlouho usnout. A hned ráno s hlavou třeštící nesnesitelnou migrénou oznámila řediteli zotavovny, že je nucena z rodinných důvodů neprodleně odjet…

Za pár hodin ji už letadlo unášelo ke Kyjevu.

IV

Tentokrát našli Stěpanidu Klimenkovou u kamen.

Utřela si ruce do zástěry a usedla na okraj lavice. Na nezvané hosty v uniformách vrhala znepokojené pohledy.

„Asi jsme vás vyrušili z práce, Stěpanido Jakovlevno,“ začal Koval zpola omluvně.

„Ech co!“ mávla rukou nad jeho diplomatickým snažením, „na tom už přece nesejde.“

Koval a Breus se posadili na druhou lavici vedle stolu.

„Povězte nám, Stěpanido Jakovlevno, pročpak se Lahutovi říkalo dezertér?“ přešel hned k věci Koval.

Stařena na něj vrhla kradmý nepřátelský pohled.

„Jakejpak dezertér?“

„Nechtěl bojovat. Vlast nechtěl bránit. Utekl prostě z armády.“

„Nojo, střílet – to pro něho byl opravdu hřích. A velkej!“ pravila poučně Klimenková. „Dokonce flintu držet v ruce pokládal za hřích proti božímu přikázání.“

„Povídá se ale, že za Němců…“

„Řeči se mluvěj a voda teče… Kdopak vo něm může říct něco špatnýho?!“ Klimenková upřela na Kovala vzteky zamhouřené oči. „Lidi si tady u nás postavili baráky až po válce. Za Němců tu zůstaly všeho všudy jen dvě chalupy – ta moje a pak domek Kristy Kaliničenkový. Jenže chudák Krista už Je pěknejch pár pátků na pravdě boží…“

„Právě proto se na to ptám vás,“ odpověděl jí klidně Koval.

Stěpanida chvíli mlčela, jako by se rozhodovala, zda má v tom rozhovoru vůbec pokračovat. Nerozhodně si upravila zástěru, uhladila ji dlaněmi a pak zase zkřížila mozolné, sluncem spálené a popraskané ruce v klíně.

„Už jsem vám přeci říkala, že bratr Petro nikdá nikomu neublížil. V království nebeském se mu dostalo novýho zrození… Vy ho soudit nemůžete. On sám se teď stal soudcem.“

„Nějak jste mi zřejmě nerozuměla, Stěpanido Jakovlevno,“ řekl jemně Koval. „Neptám se vás na vašeho souseda proto, abych nějak pošpinil jeho památku. Musíme se prostě dovědět, kdo a proč ho zabil.“

„Dyť to už víte! Sluha ďáblův – bůh mi odpusť! – si zalil oči kořalkou a pozvedl svoji vrahounskou ruku na dva boží lidi. A soudit ho za to bude náš Pán, nejenom vy…“ Ze stařeniných očí tryskala jedovatá zloba.

Aby ji alespoň trochu uklidnil, jal se Koval hovořit o odtažitých tématech – o kolchoze, o kravách, které měla stařena na starost, o výdělcích. Když se konečně přestala tvářit dotčeně, zeptal se jí znovu na Lahutu.

„Petr Petrovič, tedy Lahuta, tu žil odjakživa? Odkdy ho vlastně znáte?“

„Měl tady ve vsi příbuzný, ale ti mu už umřeli. On sám si tu postavil baráček až po válce.“

„Žil sám?“

„Jako ten prst boží.“

„Kdy se tu objevil poprvé?“ zajímal se Koval.

„Na to si už dneska nevzpomenu. A lhát vám nebudu.“

„Objevil se hned, jak přišli Němci?“ naléhal Koval.

„Jo, možný to je,“ připustila neochotně Stěpanida.

„No a potom, když už vaši Vrbovku osvobodili, kam pak se poděl Lahuta?“

„Tehdá žil v lese, ukrytej. Z lidský krutosti se mu í pomátl rozum. Z toho lesa von vám ani nevycházel, pořád se jen modlil a modlil. A hle, bůh mu odhalil svou tvář, rozum mu vrátil a bratr Petro se začal modlit ještě vroucněji a zval k boží přízni i nás, bezbožníky.“

„Věděl Čepikov, že Lahuta dezertoval z armády a po celou válku se skrýval tady u vás?“

„Utekl neutekl,“ pošklebovala se Stěpanida, „to ví jenom sám milý pánbůh. Mě se na to ale neptejte a hanbu na našeho bratra Petra nadarmo neházejte. I kdyby třeba zhřešil, nebylo by to z jeho vůle, ale z božího úradku.“

V očekávání dalších otázek zostražitěla, ruce křečovitě svíraly cíp nečisté zástěry.

„No dobrá,“ přikývl rezignovaně Koval. „Povězte mi raději, jaké byly vztahy mezi Lahutou a vaší dcerou Marií. Byla snad Čepikovova žárlivost na místě?“

„Zase dokola to samý!“ zavrčela stařena. „Nojo, vona měla Marijka toho ďáblova slouhu, svýho muže, v lásce, milovala ho, jako by spolu vypili laskavec. To až pozdějc se mezi nimi rozlil vzdor. Bratru Petrovi byla dobrou sestrou, hříchu mezi nimi nikdy nebylo.“

„Proč potom běhala za Lahutou ve dne v noci?“ zvolal udiveně Koval.

„Neštěstí ji postihlo. Mrtvý dítě porodila a ve špitále jí řekli, že další už nikdá mít nebude… Nojo, moc se proto holka moje natrpěla. A tak jsem ji poslala k bratru Petrovi. Povídám jí: Běž k němu s otevřeným srdcem, jako bys šla k pánubohu. Co lidi nedovedou, to bůh skutkem učiní. A bratr Petro tehdy řekl: Přived taky Ivana, sluhu božího, ať zanechá veškerý pýchy a pokoří se. Je třeba, aby i muž stál ženě po boku, aby i on získal od boha novej život bez hříchu… Jenže Ivan nechtěl prosit spolu s Marií boha o dítě, odmlouvat začal a hanět bratra Petra. Ďábel mu zaléval oči i duši hříšnou kořalkou a Ivanovi se nechtělo přiblížit se k bohu…“ Koval se zřejmě dotkl Stěpanidina bolavého místa a stařena se konečně rozpovídala. Teď si utřela ústa zhrublou dlaní a výsměšně dodala:

„Jakápak žárlivost?! To ďábel vedl jeho proklatou ruku.“

„Dobrá, žárlivost to tedy nebyla,“ uzavřel Koval, jako by s ní docela ve všem souhlasil.

„Svatej člověk to byl, ten bratr Petro – to vám teda povídám! V hospodářství mu pomáhala jenom jedna sestra, který umřel muž. Chodila se k němu modlit, třebaže se za mrtvý modlitby neříkají, protože ti budou obdařeni novým životem.“

„Kdopak je to?“ zajímal se Breus, třebaže věděl až příliš dobře, o kom stařena mluví.

„No, kdo…“ zaváhala.

„Jak chcete, nemusíte nám to říkat.“

„Co bych to neřekla?! Nejní to přece žádný tajemství,“ osmělila se Stěpanida. „Hanka je to, kdopak jinej. Hanka Kublačková. Naše prodavačka.“

Koval se rozhodl změnit téma.

„Minule jste řekla, že jste u Ivana Čepikova pistoli neviděla. Věděla jste, že váš zeť ztratil pistoli dva týdny před vraždou?“

„Ten by dokázal ztratit i vlastní hlavu.“

„Nenašla jste žádnou zbraň? Třeba na dvorku nebo v domě?“

Mlčky zavrtěla hlavou.

„A Marie nebo Lahuta?“

„Nic nevím. Vo tom jsem nic neslyšela.“

„Třeba žádnou pistoli ani neztratil! Co myslíte?“

„Třeba neztratil,“ lhostejně pokrčila rameny.

„Nu což, budeme tedy předpokládat, že ji opravdu neztratil,“ řekl Koval a zvedl se.

Venku sálalo červencové vedro. Slunce plulo bělavou oblohou jako rozžhavený lívanec, horký vzduch pronikal oděvem do každičkého póru a hravé vlnky na řece teď vypadaly ještě lákavěji. Prohřátá vinná réva nahořkle voněla a ta vůně vzbudila v Kovalovi vzpomínky na dětství.

„S tou Klimenkovou by si nedovedl poradit ani čert,“ vyrušil ho ze vzpomínek Breus. „Jedubaba zatracená! Člověk vlastně ani neví, v co ta ženská vlastně věří – v pánaboha, nebo v čerta? Buď jak buď, je to přece jen máma, ale všimli jste si? Ani slzička jí neukápla. Jako kdyby opravdu věřila, že ta její chudák holka si to namířila přímo do ráje nebeskýho…“

„Nechte toho,“ zabručel Koval nespokojeně. „Jsou věci, o kterých se nemluví.“ A vzápětí, aby se svou přísností kapitána nedotkl, dodal přátelsky: „Co kdybychom se teď, Juriji Ivanyči, vykoupali? Třeba se štěstí nakonec unaví a my tu pistoli najdeme.“

Breus, který ve své předpisově upnuté uniformě prožíval už od rána pekelná muka, souhlasil více než nadšeně.

Shodili ze sebe svršky v křoví naproti Lahutovu dvoru. Zatímco se osmělovali před skokem do vody, uvelebili se na vyhřátém kameni.

„Jaký vztah k tomu případu může mít otázka, zda Čepikov věděl o Lahutově dezerci?“ zeptal se po chvíli Breus.

Dmitrij Ivanyč neodpověděl hned. Zvedl se, vstoupil do chladivé vody, kráčel hlouběji a hlouběji. Než se ponořil docela, obrátil se k Breusovi a zavolal:

„Jen odvahu, kapitáne! Voda je skvělá… A pokud jde o tu vaši otázku, řeknu vám to takhle: Právě tohle je pro mne to nejdůležitější.“

V

… Čepikov se upřeně díval na špičky svých bot a už pokolikáté opakoval:

„Pochop to, Petře! Prosím tě o to jako člověka. Já bez Marie opravdu nemůžu žít. Oba nás takhle zahubíš – ji a mne taky.“

Lahuta seděl na lavici vzpřímený jako kostelní svíce, jen zády se lehce opíral o zeď. Jako by Čepikova ani nevnímal, jako by myslel na něco docela jiného, cizího a vzdáleného. Sklenice s vodkou před ním stála netknutá. Ani salámu, který Čepikov snaživě rozřezal na nevzhledné špalky, si nepovšiml.

Ivan Timofejevič už neměl, co by dále řekl, a teď se jen nedočkavě díval na souseda, na jeho zcela netečnou tvář. Mlčení už bylo nesnesitelné.

„Napij se se mnou, aspoň si lízni!“ žebronil bezmocně, jen aby to ticho přerušil. „Prosím tě o to po dobrým.“

„Já tohle ďáblovo bejlí nikdy nepiju, Ivane. Ani Marii k sobě nevolám. Sama přichází. Za spasením chodí.“

„Pochop mě, kruci! Nic kromě ní mi ze života už nezůstalo. Pro ni jsem ochoten obětovat všecičko… Nemůžu už vidět tu bolest v jejích očích… No dobrá, když už nemáme děti… Co se dá dělat?! Jenom aby ona byla se mnou pořád jako dřív. A taky aby nemlčela, nedívala se na mne vyčítavýma očima, jako bych za tohle všechno mohl jenom já. Raději umřít, než ji vidět takhle utrápenou!… Jenom když se napiju, uleví se mi.“ A Čepikov, jako by chtěl dokázat, že říká pravdu, popadl plnou sklenici a rázem ji do sebe obrátil. „Tak se, prosím tě, napij!“ škemral na Lahutovi, který se na něho díval nehybnýma rybíma očima.

„Jsi ubohý červ, Ivane. Červ, který se plazí,“ pronesl nakonec. „Zlo se nerodí samo od sebe, vyrůstá z nás. Pohlédni do svého nitra.“

„Nikomu jsem neublížil a nemůžeš…“

„Ublížil, Ivane! Ublížil! Ve válce jsi střílel na člověka a ruce jsi zbrotil v krvi.“

„Střílel jsem na nepřátele. Na fašouny!“

„Sám sobě jsi nepřítelem. Zabil jsi ve válce Člověka, takže jsi zabil i jeho děti, vnuky a pravnuky a všechny, kdož se už nenarodí. Celý jeho rod jsi zahubil… A bůh ti za to spravedlivě oplácí. Ani ty teď nemáš děti a rod tvůj zanikne… Ale Marie touží po spáse. Modlí se za tebe i za sebe. Pán náš promlouvá i k tvojí duši, chce ti odhalit tvář. Proč bys neměl otevřít své srdce? Přijmi ho s vírou a on už se postará, aby tvůj život byl dobrý. Nereptej, nerouhej se! Pospěš k němu!“

Čepikov těm slovům trpělivě naslouchal, pak znenadání vyskočil a začal rázovat po světnici.

