Pavel Vežinov

Dóza na šňupavý tabák

První část

Všechny Hiltony na světě jsou stejné – jako bradavice, jako chrousti, jako tulipány. Taková pošetilá myšlenka se honila v hlavě urostlého muže ve sportovním obleku, sedícího v hale hotelu. Na kulatém stolku před ním stála lahvička tuborgu a křišťálová sklenka na víno. Právě z ní popíjel jako nějaký Vysloužilý francouzský maršál své pivo krátkými, odměřenými doušky. Nudil se a současně pociťoval jakési vnitřní napětí. A jako by si ani přesně neuvědomoval, kde vlastně je – v Casablance, v Montevideu, v Nairobi? Pořád tytéž rekvizity, pořád tytéž mladistvě vyhlížející americké stařenky ve slaměných kloboučcích se svůdnými závojíčky, s plochou hrudí a s nevyčerpatelnou energií švábů. Mimochodem, právě dvě takové babky se již pěknou chvíli ohlížely po jeho stolku A bylo taky proč. Byl to štíhlý muž přitažlivého zjevu, i když trochu hrubých rysů. Svým znuděným vzhledem je přitahoval jako magnet. Byl vlastně mužem jejich snů, ale ženy dobře věděly, že jako každý sen i on je pro ně nedosažitelný. Mnohem snadnější je koupit si nějakého žigola v nočním klubu nebo snad dokonce nějakého pěkného místního studenta, který zůstal bez groše.

Muž upil ještě doušek a pohlédl na hodinky. Za deset minut pět. Do odletu letadla zbývají víc než tři hodiny a přirozeně nejrozumnější by bylo využít té doby k odpočinku v pokoji. Ale samota hotelového pokoje ho vždy zkrušovala, dosud si na ni nezvykl a nedokázal se s ní vyrovnat. Lepší je to tady. mezi těmi babkami, blízko baru, od kterého se právě šířila příjemná vůně koktajlů. Tady se přece jen necítil sám. Právě v té chvíli se k jeho stolu blížil postarší muž postavy a profilu Firdausího. Jen jeho olivově zelený hotelový oblek napovídal, že je to obyčejný hotelový zřízenec.

„Pane Perriaulte, máte telefon,“ řekl zdvořile.

Muž mlčky přikývl. Upozornil ho přece předem, že čeká telefonický hovor.

„Druhá kabina, pane,“ dodal zřízenec.

Perriault zvolna prošel halou, sledován okouzlenými pohledy obou Američanek, a vstoupil do kabiny. „Prosím?“

„Pan Perriault?“ zeptal se hlas na druhém konci drátu.

„U telefonu Ayvasian. Zboží je připraveno, pane Perriaulte.“

„Dobře,“ přikývl muž. „Přijedu za chvíli.“

„Buďte klidný, pane Perriaulte. Počkám tu na vás, dokud nepřijedete.“

Perriault položil sluchátko a vyšel z kabiny. Firdausí stál nedaleko v uctivém postoji, který neubíral nic na jeho východní důstojnosti. Perriault mu nedbale vstrčil do dlaně pět dolarů a stručně utrousil:

„Prosím taxi!“

Zřízenec bleskově zhodnotil štědrý bakšiš a záda se mu okamžitě ohnula do uctivého oblouku.

„Čeká, pane!“

Byl to obrovský červený cadillac, takřka polovina jachty. A zrovna tak jako jachta se měkce kolébal. Zátylek řidiče, vychrtlý, nemytý a neholený, ho přinutil k úšklebku. Rozmrzele pohlédl okénkem ven. Sluncem rozpálené ulice, pusté a nudné. Teprve teď si vlastně pořádně uvědomil, kde to je… Istanbul! Přes všecko očekávání se mu město vůbec nelíbilo, pochopitelně až na Zlatý roh a snad ještě křehké siluety minaretů. Ulice mu připadaly nepříjemně úzké, plné zapáchajících chlapů, pouličních prodavačů, vřeštivými hlasy dotěrně nabízejících zboží, plné nevábně vyhlížejících prostitutek. Policisté na křižovatkách pískali jak zjednaní na poniklované píšťalky, řidiči si navzájem nadávali, otrhaní žebráci napřahovali po kolemjdoucích své špinavé pracky. Dotíraly na něho i těžké orientální vůně

– zápach skopového loje, sušeného kozího masa, zahnívajících ryb a zeleniny. Jen jednou prošel třídou Istiklal a stačilo mu to. Teď byl ochoten vydat se do města jedině v taxíku.

Tady, blíž k moři, byly ulice už docela pusté. Vůz lehce zdolal příkrou ulici k vyvýšené části města. Projeli kolem městského stadiónu, který jako by se dávil – jen chvílemi se ozývaly táhlé výkřiky, jakési povzdechy tisíců hrdel klesaly a znovu se zdvihaly k nebi. Pod příkrovem žáru pak všecko ztichlo, ale znovu začaly pachy. Projeli náměstím Taksim s neduživou sochou Kemala Atatúrka a vůz se rozletěl hlavní třídou. Brzy budou na místě.

„Tudy, doprava!“ řekl muž.

Vůz zabočil do úzké uličky s letitou dlažbou a zastavil.

„Počkejte tady!“

Řidič se po něm neohlédl. Ještě ani pořádně nezastavil, a už vytáhl ohmataný pornografický časopis a zabořil do něho nos. Přes dvě stránky protahovala své nahé tělo křehká platinová blondýnka. Pouze křivka mírně prohnutých stehen mu znemožňovala pohled na to, co tak lačně hledal. Perriault na něho Opovržlivě pohlédl a vystoupil z vozu. Přímo proti němu byla úzká výkladní skříň s dávno nemytým sklem. Žádný chodec se před ní nezastavil, nebylo se nač dívat. Co by tak dnes mohlo být zajímavé na starých vodních dýmkách nebo na ještě starších zakřivených šavlích či na stříbrných nástrojích na obřízku? Žádný domorodec nebude přece ztrácet čas s takovou veteší.

Perriault, štván zápachem, rychle vešel úzkým vchodem do krámku. Po ostrém slunečním svitu venku teď uvnitř sotva mžoural v chladném pološeru. Před očima se mu postupně vynořila drobná křehká postava, bledá tvář s mírně zahnutým nosem.

„Dobrý den, pane Perriaulte! Jste tu jako na koni.“ Jeho tón byl žertovný a francouzský přízvuk naprosto bezvadný.

„Máte pravdu!“ usmál se sotva znatelně návštěvník. „Asi to není ten nejlepší způsob, když chce člověk uzavřít obchod.“

„Buďte klidný, pane Perriaulte. My Arméni, jsme velice korektní obchodníci… Zákazník je pro nás vždycky důležitější než zisk. Vždyť vlastně bez zákazníka by nebyly ani zisky, že?“

„Vypadá to tak,“ zahučel Perriault. „V Paříži kupuji koberce výhradně od jednoho Arména… Alespoň vím, že mě neokrade.“

„A, to bude určitě Achdjian,“ přikývl obchodník.

„Ano, uhádl jste,“ překvapeně přitakal Perriault. „Vy ho znáte?“

„My Arméni, ať jsme kdekoli po světě, jsme tak trochu příbuzní,“ usmál se obchodník. „A tady je, pane Perriaulte, ta vaše nádherná dóza.“

Perriault se v šeru malého krámku už rozkoukal.

V koutě za skleněnou přepážkou se rýsoval masívní psací stůl. Ayvasian sáhl do jedné ze zásuvek a vytáhl předmět, zabalený do kousku fialového sametu. Přistoupil blíž a podal jej svému zákazníkovi tak opatrně, jako by to bylo něco nesmírně křehkého. Perriault rozbalil látku poněkud netrpělivě. A už držel v rukou nádhernou dózu na šňupavý tabák. Vyrobena byla patrně z lakovaného ebenového dřeva a potom vyzdobena stříbrným kováním. Obě práce, jak řezbářská, tak i zlatnická, byly prostě skvělé. Uprostřed víka byl zasazen velký tmavozelený, dobře patinovaný smaragd. Perriault skříňku dlouho a pozorně prohlížel, pak otevřel víko a opatrně si přičichl. Jeho tvář prozrazovala vnitřní uspokojení. Sáhl si do kapsy, vytáhl malou lupu se skládací rukojetí a dlouho prohlížel vnitřní stranu víka. Tentokrát byl spokojen docela zjevně.

„Ano, přesně tohle jsem hledal!“ řekl konečně. „Je to originál.“

Perriault začal skříňku pozorně a takřka posvátně balit do fialového sametu.

„A co tahle půvabná hračička stojí?“ zeptal se.

„Sedm tisíc dolarů, pane Perriaulte.“

„Pěkná cena,“ pokývl hlavou zákazník.

„Kdyby byla moje. přenechal bych vám ji laciněji,“ navázal Ayvasian. „Ale vy přece víte, že já sám jsem ji musel shánět… A protože jsem kvůli vám spěchal, musel jsem i já zaplatit kapánek víc.“

„Řekl jsem jenom, že je to pěkná cena,“ usmál se Perriault… „Vezmete cestovní šeky?“

„Zajisté.“ usmál se obchodník… „Peníze jako peníze… Jsem rád, že jsem vám mohl posloužit, pane Perriaulte. Jste opravdový džentlmen.“

Perriault si dózu strčil do kapsy.

„Hodně zdraví, pane Perriaulte… A mnoho zdaru v obchodech!“

Venku čekal řidič s uhrovitým nosem stále ještě ponořeným do časopisu. Když se mu nepodařilo proniknout k tomu nejžádoucnějšímu, utěšoval se alespoň pohledem upřeným na poprsí pochybné blondýny. Příchod zákazníka ho vůbec nevzrušil – jako by si říkal v koránu.

„Do Hiltonu!“ přikázal Perriault netrpělivě.

Řidič odložil časopis se zjevnou nechutí.

„Ano, pane!“

A cadillac se měkce rozjel po prastarých kočičích hlavách.

Mezi nejpůvabnější letušky společnosti Balkan Manka rozhodně nepatřila. Krásné letušky se téhle letecké lince vyhýbaly, ostatně ty méně krásné taky. Jako všude na světě, i v Balkánu měly krásné letušky větší možnost si vybírat. Ale Manka zato patřila k těm nejzkušenějším. Dosahovala dost dobrých valutových zisků z drobného prodeje nápojů, cigaret či čokolády na palubě. Uměla se velmi příjemně usmívat, protože měla hezké zuby. A navíc vlastnila pěkné nohy, pro zjemnělý vkus snad trošku silné, ale zato se velmi dobře hodily k chůzi po nejisté palubě letadla. Zpočátku bývala jako každé pořádné děvče kapánek podrážděná tím, jak si všichni nestoudně prohlíželi právě její nohy, ale časem si na to zvykla. A jak by si taky nezvykla, když se minisukně prosadila ve služebním oblečení i u socialistických leteckých společností.

Jako každá zkušená letuška si již na schůdcích dokázala otaxovat své pasažéry. Vyznala se v nich podle zabarvení pokožky, podle lesku očí, dokonce i podle zažloutlých zubů, jako třeba v případě pana Capellaniho. Navíc to byl Francouz, a opravdový, jak se ukázalo. Sotva dosedl, spěchal, aby se uvedl:

„Jsem ředitel Capellani. Mohu dostat láhev cabernetu?“

„Připoutejte se, prosím,“ přívětivě odvětila Manka. „Hned po startu vás obsloužím.“

Pan Capellani si začal nešikovně stahovat pás kolem svého kulatého nezkrotného bříška. Třebaže už v letech, vypadal na provinčního proutníka, kterému je každá zahraniční cesta důvodem k nějakému nepříliš nákladnému a taky ne příliš riskantnímu hříšku. Ale soudíc podle zažloutlého chrupu, jeho slabost pro červené víno byla silnější než všechny ostatní vášně. Pochopitelně i on se jí zahleděl na nohy a neskrýval to, oči mu zasvítily. Pravděpodobně už něco vypil, sice ne přes míru, ale dost na to, aby se v něm probudily smysly. Manka mu po startu přinesla jeho cabernet a Capellani se na láhev hned vrhl jako štěně na cumel. Dva bulharští inženýři, cestující z Teheránu, si objednali láhev martellu, už druhou. Do rozpaků ji trošku přivedl pouze jeden pohledný Francouz, sedící v poslední řadě. „Prosím láhev tuborgu!“

„Okamžik, prosím,“ zdvořile odvětila.

A pospíchala za Filipem, zachmuřeným stevardem s démonickou tváří, který právě připravoval večeři.

„Co je to tuborg?“ zeptala se ho.

„Asi nějaké pivo,“ zamumlal přezíravě Filip. „Řekni mu, že máme jen plzeň…“

Manka Francouzovi přívětivě vysvětlila, že kvalitu jakéhokoli tuborgu daleko převyšuje pravé plzeňské. Pasažér ji shovívavě vyslechl.

„Máte možná pravdu,“ připustil. „Ale podle mého každá letecká společnost, dbalá své pověsti, musí mít na palubě tuborg.“

Ale Manka se nedala.

„Velmi lituji, pane… Ale vaše valutové krize nám ustavičně dělají čáru přes rozpočet.“

A hned se vypravila za Filipem. Čekala je půlhodinka horečné práce – příprava a roznášení večeří. Obsloužit takových třicet cestujících, převážně cizinců, není vůbec žádná hračka. A zvlášť ne Francouze s těmi jejich rokfóry a kamambéry. Let byl naštěstí zcela klidný, a taky Filip byl velmi zkušený a zručný, takže všecko stihli včas. Capellani si objednal další láhev, třebaže první ještě nedopil. Třetí láhev si objednali i rozjaření bulharští inženýři. Manka na ně překvapeně pohlédla.

„A to zas ne!“ řekla kategoricky. „Až vystoupíte z letadla, nepoznáte své vlastní ženy…“

„Stačí, když ony poznají nás,“ rozkuráženě odporoval jeden z nich. „Ty už si dají pozor, abychom se jim neztratili…“

„Nic nedostanete!“ řekla Manka rozhodně.

Ženská solidarita zvítězila tentokrát nad obchodním duchem.

Když Manka splnila všecky své povinnosti, šla si na chvíli sednout k pilotům. Bylo to pro ni vlastně jediné rozptýlení za celý let. A nepochybně i pro piloty – vždyť Manka byla tak přívětivá, tak milá, tak civilní. A konečně tak nenáročná.

Noc už dávno nastala, a třebaže se jí hnali v patách, stále ji ještě nedohonili. Ve výšce osmi tisíc metrů letadlo jako by ani neletělo, ale jen nehybně viselo mezi hvězdami a neviditelnou zemí. Ne, ta nebyla tak docela neviditelná. Čas od času se kdesi v dálce objevila nějaká záře, trochu jako mléčná dráha v nekonečném šeru vesmíru. Tam kdesi dole byli lidé, domy s chladivými lůžky a s otevřenými okny, kterými dovnitř vnikl spolu s nočním vzduchem vzdálený uklidňující zpěv cikád. Tam kdesi tiše předly rozhlasové přijímače, kypěly čajníky a ze sna broukaly děti. Tam kdesi v malých vískách a městech se lidé připravovali na spánek. Manka cítila, že se jí chce také spát, snila již o své pohovce v těsném pokojíčku, tak skromném a přece tak milém. Dokonce i ve vlastním domově byla jakýmsi věčným poutníkem, který podle očekávání všech jednoho krásného dne zmizí navždy. Možná že dojde i k tomu – snad odejde někam, k někomu – třeba k Filipovi, kdyby ovšem nebyl věčně tak nasupený a tak přezíravý vůči něžnému pohlaví.

Po čtvrthodince se v dálce objevila nažloutlá světla sofijského letiště. Tam už na ně čekali. Opravdu čekali –– na kontrolní věži, u pasové kontroly, na celnici i v informačním středisku. Čekali klidně a nevzrušeně. Počasí je výborné, letadlo přistává včas. Zaznamenají si další přílet v letním přeplněném letovém řádu.

Čekal i Berberov, recepční tranzitního hotelu. Na rozdíl od ostatních nečekal však na svém pracovišti, ale u služebního stolu v letištní restauraci. Věděl, že i tentokrát se sotva dočká zákazníků. Vždyť komu by se chtělo přenocovat v blízkosti hřmících letadel – snad jedině když je špatné počasí nebo nějaké zmatky v letovém řádu. Necítil se nijak svěží. Místo aby se odpoledne trochu prospal, jak se sluší a patří na pětašedesátiletého muže, pustil se se starými kamarády ještě ze školních let do bridže. A navíc vyhrál čtyři leva, které teď s příjemným pocitem utrácel. Objednal si telecí řízek, lahvičku bílého vína a sýr. Po víně se mu chtělo ještě víc spát, takže si poručil navíc dvojitou kávu. Přese všecko byl spokojen jak se životem, tak i sám se sebou. Dokonce i se svým zaměstnáním.

A přitom se tolik lidí domnívalo, že takové bezvýznamné zaměstnání není vůbec vhodné pro člověka jeho druhu. Měl vysokoškolské vzdělání, ovládal dobře pět jazyků. Třicet let pracoval v prvotřídních luxusních hotelech v mnohem důležitějších funkcích. Dokonce i teď, třebaže je už v důchodu, mu nabízeli, aby se stal vedoucím některého z velkých hotelů, ale on s díky odmítal. Měl útulný staromládenecký byt, měl své přátele a spoustu zakořeněných zvyklostí, kterých by se nerad vzdával. A konečně sám cítil, že odpovědná a náročná práce pro něho už není. Nejvíc ho trápila paměť – ta prokletá paměť, a to jediné nesl opravdu s nelibostí. Stávalo se mu stále častěji, že se uprostřed hry musel zeptat – mimochodem, jaké jsou trumfy? A taky stále častěji se mu stávalo, že vyšel na ulici s rozepnutými knoflíky u kalhot. Stále častěji se mu v paměti vynořovaly písničky, na které si již desítky let ani nevzpomněl. A už vůbec si nevěděl rady s popelem svých věčně zapálených cigaret. Sypal ho po podlaze, po klopách a dokonce i do sklenky s bílým vínem.

Přesně v dvacet jedna dvacet pět se na přistávací plochu sneslo lehce jako vlaštovka půvabné TU-134. Berberov je velmi dobře viděl přes velkou potemnělou okenní tabuli.

„To je ‚peršan,“ pomyslil si roztržitě. „Musím už jít.“

„Peršan“ říkal letadlu, které přilétalo z Teheránu s mezipřistáním v Istanbulu. Zatímco pomalu sunul svou hřmotnou postavu do nižšího poschodí, „peršan“ se obrátil na dráze a blížil se k letištní budově. Celý složitý mechanismus letiště, který se na nějakých deset minut ztišil, náhle oživl novým ruchem. Rozezvučely se telefony, lidé se rozbíhali do všech směrů, letadlu vyjížděly vstříc schůdky a vozíky na zavazadla. Letadlo se blížilo, signalizační světla stále ještě blikala střídavě červeně a zeleně. Konečně se zastavilo blízko navaděče, jehož postava vypadala jako socha osvětlená reflektorem.

Mezi prvními cestujícími vystoupil Perriault. Mimoděk se zastavil a rozhlédl – vanul slabý a svěží noční vánek. Právě takový – napadlo ho – vanul i na úpatí Alp. Letiště mu připadalo mnohem větší a živější, než očekával. „Přece jen je to Evropa, žádná Asie!“ pomyslel si se smíšenými pocity. To koneckonců příliš nevyhovovalo jeho vlastním plánům. Odevzdaně následoval letušku. Nenesl nic jiného než cestovní kabelu. Všecko ostatní podal jako tranzitní zavazadlo, takže před celní kontrolou se objevil jako jeden z prvních.

Nespěchal, ne, vůbec nespěchal. Jako každý člověk ne právě s čistým svědomím se nejdřív pokusil odhadnout situaci. Ke kterému celníkovi jít? V tomto ohledu měl zrak pronikavější a úsudek pohotovější než samotní celníci. Mnoho času na rozhodování neměl – konečně, ani celníci nejsou hloupí a mohli by si všimnout, jak váhá. V malé galérii tváří náhle spočinul očima na bledém obličeji mladíka, zarámovaném tmavými kučeravými vlasy. Hned na první pohled to byl obličej příjemný, důvěřivý, inteligentní. Tak mladý člověk určitě nemůže být přehnaně podezíravý a nedůvěřivý. Nemůže to být otrávený mrzout či hašteřivec. Tak mladí lidé bývají většinou v dobrém duševním rozpoložení. Ledaže by měl zlou ženu nebo nesnesitelnou tchyni. To ale nebylo příliš pravděpodobné – zevnějšek měl upravený a stejnokroj zbrusu nový. Celník v novém elegantním oblečení musí být i dobře duševně naladěn.

Perriault se k němu přiblížil bez jakéhokoli spěchu. S tváří vypadající unaveně, nezúčastněně a trpělivě. Ale přece jen vycítil, že mladý celník ho očima přímo fotografuje – a byl to pohled až do ledví, chladně hodnotící. Možná si přece jen nevybral právě nejlíp.

„Vaše zavazadla, prosím!“

„Já jen projíždím,“ odpověděl mu. „Mám jen tuhle příruční kabelu.“

Trochu nazdvihl kabelu a ukázal ji. Celník na okamžik zaváhal.

„Otevřete ji, prosím.“

Perriault vyndal z kapsy svazek klíčů a kabelu otevřel. Celník zkušeným zrakem odhadl, že uvnitř není nic zvláštního – košile, pyžamo, toaletní potřeby. Navrchu byla zcela nedbale položena dóza na tabák. Nepřipadalo mu, že by zasluhovala zvláštní pozornosti, ale přece jen ji otevřel. Byla zcela prázdná. Zblízka pohlédl jen na kámen na víčku – nic cenného, zdá se.

„Co je to?“ zeptal se.

„Dóza na šňupavý tabák.“

„Máte ji zapsanou?“

„Není to nic cenného,“ odpověděl Perriault netečně. „Koupil jsem to v Istanbulu za dvacet dolarů… A zrovna na poslední chvíli, jinak bych ji byl dal do tranzitního zavazadla.“

Celník orazítkoval visačku na kabele a zdvořile řekl: „Vaše celní prohlášení, prosím!“

Perriault postavil kabelu na mozaikovou podlahu a vytáhl celní prohlášení. Všecko v pořádku. Celník dokonce ani nechtěl vidět valuty. Pouze orazítkoval prohlášení a kývl:

„To je všechno.“

„Kde je tady hotel?“ zeptal se Perriault.

„Chcete přenocovat tady? Druhé poschodí. Je to velmi pohodlný a čistý hotel, pane. Má i restauraci…“ Berberov si v té době v hotelové recepci klidně četl Turgeněvovy Jarní vody. Jeho emoce, jako v případě každého starého mládence, byly dosud zcela neopotřebované. Milostné příběhy četl s opravdovým zaujetím. Náhle zaslechl v chodbě kroky a nedbale zvedl hlavu. Panebože – host! A opravdový host – cizinec, vysoký, elegantní. V ruce malou příruční kabelu, asi jen projíždí, jako ostatně všichni zdejší hosté. Ve své malé soukromé loterii ho tipoval na Itala. Patrně ze severní Itálie, možná z Milána, nebo snad z Turína… Asi tak reklamní šéf nějaké velké vývozní firmy. Uvidíme!

Ale tip mu nevyšel. Cizinec podal francouzský pas a Berberov ho otevřel s jistým zklamáním.

„Potřebuji pokoj, ale v každém případě s koupelnou…“

„Všecky naše pokoje mají koupelnu, pane… Jen na jednu noc?“

„Ano, zítra ráno v půl šesté letím s Air France do Curychu.“

„Přejete si vzbudit?“

„Ne, děkuji, není třeba… Ale buďte tak laskav, přihlášku mi vyplňte sám. Pas si vyzvednu později.“

„Velmi rád, pane…“

Perriault sáhl do kapsy, vytáhl bankovku a ledabyle ji hodil na stůl. Berberov se usmál.

„Tohle byste v Bulharsku neměl dělat, pane.“

„Proč?“ Perriault na něho pohlédl udiveně. „To je tady zakázané?“

„Nic není zakázané, ale není to tady zvykem,“ odvětil uhlazeně recepční. „Studoval jsem na Sorbonně…“

„Promiňte,“ řekl Perriault a sebral bankovku. „Nechtěl jsem se vás dotknout…“

„Prosím, tady je klíč!“ dodal Berberov. „Pokoj 208.“ A sotva znatelně se usmál. „Jsem si jist, že sprcha funguje…“

Perriault vzal klíč a odešel. Jen Berberov sáhl po knize, už zaslechl další kroky. Zázrak – další cestující! A tenhle opravdu stál za pozornost. Asi si kapánek přihnul, malá sportovní čepice mu totiž seděla na protáhlé lebce poněkud nakřivo. Ano, samozřejmě si přihnul, hned ode dveří jsou cítit vinné výpary.

„Jsem ředitel Capellani!“ představil se řečně nový příchozí. „Mohu dostat nějaký pěkný pokoj?“

„Pro vás všecko, pane Capellani! Když dovolíte, váš pas…“

Capellani objevil pas teprve v poslední kapse. Jak ho tak hledal, vypadl mu nějaký papírek a shýbl se pro něj. Jenže tak prudký pohyb byl na něho trochu příliš, mírně se zakymácel a tlustým zadkem dosedl na dveře. Když se narovnal, na tváři se mu objevil slabý provinilý úsměv.

„Cabernet je moc dobré víno,“ řekl. „Ale možná trochu silné.“

„Ano, moc dobře se pije,“ ochotně souhlasil Berberov, zatímco listoval v pase. „Ale v naší restauraci ho bohužel nemají.“

„A co byste mi doporučil?“

Berberov by mu nejraději doporučil, aby se pořádně vyspal, ale to rozhodně nepatřilo k jeho povinnostem. Zamyslel se:

„Možná maguru…“

„Maguru?… Zní to hezky. A copak je to za víno?“

„Je to velmi ušlechtilé víno, pane Capellani…, velmi lehké…“

„Ano, chápu,“ odvětil trochu dotčeně Capellani. „Chcete říct, právě tak pro mě… Kterému našemu vínu se asi podobá?“

„Řekněme – anjou.“

„Růžák? Hm, to by nemuselo být špatné. A co vaše restaurace?“

„Dneska vynikající! Orchestr má volno!“

„Copak byste mi doporučil k jídlu?“

„Vřeteno.“

„Vřeteno?“ Capellani to slovo sotva zvládl. „Copak to je?“

„Vypadá to trochu jako křídlo letadla. Ale chutná to výborně.“

Capellani se zlehka olízl.

„Budete tak laskav a vyplníte mi přihlášku?“ zeptal se. „Přijíždím z Istanbulu, jedu do Paříže.“

„Velmi rád, pane Capellani. Máte pokoj číslo 212. Prosím, tady je klíč. Přejete si ráno vzbudit?“

„Na každý pád!“ oživeně zareagoval Capellani. „V půl páté! Letím s Air France…“

Capellani se poněkud nejistým krokem pustil k svému pokoji. Pochopitelně nebylo nijak snadné trefit se malým patentním klíčkem do klíčové dírky Pokoj mu připadal čistý a přívětivý. Kabelu hodil ledabyle na stolek. Tak a teď dvě tři tabletky Alka-Saltzeru a za čtvrt hodiny bude zas fit. Koneckonců dneska má poslední šanci, zítra se zas octne pod dohledem té své xantipy.

V tu dobu se už Perriault o sebe postaral. Zatelefonoval do restaurace, aby si něco objednal. Ozval se mu vedoucí, ale musel s ním začít německy, aby se domluvili.

„Prosím dvě lahve piva! Jakou značku máte?“

„Pouze německé.“

„Dobře, tak německé. A kaviár máte? Výborně! S topinkou. Na pokoj 208.“

„Ano, číslo 208. Hned to bude!“ odvětil mechanicky vedoucí.

Když číšník vycházel s podnosem ze dveří, do restaurace právě vcházel Capellani. Vyzařovala z něho dobrá nálada, opravdu už byl zase úplně fit.

Berberov v té chvíli ještě svědomité* pokračoval ve své citové výchově. Ale jak je známo, emoce obvykle vzbuzují žízeň. Jiného dne by si patrně odskočil na pár minut do restaurace a něco by si vypil. Nebo by si dal teplou klobásku, která se hodí pod každé víno. Ale dneska to nešlo. V restauraci je rozhodně aspoň Capellani a nebylo by vhodné, kdyby si tam sedl blízko hotelového hosta. A tak se musel spokojit se sklenicí studené vody, která mu nijak nezachutnala. Vodu pil jenom tehdy, když si bral lék proti vysokému krevnímu tlaku, ale i ten někdy zapíjel vínem.

Venku dál přistávala letadla. Přiletěl dálkový „varšavan“, pak přistálo obrovské TU-154 Aeroflotu. Na pasové a celní kontrole bylo živo. Když letadlo rolovalo k budově, stěny hotelu se chvěly jak membrána, ale Berberova to nerušilo. Zvykl si na jakýkoliv hluk a na letadla zvlášť. A když někdy usnul, letadlo by ho asi sotva vzbudilo, i kdyby spadlo na hotelovou střechu.

Za deset minut přistál „libanonec“ z Bejrútu. Byla to bulharská linka, jedno z nejmodernějších letadel, ale cestujících bylo poskrovnu. V těchto dnech došlo opět k nějakým srážkám na izraelských hranicích, letadla narušovala vzdušný prostor, a v takových neklidných dobách se nikomu nechce cestovat – kromě těch, kteří nemají na vybranou. Cestující po chvíli přešli do odbavovacího prostoru celnice. Mladý celník, ať jakkoli unavený, si hned povšiml krásné dámy, která se ladným krokem blížila právě k jeho stanovišti. Vídal ji už dřív a věděl, že má diplomatický pas. Byla opravdu velmi půvabná a díky kosmetice se naprosto nedal určit její věk. Mohla mít třicet, ale taky třeba čtyřicet. Tvář měla samý krém, šminky a stíny, užité ale velmi vkusně a působivě. Měla nádherné umělé řasy a snad i paruku. Přesto však působila opravdu půvabným a přirozeným dojmem. Zraky přitahovalo i její oblečení s nefalšovaným pařížským puncem. Všichni se za ní otáčeli, muži i ženy, velmi zaměstnané celníky nevyjímaje. Jeden z nich závistivě zamručel:

„Vida, Nasko má zas kliku! To dělá to jeho‘ mládí…“

Dáma se skutečně zastavila u mladého celníka a hleděla na něho široce rozevřenýma lesklýma očima. V ruce měla pouze deštník, připoutaný stříbrným řetízkem k zápěstí, a černou cestovní kabelu. Ale Naskovo štěstí mělo krátké trvání. Mladý celník si ani nevyžádal pas, jen orazítkoval visačku zavazadla. Tahle cestující má přece diplomatickou imunitu.

„Merci, madame,“ zdvořile poděkoval.

Dáma se obrátila. O několik kroků dál čekal mladý, velmi elegantně oblečený muž s uctivým výrazem na tváři. Dáma k němu s úsměvem přistoupila.

„Madame de Vol, je mi ctí vás přivítat!“ řekl s upřímným potěšením mladý muž.

„Děkuji, Pierre!“

„Přijměte, prosím, uctivé poručení pana velvyslance, madame. Poslal vám svůj vůz…“

„Vyřiďte mu, že mě to potěšilo,“ odpověděla madame de Vol s okouzlujícím úsměvem, „ale hodlám dnes přenocovat v hotelu tady na letišti.“

„Tady?“ překvapeně na ni pohlédl mladý diplomat. „Tady ale určitě nezamhouříte oko.“

„Tady to není Orly,“ usmála se madame de Vol. „Tohle asi bylo poslední letadlo.“

„Myslím, že budete svého rozhodnutí litovat…“

Jestli někdo něčeho doopravdy litoval, pak to byl především on sám. Hodlal strávit hodinku dvě v její okouzlující společnosti. Taková byla i instrukce velvyslance: pozvat madame de Vol na menší večeři.

„Ne, Pierre, děkuji. Letadlo odlétá časně ráno. Nemá smysl jezdit do města a zpátky.“

Prošli přepážkou celnice, teď už kráčeli příjezdovou halou. Lidé se po ní neustále ohlíželi, mladý diplomat přímo cítil, jak mu narůstají křídla. Jako by vycítila jeho myšlenky, obrátila se k němu:

„Tady je přece taky restaurace. A přitom prvotřídní. Můžeme tam zajít, i když jsem už večeřela.“

„Děkuji vám, madame!“

„Ale nebudeme to přehánět, že, Pierre?“ ukázala znovu svůj překrásný chrup. „Nestojím za nic, když se nevyspím…“

Vyšli do druhého patra, v němž byl hotel.

„Počkejte na mě v restauraci, než se ubytuju… Můžete mi zatím objednat whisky…“

Pak že se nedějí zázraky – pomyslil si Berberov. Třetí host, a ještě k tomu tak elegantní dáma. Přímo jak vystřižená ze žurnálu! Nic podobného ho dosud nepotkalo

– v tomhle hotelu, pochopitelně. Cítil, že se na ni nedívá, ale že ji přímo hltá očima. Nebylo to v jeho stylu, a proto se rychle vzpamatoval a úslužně se zeptal:

„Čím vám mohu posloužit, madame?“

Stále ještě nemohl uvěřit, že opravdu hodlá nocovat v jeho hotelu.

„Potřebuji nějaký pěkný pokoj…“

Zahlédl řetízek na její ruce a okamžitě pochopil: „Cestujete ráno s Air France?“

„Ano, uhádl jste,“ usmála se dáma. „Doufám, že máte volný pokoj?“

„Máme jich, kolik si budete přát…“

Nechala na pultě svůj pas, ale přihlášku vyplnila sama velkým, energickým a nečitelným rukopisem. Co jiného se dá čekat od diplomatky? Od ženy s tak mužským povoláním? A přesto s tak neklamným citem pro nejvhodnější, nejjemnější parfém, který zaplnil celý malý vestibul.

„Budete si přát ráno vzbudit, madame?“

„To nemůže škodit,“ odpověděla madame de Vol, „i když se vždycky probouzím sama.“

Vzala si klíč a šla k východu. Ale překvapení dnešní noci ještě neskončilo. Na prahu recepce stál urostlý muž v tmavém elegantním obleku, možná trochu nevhodném pro toto roční období. Mohlo mu být asi padesát, stejně jako Perriaultovi, ale byl mladistvějšího vzhledu. Netuctovou tvář mu rámovala elegantní bradka, ovíjející mu lícní kosti jako věnec. Také on měl jen příruční zavazadlo a stejně jako ostatní cestující jen projížděl. Madame de Vol prošla kolem něho a nevěnovala mu ani pohled, třebaže muž se lehce a sotva znatelně uklonil.

„Prosil bych nějaký pěkný pokoj, s koupelnou, pochopitelně.“

„Dám vám dvěstěosmnáctku,“ odpověděl Berberov. „Je to náš nejlepší pokoj.“

„Pak jste ho ovšem měl nabídnout dámě,“ zažertoval muž. „Nebo se snad řídíte orientálním protokolem?“

„Dámě jsem dal pokoj nejpohodlnější,“ odvětil Berberov bez jediného mrknutí.

„V jakém smyslu?“

„Nejdál od přistávací plochy.“

„Jeden nikdy neví, jak dáma tráví své noci,“ pokračoval host stále tak žertovným tónem.

Berberov nahlédl do jeho pasu.

„Pane Coulone, dovolíte-li mi poznámku, tohle není pařížský hotel,“ řekl s odměřenou zdvořilostí. „Ani hotel v Bejrútu.“

„Děkuji za vysvětlení,“ ironicky opáčil Coulon. „Budete tak laskav a vyplníte moji přihlášku?“

„K službám, pane Coulone. Přejete si ráno vzbudit?“

„Děkuji, není třeba.“

Za chvíli elegantní Francouz už kráčel chodbou. Hotel mu připadal čistý a zřejmě zcela prázdný. Jen před jedním pokojem byl vystrčen pár tmavočervených bot.

Umyl se studenou vodou, aby se trochu osvěžil, a hned šel do restaurace. Obsazeno v ní bylo jen nějakých pět šest stolů. U jednoho seděla madame de Vol. Z ruky si stáhla stříbrný řetízek, kabelka a klíč ležely na stole. Když procházel kolem ní, zaslechl její hluboký altový hlas:

„To by nebylo to nejhorší, Pierre. Nejhorší jsou ‚mirage‘, které jsme dodali Izraeli.“

Coulon si sedl k nejvzdálenějšímu stolu. Přilákán jeho impozantním zjevem, hned se u něho objevil číšník.