„Říkáš teda, že jsem přetrhl fašounův rod? Když zabíjíš jedovatou zmiji, neptáš se jí na její rod!“

„I zmije je stvoření boží, Ivane. A my přece mluvíme o lidech!“

„A co těch dvacet miliónů našich, které fašisti pobili, poničili, umučili, vyhladili? Copak to nebyly lidské duše? Nebo snad ty už naše nepokládáš ani za lidi?… Poslyš, Petře!“ Čepikov mluvil najednou naprosto střízlivým, trochu chraptivým hlasem. „Povídám ti to naposledy: Marii necháš na pokoji a přestaneš jí plést hlavu! Nezatahuj ji do toho svého hnízda! Spatně je jí, Lahuto, z těch tvých modliteb a kázání. Přestala vidět lidi a sama chodí po světě jako mátoha. Jestli ji něco zlého potká, duší z tebe vytřesu!“

„Jen ml nevyhrožuj, Ivane, neboť ne mně v této chvíli hrozíš, ale Pánu našemu. A on by tě za to mohl stihnout spravedlivým trestem.“

„Mě že by potrestal? Za co? To ne já, ale ty sis tu za Němců žil Jako v peřince!“ Čepikov hrábl po Lahutově košili a stáhl svého hosta z lavice.

„Proto Jsi mne tedy pozval, bratře můj?“ chrčel Lahuta, marně se pokoušeje vymanit se z Čepikovových silných paží. „Všichni svati, stůjte při mně! Z očí ti vyhlíží sám ďábel! Zloba nesmírná z tebe proudí, Ivane!“ Zazmítal se a nakonec se mu podařilo vytrhnout se z Čepikovova sevření. Ustrašeně couval a pak zmizel ve dveřích.

Čepikov ještě chvíli pobíhal po světnici jako raněné zvíře a pak ztěžka dopadl na stolici… Když zvedl hlavu, spatřil ve dveřích Marii.

„Proč jsi to udělal, Ivane?“ zeptala se tiše. „Ublížil jsi dobrému člověku. Modlí se za nás přece. I tobě přinese spásu, jen k němu zajdi! Bůh ti odpustí – dej se na pokání!“ A po těch slovech se rozplakala.

„Maruško moje, milovaná!“ Napřáhl k ní ruce. „Už nikdy k němu nesmíš chodit! Nikdy! To všechno jsou jenom lži! Slyšíš mě? Jenom lži!“

„Zachce-li se bohu, budeme mít i děťátko. Modli se!“ řekla Marie.

„Když nebude – co se dá dělat. Jenom ty zůstaň se mnou! Bez tebe umřu, Marie… Pojď ke mně.“

Marie se vymanila z jeho objetí.

„Vidíš, pořád myslíš jenom na sebe,“ řekla s hořkostí v hlase. „Zatímco bratr Petr myslí na nás na všechny – a bez hříchu.“

Čepikov se znovu pokusil přitáhnout ji k sobě, ale stála nahnutě jako solný sloup, jen se štítivě odklonila.

„Pojď ke mně, miláčku! Zavezu tě do Kyjeva k doktorům. Nebo třeba až do Moskvy… Ale ten tvůj Lahuta je lump a gauner. Celý život nebyl jiný…“

„Ale ty jsi přece opilý!“ vyjekla Marie a uskočila před ním. „Mami, mami!“ křikla a vyběhla z pokoje.

Ještě dlouho pak přecházel Čepikov z kouta do kouta a bezmocně svíral pěsti. Pak se pojednou rozhodl, odhodlal, vykročil do předsíně a jal se ve tmě šmátrat na jedné z polic nahoře.

Po chvíli vytáhl Jakýsi předmět zabalený v promaštěném hadru. Ve slabém odlesku lampy v pokoji se matně zaleskla černá ocel pistole…

Čepikov chvíli postál u vchodu, naslouchaje nočnímu tichu; Očí uvykaly tmě jen pozvolna. Pak, jako by se rázem rozhodl, přeskočil plůtek a neslyšně vykročil k sousednímu stavení.

Přikradl se k oknu, pod nímž stála široká Lahutova postel. V pravici stále křečovitě svíral pistoli, levou se zlehka dotkl okenního skla. Pod jeho nehty tiše zazvonilo.

To cinknutí se mu jako hlahol rozlehlo v srdci i v tepnách, projelo celým tělem jako křeč. Za bílou záclonou spatřil Lahutovy obrysy a představil si, jak kulka dorazí k cíli, jak muž v noční košili zavrávorá a padne, jak jeho hlava zaduní na prknech podlahy.

Když poznal Čepikova, rozevřel Lahuta okno dokořán.

„Copak ještě chceš, Ivane?“ zeptal se mírně.

„Petře, já tě varoval,“ zachrčel Čepikov výhrůžně, ale třes rukou mu znemožňoval, aby zvedl pistoli výše.

Když spatřil Lahuta v sousedově ruce smrtící zbraň, pochopil, s jakým záměrem ten člověk přišel, a v jediném okamžiku se svezl na podlahu.

Čepikov se chvíli nemohl pohnout z místa. Stál nehnutě a přejížděl si jazykem po seschlých rtech. Pak se mu podařilo třes ovládnout a on váhavě vykročil. Nešel však k domu, ale opačným směrem. Do lesa…

Domů zamířil, teprve až napětí trochu povolilo. Po chvíli vyšel z lesa přímo před svůj domek. Kolem bylo ospalé ticho. V žádném z oken se nesvítilo. Mihotavé hvězdy shlížely mírumilovně a tajemně z bezedných dálek, tu a tam se ozval ospalý ptačí křik, tiše šuměla řeka.

Jako by mu v té chvíli spadl kámen ze srdce.

Chvíli ještě stál a díval se na okno, v němž se před chvílí objevil Lahuta, na kterého chtěl vystřelit, a pak se ho zmocnila nesmírná únava, jako by právě vykonal nadlidskou práci…

Na podlaze v předsíni objevil jakýsi hadr, zabalil do něj pistoli a uložil ji zpátky do skrýše.

Té noci usnul nečekaně rychle.

Zvedl sluchátko, jakmile se zvonění ozvalo podruhé.

„Soudruhu podplukovníku,“ ozval se ve sluchátku hlas dozorčího, „tady je podporučík Burjak. Hledá vás tady nějaká paní z Kyjeva.“

„Jaká paní?“ nechápavě opáčil Koval. A najednou – nechtěl tomu ani uvěřit – se mu rozbušilo srdce, krev se mu vehnala do tváří; najednou tomu rozuměl docela jasně. Muselo se to přece stát, jinak tomu ani být nemohlo! Na tenhle telefon už čekal příliš dlouho, třebaže o tom nevěděl.

„Zavolejte ji k telefonu! Honem!“ křikl na rozpačitého dozorčího.

A pak už oba šťastně mlčeli. Trvalo to jen okamžik, ale připadal jim delší než věčnost.

„Dmitriji!“ zašeptala rozechvěle Růžena.

„Hned budu u tebe… Počkej chvíli!“

Zmocnil se ho sváteční pocit, zdálo se mu, že je to ten nejšťastnější okamžik jeho života. Vyběhl na ulici…

Růžena zaslechla jeho spěšné kroky, které zněly nočním tichem jako varovné tamtamy, a spěšně vyběhla před budovu okresní správy.

Objali se a světlo, které sem oknem dopadalo z místnosti dozorčího, je vylouplo z temnoty noci.

Pátá kapitola

I

Balíčky nenosil nikdo ani Čepikovovi, ani Kublačce. Čepikov neměl žádné příbuzné a tchyně by mu nejspíš nepodala ani sklenici vody. Pokud jde o samotářskou Hanku Kublačkovou, ta neměla v celé vesnici jediného přítele a jejím dávným klientům byl pocit vděčnosti docela cizí, neboť se budově okresní správy nejraději vyhýbali na sto honů.

Toho dne zaregistrovalo zkušené oko dozorčího starší ženu v tmavých šatech a sešlapaných botkách, s černým šátkem staženým hluboko do čela. Usadila se na lavičce hned proti budově, koleny svírala tašku a pozorně si prohlížela lidi, kteří ze správy vycházeli nebo do ní naopak vstupovali. Zdálo se, že někoho vyhlíží. Jedenkrát se zvedla a zeptala se na cosi kolemjdoucí ženy. Ta jen pokrčila rameny a mávla rukou směrem k okresní správě. Starší žena chvíli otálela a pak energicky odešla.

Dozorčí měl plné ruce práce, a tak ji pustil z hlavy, ale za nějakou dobu ji opět uviděl sedět na lavičce.

Po chvíli se stařena zvedla a váhavě vykročila k budově. Opatrně otevřela dveře dozorčí místnosti, a když spatřila muže v uniformách, ucouvla. Dozorčí se jí už chtěl zeptat, koho tu hledá, žena však mezitím sama vstoupila do dveří a s pohledem upřeným do prázdna se zeptala:

„Tohle je vězení?“

„Žádné vězení. Veřejná bezpečnost,“ odpověděl jí dozorčí s úsměvem. Všichni, kdo byli v té chvíli v místnosti, se na návštěvnici dívali s netajenou zvědavostí.

Stařena pokrčila bezradně rameny a chystala se zřejmě odejít, ale teď jí položil otázku dozorčí;

„Koho vlastně hledáte, paní? V jaké věci jste přišla? Třeba bychom vám mohli nějak pomoci?“

Žena postavila tašku na podlahu a kolenem ji přitiskla k přepážce, která rozdělovala místnost na dvě nestejně velké části. S pohledem upřeným kamsi do strany řekla:

„Hanku Kublačku bych chtěla vidět. To je ta, jak jste ji sebrali. Je z Vrbovky. Sedí u vás?“

„Vy jste z Vrbovky?“ zajímal se dozorčí.

„Ne, já přijela až z Čerkass.“

„Příbuzná?“

„Sestra v Kristu. Přinesla jsem jí chléb. Povídali mi, že je tady zavřená.“ Vytáhla z kabely uzlík a položila ho na přepážku.

„Co je v tom?“

„Dyť to říkám – chléb! Co mám, to dám.“

Stařena uzlík rozvázala.

Když se přesvědčil, že je v něm opravdu jenom chleba, zvedl dozorčí po kratičkém zaváhání telefon a někam volal.

„Když to nadřízený dovolí, proč ne!“ obrátil se pak na stařenu. „Jenže chléb u nás zadržení dostávají a oběd a večeři taky.“

Podal jí formulář.

„Schůzku vám ovšem povolit nemůžeme. Ale balíček Kublačkové předáme. Vyplňte tenhle formulář… Jméno, příjmení, číslo občanského průkazu…“

„To ne. Já neumím psát,“ řekla stařena a odstrčila formulář.

„No dobrá, vyplním to za vás,“ povzdechl si dozorčí. „Jak se jmenujete?“

„Fedora.“

Ráno příštího dne se Breusovi Kovala najít nepodařilo. Když už se Litvin rozhodoval, že vyšle kapitána do Vrbovky – co když byl Koval v lese nebo u Klimenkové? –, rozezněl se telefon a Litvin zaslechl Kovalův vzdálený hlas.

„Volám z Čerkass, z krajské správy. Vrátím se až zítra. Ať zatím Breus pokračuje!… Něco nového?… Dobrá, přijedu zítra.“ – Zatímco Litvin marně pátral v paměti po důvodu Kovalova náhlého odjezdu, seděl podplukovník Koval v pracovně náčelníka krajského oddělení boje proti hospodářské kriminalitě podplukovníka Krivoručka. Když Koval zavěsil, debata se opět rozproudila.