„Dvojitou whisky,“ objednal si Coulon. „S ledem a se sodou!“

Whisky nebyla nijak zvláštní, ale vypil ji s chutí. Na druhém konci sálu Capellani zapíjel bulharským růžovým vínem „vřeteno“, které bylo doopravdy velmi chutné. Celým svým vzezřením dosvědčoval, jak si na něm labužnicky zařádil. Coulon si za chvíli objednal další whisky. Capellani dlouho váhal a pak si objednal druhou láhev vína. Ale přece jen ji nevypil celou. V tu chvíli si neobyčejně jasně uvědomoval, že nesmí, ať se děje co se děje, zmeškat letadlo společnosti Air France.

Asi v půl dvanácté odešla jako první madame de Vol, doprovázená mladým diplomatem. Chvíli po ní zvedl svou statnou postavu Capellani. Coulon popíjel už třetí whisky. Mrkl nedbale na hodinky – blížila se půlnoc. Restaurace byla úplně prázdná, na druhém konci stahovali ubrusy. Dopil whisky beze spěchu a přerušil číšníkovi maskované zívání.

„Platím!“

Zaplatil a odešel. Hotelová chodba byla nadále pustá a tichá, lampy vydávaly mdlé slabé světlo. V recepci bojoval Berberov z posledních sil s dřímotou. Zbývalo mu vrátit už jen poslední pas, a pak se s klidným svědomím může natáhnout na skládací lůžko. Á, tady je pan Coulon!

„Jste spokojen s naší kuchyní, pane Coulone?“

„Neokusil jsem ji,“ odpověděl Coulon. „Ale whisky byla docela all right.“

„Ptám se proto, že pan Capellani byl velmi spokojený.“

„Francouz?“

„Ano, dneska tu máme opravdu invazi Francouzů… Další je pan Perriault.“

„Který Perriault?“ zeptal se pan Coulon. „Auguste?“

„Ano… Je to váš známý?“

„Ne, jen podle jména,“ odpověděl Coulon. „Dobrou noc, pane.“

Strčil pas do kapsy a vyšel na chodbu. Právě v té chvíli přistávalo letadlo a citlivé membrány hotelových stěn se rozechvěly. Ale to už bylo jedno z posledních letadel, zanedlouho i na letišti zavládne klid – hluboké ticho, jaké znají jen roviny, po nichž se volně prohání vítr.

Letiště však přesto nespalo, jeho život kypěl dál.

V jednu hodinu se celníci sešli ve služební místnosti k odpočinku. Sundali si saka, dva z nich hráli se zápalem karty, další popíjeli coca-colu. Pro celníka není nic vhodnějšího – vzpružuje líp než káva a nedráždí nervovou soustavu. V saku stejnokroje zůstal jen jeden – mladý celník Ničev.

„Dneska tu byl ale blázinec,“ řekl a utíral si čelo čistým kapesníkem.

„Teď už zbývá jen zvláštní linka z Londýna,“ odpověděl mu kdosi. „A pak až v půl šesté Air France… Budeš mít čas zaskočit si domů…“

Všichni se zasmáli. Ničev byl novomanžel, dočista novopečený, ženil se teprve před měsícem. V prvním týdnu po svatbě ho kolegiálně zastupovali na nočních službách kamarádi. Ale to se nedá dělat věčně. Konečně i novomanželka musí pochopit, že si vzala celníka a ne nějakého bankovního úředníka.

„Má ten kluk ale štěstí,“ ozval se jeden ze starších celníků. „Ta pěkná Francouzka si to dneska namířila rovnou k němu.“

„Ani mu to nezávidím,“ prohodil nedbale jiný. „Radev od pasové kontroly mi říkal, že nakoukl do jejího pasu… Jestlipak víte, který je ročník?“

Nikdo si pochopitelně netroufl hádat.

„Dvaadvacátý,“ slavnostně prohlásil celník.

„To není možné,“ přímo sborem vykřikli všichni.

„Už je to tak… Žena si zalhat může, ale pas nelže nikdy.“

„No né!“ divil se postarší celník. „Tak proto jede po zajících. Poslyš, mládenče, jen abys neměl nepříjemnosti s manželkou… Najednou zjistíš, že ji máš fuč!“

„Ale dřív než ti uteče, řekni jí, aby ti přišila knoflík,“ přisadil si další.

„Jaký knoflík?“

„Tady na rukávu. Víš přece, jak se na to kouká náčelník…“

Ničev se otráveně podíval po rukávu. Opravdu mu na něm chyběl knoflík.

„Musel se utrhnout dneska,“ zamumlal. „Teď abych kvůli jednomu knoflíku letěl až do prodejny…“

„Vem si jich radši pro každý případ hned celý tucet… Brzy ti je začne trhat manželka.“

Všichni se zasmáli.

„Ta moje není taková,“ zvesela opáčil mladík. „A studuje filozofii, jestli to náhodou nevíte… Takové ženské si zrovna moc nevšímají drobných lidských slabůstek.“–

„Hele, a kdo ti vaří? Manželka?“

„Zatím moje matka.“

„A tak to půjde, dokud bude naživu. A pak do sebe budeš soukat kuře po filozofsku… nebo abstraktní pečeni.“

Všichni se dobromyslně zasmáli. A v tu chvíli se v dálce objevila signalizační světla letadla z Londýna.

Letadlo společnosti Air France přiletělo přesně, podle letového řádu s prvními paprsky slunce. Bylo ozářené červánky a tak čisťoučké, jako by se vykoupalo v rose letního jitra. Všichni cestující vystoupili a zaplnili tranzitní čekárnu šumem ospalých hlasů.

V mezinárodní čekárně bylo dost lidí. Pan Capellani, ne právě v nejlepší formě, popíjel u baru svou ranní dvojitou kávu. Vypadal značně opuchle, oči měl zarudlé. Těch pár hodin cesty do Paříže mu sotva bude stačit k tomu, aby se dostal do té správné kondice, vhodné pro přísný zrak madame Capellani. Takže bude následovat mlčenlivá jízda služebním vozem a pak ještě mlčenlivější oběd s početnou rodinkou. Jeho drobné neobratné žertíky zapadnou mezi násilnými poloúsměvy. A teprve pak přijde to nejhorší, ale teď na to nebude myslet, ne, raději na to nemyslet…

Od pasové kontroly vyšla madame de Vol, stále tak zářivá a svěží ve své kosmetické dokonalosti. Zamířila k bufetu a objednala si dvojitou kávu, aniž věnovala jediný pohled panu Capellanimu. Právě v tu chvíli se z ampliónu ozval hlas:

„Prosíme cestující do Paříže, aby se připravili k odletu!“

Servírka na ni tázavě upřela oči.

„Pospěšte si, prosím!“ řekla zcela klidně madame de Vol.

Coulon prošel pasovou kontrolou a klidně se ubíral k východu. Servírka přinesla kávu, madame de Vol vypila několik doušků. Zdálo se, že jí káva nechutná, protože ji nechala nedopitou a šla za ostatními. Motor malého autobusu tiše předl, letuška se apaticky rozhlížela. Právě chtěla dát znamení k odjezdu, když se objevila madame de Vol. Nespěchala, nevypadala nijak zneklidněně. Letuška na ni civěla div ne s otevřenými ústy – tak překvapivý zjev to byl v tom ospalém jitru. Konečně se vzpamatovala:

„Hotovo, Stojane!“

Autobus vyrazil. Nečekala ho bůhvíjak dlouhá cesta, jen pár set metrů. Letadlo postupně pohltilo všechny cestující, na ploše nezůstal nikdo, ale přesto se letadlo ještě nepohnulo. Chyběl jeden cestující. Hledali ho v mezinárodní čekárně, ale marně. Déle se už čekat nedalo. Za chvíli se letadlo plavně vzneslo do vzduchu a zanechalo za sebou útlou stopu po spálené „šťávě“.

Chyběl jen pan Perriault.

Inspektor Dimov se už řadu let učil svědomitě francouzský. A jak se v takovém případě i sluší, našel si učitelku. Drobná a uvadlá stará panna ho ze začátku orala značně skepticky. Tento nijak zvlášť vzhledný, mlčenlivý a těžkopádný chlapík se příliš nepodobal těm intelektuálním typům, které chápou snadno a rychle. Jeho tvrdý přízvuk ji vyváděl z míry. Od takového člověka se dá čekat, že spíš bude štípat dříví než mluvit francouzský. Mimochodem, zpočátku to opravdu tak vypadalo. A nejen zpočátku. Bylo pro něho nekonečně těžké dělat z pusy preclík, vyslovovat zavřené a otevřené hlásky a změkčovat souhlásky. Ale jinak to byl dobrý žák, měl výbornou paměť a rychle chápal. Jeho učitelka si brzy musela s překvapením přiznat, že dosud sotva kdy měla chápavějšího žáka.

Po dvou letech houževnaté práce vyměnil inspektor Dimov učitelku. Na ministerstvu zřídili kursy jazykové přípravy kádrů a k jeho služebním povinnostem patřilo takovým kursem projít. Teď je vyučovala postarší profesorka, jemná a ušlechtilá jako nějaká francouzská hraběnka. Se svými žáky a jejich vzorným chováním byla velmi spokojená, zato vůbec nebyla spokojená s jejich docházkou. Někteří z nich neustále na několik dnů i týdnů mizeli. Služební zaneprázdnění – to bylo jediné vysvětlení, jakého se jí dostávalo od odpovědných pracovníků. Co se týká inspektora Dimova, dělal jí těžkou hlavu svou výslovností. Jinak musela uznat, že patří k jejím nejlepším žákům.

Toho krásného letního jitra se zabývala právě jím. Sebejistý mladý muž s tvrdou, energickou tváří byl před ní bůhvíproč vždycky trochu vyplašený – přesně jak žáček u tabule. Bavilo ji to a bylo jí to sympatické. Dávala mu přednost před ostatními a přistihla se, že ho zkouší mnohem častěji.

„Takže, soudruhu Dimove,“ začala, „jste, řekněme, před Vítězným obloukem. Jak se nejlépe dostanete pěšky k bulharskému velvyslanectví?“

Dimov se zamyslel. Jako rozvážný muž se s odpovědí nikdy neukvapoval, ať už se otázka týkala čehokoli.

„Půjdu po Champs-Élysées,“ začal rozvážně. „Vyberu si pochopitelně levý chodník.“

„Proč právě levý?“

„Protože tam jsou nejútulnější pařížské kavárničky,“ odpověděl zvesela. „A před pěknými kavárnami vysedávají pěkné ženy. Nejdřív je třída George V. a pak přijde Colisée. Můžeme se na chvíli zastavit u výloh obchodu Bouchere a něco pěkného si vybrat. Pak přijdeme na náměstí Rond Point. Tam se musí pěknou chvíli počkat, než se podaří přejít Champs-Élysées, protože tam není podchod.“

„Vy žertujete, soudruhu Dimove,“ ozvala se dotčeně učitelka. „Vy jste už přece někdy musel být v Paříži.“

„Ne, madame.“

„Ale víte toho přinejmenším tolik jako já.“

„To už patří k mému povolání,“ stále tak žertovným tónem odpověděl Dimov.

Právě v tu chvíli se otevřely dveře a na prahu se objevil Ralčev, nejbližší spolupracovník inspektora Dimova. Jeho hranatá tvář měla provinilý výraz žáčka, který přichází do třídy po zvonění. Očima těkal z šéfa na profesorku a nevěděl jak začít.

„Jasně,“ ozvala se podrážděně profesorka. „Zas už ty vaše služební povinnosti! Nemohou vám dát chvíli pokoj aspoň při vyučování?“

„To už je riziko povolání, madame!“ povzdechl si Dimov. „Omluvte mě laskavě!“

Ralčev mu svým obličejem vyzradil mnohem víc než profesorce. Zřejmě se stalo něco opravdu závažného. Jakmile vyšli na chodbu. Ralčev ze sebe okamžitě vychrlil:

„Pěkně nepříjemná historka, šéfe. A navíc je to cizinec.“

„Jen aby to nebyl Američan.“ zahučel Dimov.

„Ne, Francouz… Našli ho zavražděného v jeho pokoji v tranzitním hotelu na letišti.“

„Kdo ho našel?“

„Pokojská, kolem desáté. Dveře byly zamčené, klíč se ještě nenašel. Odemkla si vlastním klíčem…, a pořádně se vylekala, ještě se z toho nemůže vzpamatovat.“

„Kdo to je?“

„Auguste Perriault, čtyřicet osm roků, z Paříže. Dvě rány bodnou zbraní, obě zezadu.“

Dimov se zamračil.

„Takhle začínají všecky naše nepříjemné historky – ranou do zad. Kdypak přiletěl?“

„Včera večer ve dvacet jedna padesát z Istanbulu.

Dnes ráno měl odletět linkou Air France do Curychu.“

„A to ho nehledali?“

„Hledali, vlastně jen vyvolávali místním rozhlasem. Asi nevěděli, že nocoval v tranzitním hotelu. A tak odstartovali.“

„To je všecko?“

„Zatím všecko. Je tam už Mišev, volal mi – a já jsem šel rovnou pro tebe.“

„Doopravdy nepříjemná věc,“ bručel Dimov. „Hned po ránu nadělení místo francouzštiny.“

Venku je čekal služební vůz.

„Na letiště!“ řekl Ralčev. „A šlápni na to.“

„Pozdě bycha honit!“ pomyslel si řidič, ale dělal, co mohl. Brzy dorazili před letištní budovu. Tam pochopitelně všecko vypadalo docela normálně a všedně, letadla startovala a přistávala, lidé se hemžili kolem přepážek. U vchodu do hotelu stál strážný, a to byla jediná neobvyklá věc. Chodba byla zcela klidná a tichá, nebylo nikoho vidět. Hotel jako by stále ještě spal, bez nejmenšího podezření, že se něco stalo. V pokoji číslo 208 na ně čekal Mišev. Lékař už skončil ohledání, jen odborník stále ještě pilně snímal otisky. Tělo leželo uprostřed místnosti, na zádech, s poněkud roztaženýma nohama. Mrtvý měl na sobě kalhoty a pyžamový kabátek, zapnutý jen na prostřední knoflík. Tvář měl bez výrazu, nic nenapovídala. Asi nebylo snadné zavraždit tak statného a silného muže. Vrah ho musel napadnout zezadu.

V pokoji nebylo stopy po nepořádku, jen obsah otevřeného příručního kufříku byl značně zpřeházený. Jedno z křídel okna bylo otevřené, ale i to kryl vybledlý závěs.

Mišev začal bezodkladně referovat o tom málu, co zatím věděli.

„Byl zavražděn, zdá se, tady v téhle předsíňce, blízko dveří do koupelny. Dýkou nebo něčím takovým… Rány jsou silné, řekl bych profesionální. Obě pronikly srdcem, smrt nastala okamžitě. Potom byl odvlečen doprostřed pokoje a obrácen na záda. V každém případě byl oloupen – nenašli jsme u něho žádné peníze, nic cenného. Jak to tak vypadá, sebrali mu dokonce i hodinky a prsteny. Kromě letenky a lístku na zavazadla jsme u něho nenašli vůbec nic…“

„A co pas?“ vyzvídal Dimov.

„Dokonce ani pas.“

„To je opravdu divné… Takže vůbec žádné stopy, nic, z čeho by se dalo vycházet…“

„Jenom jediný knoflík, soudruhu Dimove.“

„Knoflík?“ zeptal se Dimov.

„Ano, knoflík z celnického stejnokroje… Knoflíček, asi z rukávu.“

Mišev vyndal z kapsy saka něco zabaleného v papíru a podal mu to. Dimov si věc krátce prohlédl a strčil do kapsy.

„Otisky!“ řekl stručně.

Kupředu pokročil starší pracovník, vyzáblý jako chrt. „Nic zvláštního, soudruhu Dimove. Žádné otisky, asi se tady pracovalo v rukavicích.“

„Ani na podlaze žádné stopy?“

„Nic… Možná že pak byly setřeny.“

„Vůbec si tady ten lotr počínal jako doma,“ podotkl Ralčev.

„Jaký je váš názor, doktore Pejeve?“

„Smrt nastala pravděpodobně mezi jedenáctou a jednou hodinou. Ale přesnou zprávu vám dám až po pitvě.“

„Zvláštní, proč byl přenesen doprostřed pokoje?“ utrousil Dimov.

„Asi kvůli pohodlí,“ ozval se Mišev. „Vypadá to, že ho prošacovali doopravdy důkladně.“

„A oloupili, podle vás,“ Dimov pohlédl na otevřený příruční kufřík. „Hm, pěkná košile, s vyšívaným monogramem.“

„Ten má i na pyžamu.“

„Žádné klíče?“

„Vůbec nic… Dokonce chybí i klíč od hotelového pokoje.“

„Ano, to je opravdu podivná vražda!“ zahučel Dimov. „Máte nějakou představu, Miševe? Napadá vás něco?“ Mišev viditelně zaváhal.

„Perriault si asi už lehl,“ začal nepříliš ochotně. „Pak někdo zaklepal. Nebo snad zavolal…“

„Podle čeho soudíš?“

„Kalhoty má natažené dost nedbale…“

„Ano, to vidím,“ přikývl Dimov.

„A vůbec mám pocit, soudruhu Dimove, že to oloupení hlavně má svést vyšetřování na falešnou stopu… Účelem bylo něco jiného, možná pas, nebo snad klíče.“ Dimov neodpověděl, pokračoval v prohlídce místnosti. „Recepční je tady?“

„Vystřídali ho v sedm ráno. Ale už jsme pro něho poslali.“

„Dobrá, tak jdeme za ním. Ralčeve, najdi celníka, který odbavoval zavazadla zavražděného.“

„Tam už se taky vystřídala služba,“ ozval se Mišev. „Poslali jsme pro něj, každou chvíli tu musí být.“

„Jestli je ten knoflík jeho,“ prohodil Dimov, „sotva se ho dočkáme.“

„Tomu nevěřím, soudruhu Dimove. Podle mého tady byl ten knoflík pohozen schválně, aby nás zmátl.“

„Pojď se mnou, Miševe. Podíváme se na toho recepčního. Ten bude přece jen vědět něco víc než ostatní. Aspoň ho viděl živého.“

Za pultem našli recepční dva. Toho, který nastoupil službu ráno, poslali na chvíli ven. Berberov vypadal dost zachmuřeně a vylekaně. Co se pamatoval, vraždu v hotelu ještě nezažil. V bulharských hotelích dosud nikdo nikoho nezavraždil. V nejhorším případě se vyskytla nějaká ta krádež. Jakmile jen oba kriminalisté vešli, Berberov jim nabídl místa. A hned na sobě pocítil pronikavý pohled inspektora. To ho zmátlo ještě víc.

„Soudruhu Berberove,“ začal inspektor, „o té vraždě už víte. A asi jste už měl čas o tom trochu pouvažovat ještě před naším příchodem. Povězte nám teď všecko, čeho jste si všiml.“

„U zavražděného?“

„Řekl jsem – všecko!“

Berberov si povzdychl.