„Ivane Kondraťjeviči, zajímá mě především spojení vašich rozkrádačů s klienty z venkova. Zvláště s těmi, kterým mohli dodávat alkohol a líh. Z vašich materiálů vyplývá, že tito delikventi dodávali líh do několika obchodů tady ve městě. Tam ho ředili a prodávali místo vodky. Je tu ale Jedna nejasnost. Množství lihu zcizeného na závodě je mnohonásobně vyšší, než jsou odběratelské možnosti těch několika obchodů, které se vám podařilo vyhmátnout. V tom je ten háček,“ zamyslel se Koval. „Kam se poděl zbývající líh?“

„To je opravdu problém,“ poškrábal se Krivoručko na hlavě. „Tohle nám nedá spát od samého začátku.“

„Připouštíte, že by klienti vašich rozkrádačů mohli působit i mimo Čerkassy?“

„Hm, přímé důkazy pro to zatím nemáme,“ zrozpačitěl Krivoručko ještě víc. „To víte, ti zloději taky nejsou dnešní. Mají vlastní rozum. Dobře chápou, že jen tak pro nic za nic zatahovat do skupiny nové lidi je vždycky nebezpečné, že je to jen šance pro nás. A navíc je tu otázka dopravy – nebezpečí, že řidiči padnou na silniční kontrolu. Kdežto tady u nás mají všechno pěkně po ruce. Hodí do obchodu dva kanystry s lihem, a hledej vítr v poli.“

„Může to být přece jenom v rámci kraje. V nejbližších vesnicích. Co vy na to?“

„Vesnice?“ Krivoručko se ušklíbl. „Ba ne, Dmitriji Ivanyči, to jsou přece jen trochu jiná měřítka. Kolikpak se toho tam dá zavézt? Ba ne, to už by nebyl ten odbyt! K čemu by jim to ostatně bylo? To už je daleko jednodušší kšeftovat načerno se samohonkou.“

„Asi máte pravdu,“ zabručel Koval. „Ale přesto bychom takovou možnost neměli pustit ze zřetele. Je mnoho cest, po kterých se mohou zločinci ubírat. Pro nás ale existuje jenom jediná… Mimochodem, dnes večer pojedu s vaší skupinou,“ uzavřel Koval, zvedl se a sladce se protáhl.

Krivoručko uložil složku s doklady do sejfu a řekl: „Ale teď bychom se měli podívat do lihovaru a pak hned ke mně – na večeři…“

II

Tmavá jižní noc…

Když dorazila operativní skupina na periférii krajského města, kdysi tak tichého a útulného, rozhodl se Koval, že nechají vůz stát u vysokého plotu, který ochraňoval rozlehlou zahradu. Na obloze pokryté hvězdami se daly jen stěží odhadnout koruny stromů. Motor probudil psy v celém okolí. Chvíli podrážděně štěkali, ale pak vše utichlo.

Za mlčícím sadem se skrýval dům jednoho z expeditorů lihovaru. Podle údajů oddělení hospodářské kriminality proudila z lihovaru za přispění tohoto podnikavého muže k nezákonným odběratelům dosti mocná řeka lihu. Kovala ovšem zajímaly především souvislosti s tragickými událostmi ve Vrbovce.

Když se přibližovali k domu, dolehly k jejich uším prapodivné zvuky podobné lkaní nebo snad monotónnímu zpěvu. Zůstali překvapeně stát.

„Velké modlení,“ zašeptal Koval a Krivoručko se na něho nechápavě podíval.

Hluk v domě byl stále podivnější. Lkaní chvílemi rostlo, pak zase umlkalo, aby se vzápětí rozeznělo vřískavými kakofonickými tóny. Daly se už dokonce rozeznat jednotlivé výkřiky, po nichž následovalo vždy ticho, dupot nohou i čísi usedavý pláč.

Dveře byly zamčené a Krivoručko energicky zaklepal. Tou tichou nocí zaznělo klepání jako výstřel.

V okolních zahradách se znovu zuřivě rozštěkali psi.

Hlasy uvnitř rázem utichly. Krivoručko zabušil znovu. Tentokrát se z domu ozval hluboký mužský hlas:

„Kdo je tam?“

„Bezpečnost! Otevřete!“ křikl Krivoručko netrpělivě. –

Trvalo skoro minutu, než se dveře neochotně a pomalu otevřely.

Stál v nich sporý chlapík širokých ramenou, oděný do prazvláštního bílého rubáše, který mu sahal až k patám. Světlo svíček, které mihotavě planuly v hloubl pokoje, ho přízračné ozařovalo. Paže mu podivně poškubávaly; celé jeho tělo se chvělo, jako by se měl každým okamžikem zhroutit.

„Konáme posvátné rokování – soud boží,“ zachroptěl se zavřenýma očima. „Nikdo cizí sem teď nesmí… Ve jménu božím vás žádám, odejděte.“

„Jmenujete se Savenko, Michail Hnatovič?“ zeptal se formálně Krivoručko a vylovil z brašny listinu s četnými razítky: „Tady je povolení k domovní prohlídce.“ Muž v rubáši rozpřáhl ruce, jako by chtěl vstupu nezvaných hostí v uniformách bránit.

„Takový zákon není, aby bylo rušeno svaté rokování. Nesmíte nám překážet, když k nám promlouvá bůh… Sovětská moc přece zakazuje napadat věřící občany!“ Expeditor se teď už netřásl, jenom zlé oči na ně zpříma pohlížely. V hlase mu zněla neskrývaná hrozba. Upadl do rozpaků, až když si povšiml přítomnosti vyšších důstojníků.

„Není takový zákon,“ opakoval již méně sebejistě. „Máme přece u nás svobodu vyznání.“

„Není naším úmyslem jakkoli se dotýkat vaší víry,“ odpověděl Koval a lehce Savenka odstrčil.

Příslušníci vstoupili do velké místnosti plné čadících svíček.

Šest mužů a žen zahalených v dlouhé bílé rubáše tu sedělo na lavicích podél stěny. Ne všichni chápali, co se děje. Jakýsi muž se pokoušel zvednout z podlahy klečící ženu, která už nebyla schopna sama vstát. Na podlaze se dosud povaloval provaz, kterým byla žena zřejmě spoutána.

Krivoručko stiskl vypínač a místnost v jediném okamžiku zalilo elektrické světlo. Jako momentka pořízená hbitým fotografem vyhmátlo studené světlo zvláštní výraz na tvářích věřících. Jedněm se na tváři zračila tupá lhostejnost, jiným zase rozpaky nebo úlek. Muž, který zvedal z podlahy klečící ženu, překvapením ztuhl a oběť mu bezvládně vyklouzla z paží.

„Co se to tu děje?“ zeptal se přísně Koval věřících i pána domu, kterého sem mezitím přivedl praporčík.

„Soud boží se tu koná, soud boží nad hříšnou prašivou ovcí. A vy, náčelníku, nemáte právo nám do toho zasahovat. Neboť nás může soudit jen bůh.“ A Savenko při těch slovech rozpřáhl ruce a pozvedl oči k výšinám. A vzápětí – jako by se báli jeho příkladu nenásledovat – učinili totéž všichni přítomní, včetně hříšnice, jež tu byla ještě před několika minutami trýzněna.

„Povolení k prohlídce jsme vám už ukázali,“ odsekl Koval.

„Neviděl jsem ho pořádně. V předsíni je tma.“

„Tma? Otevřte okna!“ poručil Koval strážmistrovi. „V tom smradu se vůbec nedá dýchat.“

Podplukovník Krivoručko pak všechny přítomné požádal, aby se usadili na lavici podél stěny, a operativní skupina se pustila do prohlídky Savenkova domu.

Netrvalo dlouho a na stole, který byl až doposud zcela prázdný, se objevily pečlivě svázané balíčky bankovek, drahé klenoty, zlaté a stříbrné cigártašky, prsteny, náramky a nakonec krabice s pečlivě uloženými mincemi z ryzího zlata.

Koval se po očku díval, jakým dojmem zapůsobilo na řadové věřící nekřesťanské bohatství jejich duchovního pastýře. Někteří mlčeli a jen se od Savenka odvraceli, jiní – a zvláště souzená „hříšnice“ – pohlíželi na presbytera očima plnýma nenávisti.

Savenko jako by si toho ani nevšímal. Měl za sebou dlouhý život, trávený převážně ve vazbě. Naposledy získal několikaletý trest za těžké ublížení na těle, které způsobil vlastní ženě. S předstíranou lhostejností se teď loudal za příslušníky, kteří prováděli prohlídku.

Krivoručko se setkal se zločincem, který si nasadil masku věřícího fanatika, poprvé v životě, a Savenko, starý zkušený vlk, to dobře vycítil. Rozhodl se vyrazit do útoku.

„Zbytečně se namáháte, náčelníku. Tohle všecko totiž nepatří mně. Je to majetek všech, společnej majetek, teda jejich… Že je to tak?“ obrátil se na ostatní věřící.

Dvě tři hlavy se sklonily v souhlasném přikývnutí.

„Tak tedy pachatel je kolektivní? Jde o zločinné sdružení?“ ušklíbl se Krivoručko.

„Hele, náčelníku, tohle nám nepřišijete,“ neztrácel kuráž Savenko. „Povídám přece, že to patří všem, celý obci, co vzývá Ježíše. No a co patří lidem, to patří bohu. To je teda náramnej rozdíl!“

„Proč jste tedy vy, lidé nepochybně nábožensky založení, s takovou pílí shromažďovali hříšný kov?“ kývl Krivoručko směrem ke stolu.

„Žijeme v hříšným světě a obcovat musíme s hříšnými lidmi. A ten mamon tu máme Jenom proto, aby nám nikdo nebránil velebit boha. Taky Jako ochranu proti vám, neboť vy nechováte naši víru v úctě a hledáte všude jenom samý zlato.“

Koval nebyl ani dost málo překvapený, když bylo ze skrýší vytaženo několik kanystrů s lihem…

Když se operativní skupina i se zadrženým Savenkem vrátila zpět, čekala na Kovala hrozná zpráva.

Dozorčí mu oznámil, že podle hlášení z obce Vyhrajovo byla v pozdních večerních hodinách nákladním autem sražena Růžena Stankevičová. Postižená byla neprodleně dopravena do nemocnice. V pátrání po pachateli se pokračuje…

III

Jen aby byla naživu! Ať je naživu! bušila v Kovalově hlavě jediná myšlenka. Jak se to mohlo stát? Proč k tomu došlo?

Volha zastavila u nemocnice s kvílením brzd. Koval se vřítil do haly jako uragán a v ústrety mu vykročila službu konající sestra.

„Stankevičová! Růžena! Ten úraz na silnici! Kde ji najdu?“

„Druhé patro. Pokoj číslo dvě… Moment, počkejte přece! Musíte si vzít plášť.“

Ve slabém světle noční lampičky uviděl Růženu, nad níž se právě skláněla sestra. Obvaz na hlavě Růžena neměla, její ruce spočívaly na pokrývce. Velké černé oči na něho hleděly s nedočkavou radostí. V příštím okamžiku už klečel u jejího lůžka. Bál se Růženu obejmout, aby jí nezpůsobil bolest, jen se lehce dotýkal seschlými rty její dlaně a tiše šeptal:

„Bolí tě to moc? Neboj se, všechno bude zase v pořádku. Jak se to vlastně stalo?“

„Není to nic vážného, Dimo. Upadla jsem. Prostě jsem nebyla opatrná,“ odpověděla mu.

„Jak k tomu došlo?“ naléhal.

„I tady mě budeš vyslýchat?“ pokusila se zažertovat.

„Růženko, miláčku!“ zhrozil se té děsivé představy.

„Všechno je to hrozně jednoduché. Prostě náhoda.

Procházela jsem se po lese. Stmívalo se a tam nejsou žádné pořádné cesty. Vyšla jsem k vesnici mezi stromy a keři… Ani jsem si nevšimla, jak k tomu došlo. Byla jsem asi zamyšlená, auto jsem vůbec neslyšela… Pak jsem ucítila úder a cosi mě odmrštilo na stranu. Když jsem překonala první nával bolestí, uvědomila jsem si, že žiju, a bylo mi báječně. Ještě jsem zaslechla vzdalující se hluk motoru. Sotva jsem se dokázala postavit na nohy; byla to hrozná bolest. Ani nevím, jak se mi podařilo dobelhat se až k zotavovně. Pak mě odvezli sem, do nemocnice.“ Růžena lehce pohladila Kovalovu ruku. „Naštěstí to není nic hrozného. Mohu za to taky já, nejen ten řidič.“

Žena ležící na sousedním lůžku se neklidně zavrtěla a slabě vykřikla.

„Jdi už, miláčku, jdi! Pokusím se teď usnout.“

Lehce ji políbil a po špičkách se vykradl z pokoje.

Když přijel na okresní správu, objevil ve své pracovně další anonymní dopis. Tentokrát ho někdo podstrčil škvírou pod dveřmi.

Vytáhl bílou čtvrtku papíru s literami vystřiženými z novinového textu a četl:

Byli dva. Čepikov je nevinen.

Očitý svědek

Přistoupil s tím záhadným posláním k otevřenému oknu a jal se dopis prohlížet proti světlu. Docela obyčejná písmena z novin, docela obyčejné lepidlo. A pak si najednou povšiml maličkého bodu, který neměl s tiskařskou černí ani s lepidlem docela nic společného.

Vytáhl ze skříně ponorný elektrický vařič a do sklenice nalil vodu. Když začala bublat, podržel dopis nad parou, opatrně odlepil písmenko „o“. Nemýlil se. Opravdu tam uvízlo cizí tělísko – drobounké a téměř neznatelné. Usmál se, neboť k identifikaci ani nepotřeboval vyjádření znalce. Byla to nepatrná šupinka jasně růžové barvy.

Lak na nehty.

V poledne nahlédl do Kovalovy pracovny Litvin a oznámil podplukovníkovi, že byl zadržen řidič, který srazil Růženu.

Byl to chlapík středního věku, mírně plešatý, s očima smutnýma, neklidně těkajícíma. Řidič autoopravny z Obuchova.

Strach v jeho mysli převládal v té chvíli nad logikou, a tak tvrdošíjně zapíral, třebaže na korbě jeho, vozidla byla prokazatelně objevena vlákna z Růženina kabátku.

„Jmenujete se Karpov, Alexandr Petrovič?“ zeptal se ho Koval.

Ustrašeně přikývl.

„Alespoň k něčemu jste se tedy přiznal,“ ušklíbl se podplukovník. „Přiznáte se k tomu, že jste jel kolem jedenadvacáté hodiny večer kolem vyhrajemských chat?“

„To ano,“ připustil Karpov.

„A to, že jste jel za soumraku, skoro za tmy, lesem bez zapnutých reflektorů, to už přiznat nechcete?“

„Nó jo, akumulátor už nestál za nic. Musel jsem si ho šetřit…“

„A teď to nejdůležitější! I když nepřipouštíte, že jste v té tmě srazil člověka, narazit na keř nebo na starý pařez jste přece docela dobře mohl?“

„Keřů tam bylo habaděj… No, když tak nad tím přemýšlím, docela se to mohlo stát.“ Karpov ještě nechápal, co Koval svými otázkami sleduje, ale tváře se mu už leskly krůpějemi potu.

Teď už se díval Koval na provinilce s neskrývaným opovržením. Nebylo to jen kvůli Růženě. Ostatně hned ráno volal do nemocnice a dověděl se, že její zdravotní stav už nevyvolává ani nejmenší obavy. Zbabělost Karpova, který se ani nezeptal, v jakém stavu je žena, kterou srazil a málem zabil, mu připadala patologická.

IV

Marie potichu otevřela a zvolna překročila práh. Vstupovala váhavě, jako by jí rodný dům byl docela cizí. Opravdu tomu tak bylo. Když ještě žili s Ivanem jako dva holoubci, dům je oba těšil, zatímco teď jí připadaly jeho zdi nehostinné a téměř nepřátelské.

Dříve se o Ivana strachovala, kdykoli se vracel z práce domů o něco později. Bylo jí po něm smutno. Bála se taky, aby náhodou nezabloudil k Hančinu krámku, a prosila Kublačku, aby mu vodku nikdy nedávala. Teď bylo všechno jiné: Jeho nepřítomnost jí dokonce přinášela jistou úlevu.

Nerozsvítila a prošla do pokoje. Ivan byl doma: spal na pohovce v předsíni, což se v poslední době stávalo často.

Ztěžka oddychoval, v prsou mu hvízdalo a pokojem se šířil těžký pach alkoholu, na který si Marie nikdy nedokázala zvyknout.

Napadlo ji, že by se měla pustit do práce, kterou si brala domů z krejčovské dílny. Vrátila se tedy do předsíně, slabě osvětlené lampou z pokoje, podívala se na šicí stroj a rozžala stolní lampu, aby se dala do práce.

V ruce držela nastehované šaty, ale šít se jí nechtělo.

Za zády jí pohvizdoval spící Ivan.

Odložila šaty a pohlédla na něj. Ležel rozvalený na pohovce, ani polštář pod hlavou neměl, pravá ruka mu bezvládně klesla až na podlahu.

Je to opravdu ten člověk, za něhož se provdala s nadějemi tak zářivými? Zpytavě se zahleděla do jeho tváře, jako by v ní chtěla objevit něco, co jí připomínalo staré časy.

Ivan bohatýrsky chrápal. Marie přistoupila k pohovce, aby ho převrátila na bok, a pojednou spatřila, že vedle něj, zpola přikryta jeho tělem, leží pistole, jež mu zřejmě vypadla z kapsy saka.

Málem vykřikla zděšeními Odkud ji má? A k čemu? Opatrně vzala zbraň do ruky a pocítila v dlani tíhu studeného kovu. Proč ji má? Snad na Petra? Otřásla se; kdoví, koho je schopen takový opilec postřelit.

Zaplavila ji hořkost a bolest zklamání. Copak tohle je život?! Ona sama je mrzák, muž je starý a opilec, a mateřské radosti jí byly odepřeny. Nebylo by lepší to všechno skoncovat? Jen Jediný výstřel by stačil… Ovládla se. Co s tou pistolí?

Zabalila ji do šátku a rozhlédla se kolem. Její pohled se zastavil na staré truhle, do níž ukládala Stěpanida staré svršky. Zvedla víko a zastrčila šátek i s nebezpečným obsahem na samé dno.

Tentokrát se Koval rozhodl vyslechnout Čepikova přímo v cele. Dozorčí Kovalovi ohlásil, že vyšetřovaný Čepikov celou noc nespal, běhal po cele, často bušil na dveře, ale o nic nežádal.

… Přemílaje v žernovech paměti svoji minulost, začínal Čepikov pozvolna chápat to, co mu ještě nedávno připadalo jako dokonalá záhada. Vždycky ho překvapilo, proč se Lahuta, který už vtáhl do svých tenat Marii, snaží o to, aby se stal také pastýřem jejího muže. Kdyby se do ní opravdu zamiloval, k čemu by pak potřeboval Ivana? Proč si ho vlastně Petr Lahuta tak hledí, proč trpí i urážky a hrubosti, proč se snaží uklidňovat ho laskavými slovy? Copak je opravdu jedinou příčinou ten pozemek? Nebo je to snad proto, že on, Ivan Čepikov, byl ve Vrbovce za války a že právě jemu vyprávěli zdejší lidé o temných stránkách činnosti tohoto božího člověka?

Čepikov se zaposlouchal do dunícího ticha cely a pojednou mu hlavou blesklo poznání: Lahuta se ho prostě bál. Vůbec mu nešlo o Marii, ale právě o něho – Ivana Čepikova, bývalého frontového vojáka a člověka, který neztratil paměť.

V jeho rozbolavělém mozku bleskla další myšlenka: Nespáchali to všechno Bratři Kristovi? Co když ho tak chtěli potrestat za to, že se s nimi o Marii popral a že se odmítl připojit k jejich lži? Ale proč by potom pozvedli ruku i na jednoho ze svých? A jak se k nim mohla dostat zbraň? Nebyla to nakonec sama Marie, kdo jim tu pistoli přinesl?

To nenadálé podezření ho naplnilo takovou bolestí, že se jal nepříčetně pěstí bušit do dveří cely…

Kovala uvítal Čepikov těžkým a dokonce trochu ustrašeným pohledem. Poprvé bylo v jeho očích něco jiného než jen smutek a odcizení.

Čeho se asi bojí? pomyslel si Koval. Snad trestu?

„Tak poslyšte, Čepikove,“ řekl, když se usadil na stoličce a poslal strážného pryč. „Doba vyšetřování je, jak známo, omezená lhůtami. Přesto bych si s vámi ještě rád promluvil.“ Pohlédl do Čepikovovy tváře a dodal: „Důkazů, na jejichž základě bychom vás mohli lehce obvinit, máme už víc než dost. Pokud ale trváte na své nevině, pak byste nám měl pomoci… A teď mi odpovězte na několik otázek, Ivane Timofejeviči…“

„Řekl jsem vám přece už všechno… Jsem unavený. Vy jste se zakousli do mne a po skutečném vrahovi nepátráte,“ řekl Čepikov hořce.

„Jak dlouhý byl interval mezi oběma výstřely? Je to nanejvýš důležité,“ zeptal se Koval.

„Zdálo se mi, že zazněly hned po sobě.“

„Přesněji?“ naléhal Koval.

„No, možná tak půl minuty. Já už opravdu nevím. Po druhém výstřelu jsem hned vyběhl z domu a ten první mě probudil.“ Mávl rukou. „Jaký to všechno může mít význam?! Všechny ty otázky nejsou přece k ničemu! Opakuju vám to už posté. Jenže vy přece máte na všechno důkazy!“ Čepikov ukryl tvář v dlaních.

„Neříkáte nám celou pravdu, Ivane Timofejeviči,“ zabručel Koval. „A my bychom ji teď potřebovali ze všeho nejvíc. Ostatně vy taky.“

Čepikovovy prsty se roztřásly, zmocnil se ho nervový třes.

„Měl Lahuta zbraň?“

Zvedl hlavu a díval se na Kovala šílenýma očima.

„Nevím! Opravdu nic nevím. Nic jsem neviděl!“

V hlase se rozezněly hysterické tóny.

„Tak se přece uklidněte!“ řekl přísně Koval. „Povězte, mohl Lahuta najít vaši pistoli? Vzpomeňte si, kde jste ji ztratil?“

„Lahuta? K čemu je mi váš Lahuta?! Řekněte ml raději, kdo zabil moji Marušku?“ Čepikov se začal bušit pěstmi do hlavy. „Nepřátele přece neměla, nikomu neublížila… Celou dobu si tady kladu otázku: Kdo to udělal? Zblázním se z toho!“ Navzdory těm slovům se přece jen trochu uklidnil. Po chvíli už pokračoval klidným hlasem, plným bolesti. „Ztrácel jsem ji s každým dnem. Unikala mi, jako uniká voda mezi prsty. Věděl jsem, že to špatně skončí, ale co jsem mohl proti tomu podniknout?! Jenže t-t-tomu vy nep-p-porozumíte.“ Rozčilením začal koktat.

Koval ho nepřerušoval. Bylo mu jasné, že ten nervový třes nepramení u Čepikova ze strachu před trestem, ale že je to výraz bolesti hluboce trpícího člověka.

„Tolikrát jsem je prosil – Marii i Stěpanidu –, aby toho nechaly, ale vedly pořád svou: Zajdi k Petrovi, pokloň se mu a bůh vám dá děťátko… Jenže já nešel k Petrovi, ale k Hance. Pít jsem začal. Aspoň jedenkrát kdybych si s Maruškou promluvil, třeba bych ji dokázal přesvědčit… Až teď mi to došlo. Je to všechno jenom moje vina!… Marie už není. Co si bez ní počnu?!“ Na chvíli se odmlčel.

„Ano, milovat – to je náramně krásná věc, ale je přece třeba, aby milovali taky tebe,“ pokračoval. „Já zažil takové štěstí… Vdala se za mne z lásky, byl jsem její první muž. Ještě teď si kolikrát pomyslím: Jak to, že se mi dostalo takového štěstí? Čím jsem si ho zasloužil? A taky se ptám, proč jsem si ho nedokázal udržet?… Copak bych na ni mohl vystřelit?! Říkali taky, že jsem prý žárlil…“ Hořce se zasmál. „Kdepak, to nebyla žárlivost. Bylo to něco jiného; Marie se zřekla mne, lidí kolem, svého života se vzdávala. To je to, co jsem nedokázal přenést přes srdce… Dříve jsem tu její touhu po dítěti nechápal. Přišlo to na ni tehdy v porodnici a brzy ji to docela pohltilo. I smrt by pro to dítě dokázala podstoupit… A pak ještě její matka a ten Lahuta se svými jalovými sliby! Zatáhli ji do té šílené víry tak, že přestala myslet i na to dítě a už jenom trpěla… Kdybych Lahutovi dovolil, aby dostal i mne, spolkl by nás dočista…“

Ta slova Kovalovi nepřipadala zvláštní. Přesvědčení, že Čepikov na svoji ženu určitě nestřílel, se ponenáhlu měnilo v jistotu.