„Nejvíc mě překvapilo, že jsme najednou měli tolik hostů a navíc samé Francouze.“

„Kolik?“

„Tři muže a jednu ženu. Chápete přece, soudruhu inspektore, tohle není hotel jako ostatní… Sice se stává, že tu zůstane trčet nějaký cestující, ale to jsou řídké případy. Hlavně se to stává při špatném počasí či při nějakém maléru, při změnách v letovém řádu, když přesně nevíme, kdy odstartuje náhradní letadlo. Někdy k nám posílají hosty z města, když mají plno a nemohou je ubytovat. U normálních linek cestující většinou jedou přenocovat do města. Když už nic jiného, alespoň za ten jeden večer se mohou po městě trochu porozhlédnout.“

„Ale linka Air France startuje opravdu velmi časně.“

„To je pravda.“ přikývl Berberov, „ale u nás v hotelu doposavad nepřenocoval ani jeden cestující z linky Air, France. A teďka najednou hned čtyři. A mezi nimi i jedna diplomatka, madame de Vol… Prostě se to ani nehodí při jejím postavení.“

„Dobře, začneme od začátku. Kdo přišel první?“

„Právě pan Perriault, přiletěl linkou z Istanbulu. Měl jen příruční kufřík. Požádal mě, abych mu vyplnil přihlášku.“

„To děláte vždycky?“

„Takřka vždycky… I tentokrát jsem ji vyplňoval všem cestujícím kromě madame de Vol, ta si ji vyplnila sama.“

„Na kterém pokoji jste ho ubytoval?“

„Na dvěstěosmičce. Je to pěkný pokoj, na odvrácené straně od letiště. Nečekal jsem, že ještě přijdou další hosté, a tak jsem mu ho beze všeho dal.“

„Kdy si vyzvedl pas?“

„Hned večer… asi po půl hodině, myslím.“

„A pak?“

„Pak přišel pan Capellani. Podle mého názoru úplně normální příjemný člověk…“

„Jak vypadal?“

Berberov popsal inspektorovi hosta dost podrobně – jak vzhled, tak i jeho chování. Takřka doslova opakoval celý rozhovor s ním.

„Byl moc opilý?“ zeptal se Dimov. „Nebo měl jen špičku?“

„Skoro bych řekl, že byl opilý. Jednou se i zapotácel. Proto jsem mu doporučil růžák. Je to velmi příjemné víno. soudruhu inspektore, vůbec ne silné. Pak kolem desáté přistála naše linka z Bejrútu S ní přiletěla madame de Vol i poslední host – pan Coulon. Capellanimu jsem dal dvěstědvanáctku. madame de Vol dvěstěsedmnáctku a panu Coulonovi dvěstěosmnáctku.“

Berberov podrobně popsal i poslední dva hosty. Zvláště madame de Vol a nejvíc její toaletu.

„Kdy si vyzvedli pasy?“.

„Při návratu z restaurace. Vzpomínám si, že poslední přišel pan Coulon, asi kolem půlnoci. Pak jsem usnul.“, „To děláte vždycky?“

„Nemá vůbec smysl ponocovat, soudruhu inspektore. Tohle není žádný sofijský hotel, u nás se nic neděje. Po půlnoci už nepřistává nic.“

„Takže jste si lehl a pospal si… Zamkl jste aspoň venkovní dveře?“ ¦

„Obvykle to dělám, zvlášť když tady nejsou žádní hosté. Ale mám dojem, že včera jsem na to zapomněl.“

„Jak to – mám dojem? Tak zapomněl, nebo nezapomněl?“ zeptal se přísně Dimov

„Abych se přiznal, zapomněl, soudruhu inspektore.“

„A dopustil jste se hrubého prohřešku,“ pokračoval vážně Dimov „Nebo právě naopak.“

Berberov zamrkal

„Já vám nerozumím,“ rozpačitě ze sebe vykoktal. „Rozumíte velmi dobře Kdybyste byl zamkl, řekl bych, že jste Perriaulta zavraždil vy, abyste ho mohl okrást… Nebo si snad myslíte, že se tady Francouzi začnou vraždit navzájem…? A zrovna na sofijském letišti?“

„Možná se sem dostal někdo zvenčí, soudruhu inspektore.“

„V tom případě pak veškerá morální a faktická vina padá na vás… Kdybyste byl zamkl, mohli si všichni hosté pěkně odletět živi a zdrávi.“

Berberov zkroušeně mlčel. Nebo tak aspoň vypadal. „Ničeho jiného jste si nevšiml?“

Berberov ale potřeboval pár minut, aby si znovu uspořádal myšlenky. Těžce polkl a pak řekl:

„Myslím, že ne…“

„Jen trochu přemýšlejte! Možná je to něco na první pohled docela bezvýznamného.“

„Rozumím. Perriault a Coulon nepožádali, abych je vzbudil To se stává málokdy. Dokonce i hosté, kteří mají budíky, o to většinou žádají, protože telefon je přece jen něco jiného: nepřestane zvonit, dokud host neodpoví.“

„To vy voláte na pokoje?“

„Já ne, samozřejmě telefonistka, ale já jí dávám čísla.“

Dimov se dlouze zamyslel.

„Miševe, vezměte ty čtyři přihlašovací lístky!“ obrátil se k svému pomocníkovi. „A vy pojďte se mnou.“

„Kam?“ vyplašeně sebou trhl Berberov.

„K zavražděnému!“

„Nešlo by to bez toho, soudruhu inspektore?“ ozval se prosebně Berberov.

„To by opravdu nešlo. Musíte ho identifikovat. Tak jdem! Jen pojďte, nebo si začnu myslet, že nemáte čisté svědomí.“

Berberov vylekaně vyskočil ze židle. Za chvíli vstoupili do pokoje číslo 208. Všecko bylo, jak tam zanechali;

„Podívejte se dobře!“ přikázal Dimov přísně. „Je to Perriault?“

Berberov vypadal na omdlení.

„Je to on!“ odpověděl ztěžka. „Já si hosty moc neprohlížím… Mohl bych vidět jeho sako?“

Ukázali mu sako, které vyndali ze skříně.

„Ano, je to ono, docela určitě,“ odpověděl tentokrát docela sebejistě. „Je to ten tvíd – hned jsem si ho všiml…“

„Tak a teď se jděte pořádně vyspat,“ řekl mu suše Dimov. „A zamkněte všecky pokoje a dveře. Do budoucna to bude možná vaše jediná zábava.“

Berberov se vydal jako ve snu opuštěnou chodbou. Za chviličku vešel do pokoje Ralčev.

„Máte dole toho celníka,“ hlásil inspektorovi.

„O vraždě už ví?“

„Ví.“

„Mišev si pustil pusu na špacír,“ nespokojeně bručel Dimov „Nedá se nic dělat, jdem!“

Za chvíli byli znovu v recepčním pokoji Mladík seděl na židli a když ti dva vstoupili, trochu nemotorně vstal. „Byl jste na vojně?“ hned se ho zeptal Dimov.

„Ano. jistě.“

„Tak se posaďte, nejste v kasárnách.“

Mladík si s úlevou sedl. Tvář se mu uvolnila, kolem úst se objevil nenásilný úsměv.

„Vy jste odbavoval Perriaultova zavazadla?“

„Ano. já…“

„Vzpomínáte si, jaké měl příruční zavazadlo?“

„Pamatuji si to velmi dobře!“ odpověděl mladý muž.

„Měl jen cestovní kabelu, jako kufřík, na patentní klíček. Pochopitelně jsem ho požádal, aby ji otevřel.“

„Aby ji otevřel… nebo snad odemkl?“

„Ano, byla doopravdy zamčená. Vyndal objemný svazek klíčů a odemkl zámek před mýma očima. Uvnitř byly samé běžné věci – košile, pyžama, toaletní potřeby… A dóza na šňupavý tabák.“

„Dóza na šňupavý tabák? Jak jste poznal, že je právě na šňupavý tabák?“

„Řekl mi to.“

„A jak vypadala?“

„Taková stará krabice z velmi tmavého dřeva. Možná lakovaná, nejsem si tím jist. Bohatě vykládaná stříbrem. Uprostřed víka byl zasazen velký zelený kámen, zjevně žádný drahokam.“

„Podle čeho tak usuzujete?“

„Trošku kamenům rozumím,“ odpověděl mladý celník. „A kromě toho. načpak by vozil nějaký drahokam? Aby měl nepříjemnosti na celnicích? Mnohem pohodlnější by bylo nechat to rovnou v tranzitním zavazadle.“

„Ta zavazadla neprocházejí celnicí?“

„Ne, jdou přímo do skladu a pak se rovnou nakládají do letadla společnosti Air France.“

„A přece jen to od něho nebylo hloupé,“ namítl Dimov. „Tranzitní zavazadlo se může ztratit, příruční zavazadlo má ale na očích.“

Mladý muž se zamyslel.

„Ano, to by mohl být důvod,“ odpověděl. „Ale ta dóza mi nepřipadala zvlášť cenná. Perriault říkal, že ji koupil za dvacet dolarů.“

„To bylo všecko?“

„Ne, měl ještě celní prohlášení se záznamem o valutách. Tři tisíce dolarů v cestovních šecích a pět set v hotovosti.“

„Viděl jste se později s některým z cestujících?

V restauraci nebo snad v hotelu?“

„Prosím vás!“ namítl mladík. „To je přece přísně zakázané!“

„Myslím, třeba náhodou…“

„Ne, tu noc jsme měli práce až nad hlavu.“

„Na stejnokroji vám chybí knoflík,“ poznamenal náhle Dimov. „Tady, na rukávu!“

„Vím o tom,“ přisvědčil mladík a na rukáv se ani nepodíval. „Dneska si musím pár těch knoflíků koupit…“

„Jestli potřebujete jen jeden, mohl bych vám vypomoct.“

Inspektor vytáhl knoflík, který nalezli v pokoji zavražděného, a podal ho celníkovi. Ten po něm překvapeně a rozpačitě sáhl.

„Odkud ho máte?“

„Našli jsme ho v pokoji zavražděného,“ odpověděl klidně Dimo.

Ničev v prvním okamžiku jako by ani nepochopil jeho slova Pak sebou ale trhl a tvář mu zrozpačitěla.

„Prosím vás!“ vydechl stísněně. „Jestli snad chcete říct.“

„Zatím jsem ještě nic neřekl.“

„Ale já jsem vůbec neopustil odbavovací prostor. Celou dobu jsem byl se svými kolegy. Můžou vám to okamžitě potvrdit.“

„To by zatím stačilo,“ přerušil ho Dimov „Můžete jít“

Mladík, stále ještě zmaten a popleten, vstal a zamířil ke dveřím. Ale v poslední chvíli jako by to nevydržel a znovu se obrátil. Tvář měl mírně pobledlou.

„Žádám, aby to bylo prověřeno…, trvám na tom…, záleží mi na mém dobrém jménu…“

„I mně na něm záleží,“ ujistil ho Dimov. „Přece jen ale o tom přemýšlejte. Kde jste ztratil knoflík? A kdy? Kdybyste mi svůj ztracený knoflík mohl přinést, byl bych velice rád“

Mladík na něho stále ještě hleděl s napětím. Myslí to vážně? Žertuje? Nebo mu chystá nějakou past?

„Dobře.“ řekl konečně. „Něco mě napadlo“

A odešel. Dimov chvíli zamyšleně mlčel a Ralčev si netroufal ho vyrušit Nakonec to přece jen nevydržel.

„Nevyklouzl z toho ten mládenec nějak moc snadno?“ zeptal se.

„Pročpak?“ podivil se Dimov. „Máme snad nějaké důkazy?“

„No, koneckonců ten knoflík nemá křídla. Někdo ho tam nechat musel… Někdo ho tam přinesl.“

„Takových knoflíků na světě je,“ vyhýbavě utrousil Dimov.

„Nojo, jenomže tohle je celnický knoflík. A přitom docela nový. Zrovna jako knoflíky toho mládence. Nový knoflík se dá najít snadněji než starý.“

Dimov se usmál, vyzývavě a čtverácky. Ralčev tentokrát vůbec nedokázal odhadnout, co má ten úsměv vlastně znamenat.

„Konečně on jediný věděl, že Perriault má u sebe nějaké cennosti. A pak, všechny ostatní knoflíky jsou na svých místech, jen ty jeho ne.“

„Tvoje taky nejsou. Podívej se na vlastní rukáv.“ Ralčev si podrážděně pohlédl na rukáv.

„Ano, jenže svůj knoflík jsem ztratil někde jinde, ne v pokoji zavražděného…“

„Nikdo nemůže říct, kde ten chlapec svůj knoflík ztratil,“ řekl Dimov tentokrát docela vážným hlasem. „Ten knoflík, to by mohla být nanejvýš jakási nejasná stopa. Ty si snad myslíš, že je to důkaz?“

„No, nedá se tvrdit, že by to byl objektivní důkaz.“

„Nerad dělím důkazy na objektivní a subjektivní,“ znechuceně poznamenal Dimov, „Aspoň sám pro sebe. Je snad subjektivní to, že z toho mládence přímo vyzařuje poctivost a upřímnost?“

„No ano, jenže…“

„Jaképak jenže?“

„Musíme si ale ověřit jeho alibi.“

„To si vezmi na starost ty… A řekni Miševovi, ať důkladně prohledá pokoje ostatních cizinců. Já si zatím skočím do restaurace.“

„Na oběd?“

„To není špatný nápad,“ usmál se Dimov. „I když asi sotva budou už podávat obědy“

Za chviličku vcházel do restaurace. Vedoucí se právě vrátil z města a číšníci byli naštěstí titíž, kteří včera večer obsluhovali zahraniční hosty. Dimov se podrobně vyptával, kde kdo seděl, co si kdo objednal a kdy kdo odešel Zvlášť důkladně prošetřoval, co kdo z nich pil.

„Začneme u Perriaulta,“ pravil. „To je ten host, co zůstal na pokoji Kdopak ho obsluhoval?“

Přihlásil se nejstarší z číšníků.

„Zanesl jsem mu láhev radebergeru,“ řekl, „a kaviár. Pak už si neobjednal nic.“

„A co dělal v pokoji?“

„Nic, ležel. Dokonce ani nevstal, když jsem klepal.“

„A čím platil?“

Číšník najednou zrozpačitěl. Chvíli viditelně váhal a pak řekl:

„Dolary.“

„Kolika?“

„Deseti. Kaviáru byla dvojitá porce, soudruhu inspektore.“

„Ták…! A vy jste pokladně vyúčtoval leva a dolary jste strčil do kapsy, co?“

Číšník zkroušeně mlčel.

„Protože jste se přiznal rovnou, o ničem nevím,“ řekl Dimov zachmuřeně.

„Cizince vždycky zlobí, když na nich chceme leva, soudruhu inspektore,“ namítl číšník. „A pokladní zase cizí měnu nebere.“

„To bylo všecko?“

„Všecko. Víc už si neobjednával.“

Madame de Vol a její průvodce si objednali jen láhev bílého vína. Coulon vypil tři whisky. Nikdo nebyl podnapilý, možná jen Capellani… Půl druhé láhve růžáku sice jistě není tak moc, zvlášť pro Francouze, jenže si asi pořádně přihnul už předem.

„To by zatím stačilo,“ řekl Dimov. „A teď – mohl bych dostat teplý párek?“

„Hned to bude. soudruhu Dimove!“ zazubil se vedoucí a mrkl na starého číšníka.

Ten se jako jestřáb vrhl ke kuchyni.

S něčím teplým v žaludku se hlava vždycky hned projasní. Teď Dimov pochodoval svou kanceláří klidným, vyrovnaným krokem. Sám se přistihoval, že čím víc mu přibývá let, tím jsou jeho myšlenky obezřetnější. A současně stále smělejší. Obezřetnější a smělejší – to, čemu filosofové říkají jednota protikladů A přesně taková je i samotná pravda. Směle a s profesionální zkušeností pronikal do neprobádaných území, pracoval na nich obezřetně, vážil každý svůj krok, nedůvěřoval ani svým očím, ani vlastním zkušenostem. Zvraty v situaci ho už mnohokrát poučily, jak pravda může být složitá a zamotaná. Riskoval zřídkakdy, jako třeba v případě toho mladého Ničeva.

Vražda cizince na letišti mu zjevně dělala starosti. Něco mu našeptávalo, že celý ten případ byl připraven velice důmyslně, inteligentně, s dokonalou řemeslnou znalostí. A přece jen se při něm staly určité, docela základní chyby. Třeba ten knoflík. A nejen knoflík. Nedokazuje taková chyba nedostatek profesionality? Pravda je možná někde uprostřed. Inteligence bez profesionální zručnosti. Nebo profesionální zručnost bez inteligence. Ano, pravda je vždycky složitější, než jak to vypadá na první pohled.

Cítil, že s přibýváním let je stále skeptičtější. Způsobují to právě ty pravdy, které jsou složité a protikladné. Když začínal, zločiny ho zajímaly čistě jen ze služební stránky. Jako povinnost, kterou musí splnit. Nebo jako vztah mezi lovcem a škodnou, kterou je třeba zneškodnit. Jako neúnavný ohař se s neuvěřitelnou vytrvalostí pouštěl po každé, byť sebenepatrnější stopě. Pak ho taková* honička začínala pomalu unavovat. Už se za stopou neštval s takovou energií. Prostě si stanovil jeden teoretický bod a u něho vyčkával. Byl, jak říkají lovci, na číhané. Divočák nebo zajíc – na tom nezáleží

– se zpravidla objevoval vždy u toho teoretického stanoviště. Pak vždycky bylo mnohem snadnější zacílit na škodnou, která si myslí, že lovec je někde mimo dostřel.

Ale pak se přihodilo to se Stefanem Radevem. Jak se nakonec úplně přiznal. A tehdy se v jeho myšlenkovém světě začaly pomalu měnit všecky kategorie. Dneska ho zločiny nezajímají už jen jako fakt, ale jako společenský jev. A právě tahle cesta se ukázala nejneschůdnější ze všech, na jakých se kdy ocitl. Setkal se ještě s několika velmi závažnými a krutými zločiny. A vrahové byli mladí lidé. Nebyly to děti ulice a jejího hnilobného podsvětí. Všem se dostalo vzdělání, řádné výchovy a péče. Byli to lidé bez viditelných neřestí, bez dědičného zatížení. Na první pohled dokonce naprosto bez úhony – jako třeba zrovna Ničev… A přece jenom…

Vůbec nedovedl pochopit, z jaké půdy takové jedovaté květy rostou. Z jakého semene. Vždyť snad taková semena ani nejsou, aspoň ne u nás. Je to snad to, čemu vědci říkají mutace…? Kvítek se najednou rozevře ne bílý, ale žlutý či fialový. V okvětí nemá šest lístků, ale osm. Nebo se docela nečekaně místo léčivých účinků dostaví účinky jedovaté. To byla realita, o které neustále přemýšlel. Možná že to nejsou právě mutace, možná že to jsou nějaké nepředvídané sloučeniny. Vždyť i sám ten ztřeštěný svět působí jako nějaký obrovský urychlovač. Částice se pohybují neuvěřitelně rychle, jedna na druhou naráží a všechny se rozpadají na částice nové. Vědci je prostě nově pojmenují – alfa, beta. Potom je zkoumají a své poznatky se snaží zobecnit v nějakou novou teorii.