„Říkal jste, že Lahuta zasahoval do vašeho rodinného života. Proč? K čemu mu to bylo?“

„Mstil se mi – copak jiného!“

„Mstil? Za co?“

„Za všechno. Za to moje štěstí. I za to, že jsem jím opovrhoval a říkal jsem mu to do očí… Když si vzpomenu na válečné roky, na své zabité kamarády, zabil bych tu krysu na místě! Schovával se za pecí, když tu byli Němci, lízal jim zadky, no a když jsme přišli my, začal si pro jistotu hrát na božího hlupáčka, na chudého duchem. Ale netrvalo dlouho, postavil si ten svůj barák a začal ohlupovat lidi kolem. Viděl jsem, jak stahuje do toho bahna Marii, a šílel jsem nad svojí bezmocností… Jednou jsem dokonce popadl pistolí a chtěl jsem to do něho našít. Jenže – nedokázal jsem to. Nikdy to nesvedu…“

„Vaše tchyně se s ním přátelila odkdy?“

„Po osvobození Vrbovky se Lahuta ještě dlouho skrýval v té své lesní noře. Dokud neskončila válka. Ve vsi se skoro neukazoval a nevěděly o něm dokonce ani orgány. Já myslím, že mu Stěpanida v té době nosila jídlo a taky prala.“

„No dobrá, Ivane Timofejeviči, to všechno si ještě ověříme. Jenže jsou tu ta zatracená fakta a ta hovoří proti vám. Budou proti vám svědčit, dokud nenajdeme tu pistoli. Její nález naše podezření buď prokáže, nebo dá jednoznačně zapravdu vám… Opravdu si nemůžete vzpomenout, kde by mohla ta pistole být?“

Čepikov jen bezmocně svěsil ramena.

„Už jsem vám přece říkal, že to nevím. Myslím na to ve dne v noci, ale vzpomenout si nemohu…“

A Koval by přísahal na to, že Čepikov mluví čistou pravdu.

Šestá kapitola

I

Koval seděl ve své pracovně a hloubal nad závěry znaleckého posudku týkajícího se laku na nehty, objeveného v anonymním dopise, když se na chodbě ozval lehký klapot střevíčků Zoji Anatoljevny. Její podpatky docupitaly do Breusovy pracovny a Koval se musel usmát při pomyšlení, že se opět nese oběd pro kapitána.

Lak, jehož částečku se mu podařilo objevit, byl výrobkem firmy Pollena. Otisky prstů, hojně rozeseté na obálce i na samotném dopise, potvrzovaly, že dopis musela v ruce držet žena…

Když uslyšel, že Zoja Breusová vyšla z manželovy kanceláře, nečekaně vyskočil a otevřel dveře dokořán. Sám byl tím činem překvapen.

Pozdravil mladou ženu, jemně ji uchopil za paži a uvedl do své pracovny.

„Poslední obřad proběhl bez obtíží?“ zažertoval.

Rozpačitě se usmívala.

Nabídl jí židli, posadil se do rozvrzaného křesla, vytáhl cigaretu, a když se mu dostalo Zojina svolení, zapálil si. Zatím ještě netušil, proč ji sem vlastně pozval. Proběhlo to nějak – podvědomě. Ani Zoja sama nerozuměla a vyčkávavě si podplukovníka prohlížela.

„Máte velmi hezké ruce,“ řekl najednou dvorně. „A dokonale upravené.“

Její rozpaky vzrostly ještě více.

„Kde se vám podařilo sehnat tak krásný lak na nehty?“ zajímal se Koval. „Není to náhodou Pollena?“

„Máte pravdu, Pollena,“ přikývla.

Usmál se na ni, zvolna vytáhl ze zásuvky oba anonymní dopisy a rozložil je spolu s obálkami před Zojou jako hrací karty.

Zrudla a vzápětí zbledla. V očích se jí zrcadlil strach.

„Můžete mi to nějak vysvětlit, Zojo Anatoljevno?“ zeptal se Koval zdvořile.

K jeho nemalému údivu se Zoja uklidnila téměř okamžitě.

„Tak dobře,“ řekla odhodlaně. „Povím vám všechno. Mnohé sice už jistě víte, ale určitě ne všechno…

Asi vás, Dmitriji Ivanyči, překvapí, že jsem k vám hned nepřišla, ale měla jsem pro to opravdu vážné důvody. Doufám, že se o našem rozhovoru nedoví nikdo další.“

Mlčky přikývl. A Zoja Breusová se pustila do vyprávění:

„Souhra náhod způsobila, že jsem se stala očitou svědkyní vraždy, ke které ve Vrbovce došlo… Samozřejmě, neměla jsem vám posílat ty trapné a nedůstojné anonymní dopisy. Ale vyslechněte mne a snažte se pochopit.

Jistě už víte, že Jurij není můj první manžel, i to, že pocházím z Vrbovky. Dodnes tam žije moje matka a náš malý Andrejka jezdí k babičce každý rok na prázdniny. O jeho otci, tedy o mém prvním muži, jsem nevěděla dlouhou dobu docela nic. Je to už pomalu šest let, co jsme se rozešli. Synek se mi narodil už po jeho odchodu a já po něm nikdy sama nepátrala. Objevil se až po roce. Netušíte, co jsem tehdy prožívala! Řekla jsem si, že můj synáček nesmí takového otce nikdy poznat. Po rozvodu jsem od něj měla dostávat výživné. Nikdy jsem nedostala ani rublík. Po čase jsem si vzala Juru Breuse a Andrejka měl najednou tátu. Jsem teď opravdu šťastná; mám rodinu a báječného muže.“

Usmála se. Byla Kovalovi vděčná za to, že ji nepřerušuje otázkami.

„Podruhé se můj bývalý muž objevil před třemi roky – to už jsem byla vdaná. Asi mu to nějak nevyšlo, a tak začal naléhat, abych se k němu vrátila. Polekala jsem se a pověděla všechno Jurovi. Hodně ho to mrzelo a navrhoval dokonce, že se přestěhujeme někam jinam. Naštěstí to tak daleko nedošlo… Uplynuly skoro tři roky a já už měla pocit, že je všechno v pořádku.

Ale večer osmého července ke mně přiběhla moje mladší sestra Nataša a povídá, že můj první muž se zase objevil a že si přeje vidět mne i synka. Přijel tentokrát přímo do Vrbovky k mé matce. Jistě chápete, jak mi bylo. Jurijovi jsem nemohla nic říct, chytili jsme s Nataškou autostop a brzy jsem byla na místě.

Byl to dlouhý a těžký rozhovor. Andrejka se naštěstí zdržel venku s dětmi a já se snažila odvést muže pryč z domu. Šli jsme po břehu řeky směrem k lesu. Hrozil, že mi synka sebere. Prosila jsem ho, vyhrožovala, že se obrátím na soud, a tehdy se konečně vzdal. Slíbil, že odejde navždy, já ho zase ujistila, že po něm nebudu žádat výživné. Odešel směrem k silnici a já se rozběhla domů lesem.

Když jsem došla na okraj lesa, uslyšela jsem ohlušující výstřel a na Lahutově dvorku jsem spatřila dvě postavy. Jedna po výstřelu upadla, druhá zůstala stát… Ale neuplynula ani minuta a ozvala se druhá rána…“

Zoja byla rozčilená. Koval jí podal sklenici vody. Napila se a chvíli mlčela, jako by se snažila vnést do chaosu vzpomínek jasno.

„Hned večer jsem Andréjku pro jistotu odvezla k Jurovým rodičům. Když jsem se po několika dnech vrátila, dověděla jsem se o smrti Marie a Lahuty, i o tom, že Čepikov byl zatčen. Čím jasněji jsem si vzpomínala na podrobnosti toho večera, tím jasnější mi bylo, že Čepikov vrahem být nemůže… Já vím, že to byla chyba, ale bála jsem se říct pravdu, a tak jsem raději napsala ty dopisy, abyste věděl, že Ivan tam vůbec nebyl.“

„Jste si tím opravdu jista?“

„Naprosto. Nikdo třetí tam nebyl,“ trvala na svém Zoja.

II

Marii teď bylo zvlášť těžko. Její duše byla naplněna hořkostí a pocitem křivdy, neboť Ivan ji nechápal a stále více se jí vzdaloval. I do Čerkass jela navzdory jeho zákazu. Přijela sem tajně, za pomoci klamu, neboť jen bůh byl jejím posledním útočištěm…

… Zchvácená tím všeobecným šílenstvím, opilá ječením ostatních i vlastním křikem, klečela Marie s pažemi zvednutými nad hlavou a připadala si jako pták letící nad bezednou propastí. Bílé jazyky svíček se proměnily v hvězdy, kolem nichž vedla její pouť. Vítr jí sviští v uších, otáčí jí v té vesmírné tmě jako bezvládnou loutkou, a tu se hvězdy pojednou rozestupují a v oslepující záři se jí zjevuje všemohoucí. Hovořila k němu, zalykala se slovy a výkřiky, obnažovala před ním svoji bolest a svěřovala mu bezednou hořkost. A když konečně tíha, která jí bránila dýchat, pominula, požehnal jí bůh svým úsměvem, krásnějším než sluneční záře…

Modlitebníky, kteří vystupovali z transu a postupně přicházeli k sobě po exaltovaném obcování s bohem, vyprovázeli stará Fedora a bratr Mychajlo z domu jednoho po druhém.

Jen Marie ne a ne přijít k sobě po tom strašlivém nervovém vypětí. Dlouho ležela tváří k zemi, její potem zbrocené tělo se zachvívalo nezvládnutelnými vlnami křečí, bílý rubáš se jí vyhrnul až ke stehnům.

Mychajlo a Fedora ji odnesli do komůrky…

Dlouho nemohla pochopit, kde je, když se v noci probudila v cizí posteli. Vstala a bosýma nohama se dotkla studené podlahy. Vykročila a hned po prvním kroku se bolestně uhodila o roh skříně. Ten pocit ji naplnil zklamáním nad tím, že je opět ve starém světě, v němž je Jedinou spásou jen její bezhraničná víra a služba bohu.

Pojednou zaslechla tlumený hovor dvou mužů a zřetelně rozpoznala hluboký, trochu chraplavý hlas bratra Mychajla.

Neslyšně našlapovala bosýma nohama a polehounku pootevřela dveře do pokoje. To, co spatřila, jí vyrazilo dech.

Za bohatě prostřeným stolem, plným vybraných pokrmů i lahví s vodkou a koňaky hodovali dva muži: Mychajlo a – Lahuta. Pokojem se převaloval odporný pach pálenky.

Marie v prvním okamžiku ani nepochopila, co se děje. Překvapila ji Lahutova přítomnost. Modliteb se přece nezúčastnil! S hrůzou si uvědomila, že jsou oba řádně opilí. Opilí! Jejich duchovní pastýř a boží člověk! Copak je to možné? Proč ti dva pijí ďáblovo bejlí?!

Petr sám pil málo, zato však ochotně doléval sklenici svého kumpána. Marie stála za dveřmi jako socha; neodvažovala se ani zavřít, ani vstoupit.

„Vyženu ty hlupáky pánbičkářský, ty svíčkový báby!“ Hlas bratra Mychajla opilecký zaburácel. „Mám jich až po krk, Petře. Pamatuj na má slova – přivedou nás oba do neštěstí, fízly sem přivolají!“

„Právě naopak,“ odporoval mu Lahuta. „Tihle svíčkoví pomatenci jsou pro nás zatím tím nejdokonalejším zastřešením. Bezpečnost se jen nerada plete do záležitostí věřících. A kdyby něco – začneme své právo na vyznání bránit tak hlasitě, že to bude slyšet až v Moskvě. A nejen v Moskvě! Co nám můžou přišít? Spekulaci nebo zlodějnu! Jenže my je trumfneme před celým světem: Jen se podívejte, jak tady úpíme pro víru, jaká je tady svoboda vyznání!“

Opilý Mychajlo říhl. Byl docela spokojen.

„Tak je to správný! Svoboda vyznání – to je ono!

O tu svobodu se taky budeme prát, že jo! Nalej ještě, kamaráde!“ S chutí vypil sklenici až do dna. „Ale nesmí to bejt zadarmo…“ Najednou ho něco napadlo.

„Poslyš, proč jsi mi sem vlastně poslal muže tý bláznivý holky? Ten nás oba prodá jako Jidáš Krista, uvidíš!“

„Ivan Čepikov – to už je moje starost. Zkrátka to tak muselo bejt. Neboj se, ten nás neprodá. Teď má docela jiný starosti.“

Lahuta se roztřásl zlým klokotavým smíchem.

Do Mariina vědomí pronikala ta slova jen pozvolna. Točila se jí hlava, a když zaslechla jméno svého muže, roztřásly se jí nohy, zapotácela se a bezděčně otevřela dveře dokořán.

Pán domu i jeho host překvapením znehybněli, když spatřili ve dveřích Mariinu štíhlou postavu v přízračném bílém rubáši. Když přišli k sobě, pozvali ji dál. Nehýbala se, protože jejich slova nevnímala.

Bratr Mychajlo se tedy vrávoravě zvedl, uchopil ji zpocenou dlaní za rameno a přivedl ke stolu. Nebránila se; šla docela bez vůle, nohy jen ztěží přesouvala z místa na místo.

„Bůh nám odpustí ten hřích, sestro Marie,“ pravil zajíkavě Mychajlo, když usedl po jejím levém boku. „Jsme nově narození ze svatého ducha a tomuto světu marnosti už nenáležíme. Stali jsme se už za života božími lidmi a jen bůh je naším pánem. Teď už nás v tomto marném světě nemůže soudit nikdo. Zůstaň tu s námi, Marie. Dostane se ti odpuštění hříchů od hospodina našeho, i ty nabudeš nového života, až projdeš očistnou lázní nového zrození…“

„Projdeš obřadem ohnivého křtu,“ dodal nezúčastněně Lahuta a nalil do volné sklenice neředěný líh. „Když už jsi mezi nás přišla, znamená to, že bůh vedl tvé kroky a že jsi byla vyčleněna a vybrána ze sprostého lidského stáda.“

Postavil sklenici před Marii a obrátil se na Mychajla: „Jak krásná je naše Marie, bratře Mychajlo! Jako ta růže hospodinova.“

Marie se pokusila vstát od stolu, ale Mychajlo ji hrubě uchopil za rameno a donutil ji usednout. Druhou rukou ji chytil za vlasy, zaklonil jí hlavu a násilím jí do úst vlil obsah sklenice. Zuřivě se bránila a obracela k Lahutovi nevěřící oči.

„Bratře Petro? Co je to? Co se děje?“

Ale Lahuta mlčel. Až po chvíli zaslechla jeho lhostejný hlas:

„Je to vůle ducha svatého.“

„Nebude vám odpuštěno! Nikdy vám nebude odpuštěno!“ rozvzlykala se pokořením a studem. Alkohol na ni začal působit rychle a rozbušil se ve spáncích jako šílený kovář.

Lahuta položil těžkou dlaň na její rameno a velebným hlasem pronesl strašlivá slova:

„Pán náš pravil: Hřích hříchem potírejte, klín klínem vyrážejte, a proto se ty teď podrobíš bratru Mychajlovi, neboť zhřešíte z úradku ducha svatého!“

Po těch slovech se Mychajlo vrhl na Marii, začal jí zběsile líbat ramena, šíji, ňadra… Než ztratila vědomí, pocítila, jak z ní chamtivé ruce stahují košili. Propast, do níž se pak zřítila, byla černější noci…

… Když se probudila, v domě už nikdo nebyl. Jen stará Fedora jí pomohla s oblékáním a pak zaplatila řidiči jakéhosi auta, aby odvezl nemocnou ženu do Vrbovky.

III

Výslech trval už dobrou hodinu a Savenko se dosud úporně snažil vystupovat v beránčím rouše. Až poté, co podplukovník Krivoručko přítomným připomněl kriminálnickou minulost svatého muže, začalo Savenkovo odhodlání pomaličku polevovat. Dověděli se, že bratr Mychajlo se vůbec nejmenuje Savenko, nýbrž Savčenko, že byl třikrát soudně trestán a že si za krádeže a vloupání, nepočítaje v to poslední ublížení na těle, odseděl v nápravných zařízeních celých osm let a dva měsíce.

„Jak se mohlo stát, že ve vašem domě bylo objeveno takové množství lihu a čistého alkoholu?“ kladl recidivistovi stejnou otázku Krivoručko.

„Vo tom nemám ponětí,“ odpovídal už po několikáté docela stejně Savčenko. „Nepatří mi. Dovoloval jsem svým ovečkám, aby si u mne tu trochu pití schovaly.“

„Vysvětlete nám, jak jste dokázal spojovat v jedno víru, puritánskou přísnost a činnost…“ Koval se odmlčel, jako by hledal vhodná slova, „činnost skladníka lihovaru a – rozkrádače?“

„Víru přece potřebuje každej – to je jasná věc!“

„Jenže zdaleka ne každý dovede nashromáždit stovky litrů alkoholu.“

„Milosrdenství pána našeho sestupuje na pravýho věřícího bez ohledu na to, co na týhle hříšný zemi koná… Duchovní život stojí mimo zákony stanovený lidmi. Pronásledování, kterýmu jsem byl vystavenej, není nic novýho, protože se o tom píše i v Písmu svatým. Praví synové boží vždycky trpěli protivenství od svých nepřátel.“

„Poslyšte, vy jste přece neporušoval jen zákony společnosti a tohoto státu, ale i vaše vlastní přikázání,“ řekl Koval ostře. „Nezabiješ! Nepokradeš! Nepožádáš ženy bližního svého!… Pokud jde o vás, často jste požádal, a kradl jste ještě častěji. Rádi vám to potvrdí okrskář i pracovník hospodářské kriminality.“

„Nebojím se vytrpět příkoří pro slávu Pána našeho,“ povzdechl si Savčenko. „To není břímě, ale radost největší. Neboť, jak praví apoštol Pavel, zákon ducha života v bohu nás osvobozuje od zákona života a smrti.“

„Pro Ježíše tedy trpěli i Marie Čepikovová a Petr Lahuta, když překročili práh mezi životem a smrtí?“ zeptal se ostře Koval a s uspokojením si povšiml, že při té otázce se Savčenko zachvěl.

„O tom mi není nic známo.“

„Řekněte nám, jaký byl váš vztah k Marii Čepikovové a k Petru Lahutovi?“

„Vlastně žádnej! Marie občas přijížděla do Čerkass za doktorama do nemocnice. Když jí ti felčaři nepomohli, obrátila se k bohu. Modlívala se spolu s námi.“

„Kdy tu byla naposledy?“

„Na to už si nevzpomínám.“

„Bylo to pouhý den před její smrtí – večer sedmého července,“ napověděl Koval.

Savčenko, zděšený tím, že pro Bezpečnost není tajemstvím ani datum Mariiny poslední návštěvy, se rozhodl pro záchvat kašle. Přál si získat alespoň trochu času.

„Hm, možný to je… Bylo to opravdu tak.“

„S kým tu ještě byla?“

„Modlilo se ten den jen pár lidí. Ne moc.“

„A Lahuta?“

Savčenkovi se roztřásly ruce, v pravém víčku ho začal zlobit zrádný tik.

„Na modlitbách nebyl.“

„A Mariin muž?“

„Ten taky ne.“

„Čepikov u vás nebyl nikdy?“

„Jednou jo. Marie ho tehdy přivedla, ale duše jeho, jak se říká, se neotevřela, nepozvedla k bohu.“

„Hanka Kublačková tu byla?“ otázal se Krivoručko. „Sedmýho nepřijela.“

„To tedy znamená,“ převzal iniciativu zase Koval, „že Marie Čepikovová u vás sedmého července nocovala?“

„No jo, ona byla taková slaboučká. Unavila se,“ zabručel rozpačitě Savčenko. „Modlila se ten večer všemi silami svý duše a vyčerpala se… Poležela si a pak odjela.“

„Říkáte, že odjela?“ procedil Koval skrze zuby. „V kolik hodin to bylo?“

„To já nevím. Spal jsem.“

„Kdo byl v té době ještě v domě?“

„Nikdo kromě starý Fedory. Kdo jinej by tam měl ještě bejt?“ zabručel Savčenko.

„Fedora o tom něco ví?“

„Co by ta o tom mohla vědět?“

„To si hned ověříme,“ řekl suše Koval a stiskl knoflík.

Dveře se otevřely a vstoupila Fedora oblečená do tmavých šatů. Savčenko nadskočil na židli a málem vykřikl. Kdyby se tu objevil mrtvý Lahuta, nebyl by zřejmě překvapen víc.

„Fedoro Ivanovno,“ začal Koval s výslechem svědkyně, „vzpomínáte si na tu noc, kdy u vás naposledy přenocovala Marie Čepikovová?“

Mlčky přikývla. Po očku se podívala na Savčenka „Nebojte se, Savčenko vám už nikdy neublíží. Jen klid!“

Fedora se na Kovala pátravě podívala a lehce kývla. „Jo, vzpomínám si,“ řekla hlubokým dutým hlasem. „Bylo to ze soboty na neděli.“

„Sedmého července?“

„Sedmýho to bylo.“

„Kdo byl kromě vás té noci v domě?“

„No přeci Marie, ta kulhavá – ať se pánbůh nad její duší smiluje!“ Zamyslela se. „A tady – pán.“ Kývla nejistě na Savčenka.

„Kdy odjela?“

„Hned zrána.“

„Kdo ještě spal té noci v domě?“

„Bratr Petro.“

„Co se té noci u vás v domě dělo?“

Fedora si povzdechla a chvíli mlčela. Rukama se bezmocně opírala o židli, vedle níž stála.

„Posaďte se přece!“ vyzval ji Koval.

Zůstala stát, jako by ho ani neslyšela.

„Hřešilo se tam… Moc velkej hřích.“

„Rozumím, těžko se vám o tom hovoří,“ politoval ji Koval. „Ale opravdu to musíme vědět. Kvůli pravdě, víte…“

Fedora však mlčela; její pohled zůstal připoután ke špičkám sešlapaných botek.

Dmitrij Ivanyč byl připraven na to, že odpovědi z bohabojné stařeny bude muset páčit. Byla to negramotná, zakřiknutá žena, která za války ztratila všechny blízké. Střechu nad hlavou neměla a po celý život jen posluhovala.

Sobotní noc jí otřásla. Marii nemohla Fedora pomoci v ničem; ukryla se ve své komůrce, tiše se modlila a plakala. Ráno, když vyprovázela ztýranou mladou ženu domů, rozhodla se, že od Savčenka odejde. Jenže teď vyslýchali i ji. Jako svědka.

Když ho spatřila, jak tu sedí jako kající se hříšník, neměla už sil, aby řekla pravdu o té noci. Bylo zřejmé, že Savčenko dovedl dokonale potlačovat její vůli.

„Řekla jste nám, že jste uprostřed noci uslyšela křik,“ pokračoval zatím Koval. „Kdo to křičel?“

„To Marie naříkala, chudinka.“

„Proč?“

Fedora se od Kovala mlčky odvrátila.

„Co se vlastně v domě té noci událo?“

Zdálo se, že stařena každou chvílí omdlí; po čele i po tvářích jí stékaly krůpěje potu. „Víc vám už nepovím,“ ucedila nakonec se sevřenými rty.

„Tak nám to povězte vy!“ obrátil se Koval na Savčenka.

„Nic tak mimořádnýho, náčelníku. No, vyhodili jsme si z kopejtka, co bych zapíral. Popili jsme. A bez ženský by to taky nešlo… Už dávno se na mě lepila, tahle Marie. Muže má už starýho – moc si s ním neužije…“ Koval si všiml, jak se zčistajasna změnil výraz Fedořiny tváře.

„Lžete, Mychajlo Hnatoviči. Lžete!“ křikla. „Prosila vás pro všechny svatý, abyste ji pustili. Plakala a volala o pomoc… Jste špatnej člověk! Náramně zlej! Ublížit Marii – to je jako ublížit malýmu bezbrannýmu dítěti. To kvůli vám se možná rozžehnala se životem.“

„Slyšíte, Savčenko? Kde je tedy pravda?“ zvolal Koval, který se už jen stěží ovládal.