I on se pokoušel sloučit všecko v jednu teorii, ale nedařilo se mu to. Fakty se hromadily jeden za druhým, každý fakt byl jiný a každičký jako by stál zcela*osamoceně, sám pro sebe. Nedařilo se mu najít společného jmenovatele. Stále neklidněji spal, probouzel se uprostřed noci, přemýšlel. Asi by měl víc studovat. Dobře, bude tedy studovat, ale zádrhel je v tom, že nikdo vlastně o těch problémech, které ho zajímají, nepíše. Nikomu se nechce špinit si ruce. Zadní dvorek! Smetiště…! Ale nerodí se právě tam ty nejnebezpečnější epidemie? Prevence prý stačí, bane, vůbec nestačí – pomyslel si.

Úmyslně se v pracovně zamkl. A taky úmyslně vypnul telefon. Pociťoval neklid a svírala ho úzkost. Tenhle Ničev – má on vlastně právo, aby ho tak rychle vyřadil z poměrně malého okruhu podezřelých? Zřejmě nemá. A co ty mutace? A co částice? Jak v tomhle případě skloubit teorii? Ale člověk přece jen musí něčemu věřit…

Někdo zaklepal na dveře. Ralčev, pochopitelně. To jenom on dovedl tak klepat. Dimov na chvíli zaváhal, pak otevřel. Ralčev se před ním tvářil dost provinile.

„Volá tě generál,“ řekl.

„On ví, že jsem tady?“

„Řekl jsem mu to.“

„Ty ale dokážeš srážet před šéfem kufry!“

„No a. Měl jsem mu snad lhát?“ opáčil Ralčev dotčeně.

„Moc dobře víš, že nejsme připraveni,“ odpověděl rozmrzele Dimov.

„Prostě chce, abys ho informoval.“

„Pěkné informace…! Jaké informace bez pořádných faktů?“

Ralčev zamrkal. Jeho šéf má možná pravdu, že se nedokáže ozvat proti požadavkům svých nadřízených. Ani teď se mu do toho moc nechtělo.

„Myslím, že jsme udělali, co se dalo,“ poznamenal stísněně. „Přece nemůžeme ty cizince vrátit zpátky.“

„A co posudky znalců?“

„Ještě nejsou hotové.“

Ten Ničev, ten zatracený Ničev…! Teď aby kvůli němu před generálem kličkoval.

„Zavolej mi doktora Pejeva.“

Ralčev šel k telefonu a strčil šňůru do zástrčky. Doktor Pejev pracoval v jiné budově a dovolat se ho nešlo vždy jen tak. Požádal, aby ho vyhledali.

„Máš k Ničevovi něco nového?“

„Nic zvláštního, šéfe. Pochází z docela chudé rodiny.“

„Takový hezoun…? A s takovou jemnou pletí?“ řekl Dimov. „Ralčeve, všiml sis, jakou má nóbl kůžičku?“ Kdoví, proč ho právě ta jemná pleť, málem až ženská, nejvíc znepokojovala. Ralčev nespokojením zafuněl. Možná i proto že jemu samotnému něco takového dočista chybělo.

; „Pleť je pleť, šéfe, a fakt je fakt a faktem zůstane,“ zabručel. „Jeho táta byl docela obyčejný školník. Neměl dokonce ani na to, aby synovi dal pořádné vzdělání.“

„A co cizí jazyky?“

„Mluví dost dobře francouzský a částečně taky anglicky. Navštěvuje nějaké povinné kursy, ale ještě se učí sám. Trošku moc inteligentní chlapík na obyčejného celníka… A říká se o něm, že má před sebou kariéru.“

„Záleží na tom jakou,“ zabručel Dimov. „Existuje) i dobrá kariéra.“

„To existuje,“ odpověděl Ralčev nijak přesvědčivě. „Kariéry jsou různé…“

Vtom začal naléhavě vyzvánět telefon. Dimov zvedl sluchátko.

„To jsi ty, Pejeve? Něco nového?“

„Už budu hotov,“ ujistil ho lékař. „Teď už se dá říct málem s jistotou, že smrt nastala kolem dvanácté.“

„A co ty rány?“

‚“Jsou od nějaké zvláštní, velmi tenké čepele… Dost dlouhé, málem jako bodák. Nebyla to obyčejná dýka, soudruhu Dimove. Dýky jsou kratší. Obě rány prošly srdcem. Podle mého tohle může dokázat jen někdo, kdo se v tom vyzná, řekl bych profesionální vrah. Člověk se silnou a mimořádně přesnou rukou,“

„Ano, chápu… Ještě něco?“

„V žaludku zůstal jen malý zbytek potravy a alkoholu. V žádném případě oběť nebyla opilá.“

„Dobře, doktore, děkuju.“

Dimov zavěsil.

„Tak můžeme jít,“ řekl. „Přece jen s kapánek čistším svědomím.“

Vzali si služební vůz a vyrazili na hlavní správu. Nemuseli čekat, generál je přijal hned. Byl to statný muž s hustou hřívou a s rukama těžkýma, jako by to byly ruce kameníka. Ostatně tak se i jmenoval – Kamenov – a jméno mu padlo. Nevypadal, že by se zlobil, že se trochu zpozdili, jen nerudně zabrumlal:

„Pěkně zašmodrchaný případ…! A ještě k tomu Francouz. No nic, šéfe, tak povídej!“

Dimov rozvážně a přesně uváděl fakt za faktem – byl si zcela jist, že neopomenul nic závažného. Ale po celou dobu se zdržel jakýchkoli komentářů. Když skončil, generál na něho pátravě pohlédl svýma bystrýma očima. A hned taky řekl to, co on čekal:

„No, dobrá, ale toho mladého celníka vylučuješ dočista ze hry?“

„Upřímně řečeno, vylučuju. Přestože nemá zvlášť průkazné alibi. Z jeho kolegů ani jeden nemůže zaručit, že by se celou tu dobu nevzdálil.“

„Takže…?“

„Soudruhu generále, je předsedou komsomolské organizace… Jestli začnou i…“

„Dobrá, chápu… Ještě něco?“

„Mně tenhle důvod dostačuje, spolu s osobním dojmem, pochopitelně, ale ještě je tu něco. Ničev před námi nezatajil, že ten cizinec měl u sebe valuty a další cennosti, třebaže o tom nebyl žádný důkaz ani svědek. Kdyby byl vrah, zatajil by aspoň ty valuty. Celní prohlášení, které zůstalo u Perriaulta, někdo ukradl. Přece by nemělo žádný smysl, aby nejdřív to celní prohlášení ukradl a pak aby naivně přiznal, co v něm bylo zapsáno.“ Generál se zamyslel.

„Ano, máš pravdu,“ přikývl. „Zní to logicky. A jak se podle tvého názoru dostal do pokoje zavražděného ten knoflík?“

„Někdo ho tam úmyslně pohodil, s největší pravděpodobností buď ho tam nechal vrah, nebo jeho společník, aby zmátli stopu.“

„Stejně je to nepříjemná okolnost.“

„Právě že tak, soudruhu generále. Vrah ten knoflík asi náhodou našel, když procházel celní kontrolou. A napadlo ho, aby ho využil k zmatení stopy.“

„Nezdá se ti to poněkud primitivní?“

„Máte pravdu,“ nepříliš ochotně souhlasil Dimov: „Ale přece mi to připadá docela možné u cizince, který zná naši zemi opravdu málo… Někteří cizinci nás pořád ještě pokládají za Orient, kde všecko projde.“

„Rozumím,“ usmál se generál. „Myslíš si snad, že Perriaulta zavraždil někdo z těch cizinců?“

„Přesně tak! Buď to udělal Coulon, nebo Capellani. Spíš ale Coulon… K němu se víc hodí ten silný a přesný úder. Capellani, jak jsem uvedl, byl dost opilý.“

„Jen jestli se nepřetvařoval!“

„I to je možné. Na Západě mají preparáty, které citelně snižují účinky alkoholu.“

„Nějaké důkazy?“

Dimov zřejmě už dávno očekával tuhle otázku, protože se mu kapánek rozjasnila tvář.

„Něco by tu bylo, a není to zrovna špatné,“ připustil. „V Coulonově pokoji jsme našli skleničku se slabým roztokem Alka-Salzeru.“

„Čeho?“

„Je to prostředek proti žaludečním kyselinám. A vůbec proti účinkům alkoholu. Zbytky stejné látky jsme našli i ve sklence na pokoji Capellaniho. Ale to není to hlavní. Na sklence v Coulonově pokoji byly otisky prstů Perriaulta.“

„Ale,“ překvapeně vydechl generál. „To už je opravdu něco Ale přece jen by to bylo něco jiného, kdyby je našli v Perriaultově pokoji.“

„Oba se zřejmě znali. A mezi lidmi, kteří se znají, vždycky může k něčemu dojít.“

Tentokrát se generál zamyslel důkladně.

„Ale jakýpak by mělo smysl, aby Perriaulta zavraždil zrovna v Sofii? A právě na letišti? Proč by to neudělal v Paříži? Tam by to šlo daleko snadněji… A nemuselo by se to spojovat s jeho osobou.“

„Taky si tím lámu hlavu, soudruhu generále. Vrah možná neměl jiné východisko. A možná se i domníval, že se ta vražda připíše na adresu Bulharů. Nějaká divoká balkánská země, tam se může stát všelicos… Možná že tak usuzoval. A vraždu, samozřejmě, nějak zaretušujeme, aby naši zemi nekompromitovala. Francouzská policie se nám do práce vměšovat nemůže, dokonce ani tehdy ne, kdyby měla nějaké pochybnosti.“

„Ano, chápu,“ přikývl generál. „Vražda na území nikoho, to je vlastně docela originální nápad. Vždyť takhle nemůže pořádně provádět vyšetřování ani my, ani Francouzi. A ten knoflík se docela hodil.“

Ralčev, který do té chvíle mlčky naslouchal, se náhle ozval:

„Soudruhu generále, dovolíte mi poznámku?“

„Prosím…“

„Jestli tu vraždu spáchal jeden z těch dvou cizinců, bylo to předem promyšlené.“

„Může být,“ přikývl Dimov.

„Podle mého názoru je to zcela jisté,“ pokračoval Ralčev. „Proč jinak by vrah sebral knoflík, kterého si náhodou všiml? Zřejmě už věděl, k čemu se může hodit.“

„Samozřejmě, máš pravdu,“ oživeně zareagoval Dimov. „To je logický závěr.“

Generál mlčel.

„Mohlo by to být i tak,“ řekl konečně, „ale taky nemuselo. Představte si například, že do hotelu vnikl někdo zvenčí. Zavraždil, oloupil, zmizel.“

„Abych pravdu řekl, soudruhu generále, to si sotva dokážu představit,“ ozval se Dimov. „Odkudpak by někdo zvenčí věděl, že právě v pokoji číslo 208 se ubytoval nějaký bohatý cizinec?“

„Třeba od recepčního…“

„To je skoro nepravděpodobné,“ odporoval Dimov. „Žádný rozumný člověk přece nebude spát v hotelu, v neznámé zemi, aniž se zamkne. Cožpak by Perriault uprostřed noci někomu cizímu otevřel? A pustil si ho do pokoje?“

„Proč cizímu? Nemohl by to být třeba recepční? Přijde, zaťuká, a – prosím, pane Perriaulte, nesu vám pas. Nechte si to projít hlavou, rozpracujte to,“ pokračoval generál. „Moc dobře chápu, že se vám nechce připustit, že by vrahem mohl být někdo z našich lidí… A bylo by to taky krajně nepříjemné, kdyby to opravdu nakonec byl Bulhar. Ale přece jen si představte, že by to tak bylo… Nedovolíme přece, aby si úkladný vrah pobíhal na svobodě? Zítra by mohl vraždu opakovat.“

„A co Francouzi?“

„Kteří Francouzi?“

„Například velvyslanectví. Určitě budou požadovat, abychom jim neprodleně dali nějaké vysvětlení.“

„Dáme jim to, co zatím máme k dispozici. Chci říct – oficiální dokumenty: protokol, vyjádření znalců, snímky… Možná že nám taky budou moct něco říct.“

Za chvíli oba muži odešli. Cestou Dimov nepromluvil ani slůvko. Ale jeho tvář nebyla ani tak zamyšlená, jako spíš nespokojená a stísněná. Teprve když vystoupili z vozu, nevraživě zabrumlal:

„Recepční to být nemůže… Vrah musel být v pokoji. Perriault šel ke dveřím a tehdy ho někdo dvakrát zezadu bodl. Těžko si dokážu představit, že by si do pokoje pustil nějakého cizího recepčního jenom tak, na kus řeči… Ledaže by se znali z dřívějška.“

„To není vyloučené,“ podotkl Ralčev. „Berberov je stará hotelová krysa. Takoví lidé mají všelijaké kontakty, a obzvlášť s cizinci.“

„Dobrá, zítra si o tom promluvíme… A teď mám chuť si někam vyrazit, aspoň na půl dne. Jen tak, na vzduch.“

„Což takhle k Pargovovi, na raky?“

„Cožpak jsem ti neříkal, že raky v řece otrávili?“ odpověděl nasupeně Dimov. „Do posledního! Jestli tohle není zločin…“

Ralčev ho nikdy ještě neslyšel vyslovit slovo zločin s takovou nenávistí. Rozhodli se, že si vyjedou do Borovce, že tam přespí v zotavovně ministerstva a na druhý den se vrátí. Patřilo k drobným radostem inspektora «mizet ze Sofie, když se ocitne v úzkých. Jenže bystřina s raky – to oblíbené místo jeho odpočinku a rozvažování – šla nadobro ke všem čertům. Už nikdy v té půvabné říčce, staré jako sám svět, raci nebudou. A jednoho krásného dne zmizí ze všech řek a budou žít jen v člověkových vzpomínkách.

Ale že odjeli do Borovce, nijak neprohloupili. Zotavovna stála na samotě a hlavně v ní nebyli žádní hosté. Ticho po tom městském hluku jim přímo zalehlo uši. Dlouho odpočívali v stínu košatého stromu a mlčky to ticho vychutnávali. A přece jen se jim zdálo, že někde šumí řeka, že někde se třepotají křídla ptáků. Ve skutečnosti nebylo slyšet vůbec nic – les byl tichý a trochu smutný, jako každý starý les. Jen veverky nehlučně skákaly z větve na větev nebo se šplhaly k vrcholkům stromů, ozářeným sluncem.

Vpodvečer se vydali na procházku lesem a sbírali houby. Krásné, velké, s nahnědlými orosenými kloboučky. Protože neměli košík, nacpali si je do kapes a zbytek nesli v rukou.

„Co to vlastně je za houby?“ zeptal se konečně Dimov.

„Máslovky,“ odpověděl mu Ralčev ne dvakrát jistě. „Mají jedovaté dvojníky?“

„Asi ne.“ v

„Jak to – asi ne? A vůbec, sbírals někdy houby?“

„Já jestli je sbíral?“ udiveně se na něj podíval Ralčev. „Prostě jsem je vídal.“

Dlouho se dohadovali a nakonec houby zahodili. Nemělo smysl podporovat rostoucí křivku úmrtnosti. Noc byla tichá a chladná, spali tak hluboce, že se ráno probudili jak omámeni.

„Připadám si jako opilý,“ stěžoval si Dimov. „Od té spousty kyslíku se mi mozek prostě zplacatil.“

Po návratu do města však náhle pocítili, jak jsou svěží. Teď si už mohli sednout a začít uvažovat. Ale ať uvažovali jak chtěli, k ničemu podstatnému nedošli. Otazníků nejen neubývalo, ale naopak jich neustále přibývalo. Jestli je vrahem některý z těch cizinců, proč vraždu spáchal právě v Sofii? Proč ne třeba v Istanbulu, odkud oběť přijela? Jak prošla celní kontrolou zbraň, kterou se vraždilo? Proč si ti tři zahraniční návštěvníci nevyplnili hotelové přihlášky sami? Proč dva z nich nepožádali, aby je vrátný vzbudil? Byla to jen náhoda, že se tu sešli čtyři zahraniční hosté? Nebo si snad někteří z nich tady smluvili schůzku? Proč Perriault nešel do restaurace jako ostatní? Proč byl zavražděný oloupen nejen o cenné předměty, ale i o veškeré doklady včetně pasu? Co asi mohl Perriault pohledávat v Coulonově pokoji – a byl v něm doopravdy? Není to snad falešná stopa – stejně jako ten podvržený knoflík? Proč Capellani nereagoval, když ráno v letadle Perriaulta sháněli? Věděl vůbec, že spolu letěli jedním letadlem a že nocovali v témže hotelu? Koneckonců – mohla být motivem vraždy jen loupež? To jim připadalo víc než pochybné. Nebo snad v tom má své černé prsty mafie?

„Ta dóza na šňupavý tabák mi připadá ale notně podezřelá,“ řekl Ralčev. „Což jestli se veškerá záhada skrývá právě v ní?“

Dimov pokrčil rameny.

„Nechce se mi věřit, že by to bylo něco zvlášť cenného. V tom směru věřím víc mladému Ničevovi.“

„A jestli nás obelhal?“

„K čemu by mu to bylo dobré,“ zamračil se Dimov. „Vždyť nám přece o tom krámu v zavazadle vůbec nemusel říkat.“

„A co když to byla tajná schránka?“

„Možné je všecko… Ale my nemáme možnost se tomu dostat na kloub. Ptáček přiletěl a zas odletěl.“

Přece jen se rozhodli svědomitě plnit příkazy generála. Začali Berberovem. Cestiček bylo mnoho, ale žádná z nich nevedla k něčemu podezřelému. Vyšťárali sice hromadu lidských slabůstek. ale všechny vypadaly naprosto nevinně. Berberov navštěvoval jedině vybrané podniky, ale jen velice zřídka. Hrál karty, ale jen s přáteli a o docela nepatrné peníze. Nevyhýbal se dámské společnosti, ale počínal si v tom úměrně svému věku. Peníze nerozhazoval, pochybné styky neměl žádné. Dokonce i v pití dodržoval francouzskou úroveň – pil umírněně, s vkusem. Ze všech údajů vyplývalo, že je na tom materiálně dobře, protože pravidelně odmítal jakoukoli vedlejší překladatelskou či tlumočnickou práci. Reference o něm byly velmi dobré, včetně politických.