„Jakpak to, náčelníku, že mi najednou chcete přišít všechny paragrafy, co jich je?! No a že jsem si pošpásoval se ženskou? Dyť to není žádný neštěstí a stát taky vo nic nepřijde. Ani zločin to není, jestli je teda oboustrannej souhlas,“ bránil se recidivista.

Chvíli mlčeli.

Jen podplukovník Krivoručko nespokojeně vzdychal, neboť ho zajímaly docela jiné věci. Teď konečně položil svoji otázku:

„Povězte nám, Fedoro, ehm, Ivanovno, kdo vozil Savčenkovi líh? A kolik?“

„Já to nepočítala. Vím jenom, že ho přiváželi skoro pořád. On sám taky vozil domů kanystry.“

„Komu ho prodával? Znáte ty lidi?“

„Různý lidi to byli. Tak třeba Hanka, co k nám přivedla Marii. Taky jí dával kořalku, ale peníze z prodeje si vždycky vzal. Hanka byla hodná holka, dobrá a laskavá; jenom od ní jsem slyšela dobrý slovo. Když jste ji, chudinku, zavřeli, tenhle…“ hlavou kývla směrem k Savčenkovi, „ani nechtěl, abych jí do žaláře chléb odnesla.“

„Hloupá jsi, Fedoro, a to tvoje milosrdenství je taky hloupý,“ zabručel Savčenko, ale Koval v těch slovech ke svému údivu zaslechl i soucitný tón.

„Kdo další bral líh v Savčenkově domě?“ vyzvídal Krivoručko.

„Podle jména je neznám, ale bylo jich dost. Tak třeba Hrycko z tý krčmy hned vedle nádraží…“

„Tak dost!“ bouchl Savčenko pěstí do kolena. „Vidíš, jaká jseš, Fedoro? A já si tě jako hada hřál na prsou… No dobrá, to všechno jsou jenom kecy. Pošlete tu bábu pryč, přiznám se ke všemu.“

Když ji viděl odcházet, zabručel:

„Bez mý pomoci stejně chcípne, husa hloupá. Poslyšte, náčelníku, do starobince byste ji mohli dostat…“

IV

Hovořili dlouho. Stmívalo se, rozzářily se hvězdy a pracovna se naplnila fialovým přísvitem večera.

Koval nerozsvěcel. Těžko říci, co na Kublačku zapůsobilo nejvíce. Nezvratné důkazy jejích podvodů, strach z toho, že bude obviněna z vraždy, nebo Lahutova smrt, jež navždy přeškrtla její plány. Ale tak či onak, byla pojednou docela upřímná.

„Copak můj život,“ vyprávěla, „nepoznala jsem štěstí v mládí, neznám ho ani teď. Ale já si nestěžuju, takovej už je zkrátka můj osud. Teď, co sedím v tý cele, mám dost času na to, abych si pěkně probrala celej svůj život. Vdali mě za mužskýho, kterej mě ani neměl rád, a já s ním žila, ale pak jsem poznala Petra a zamilovala jsem se jako malá holka. Práci jsem měla výnosnou, peněz jako želez. Všechno jsem schovávala pro náš budoucí život s Petrem. Už ani nevím, jaká síla to v něm byla, třeba to opravdu byl duch svatej, co ho osvítil. Měl víru, ale nějakou tu svoji víru, ne víru kostelů a knížek. Zkrátka, musela jsem ho poslouchat jako pánaboha…

Copak já vím, jestli bůh je, nebo není; ale když jsme se spolu s ním modlili, bylo to, jako by mi spadl kámen ze srdce; všechny hříchy mi byly najednou vodpuštěný a já byla zase čistá jako holubice… No a hříchů – to vy víte nejlíp sám – hříchů já měla habaděj. Lidi jsem opíjela, na váze šidila…“

Na chvíli se odmlčela a Koval té pauzy okamžitě využil.

„Jak vlastně vznikla ta fáma o milostných stycích mezi Marií a Lahutou?“

„Copak Petr! Mužskej je vždycky jenom mužskej.

I když si třeba hraje na svatýho. Já k němu chodívala jen večer, tajně a navíc ne zrovna často. Není to ještě ani rok, co jsem toho svýho pochovala. Ale Marii on měl po ruce vždycky. Byla mladá, tvářičku měla pěknou. Že kulhala? No, nevídáno! Chlapi po ní stejně pokukovali. Pořád byla Petrovi na očích. Modlit – to ona se uměla, i tu jeho víru přijala za svou. Ale byla taky chytrá. Viděla přece, že Petr není žádnej chuďas, jenže ten majetek – ten byl můj. To já přinesla všechno do domu. Ne pro ni samozřejmě, ale pro nás dva – pro Petra a pro mě… No a tak přivedla Maruška toho svýho až k pití. Nebyl už žádnej mladík a ona – holka v rozkvětu. Chtěla mít dítě; nevyšlo to. Tak jí její máma přivedla k modlení… Když jsem si všimla, že Marie chodí k sousedovi nějak náramně často, povídám Petrovi: Neměla by sem chodit, Ivan už žárlivostí žloutne. Ať není neštěstí! A on mi na to: Nachází útěchu v modlitbách a dost! Ivan začal pít a Petra jako by to těšilo. Polekala jsem se, že ho ztratím, a rozum se mi docela pomátl. Když je to tak, povídám si, pojdu třeba sama, ale těm dvěma to taky nedaruju.“

„Našla jste pistoli,“ zauvažoval Koval, „a večer jste zašla ke svému milenci.“

„Kdepak, bůh uchovej!“ vyděsila se Hanka. „To já jen tak. Něčeho takovýho bych nebyla schopná.“

„Hm, říkáte tedy, že Lahutu potěšilo, když se dověděl, že Čepikov pije,“ změnil Koval téma. „Ivana rád neměl – to víme. Dokonce se ho bál. Proč? Snad proto, že by ho mohl označit za dezertéra?“

Nevěděla, co by odpověděla.

„Je pravda, že nebojoval,“ připustila. „Ale jestli byl zběh nebo ne, to já nevím. Ačkoli možný je všechno.“ Zřejmě si uvědomila, že Lahutovi už nepomůže ani neuškodí, zatímco pro ni se upřímnost mohla stát cennou devizou.

„Víte něco o jeho stycích s okupanty?“

„Jak bych mohla? Do Vrbovky jsem přišla teprve po válce.“

„Chtěl odsud odjet?“

„To ano.“

„A proč?“

„To já ho k tomu měla,“ řekla sebevědomě.

„Jenom z toho důvodu?“

Pokrčila rameny. Jak bych to mohla vědět!

Chvíli si ji pozorně prohlížel. A pak položil otázka, kterou si pečlivě promyslel na samém počátku jejich rozmluvy:

„Kdypak jste Lahutu viděla naposledy?“

„Naposledy?… Naposledy?!… No, pár dní před jeho smrtí.“

„Přesněji?“

„Tak asi v úterý nebo ve středu. Povídám – pár dní,“ opakovala zaraženě.

Usmál se na ni:

„Ty dny nám nějak nesouhlasí. Vy jste totiž u Lahuty byla týž večer a v téže době, kdy došlo k vraždě. Na to už máme důkazy,“ řekl tichým klidným hlasem a dodal: „K čemu tehdy mezi vámi došlo?“

V jejích očích nebylo docela nic.

„Čekám,“ ozval se podplukovníkův suchý hlas.

„Máte pravdu, byla jsem tam,“ zašeptala po chvíli Hanka.

… Dlouho pak ještě vyprávěla o své poslední schůzce s Petrem Lahutou.

Když ji strážný odváděl, věděl. Koval s jistotou, že v případě dvojnásobné vraždy ji už nebude potřebovat.

V

„Tak abychom to konečně uzavřeli, Savčenko,“ řekl Koval, když byl recidivista uveden do pracovny. „Váš významný, ba rozhodující podíl v té rozkrádačské aféře je nezvratně prokázán.“ Podíval se po očku na Krivoručka, který přísným pohledem prohlížel dokumenty ve složce Savčenkova případu. „Teď bych se vás rád zeptal na něco docela jiného. Co vás vlastně spojovalo s Lahutou?“

Po těchto svých slovech Koval poprvé zaregistroval v Savčenkových očích strach.

„Lahuty, nebo čertví jak se doopravdy jmenoval, jsem se bál,“ přiznal se poctivě. „Ruce i nohy mi svázal. Vy si určitě myslíte, že to byl nějakej ten tichej boží člověk! Blbost! Byl to učiněnej ďábel v lidský podobě! Tahal uhlíky z ohniště cizíma rukama. Ty jeho modlitby mi byly k ničemu – jakejpak já jsem svatej? Ale on mě donutil natahovat ten lajntuch a hrát si na svíčkovou bábu. Nejdřív jsem mu nalít na prachy… A pak si mě už docela omotal kolem prstu.“

„To myslíte vaše machinace s alkoholem?“ zeptal se dychtivě Krivoručko a Kovalovi neušel křivý úšklebek na Savčenkově tváři.

„V tomhle jsem měl navrch zase já. Aspoň tady jsem ho trumfnul, náčelníku. Lahuta měl svoje kšefty, já zase svoje.“ A náhle se zarazil, neboť chlubivost ho na okamžik zbavila obezřetnosti. „Ačkoliv, teda – jakýpak velký kšefty! Já jen tak – samý drobnosti. Otočil jsem třeba ve verku litránek – a šmytec! Nestálo to za řeč!“

„Jste si tím opravdu jist?“ zeptal se Koval s přimhouřenýma očima.

„Jasně! To vy si myslíte, že na tu celou parádu šly moje peníze? Kdepak! Za Lahutovy prachy jsem pořídil barák, za jeho rublíky se taky pořádal ten cirkus… Když mě do toho namočil, začal vyhrožovat, až jsem se opravdu bál, aby mi ti jeho cvokové nerozbili držku. On sám se jim příliš neukazoval, dirigoval to všechno nejraději na dálku. Byl pro ty blázny něco jako pánbůh… Já ani ponejprv nechápal, k čemu je to všechno.

A když mi to došlo, zježily se mi vlasy hrůzou… Bylo to horší než v lágru. Vo moc horší – mně můžete věřit!“

„Zdá se, že vám Lahutova smrt přišla vhod.“

„Škoda jen, že nechcíp dřív,“ zavrčel Savčenko. „Říkal jste, tuším, že ve Vrbovce jste nikdy nebyl?“

„To mi teda chcete přišít něco, co mi nepatří, náčelníku,“ opáčil Savčenko rezignovaně a Koval mu v té chvíli uvěřil. „Já mám svejch vlastních hříchů až takhle!“ a hranou ruky si přejel po tučném krku.

„V tom s vámi souhlasím,“ usmál se Koval a smysl té věty způsobil, že Savčenko pocítil mrazení.

VI

Obrovitý okrskář vstoupil do Breusovy pracovny hned za hubenou ženou.

„Našel jsem ji vedle Lahutova hrobu,“ řekl a kývl na ženu. „Šel jsem do Vrbovky, dívám se – stojí tam. Jdu za hodinu zpátky – stojí tam pořád. Zeptal jsem se jí, co tam dělá. Povídá, že je Lahutova dcera, ale příjmení má jiné.“

Žena se zamračenou tváří zatím mlčky čekala. Její bezkrevné úzké rty byly svědectvím pramalých schopností k jednání s lidmi. Protáhlá tvář a liščí oči skutečně poněkud připomínaly Lahutu.

Breus jí nabídl židli.

„Nevěděli jsme o tom, že má Petr Lahuta nějaké děti,“ řekl kapitán, jako by se omlouval.

„Nikdo o tom nevěděl,“ ozvala se žena. „Až když umírala, řekla mi matka, kdo je můj otec.“

„Vaše jméno a příjmení?“

„Pojdová. Kateřina.“

„Jak můžete dokázat, že Lahuta je skutečně váš otec?“

„Nijak! Od dětství se mi lidi smáli, že nemám tátu. Stačila jsem si zvyknout.“

„Budete uplatňovat nárok na dědictví?“

„To ne! Střechu nad hlavou přece mám.“

„Kde bydlíte?“

„Obec Korsun-Ševčenkovo.“

„Vaše matka zemřela už dávno?“

„Jak se to vezme. Před šesti lety.“

„Vídala Jste se s Petrem Lahutou často?“

„To ani ne.“

„Kdy naposledy?“

„Je to už dobrej rok.“

„Ve Vrbovce?“

„Nikdy jsem se do ní ještě nepodívala.“

„Jezdil za vámi?“

„Když přijížděl do Korsunu, pokaždý jsem se schovala. Ale stávalo se taky, že mě našel.“

„Aha, nežil s vámi, nepřispíval, zřekl se vás, urážel matku – tohle jste asi chtěla naznačit. Dobrá, ale proč jste ho neměla ráda vy?“ zajímal se Koval.