„Pozvi ho ještě jednou na pohovor,“ řekl konečně Dimov. „Ale velice zdvořile a opatrně.“

Berberov se dostavil neprodleně – hladce vyholený; s naškrobeným límcem. Choval se naprosto nenuceně.

„Soudruhu Berberove, od té tragické příhody uplynulo už dost času… Ale možná že si přece jen vzpomenete, v kolik hodin si Perriault vyzvedl svůj pas.“

„Přesnou hodinu bych vám těžko řekl,“ přiznal recepční. „Ale bylo to brzy poté, co mi ho odevzdal.“

„A co Coulon?“

„Už jsem říkal, kolem půlnoci.“

„Chtěl bych se vás docela upřímně zeptat…, jaký je váš názor? Kdo myslíte, že mohl tu vraždu spáchat?“ Berberov na něho pohlížel s určitým výrazem podřízenosti.

„Co bych vám na to řekl…? Není mi vůbec milé o tom uvažovat… Ne, připadá mi, že to nemohl být nikdo z těch francouzských pánů. Jak bych to řekl? Ale ten Coulon vypadal jako sportovec.“ Berberov se odmlčel a potom ze sebe vysoukal: „Mám pocit, že jsem mu to zavařil já.“

„Komu?“

„Náhodou jsem se před ním zmínil, že v hotelu se ubytoval i pan Perriault.“

To bylo opravdu něco nového. Berberov přesně opakoval celý rozhovor. Dimov se zamyslel.

„Ano, děkuji vám… Zajde k vám někdy Ničev?“

„Jaký Ničev?“

„Ten mladý celník.“‚

„Ale kde, cožpak jsem komsomolec?“ usmál se nenuceně recepční.

Tím rozhovor skončil. Teď vyšetřující věděli takřka s jistotou, že Coulon a Perriault se setkali po půlnoci, tedy přibližně v čase vraždy. Pokud se týká Ničeva, všechny zprávy o něm byly natolik příznivé, že šetření brzy uzavřeli. Zbývalo shromáždit údaje o zahraničních hostech. Ukázalo se, že Coulon nikdy předtím v Bulharsku nebyl. Zato Capellani v Bulharsku byl už dvakrát na obchodních jednáních jako zástupce velké francouzské firmy s psacími a počítacími stroji. Při obou návštěvách byl ubytován v hotelu Bulgaria. Madame de Vol byla v Bulharsku třikrát, vždy na diplomatický pas. Vždy byla ubytována v nejluxusnějším sofijském hotelu Sofia.

To bylo všecko. A fakticky to nebylo vůbec nic. Dimov dál navštěvoval své hodiny francouzštiny. A byl teď ještě pilnější a houževnatější než kdykoli dřív. Sám ve svém nitru byl prostě přesvědčen, že Perriaultův případ není uzavřen a francouzština se mu možná bude prvně hodit v praktické práci. Ještě nikdy si neudělal ostudu a neudělá si ji ani teď, byť jen třeba nosovkami a zavřenými či otevřenými hláskami. Dokumenty postoupili francouzskému velvyslanectví služební cestou, prostřednictvím ministerstva. Dimov byl přesvědčen, že francouzská strana si ještě vyžádá dodatečné údaje.

Jednou se ho učitelka zeptala s neskrývanou ženskou zvědavostí:

„Pane Dimove, četl jste něco od Simenona?“

„Téměř všecko, madame.“

„Zajímalo by mě, jestli vám Maigret může při vašem obtížném povolání něčím prospět.“

„Upřímně řečeno, Maigret je pro mě spíš zábava:

V povolání mi víc pomáhá Stendhal,“ odpověděl rozmarně Dimov.

„Žertujete, pochopitelně.“

„Vůbec ne!“ namítl Dimov tentokrát docela vážně. „Pro každého kriminalistu platí, že by se mu pracovalo mnohem obtížněji, kdyby se důkladně nevyznal v lidských vášních.“

Druhého dne ho dal k sobě narychlo předvolat generál. Zdálo se, že má dobrou náladu, na rtech mu pohrával úsměv.

„Připrav se uvítat návštěvu!“ řekl mu generál. „Zítra přijede do Sofie nějaký pan Durand, inspektor francouzské kriminální policie. Přijíždí v záležitosti Perriaulta.“

„Kdy přesně?“

„V deset, přiletí naší linkou. Záleží mi na tom, abys ho na letišti uvítal osobně.“

„Provedu, soudruhu generále!“

„A taky mi záleží na tom, aby si náš host odvezl ty nejlepší dojmy. Je to první návštěva francouzského kriminalisty v Bulharsku, protože, jak víš, nejsme členy Interpolu. Rozmysli si už teď, kam ho zavedeš. Zejména na oběd a večer. Mělo by to být něco reprezentačního… A taky aby se tam dobře vařilo.“

Dimov neodpovídal.

„Rozuměls mi?“

„Rozuměl, soudruhu generále…, jenže takový podnik nenajdu, aby byl honosný a současně se tam i dobře vařilo.“

„No, dobrá, řekněme, že bys mě chtěl pozvat na oslavu svých narozenin – kampak bys mě vzal?“ zeptal se generál zvědavě.

„Pochopitelně ke Zbojníkovi…, mají tam báječnou dršťkovou. A vynikající domácí klobásy…“

„No, to by se zrovna pro Francouze asi moc nehodilo. Dobrá, běž s ním na oběd do Panoramy. Ale musíš předem upozornit vedoucího, aby vám připravil nějakou specialitu. Však oni to dokážou, když chtějí… A na večeři ho zaveďte na Vitošu, třeba do Šťastlivce. Paříž nemá ve svém okolí takové pohoří, mohlo by se mu tam líbit.“

Druhého dne čtvrt hodiny před příletem čekal Dimov s Ralčevem na letišti. Vypadali spíš jako svatebčané – měli nové tmavé obleky, elegantní kravaty, jedině myrta jim chyběla. Nedá se nic dělat, rozkaz je rozkaz, ten se splnit musí. A rozkaz zněl naprosto jasně – reprezentace, oficiální jednání. Letadlo hladce přistálo, letištní autobus odejel pro cestující a jeho chromování odráželo sluneční paprsky. Za chvíli se už cestující začali trousit z jeho útrob, zjevně potěšeni, že i tentokrát vyvázli se zdravou kůží. Místní rozhlas upozornil pana Duranda, že je očekáván.

„Není to snad omyl?“ pomysleli si současně oba vítající, když se k nim váhavým krokem blížil kapánek podivný strejda. Především vypadal dočista, ale dočista jako Bulhar. A navíc jako z kiosku na nějakém venkovském nádraží. Těžkopádný, zarostlý, červenolící, buclatý Na sobě měl nevyžehlený sportovní oblek a pod ním hrubě pletený pulovr. Možná že to byl převlek pro návštěvu komunistické země. Jedinou věcí, která na něm připomínala léto, byl lehký slamák panama, kapánek titěrný, ale možná doopravdy panamský. Teprve když se přiblížil, spatřili jeho dobrácký a trochu tázavý výraz.

„Monsieur Durand?“ zeptal se váhavě Dimov.

„Ano, to jsem já…“

„Pane Durande, dovolte mi, abych vás přivítal v Bulharsku. A abych vám jménem našeho ředitele popřál příjemný pobyt u nás.“

Durand na něho zíral stále vyjeveněji.

„Vy jste od policie?“

„Ne tak docela,“ zdvořile odporoval Dimov. „U nás nemáme policii, ale milici.“

„To je totéž, vem to čert… Já už si myslel, že je to nějaký omyl.“

Nebylo by jistě vhodné, aby se přiznali, že si mysleli totéž. Za chvíli se všichni tři pohodlně usadili v luxusním generálově mercedesu – Ralčev vpředu. Dimov s Durandem vzadu. Durand si je pořád ještě zvědavě prohlížel a svou zvědavost ani neskrýval.

„Vypadáte oba jak Gaskoňci,“ usoudil konečně. „Doufejme ale, že jen vypadáte…“

Cestou se Durand z vozu ani jednou nepodíval ven, jako by projížděl známými ulicemi Paříže. Taková malá pozornost vůči městu se Dimova trochu dotkla A do hlavy mu, pochopitelně, nasadila brouka, sice ještě ne tak moc vážně, ale přece jen. Koneckonců každý pořádný policista se musí dobře rozhlédnout kolem sebe, ať je kdekoli, třeba na severní točně. Jen aby ten Durand nebyl z těch policejních tupců, s jakými se setkáváme u Simenona.

„Spěcháte, pane Durande?“ zeptal se Dimov, stále tak zdvořilý. v

„Kampak bych měl spěchat?“ překvapeně na něho pohlédl Francouz.

„Totiž – jako jestli vůbec máte naspěch? S pobytem v Sofii, myslím.“

„Já nikdy nemám naspěch,“ namítl takřka dotčeně Durand. „Kam bych spěchal? Do hrobu?“

Ubytování pro hosta bylo zajištěno v hotelu Sofia. Tentokrát se zdálo, že hotel na Duranda skutečně zapůsobil. Pozorně si ho prohlédl a pak se bez okolků zeptal:

„Myslíte si, že to má kapsa utáhne?“

„Buďte klidný, pane Durande, jste náš host. Host ministerstva, chci říct.“

Zatímco se zapisovali v recepci, Ralčev telefonoval generálovi, že host už přijel.

„Jak vypadá?“ zeptal se generál.

„Nijak zvlášť, slušně,“ referoval opatrně Ralčev. „Ale asi bude dávat přednost vínu před vodou. Soudě aspoň podle jeho nosu.“

„Nic špatného,“ hlaholil generál. „S takovým člověkem se líp jedná.“

Ale k údivu všech Durand neprojevil o alkohol žádný zvláštní zájem. Sklenička mastiky, kterou mu objednali, mu sice chutnala, ale po ní se už spokojil se dvěma číšemi vína. Zato mu ale zachutnala výborně připravená minutka. Dokonce se podrobně vyptával na její recept. Dost matné Ralčevovo vysvětlování ho asi moc neuspokojilo, protože nakonec zamumlal:

„Stejně v tom bude nějaká záhada!“

Opravdu byla, a ne jediná Zavolali šéfkuchaře, a ten, když seznal, že má co činit s Francouzem, mu ji rád objasnil. Durand si svědomitě všecko zapsal do malého, značně usmoleného notýsku.

„No, tohle je už něco jiného,“ poznamenal pak spokojeně.

Večer zavedli Duranda podle generálova příkazu na Vitošu, do Šťastlivce. Prvně od příletu do Sofie ho něco opravdu zaujalo a okouzlilo – noční pohled na Sofii A ze Šťastlivce to byl pohled doopravdy překrásný – vyhlídka na nekonečný soumrak s nekonečným mořem světel.

Tentokrát toho i víc vypili. Durandovi zachutnalo jak víno, tak koňak. Jedině káva ho zjevně zklamala, a možná kapánek i sýr, ale v tom neměl pravdu. Znovu si chtěl zapsat další recept na kačamak, ale tentokrát recept k mání nebyl.

„Všecko záleží na chuti kukuřičné mouky,“ řekl jim kuchař. „A na trpělivé přípravě.“

Ke konci večeře Durand projevil zcela neočekávanou zvídavost.

„Co to znamená – Šťastlivec?“ zeptal se.

Dimov mu vysvětlil, že to bylo přízvisko známého bulharského spisovatele. A taky mu řekl, jaké měl záliby.

„Byl to opravdu šťastlivec,“ ochotně souhlasil Durand. „Kdybych žil v Sofii, chodil bych sem každý druhý večer.“

Jako opravdový Francouz se po dobu večeře ani jednou nezmínil o svém poslání. Choval se, jako by si do Sofie přijel trochu odpočinout. Když ho vyprovodili do hotelu, Ralčev si pospíšil se závěrem:

„Mám pocit, že zas odjede a neřekne nám slůvko.“

„Nech na hlavě,“ usmál se Dimov. „Je to policista,‘ žádný turista.“

Druhého dne ráno, přesně v devět, uvedl Ralčev Duranda do Dimovovy kanceláře. Když ho posadili do pohodlného křesla k malému stolku, Durand vytáhl ze své aktovky útlý modrý spis.

„Ralčeve, objednej tři kávy,“ řekl tiše Dimov. „Ale koukej, ať si neuděláme ostudu.“

„Klid, šéfe, připravím kávu sám.“

„Akorát toho jsem se bál,“ zaúpěl Dimov. „Jaké kávě dáváte přednost, pane Durande? Turecké nebo espressu?“

„Velké,“ odvětil Durand.

„Tak tedy konev kávy,“ usmál se Dimov.

Ralčev hned odešel, i když se mu moc nechtělo. Uvědomoval si moc dobře, že jednání začne bez něho. Dimov nabídl hostovi krabici výborných havanských doutníků, Durand si jeden, uctivě vzal. V jeho kanceláři doutníky nenabízel nikdy nikdo.

„Pane Dimove, chtěl bych vás nejdříve seznámit s hlavními aktéry,“ řekl.

„Ano, máte pravdu,“ přikývl Dimov „Pro mě jsou to prostě jen jména, zrovna tak jako z divadelního programu.“

„Začneme u Perriaulta,“ pokračoval Durand „Je to postava dost záhadná, z podsvětí, jak tomu říkáme u nás. Před deseti roky byl souzen za spoluúčast na velké krádeži diamantů. Dostal tři roky, ale diamanty se nenašly. To se stává dost často, pane Dimove Viníci si určitou dobu podle rozsudku odsedí, ale kořist mají pořádně schovanou. Zřejmě tomu tak bylo i v Perriaultově případě. Odseděl si celý trest a byl propuštěn Od té doby vedl život zcela bezúhonný, chci říci bezúhonný z právnického hlediska Bydlel v luxusním bytě. žil si velice dobře, přestože nikde nepracoval Nemohli jsme ho při ničem načapat, přestože nám bylo jasné, že určitě nežije z podpory nějakého neznámého dobrodince.“

„Byl pod dozorem?“

„Ano, zajisté… Ale ne pod moc přísným, jen pod takovým, jaký nám dovoluji naše skromné možnosti. Jistě si dovedete představit, pane Dimove, jakou armádu policistů bychom museli mít, kdybychom chtěli mít nepřetržitě pod dozorem celé naše podsvětí… Vlastně je to jen kontrola.“

„Moc dobře vás chápu,“ přikývl Dimov. „Jezdil Perriault často do zahraničí?“

„Jen velice zřídka. Jako každý pořádný Pařížan Paříž takřka neopouštěl. Jeho pravým domovem bylo prostředí nočních podniků. Ale teď naposled nejel do Istanbulu přímo. Do Švýcar cestoval vozem. V Curychu se nikde nehlásil, asi jel rovnou na letiště Před několika dny jsme tam objevili na parkovišti jeho vůz.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Docela jednoduše, chtěl ze sebe setřást náš dozor. Kdyby z Paříže odcestoval rovnou letadlem, hned bychom o tom věděli. A přirozeně bychom i informovali Interpol. A právě tomu chtěl zřejmě zabránit. Podle našich informací strávil v Istanbulu dva dny, ubytoval se v hotelu Hilton. Co tam dělal, to nevíme… Ten doutník je opravdu výborný, pane Dimove.“

„Mimochodem, byl Perriault kuřák?“

„Samozřejmě. Člověk jeho typu je nekuřák zřídkakdy. Ale abych pokračoval… Dalším aktérem je pan Pierre Coulon. Pěkný pracháč, elegán, s vytříbeným vkusem, majitel tři velkých pařížských obchodů se starožitnostmi. Pohybuje se v nejlepších kruzích, nemá žádné slabůstky, až na staré obrazy a vzácné starožitnosti… Pak je tu pan Antoine Capellani. Dvěma slovy, řadový břichopásek, bonviván v našich buržoazních poměrech…“

Dimov se sotva znatelně usmál:

„Co znamená, dovolte, to ‚buržoazní ve vašich poměrech?“ zeptal se. „Nevyznělo to ani trochu lichotivě.“

„Pročpak? Chtěl jsem tím prostě říct, že je to naprosto průměrný, nezajímavý a taky průměrně zámožný člověk Neschopný překvapivých činů. Jestli něco skrývá, pa*K jedině svou slabost pro zajíčky Pokud jde o to, jen s velkými obtížemi ututlal nepříjemný skandál. Jinak je to ale počestný otec, vážený občan, obchodní ředitel známé firmy, která obchoduje s psacími a počítacími stroji.“

V tu chvíli vstoupil Ralčev, následován mladou dívkou v odvážné minisukni, která začala obratně servírovat kávu. Když odešla, Durand s úsměvem prohodil: „Shledávám, že vaše revoluce značně pokročila. Ve své kanceláři nepovoluji sukně nad kolena.“

Dimov se taky usmál:

„To je profesionální servírka,“ řekl. „Můj pomocník to trošičku přehnal, když chtěl udělat co nejlepší dojem.“

„S tou kávou se mu to určitě podařilo. Ták… Dostali jsme se k madame de Vol. Pracovnice vyššího zařazení na Quai ďOrsay. Velmi půvabná dáma s bezúhonnou pověstí. V současné době je pověřena funkcí prvního rady na našem velvyslanectví v Bej rútu. Byla aktivně zapojena ve francouzském hnutí odporu, pokud vás to zajímá.“

„Na čí straně?“

„Na straně de Goulla. Ve dvaačtyřicátém jí byl udělen řád Čestné legie. To je vše. Máte ještě nějaký dotaz?“

„Bylo to vyčerpávající,“ usoudil Dimov. „Ale současně jsem vycítil podtext vašeho výkladu.“

„A to?“

„Každý z těch lidi může být čímkoliv, jen vrahem ne… Mám pravdu, pane Durande?“

„Hm… Tak zas položím otázku já vám – vylučujete možnost, že Perriaulta zavraždil místní občan?“

„Ano, takovou možnost vylučuji,“ rozhodně odpověděl Dimov.

„A důkazy?“

„Ve spise, který jsem vám postoupil, jsem osobně uvedl tři stránky motivů.“

„Ano, jsou to opravdu motivy,“ přívětivě přikývl Durand. „Pokud nějaké důkazy existují, vůbec nehovoří ve váš prospěch. Co například ten knoflík?“

„Pane Durande, my nesledujeme prospěch, ale pravdu… Kdybychom sledovali prospěch, nemuseli jsme vás o knoflíku vůbec informovat. Cožpak nechápete, že tady jde o velmi průhledný tah?“

„Takže vy toho mladého celníka vůbec vylučujete ze hry?“ %

„Naprosto. Ten vrahem být nemůže.“

„Pročpak?“

„Především – je předseda komsomolské organizace.“ Durand vytřeštil na svého kolegu nechápavě oči. „Pane Dimove, mám-li se vyjádřit jen docela mírně, tohle zdůvodnění nepokládám za uspokojivé… Co z toho, že je předseda?“

„Kdyby byl kněz, taky byste řekl: co z toho, že je kněz?“

„Eh,“ rozpačitě pokrčil Durand rameny. „To je přece jen trošíčku něco jiného.“

„Vůbec ne. Dokonce naopak. Ale to vy pochopit nedokážete. Neznáte tuhle kategorii lidí. A já je znám zas moc dobře.“

„Dobře, pane Dimove, nepřišel jsem proto, abych se s vámi přel,“ přívětivě odvětil Durand. „Přiletěl jsem, abychom si vyjasnili okolnosti. Jednal jste se mnou otevřeně, nic jste nezatajil. To si samozřejmě zasluhuje, abych se vám stejnou odplatil… Je tu jedna podezřelá okolnost: Když jsme dostali vaši zprávu, navštívili jsme přirozeně pana Coulona. Arciže pod velmi pečlivě zvolenou záminkou. Zeptali jsme se ho, zda zná Perriaulta. A zda se s ním vůbec někdy setkal, při jakékoliv příležitosti. Včetně letiště… Kategoricky to popřel.“

„Předpokládám, že jste mu neřekli o těch otiscích?“

„Jistěže ne. Takže – jak to teď vypadá? Buď nám pan Coulon zalhal, nebo jste se v něčem zmýlili. V podstatě v tom je. vlastně hlavní příčina, proč jsem tady.“

„V čem bychom se mohli zmýlit? Tu sklenku jsme opravdu nalezli v pokoji pana Coulona. Otisky jsme porovnali s těmi, které jsme právě získali od zavražděného Perriaulta. Sám dobře víte, že omyl v tomto směru je vyloučen.“

„Dobrá. Řeknu vám upřímně, co mi na tom nehraje. Vy jste nám oznámili, že jste našli otisky Perriaultovy pravé ruky. On však byl levák… Všichni barmani svorně potvrdili, že skleničku bral vždycky levačkou.“ Dimov neodpověděl hned.

„Chápu, co máte na mysli,“ řekl konečně. „Chcete snad říct, že se otisky na skleničce octly, teprve až Perriault byl zavražděn. A pak že sklenička byla přemístěna do Coulonova pokoje.“

„Ano, mám takové podezření,“ přiznal Durand; „Promiňte, ale mohl bych tu skleničku vidět?“

„Ano, samozřejmě… Zrovna jako Perriaultovy otisky. Předpokládám, že je taky máte s sebou.“

„Ano, mám.“

„Bude nejlíp zajet si přímo na místo… Do hotelu, chci říct. Tak si uděláte nejlepší představu o prostředí, o všech faktech…“

„Byl bych vám velmi vděčný,“ upřímně poděkoval Durand.

Dimov nařídil Ralčevovi, aby skleničku hned odvezl do hotelu. A aby všecko uspořádal přesně tak, jak to bylo nalezeno podle dokumentárních snímků.

„Postarejte se, aby tam byl taky Ničev. Nebude marné se s ním setkat.“

„A co Berberov?“

„To by taky nebylo marné.“

Durand si znovu prohlédl všechny snímky z místa činu. Spolu se zprávou sice dostal hlavní záběry, ale teď mu Dimov umožnil, aby se seznámil se všemi detaily. Pak mu ukázali všecky věci, které po zavražděném zůstaly. Jak očekával, Durand to vůbec nekomentoval ani nepřišel s něčím novým.

„Pojďme tedy do hotelu,“ navrhl Dimov.

V hotelu je uvítal Berberov, jako vždycky zdvořilý a přívětivý. Durand se ho znovu vyptával, v jakém pořadí hosté přišli do hotelu. A jestli na nich bylo znát, že se navzájem znají.

„Pan Coulon znal Perriaulta,“ odpověděl recepční. „Alespoň podle jména.“

A vyprávěl Durandovi o svém posledním rozhovoru s Coulonem.

„Nevidím v tom nic divného,“ poznamenal Durand. „Ta aféra s diamanty vyvolala značný rozruch… a když Perriault byl propuštěn z vězení, přinesly o tom zprávu všecky noviny.“

„Ale Coulon přece jen věděl, že Perriault je v hotelu. A když jste se ho ptali, tuhle okolnost zamlčel.“

„Možná že na to prostě zapomněl. Stejně jako vy. Vy jste se o tom ve zprávě nezmínil.“

„Dozvěděl jsem se to teprve před několika dny,“ namítl Dimov. „Bylo to tak, soudruhu Berberove?“

„Přesně tak.“

Berberov je zavedl do pokoje – místa vraždy. Tam ale už nebylo nic zajímavého, co by stálo za prozkoumání.

„Předsíňka je dost úzká,“ zamyšleně prohodil Durand. „A vůbec, pročpak Perriault šel ke dveřím?“

„Možná že pokoušel utéct… Nebo prostě zamířil ke koupelně.“

„A právě v tu chvíli mu ten váš celník bodl nůž do zad.“

„Tuhle myšlenku radši pusťte z hlavy,“ namítl Dimov. „Co by asi tak nějaký celník mohl pohledávat v hotelovém pokoji zahraničního hosta? A proč by ho Perriault vpustil?“

„Proč? To je docela snadné. Celník mu prokázal nějakou službičku a přišel si pro odměnu.“

„Jakou službičku – například?“

„Jakoukoli. Řekněme, že mohl objevit nějaké drogy. A byl natolik shovívavý, že to nehlásil. Takže si za to jistě zasloužil pěknou odměnu, pane Dimove. Jenže ten celník se mohl domnívat, že si zasluhuje mnohem víc.“

„Dobrá, pane Durande. S tím celníkem vás seznámím, a pak si o tom promluvíme.“

Odešli do pokoje, kde byl ubytován Coulon. Tam už na ně čekal Ralčev. Všechno na nočním stolku bylo uspořádáno přesně tak, jak to zaznamenal snímek. Durand dlouho mlčky zkoumal skleničku a porovnal všecky otisky.

„Ano,“ zamumlal konečně. „Nejsem sice daktyloskop, ale ty otisky nepřipouštějí jakoukoli pochybnost.“

S povzdechem si sedl do jednoho z křesel. Dimov zůstal stát.

„Jenže mé podezření ještě nic nevyvrací,“ řekl Durand. „Tu skleničku mohl do pokoje někdo přinést až dodatečně. Dokonce i ráno, po Coulonově odjezdu.“

„A pročpak, podle vás?“

„To je jasné – aby zmátl stopu.“

„Nepřipadá mi to moc logické,“ odporoval Dimov. „Nejdřív vrah pohodí knoflík, aby vzbudil podezření, že Perriaulta zavraždil celník, pak zas přenese skleničku s otisky zavražděného, aby vyvolal podezření proti Coulonovi.“

„Já jsem se k názoru, že knoflík byl podvržen, ještě nepřipojil,“ přísně namítl Durand. „A potom, je tu pořád ještě otevřená otázka, proč Perriault tu skleničku držel v pravé ruce?“

„Třeba se v tu chvíli jeho levačka zabývala něčím docela jiným. Třeba doutníkem… nebo dózou na šňupavý tabák.“

Durand nesouhlasné zavrtěl hlavou.

„To všechno jsou jen dohady.“

„Ano, samozřejmě… Stejně jako vaše předpoklady.“

„Co kdybychom se podívali na toho celníka?“ navrhl Durand s netajenou ironií. „Ať už konečně vidím toho vašeho mladého socialistického anděla!“

Dimov se mírně zamračil.

„Na každý pád si zasluhuje víc důvěry než ten váš vynikající milionář,“ opáčil suše.

„Pane Dimove, jste na omylu,“ pousmál se Durand. „Milionáře vůbec nemám v žádné lásce. Já sám, jako ostatně všichni státní zaměstnanci, jsem dost chudobný člověk… Ale radši už pojďme!“

S mladým Ničevem se setkali ve vestibulu před recepcí. Po celou dobu, co spolu hovořili, se ten mladý muž choval velmi klidně a přívětivě, s podmaňující upřímností. Jeho otevřená inteligentní tvář, jeho neuhýbavé oči hovořily víc než jakákoli fakta o tom, že on vrahem být nemůže. Durand zahájil rozhovor s dobře vypočítanou lhostejností.

„Pane Niče ve, rozumíte vy drahokamům?“ zeptal se. „Něco o nich vím,“ odpověděl mladý muž. „Učili jsme se o nich.“

„Výborně,“ přikývl Durand a vytáhl z kapsy drobný drahokam. „Copak je podle vás tohle?“

„Safír.“

„Pravý nebo umělý?“

Celník si kámen pozorně prohlédl:

„Umělý.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Hlavně podle toho, jak jste ho vytáhl z kapsy. Pravý safír byste po kapsách asi nenosil.“.

„To je všecko, k čemu jste došel?“

„Vůbec ne, kámen mi připadá až příliš čistý a průzračný. Tak obvykle vypadají kameny získané umělou cestou.“ –

„Máte pravdu,“ přikývl Durand. „Je to doopravdy umělý kámen. Vzpomínáte si dobře na tu dózu na tabák?“

„Moc dobře.“

„Přesně uprostřed měla velký zelený kámen… Je to tak?“

„Přesně.“

„A tvrdíte, že byl umělý?“

„Připadal mi prostě jako ze skla. Byl dost neprůhledný a matný“

„A zvážil jste, že to prostě mohla být patina?“

„Neměl jsem možnost prohlédnout si ho tak důkladně,“ odpověděl mladý muž. „A pak se mi prostě nechtělo věřit, že by někdo mohl mít tak velký smaragd jen tak, v příruční kabele. Přinejmenším by si ho dal do kapsy jako vy.“

„Dejme tomu, že máte pravdu,“ přisvědčil Durand. „Mám ale ještě další otázku: domníváte se, že by ta skříňka mohla mít dvojité dno?“

„Ne!“ odpověděl celník sebejistě. „Na takové věci mám vycvičené oko.“

„Dobrá, dobrá… A tyhle knoflíky – ty dostáváte služebně nebo se dají někde koupit?“

„Prodávají se pouze v jednom obchodě.“

„Volně? Komukoli?“

„Samozřejmě.“ odpověděl nenuceně celník. „Jestli sbíráte knoflíky, pane Durande, můžu pro vás jeden utrhnout.“

„Dají se utrhnout snadno?“

„Můžete to zkusit.“

Durand se na chvíli zamyslel, ale pak pokušení odolal. „S takovým experimentem jsem se opozdil,“ zabručel.

„Řeknu vám jednu věc, pane,“ pokračoval vážně Ničev. „Celník je napůl kriminalista. Jak jsem vyrozuměl, byl Perriault zavražděn ze zálohy, úderem do zad.

V takové situaci by těžko mohl trhat knoflíky.“

Durand sebou trhl a upřeně se na mladého muže zahleděl

„Ano, to zní logicky,“ přikývl. „Ledaže by ke srážce došlo předtím. A že Perriault byl napaden ve chvíli, kdy se pokoušel utéct.“

„To je nepřesvědčivá domněnka,“ klidně odporoval mladík. „Kterýpak normální člověk by se vrhl zepředu na takového atleta? Třeba i se zbraní. Je přece mnohem jednodušší počkat si, až se otočí zády.“

„Ano, v tom máte pravdu,“ zamumlal Durand. „To je všecko, jiné otázky nemám.“

Nezbývalo než Duranda odvézt do hotelu. Když byli ve voze, Dimov se ho zeptal:

„Jakýpak na vás udělal dojem?“

„Rozhodně působí příznivě. A navíc je inteligentní…, a to je vždycky nebezpečné.“

„Pane Durande, protiřečíte si,“ odporoval Dimov žertovným tónem.

„Nevšiml jste si, že jeho úvahy, jak asi došlo k vraždě, byly moc dobře promyšlené?“

„To je přece normální. Určitou dobu na něm bylo velmi těžké podezření. Takže o tom jistě dost přemýšlel. A taky přemýšlel, jak dokázat svou nevinu. Jeho argumenty, jak jste viděl, doopravdy vyznívají přesvědčivě. Sotva by se daly vyvrátit.“

Nechali Duranda v hotelu Sofia. Rozhodli se, že ho už víc nebudou obtěžovat zbytečným projednáváním případu ani svou pozorností. Durand měl letenku na druhý den ráno – ať se tedy projde sám městem, ať si zbytek času stráví, jak sám uzná za vhodné. Koneckonců by si jejich přehnanou pozornost mohl vykládat jako určitý druh dozoru.

Příštího rána vyprovodili Dimov s Ralčevem Duranda na letiště. Inspektor francouzské kriminální policie měl výbornou povídavou náladu, žertoval víc než jindy.

„Včera večer jsem si v restauraci objednal to vaše dobré jídlo,“ řekl. „Ale vůbec to nebylo totéž. Mají snad kriminální inspektoři u vás nějaké výsady?“

„Ne, máte je jen vy… Měl jste uvést své jméno. Koupil jste si něco, pane Durande?“

„Dvě krabice doutníků. A jeden moc pěkný ubrus na stolek. Manželka bude mít radost.“

„Prosím, vyřiďte jí mé pozdravy!“

„Pane Dimove, zajisté někdy přijedete do Paříže. Bude mi potěšením, když mě vyhledáte.“

Oba inspektoři si vyměnili vizitky. Durandova tvář zvážněla.

„Přece jen lituju, že jsme ve své práci nepostoupili o kousek dál. Vracím se do Paříže s prázdnýma rukama… A bez jediné jasné odpovědi.“

„Všecky odpovědi jsou v Paříži, pane Durande,“ poznamenal Dimov. „Tady byste je hledal zbytečně.“

„Máte možná pravdu. Ale přece jen, kdybyste se cokoli dozvěděli…, máte obě moje telefonní čísla.“

„Prosím cestující do Paříže, aby se dostavili k celnímu odbavení!“ hlásil místní rozhlas.

Srdečně se rozloučili a Durand s neočekávanou pružností zakormidloval svým těžkým trupem k přepážce.

Uplynulo několik dnů…

Dimov si moc dobře uvědomoval, že dosud nemají žádné výsledky. Nebo aspoň téměř žádné. Durand měl možná svým způsobem pravdu. Vypadalo zcela nepravděpodobné, že by takoví lidé jako ti tři zahraniční cestující mohli spáchat vraždu – a navíc loupežnou. To lze rovnou vyloučit. Důvod bude jistě mnohem závažnější, mnohem dramatičtější. Taková záhadná postava jako Perriault mohla někoho určitě donutit k nevybíravé sebeobraně. A přimět ho, aby pro vlastní záchranu podnikl třeba i nejzoufalejší krok.

Dimov znovu pozorně prostudoval všecky materiály. Napadaly ho nejrůznější podivné dohady a podnikl některé ještě podivnější kroky. Ale všecko zůstalo ve stadiu úvah. Prakticky neměl žádnou možnost, aby si své nápady ověřil. Ani aby si případně nějak zaexperimentoval. Nakonec se zdálo nejrozumnější, aby si dál nezatěžoval hlavu aférou, která už vlastně patří minulosti. Vždyť i tady ho čekají některé drobné, leč obtížné úkoly.

Za několik dnů ho opět předvolal generál. Tentokrát měl zjevně špatnou náladu a oči mu hněvivě jiskřily.

„Takže, Dimove, celá ta záležitost se dostala do velmi nepříjemné polohy.“ řekl. „Dneska si mě zavolal ministr… A musím ti říct. že se nijak neskrýval svou nespokojeností.“

Dimov si povzdechl. Až dosud se stalo jen jednou, že se mu dostalo služební výtky.

„Vidíte sám, soudruhu generále, že máme svázané ruce.“

„Ano, to vidím…, ale přece jen…“

Generál rozevřel desky a vytáhl kupu novin. „Francouzské noviny udělaly z Perriaultovy vraždy prvotřídní senzaci. Nemuselo by nás to zajímat, kdyby se to ale nedůstojně nedotýkalo jména a prestiže naší země. Pravičácké listy jsou plné nejodpornějších narážek. Na nedostatečnou bezpečnost, na banditismus, na rizika, která na sebe bere každý civilizovaný člověk na divokém Balkáně. A tenhle jinak dost seriózní list dokonce tvrdí, že bulharské věznice ještě nikdy nebyly tak přeplněny kriminálními živly.“.

„To ten knoflík,“ zasmušile zavrčel Dimov. „Nic jiného v rukou nemají.“

„Nejde o knoflík,“ přerušil ho generál. „Durand se zachoval velmi korektně. Dokonce jim o něm ani neřekl. A noviny se vlastně o fakta ani nijak zvlášť nezajímají. Tady například Paris jour tvrdí, že vražda byla spáchána v luxusním hotelu Sofia, který se nachází přímo proti budově předsednictva vlády, chráněné ve dne v noci ozbrojenými strážemi.“

„Od toho plátku se dá očekávat ledacos,“ zabrumlal Dimov. „Taky do něho někdy nahlédnu.“

„Tak takhle vypadá situace,“ vrčel generál. „Musím ti říct, že Durand má naprosto pravdu. Nemáme ani jeden závažný důkaz, že vraždu zorganizovali a spáchali cizinci.“

„Bohužel, veškeré důkazy jsou v Paříži, soudruhu generále.“

„A co bys chtěl? Mám tě snad poslat do Paříže?“

„Proč ne, jestli je to tak nutné. Ale zatím bych se spokojil s Istanbulem.“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Pár věcí bych měl.“

Generál se zamyslel.

„Dobrá, nebudu na tobě vyzvídat. Kolik to obnáší?“

„Dobrá věc se vždycky kapánek prodraží,“ zažertoval Dimov. „Budeme se muset ubytovat v Hiltonu.“

„Pojedete oba?“

„Ano, já s Ralčevem. Bude tam dost práce, soudruhu generále. Jeden by na to nestačil.“

„Ale přece jen – co tam vlastně budete hledat?“

„Dózu na šňupavý tabák.“

„Ta dóza nám přijde ale zatraceně draho.“

„Samotná dóza ani tak moc ne, takových dvacet dolarů.“

„Dobrá, jeďte si,“ přikývl generál. „Nevím, jestli tu dózu přivezete, ale kousek uzeného lososa byste přivézt mohli. Určitě je tam skoro zadarmo.“

Dimov si od generála vzal všechny noviny. Třeba v nich něco najde. Dokonce i ve žluťáckém tisku se může v záplavě lží nalézt nějaký drobný užitečný fakt.