„Nezřekl se nás,“ odporovala rozhořčeně. „Matka od něj odjela sama. Ale mě on měl docela rád. Pokud ovšem vůbec byl schopen mít někoho rád.“

Kateřina Pojdová mluvila tichým, neuvěřitelně klidným, ba téměř unaveným hlasem.

„Proč jste se mu tedy vyhýbala?“ zeptal se jí opatrně Koval.

Pohlédla na všechny přítomné zvláštním pohledem, poté sklopila oči a řekla:

„Má na rukou krev. Spoustu krve!“ Odmlčela se. Bylo jí zatěžko to vyslovit. Ale pak, jako by se konečně odhodlala, ze sebe vyrazila: „Spolu s Němci tady zabíjel děti, který jsou pohřbený v Dněperským jaru.“ Otřásla se, jako by se konečně zbavila balvanu, který ji tížil.

„Jaké děti?“ zeptal se nevěřícně Koval. Dlaní si otíral zpocené čelo.

„Malý děti z nemocnice,“ řekla svým rovným, netečným hlasem a dodala: „I mě tehdy otrávil, nejen ty cizí děti. A ten jed ve mně zůstane navěky.“

V pracovně bylo ticho.

VII

Z Vrbovky se kapitán vrátil až k večeru. Celý zářil, když vyběhl do horního patra, kde v Litvinově pracovně seděl Koval.

Breus se na oba muže vítězoslavně podíval a beze slova před nimi rozbalil bílý šátek. Slova byla opravdu zbytečná. Na stole ležela Čepikovova pistole. Nikdo se jí nedotkl; báli se, že by znehodnotili otisky prstů.

„Je celá od krve,“ ozval se Litvin, který se sklonil nad pistolí. „A otisky se dají lehce rozeznat pouhým okem… Kde jste ji našel, kapitáne?“ zeptal se, když dosedl na židli.

„V lese. Skoro hned vedle domu. Přesněji osmdesát pět kroků od domu. Ani sám nevím, jak se to stalo. Prostě jsem na ni narazil.“

Radostné vzrušení, které kapitána stále ještě neopouštělo, způsobilo, že vyprávěl kusými zvolacími větami.

„Jako by na mě čekala! Koukám – leží si, ani nedutá. Pod starým habrem, mezi kořeny. Jen trochu trávy na ní. Zamhouřil jsem oči a pro jistotu jsem se štípnul, jestli se mi to nezdá…“

„Víte, někdy se to stává,“ přerušil Breusův výlev Koval. „Díváš se upřeně na nějakou věc, a přitom ji nevidíš.“

VIII

„Tady je konečně přímý důkaz, který je korunou naší práce,“ pronesl spokojeně Litvin, když vytáhl z velké obálky fotografie otisků na parabelce a formuláře znaleckého posudku. „Jak vidíte, s Čepikovem jsem měl pravdu já,“ dodal. „Pistole je skoro celá pokryta Lahutovou zaschlou krví a otisk Čepikovova palce je docela zřetelný. Měli jsme náramné štěstí, že nezapršelo.“

„Ano, bude to tak,“ povzdechl si Breus, po jehož rozjařenosti dnes už nebylo ani stopy. Důkazy proti Čepikovovi byly jednoznačné a to kapitána rozladilo.

„Zajímalo by mne, jak se na pistoli dostala Lahutova krev?“ poznamenal jen tak mimochodem Koval.

„Čepikov na něho zřejmě vystřelil, ale nejen to! On se na něho navíc vrhl. Vášeň přece!“ uvažoval Litvin.

„Lahutova krev se na pistoli dostala až po výstřelu. Co nám to říká?“ Koval se odmlčel, aby si ostatní vyvodili závěry sami.

V Breusových očích zaplály plaménky překvapení.

„Nelze přece tvrdit, že Čepikov napřed vystřelil a pak se umazal krví. V takovém případě by Lahutova krev setřela otisky Čepikovových prstů. Přesná kresba otisků na kovu i na dřevě pažby svědčí o tom, že pistole se dostala do Čepikovových rukou až poté, co byla prolita Lahutova krev. Tedy až po vraždě.“

„Mohl ji přece držet v ruce předtím i potom,“ nevzdával se Litvin.

„Je to docela možné. Tím spíše, že měl tuhle parabelku v ruce snad stokrát.“

Litvin se zaposlouchal do Kovalových slov. Snažil se pochopit, kam podplukovník míří.

„Chci říct,“ pokračoval Koval, „že tyhle otisky ještě zhola nic neznamenají. Nic by se vlastně nezměnilo, ani kdyby tu vůbec nebyly. Pro nás jsou teď důležité a průkazné jen ty otisky, které pocházejí z doby před, nebo přesněji z doby během výstřelu. Povšimněte si proto jiných stop,“ pravil Koval a vybral z hromádky dvě fotografie. „Pravda, otisky jsou slabé, a fotografie byla proto pořízena při postranním osvětlení, což zvyšuje reliéfnost obrazu… Všechny, kdo kdy držel tu pistoli v ruce, už asi neurčíme, ale tady na závěru a na hlavni jsou dvě stopy. Otisk na hlavni patří Marii.“

„Mohla se jí přece chytit, když Čepikov mířil,“ řekl Litvin.

„Ale připusťte, Sidore Tichonyči, že ji v době výstřelu mohla držet i za pažbu,“ namítl Koval.

„Co?… Cože? Ona přece – nestřílela!“

„Na závěru pistole,“ pokračoval Koval, jako by si majorova zděšení vůbec nevšiml, „byly objeveny otisky prstů Marie a – Petra Lahuty. Z toho vyplývá, že pistoli držel v ruce každý z těch tří. A v takovém případě nelze s jistotou určit, kdo z těch tří mačkal spoušť. Závěry znaleckých posudků tudíž nejenže neobviňují konkrétně Čepikova, ale naopak, mohou být chápány jako důkaz jeho neviny… Jenže – kdo tedy stiskl spoušť? Zdá se, že existují nejméně tři verze vývoje událostí.“ Při těch slovech vylovil Koval z desek blok, do něhož zakresloval poslední schémata.

Kapitán Breus naslouchal jako očarovaný. Jen Litvin se zamračil, neboť byl sužován obavou, že vyšetřování se opět dostane do slepé uličky.

„Vynecháme první verzi, kterou jsme už přijali; totiž že střílel Čepikov, a to na oba, neboť, jak jsem už řekl, stopy samy o sobě nic nedokazují. Budeme uvažovat dále. Co kdybychom připustili, že Čepikovova pistole se nějakým způsobem dostala k Lahutovi? Myslím, že je to docela možné.

Připusťme tedy, že Lahuta zabil Marii a sám byl potom zastřelen Čepikovem, který hned po prvním výstřelu vyběhl do dvora. Moc to nesedí. Protože Lahuta, který přece už držel zbraň v ruce, mohl zastřelit taky Čepikova. Jenže k tomu, jak víme, nedošlo. Mějme na paměti, že obě oběti byly zastřeleny stejnou zbraní.

Nezbývá nám tedy, než uvažovat jinak. Pistoli našla Marie a z jistých důvodů a pod vlivem jistých okolností zastřelila Lahutu. Kdo ale zabil Marii?! Otisky na zbrani nám umožňují vytvořit ne pouhé tři, ale celou řadu verzí. Pokusme se dospět k jednoznačným závěrům…

Povšimněte si charakteristického vstřelu a obou obětí,“ zdůraznil Koval a podíval se na oba své kolegy. „Připusťme na chvíli, že přímí aktéři dramatu byli dva. Pouze dva!“

Litvin se zatvářil zklamaně, ne-li otráveně.

„To myslíte, že po sobě stříleli navzájem? Něco jako starodávný souboj?“

„Říkáte souboj? Hm, proč ne!“ zamyslel se Koval. „Připusťme, že tomu tak opravdu bylo,“ přikývl. „Tak tedy rány. Vstřely. Lékařský znalecký posudek jednoznačně prokázal, že Marii zasáhla kulka do srdce a smrt nastala okamžitě.

Povězte mi, jestliže první výstřel byl určen jí, mohla pak ještě střílet na Lahutu? Žena, která zemřela okamžitě?…“

Koval si dlouho vybíral cigaretu a pak si ji stejně dlouho zapaloval, vyhlížeje z okna k pahorkům, za něž se chystalo sestoupit rudnoucí slunce.

„Jasně že nemohla,“ vyhrkl Breus.

„Opravdu, nemohla,“ kývl Koval a vypustil z úst kroužek cigaretového kouře. „Ale v Lahutově těle prošla kulka plicním vakem. Ten člověk ještě nějaký čas – několik minut nejvýše – žil a znalci to nevylučují. Ten by poté, co byl zasažen, mohl ještě vystřelit. Náš závěr potvrzuje i krvavá stopa na zemi. Mariina krev zůstala hned vedle těla zabité, což se zpravidla stává, když zasažený člověk okamžitě padne. Krev, která se rozstříkla skoro po celém dvoře, je Lahutova. Což také znamená, že smrt nenastala okamžitě, že se ještě pohyboval a že stačil vystřelit. Na Marii.“

Odmlčel se.

Stál u okna a díval se na oblohu, kterou zapadající slunce zalilo purpurově zlatou barvou. Napadlo ho, že zítřejší den bude nejspíš větrný.

Epilog

Hanka Kublačková se vytratila ze světnice neslyšně jako vánek a horká letní noc ji rázem pohltila.

Marie sotva dýchala v té černočerné mlze, jež ji celou spoutala a drala se jí i do hrdla. Veškerá její hrdost, od samého dětství zraňovaná vědomím fyzického zmrzačení a docela pošlapaná minulé noci, se v ní teď vzepjala k zoufalému odporu.

Ztratila sebevládu a hlasem zrůzněným vztekem a smrtelnou nenávistí zachroptěla do otevřeného okna:

„Polez ven!“

„Kdo je to?“ zeptal se překvapeně Lahuta a vyhlédl do tmavého dvora.

Stála tam němá, docela ztrnulá.

„A, to jsi ty, Maryčko, duše moje!“ poznal ji rázem. „Copak chceš?“

Mlčela. Tichem zaznívalo šplouchání řeky, noční vánek laskal v zahradě listí, jež po parném dni opět nabývalo svěžesti.

Lahuta vyšel na zápraží a přistoupil k Marii.

„Tak copak chceš? Proč jsi vlastně přišla?“ zeptal se přísně. Měsíc vykročil z mraků a uložil do trávy jejich protáhlé stíny.

Lahuta nespatřil sousedku od včerejší noci a netoužil po tom ani teď. Ale něco podniknout musel.

„Copak je to s tebou, sestro moje?“ Ani mírnost hlasu nedovedla skrýt netrpělivost.

Hromový výstřel protrhl čerň noci a chvíli se ještě válel mezi pahorky.

Lahuta se zapotácej a lapaje po dechu klesal pomalu k zemi.

Pistole vypadla Marii z ruky. Stála uprostřed dvora slepá a hluchá, nehybná jako socha.

Lahuta se plazil trávou jako had; krev se při každém pohybu rozstřikovala daleko dopředu. Zatínaje bolestí zuby, uchopil do ruky pažbu zbraně.

Záhy zaburácel druhý výstřel a noc opět zanaříkala, zasténala.

Z domu vyběhl Ivan Čepikov a rozběhl se k Lahutovu dvoru…

Do Kyjeva se vraceli okřídlenou výletní lodí. V rozhovoru jim bránil řev motorů. A tak vzal její ruku do své a svorně se obdivovali malebným břehům mohutné řeky.

Chvílemi se dotkl pohledem její tváře a pojednou ho napadlo, že se s ní už nechce stýkat jen jako s ženou, která se mu líbí. Stala se pro něj vším a věděl už, že čas na tom nic nezmění.

Zavolal na ni, ale nerozuměla mu. A tak se rozhodl, že jí o tom řekne až doma. Stiskl jí ruku a ona mu položila hlavu na rameno.