A nezklamal se. Hlavní aktéři začali v jeho představě nabývat konkrétnějších rysů, mlhavé zdání získávalo určitější tvary.

Druhá část

Na rozdíl od Ralčeva inspektor Dimov shledal, že Istanbul je město přímo okouzlující. Asi viděl to, co jiní neviděli, a se shovívavým úsměvem pomíjel všecko nehezké a odpudivé. Zasněně se loudal ulicemi, se zájmem si prohlížel výklady přitažlivých orientálních cukrárniček, zastavoval se před kavárnami a nemohl se od nich odtrhnout. Do jedné vešli, objednali si lepkavý zákusek a lokům, vypili výbornou kávu. Třebaže bylo teprve krátce po poledni a bylo ospalé dusno, kavárna byla přeplněná. Na oblýskaných židlích posedávali většinou jen starší stálí hosté, dost nedbale oblečení, ve vestách a v domácích plstěných pantoflích, s propiskami za uchem. Většina z nich tu byla čistě na kus řeči, jiní hlasitě srkali kávu nebo oknem obhlíželi procházející ženy. Několik dvojic hlučně hrálo kostky a hru doprovázelo hojnými slovními výlevy. Kolem jejich stolků se kupily hloučky nezbytných orientálních kibiců. Chvílemi se některý z nich ozval a postižený hráč se jal za podpory všech vervně protestovat. Větší a družnější hluk sotva nadělaly husy, které kdysi zachránily Řím. Dimov je pozoroval s úsměvem v nejlepším duševním rozpoložení Patrně to jsou drobní živnostníci a řemeslníci z okolních obchůdků. Ubíjejí tady odpolední nudu, zatímco jejich učedníci podřimují v prázdných krámcích. Tu a tam se v kavárničce objevil některý ten učedník – zřejmě se do krámku dostavil nadějný zákazník. To pak jeho šéf pomalu vstal a rozvážně se vydal ke svému panství. A pochopitelně se zas zanedlouho vracel na své místo, které mu ostatní pečlivě střežili.

„Co se ti tady, prosím tě, na tom zvěřinci líbí?“ zeptal se nevěřícně Ralčev. „Vždyť z toho ohluchnem…“

Dimov se shovívavě usmál:

„Taky jsem dělal kdysi pikolíka,“ odpověděl, „a zrovna v takovéhle kavárničce, ještě jako chlapec, o prázdninách. pochopitelně. Co já roznesl porcí kávy, tolik nemáš ani vlasů na hlavě! A nic za to…“

V Dimovovi skutečně ožily v tomto městě jeho chlapecké vzpomínky. Zastavoval se u pouličních prodavačů, kteří rovnou na chodníku rozložili aušusové zboží, vřískavě pokřikovali a tahali za šosy chodce, stejně jako kdysi pouliční prodavači v Sofii za jeho dětství. Právě mu jeden z nich, upocený a zaujatý příležitostí, navlékl na krk nějaký svetr. Všecky pokusy, aby se ho zbavil, byly marné – nakonec mu nezbylo než si ten svetr koupit. Vešli do cukrárničky, přecpané všemi druhy orientálních sladkostí, okusili z bohatého výběru a zas se vydali do rozpálených ulic. V malých suterénních šerých krámcích se ruče oháněli šídlem a knejpem ševci a příštipkáři. Krejčíci ve vestách stříhali a stehovali pro svých pár zákazníků obleky přímo před očima chodců. Po ulicích se ploužili nosiči s odřenými nosítky, připevněnými provazy na zádech, a překřikovali prodavače burských oříšků a mandlí, mezi nimi se bez cíle potulovali zlodějíčci a povaleči. Chodci se shlukovali hlavně před kiosky s limonádou – obrovití svalnatí muži chlupatýma rukama obratně vymývali skleničky a odměřovali do nich šťávu a sodovku. Mezi ošuntělým davem se vyjímaly statné postavy policistů v bezvadných uniformách.

Po dlouhých toulkách konečně Ralčev s Dimovem objevili jeden z rybích trhů. Pustili se do důkladné prohlídky a nemohli odtrhnout oči od stánků. Moře na nich předkládalo své opravdu nepřeberné bohatství – od drobných plochých platejsů až po obrovité středomořské langusty. A všechno zboží bylo čerstvé, pokropené vodou, pečlivě vyrovnané, vedle křehké narůžovělé mořské parmy mořské hlavatky a koše ústřic. Scházelo jenom to, co Ralčev hledal.

„Máte uzeného lososa?“ zeptal se rovnou bulharský.

„Nemáme, pane,“ odpověděl nevzrušený prodavač. „Teď není sezóna, uzený losos bude na podzim.“

„Tak co vlastně mají,“ nakvašeně zabručel Ralčev, „já se bez toho uzeného zázraku nemůžu vrátit. A navíc by tady měl být málem zadarmo…“

Ulicemi se potulovali takřka celé odpoledne, ale jen velmi zřídka narazili na nějaké starožitnictví. Do hotelu se vrátili až večer s obolavělýma nohama, s hlavou plnou dojmů, hluku a vřískotu. Sedli si na chvíli k hotelovému baru, ale Dimov se neustále ohlížel.

„Všecko jsme v tomhle příšerném městě už viděli,“ zlomyslně bručel Ralčev, „dokonce i prostitutky, starší než moje bába… Co jedině jsme nikde neviděli, jsou dóza a uzený losos.“

„Já žádné dózy nesháním, já hledám toho, kdo ty dózy prodává.“

Dimov se pořád ještě rozhlížel. Co asi tak může hledat v neznámém hotelu? – myslel si Ralčev.

„Já si vůbec nedovedu představit, že se v tomhle chaosu můžeme vůbec vyznat.“

„Však už se nějak zorientujeme,“ odvětil Dimov. Konečně uviděl to, co hledal – staršího hotelového portýra s tváří perského básníka, oblečeného do poněkud obnošeného hotelového stejnokroje. Dal mu sotva znatelné znamení, a on k nim hned důstojně přišel.

„Jestlipak si vzpomínáte na pana Perriaulta?“ zeptal se ho Dimov francouzský.

Muž se zamyslel.

„Pan Perriault?“

„Byl tady u vás v hotelu asi tak před měsícem… Takový vysoký, urostlý Francouz.“

„Á, ano, pan Perriault!“ rozpomněl se zřízenec. „Ano, opravdový džentlmen, a velmi štědrý.“

Dimov se sotva znatelně usmál a vstrčil mu do ruky pět dolarů. Portýr se změnil jako mávnutím kouzelného proutku.

„Vy jste doporučil panu Perriaultovi nějaké velmi zajímavé starožitnictví?“

„Ne. pane, mě se na nic takového neptal,“ odpověděl muž s předstíranou lítostí.

Po prvním úspěchu hned zas první smůla. „Mimochodem, co pil? Myslím tady, u baru?“

Otázka to byla dost nečekaná, ale portýr byl zvyklý na ještě podivnější. Tihle cizinci jsou asi všichni podivíni.

„Pivo,“ odpověděl po krátkém zaváhání.

„Jaké byste mi doporučil?“

„Tuborg… Pan Perriault pil pouze tuborg,“ upamatoval se muž. „Výborné pivo, pane, dánské. V Istanbulu se podává jedině v našem hotelu.“

„Ale přece jen mi povězte, kde jsou tady starožitnické obchody? Nejsou všecky na jednom místě?“

„Ne, pane, jsou po celém městě. Snad jenom na Kapali bazaru jich je víc.“

„Tam ale zřejmě mají jen brak.“

„Ne, pane, mají tam všecko, nač si člověk vzpomene.“

„A někde tady kolem?“

„Tady v blízkosti nic takového není. Ale pár dobrých krámků je v okolí Istiklal bulváru.“

„Děkuji vám,“ kývl Dimov.

„U nás v hotelu máme pěknou evropskou restauraci; pane. A velmi elegantní noční klub.“

„Ano, už jsme se přesvědčili,“ opatrně přisvědčil Dimov. „Ale my jsme sem nepřijeli proto, abychom se stravovali po evropsku.“

Portýr se uklonil a odešel. Pochopitelně ani jeden z naší dvojice zdaleka neměl v úmyslu večeřet v hotelové restauraci s pohádkovými cenami. Už předtím se prozíravě zastavili v dost luxusní jídelně, pověstné svou dršťkovou polévkou, na Istiklal bulváru. Ta dršťková byla opravdu výborná, ale Dimov si velice dobře pamatoval, že kdysi, ve staré Sofii, se dělávala ještě, lepší. Objednali si každý jednu láhev tuborgu a po porci uzené vepřové pečínky obalené paprikou byli tak vyprahlí, že se piva ani nemohli dočkat.

„Tak si myslím, že Perriault by se sotva vydal na Kapali bazar,“ poznamenal Dimov. „Je to úplné bludiště, cizinec by se v něm ztratil.“ Dimov se napil piva. „Je opravdu vynikající.“

„Šéfe, ty mluvíš, jako bys na bazaru strávil mládí.“

„Člověk musí mít vždycky přehled,“ žertovně namítl Dimov. „Dáme si ještě jedno?“

„Mohli jsme si dát ještě dvě,“ poznamenal Ralčev, „kdybys nevyhodil pět dolarů na spropitné. Byl by ti to všecko vyzvonil i za jeden dolar. Vidíš přece, jak tady každý smlouvá!“

„To, co mi pověděl, má pro mě cenu sto dolarů.“

„Tak vážně nevím – co jsme se to vlastně dozvěděli?“

„Však uvidíš!“ uhýbal Dimov.

Byli tak unaveni, že po druhém pivu se hned odebrali do svých pokojů. Čekal je těžký den.

Ráno se probudili odpočatí a svěží, připraveni znovu se potulovat městem. V restauraci se vydatně nasnídali a udělali si denní program.

„Důležité je vzbudit u prodavače důvěru,“ upozorňoval Dimov. „Musí vycítit, že máš peníze, pak ti ukáže všecko.“

„Pokusím se, šéfe.“

Dimov si Ralčeva kriticky prohlédl.

„Nevím, jak se ti to podaří. V tomhle slamáku vypadáš nejspíš na účetního z nějakého družstva… Vezmi si aspoň tohle!“ sáhl si do vnitřní kapsy a vytáhl solidní brýle se zlatou obroučkou.

„Šéfe, ty přijdeš na mizinu!“

„Neboj, je to kočičí zlato. Chtěl jsem se tím vyparádit sám, ale ty to asi budeš potřebovat víc. No, vypadáš v nich dobře… Ale v poledne platíš pivo ty, jasný?“

„Jasný!“

„Tak už běž! A nešetři na tuzérech. Když to k něčemu je, pochopitelně.“

Ralčev odešel. Dimov počkal na účet. Když konečné vyšel do haly, přistoupil k němu portýr a tvářil se spokojeně.

„Pane, měl jste pravdu,“ hlásil. „Našel jsem řidiče, který pana Perriaulta vozil. Doopravdy tenkrát jeli do jednoho starožitnictví.“

„Výborně,“ nevzrušeně odpověděl Dimov. „A kde jo ten řidič?“

„Budete muset mít chvíli strpení, pane, bude tu každou chvíli, parkuje na našem stanovišti.“

Dalších pět dolarů. Ale Dimov byl ochoten dát jich třeba dvacet. Nechtěl ale, aby zřízenec vytušil, jak mu na té věci záleží.

„Počkejte tady, prosím, zavolám vás, jakmile se objeví.“

Portýr šikovně vsunul bankovku do kapsy a vyšel ven vyhlížet vůz. Asi po deseti minutách Dimov už seděl v obrovském červeném cadillacu a směřoval do centra. Uhrovitý řidič se obratně proplétal hustým provozem, jakousi policejní píšťalkou pískal na své méně mazané kolegy a energicky se probíjel k svému cíli. Na Istiklal bulváru konečně zajel do jedné z bočních uliček, vůz se zhoupl na vyšlapaném dláždění a zastavil.

„Tady je to, pane.“

„Počkejte tady,“ stručně ho požádal Dimov.

Řidič okamžitě sáhl po svém pornografickém časopise. Dimov vystoupil a rozhlédl se. Chudičká výloha neslibovala žádné poklady. Dimov vešel do krámku a koutkem oka zahlédl štíhlého muže za skleněnou přepážkou Když ten spatřil solidně vyhlížejícího cizince, vstal, ale neozval se. Jen jeho uctivý postoj naznačoval, že je zákazníkovi k službám.

Dimov se však na něho ani nepodíval. Zvolna přecházel kolem skleněných vitrín a pozorně si prohlížel vystavené zboží. A náhle sebou trhl. V jedné přihrádce byla vystavena dóza, která nápadně odpovídala celníkově popisu. Dimov se klidně obrátil k prodavači a zeptal se:

„Můžete mi ukázat tohle?“

„Ayvasian,“ lehce se uklonil obchodník. Otevřel vitrínku a dózu mu podal. Dimov ji obracel v rukou déle, než potřeboval.

„Kolik stojí?“

„Padesát dolarů.“

Dimov skepticky kývl hlavou.

„Padesát dolarů?“ zamumlal. „To je dost… Není to nic zvláštního.“

„Mýlíte se, pane. Je to nádherná práce. A kromě toho ta dóza byla majetkem sultána Abdůlhamida prvního.“, „Nevypadá na to…“

„Uvnitř na víčku je vyryt sultánský znak,“ nenápadně upozornil Ayvasian. „Tu dózu dostal darem osobně od rakouského císaře.“

Dimov se shovívavě usmál.

„Jsem ochoten vám dobře zaplatit,“ řekl, „ale jen když mi nabídnete pravou dózu.“

Teprve teď se Ayvasian zadíval na Dimova pozorněji. „Proč se ale domníváte, že tahle není pravá?“

„Nedovedu si představit, že by rakouský císař mohl sultánovi darovat dózu s falešným smaragdem.“

Arménskému obchodníkovi zahrál na rtech slabý úsměv.

„Pán je znalec!“ řekl uctivě. „Bohužel, originál vám však nabídnout nemohu. Před časem jsem ho prodal jistému cizinci.“

Dimovův výraz prozrazoval takové zklamání, že obchodník hned dodal:

„Vezměte si ale tuhle! Je to výborná napodobenina.“

„Jsem sběratel,“ poznamenal Dimov, „napodobeniny mě nezajímají. Mohl byste mi říct jméno toho kupce?. Možná že by byl ochoten mi ji přenechat.“

„To by nebylo korektní, pane. Takové obchody jsou přece vždycky tak trochu důvěrné.“

„Dobrá,“ řekl Dimov. „Zastavím se u vás zítra ráno. Pokud mi budete ochoten říct jméno toho kupce, dostanete dvě stě dolarů… Rozmyslete si to.“

Nečekal na odpověď a vyšel z krámku. Teď byl docela volný, už neměl v městě co pohledávat. Taxíkem se vrátil do hotelu. Hlavou se mu honila jakási myšlenka, spíš veselá než vážná. Ale přece jen dost vážná, protože sám v sobě hluboce věřil, že vkročil na pevnou půdu. Když přijel do hotelu, okamžitě si objednal hovor s Paříží. Čekat nemusel dlouho, do kabiny ho zavolali velmi brzy.

„Haló, to je pan Durand?“ zavolal rozjařené. „U telefonu inspektor Dimov.“

„Áá, to jste vy?“ potěšeně se ozval Durand. „Bylo mi divné, kdo by mě mohl volat až z Istanbulu.“

„Pane Durande, jste ochoten obětovat dvě stě dolarů za jednu zajímavou zprávu?“

„Dvě stě dolarů…? No dobrá, risknu to. Ale jak tu zprávu dostanu?“

„Přinesu vám ji osobně,“ ujistil ho Dimov „Buďte klidný, cestu si hradím sám.“

„Čekám vás, drahý kolego.“

„A co vy, pokročil jste s tím naším případem?“

„Vůbec ne. Přešlapujeme na místě!“

„Doufejme, že se dostaneme o kousek dál. Ale mám k vám prosbu: nechte Perriaultův byt v takovém stavu, v jakém ho opustil. Nebudete litovat.“

„Ano, podařilo se vám vzbudit mou zvědavost,“ ozval se překvapený Durand. „Dobrá, tak vás čekám. Ale dejte mi zprávu o příjezdu, přijedu pro vás.“

„Na shledanou, pane Durande!“

Dimov spokojeně zavěsil. Tak se mu tedy navíc podařilo ušetřit státních dvě stě dolarů – koneckonců docela spravedlivě, protože celá ta věc slibovala, že se vyvine jako záležitost čistě francouzská. Sel na terasu, vybral si pěkné stinné místo a objednal si pivo. Byl si zcela jist, že od Arména uslyší to, co očekává.

Ralčev se vrátil k polednímu s veselou.

„Tak jsem to sehnal!“ vydechl, když se přiblížil na pár kroků k Dimovovi, a spokojeně si mnul ruce.

„Tabatěrku?“ vytřeštil oči Dimov.

„Ale ne, přece toho uzeného lososa. Celou plechovku, zaletovanou. No co, nemáš radost?“

„To víš, že mám,“ usmál se Dimov.

„Kdybys ale věděl, jak mě napálili! Že prý je to tady dočista zadarmo! Pěkně zadarmo! Za ty peníze bych dostal dva páry bot.“

Ralčev se posadil ke stolku a závistivě pokukoval po orosené láhvi tuborgu.

„Teď už se můžeme docela klidně vrátit. V tomhle zatraceném orientálním moři žádnou tabatěrku nemůžeme objevit.“

„Já už ji objevil,“ usmál se Dimov.

„Vážně…? Nepovídej!“

Dimov mu vyprávěl o svých zážitcích. A závěr si udělal Ralčev sám.

„Takže tys měl úplně pravdu… Nebylo zbytečné rozdávat ty tuzéry!“

Odpoledne se šli naposled projít po Istanbulu. Večeřeli na palubě jednoho z bulharských turistických parníků, který kotvil docela blízko Zlatého rohu. Byly to vlastně jejich nejpříjemnější hodiny v Istanbulu. A teprve tady, na vysoké palubě, mohli řádně ocenit skutečně neobyčejně malebnou krásu města. Svou polohou bylo opravdu jednou ze světových perel. Dlouho se kochali vyhlídkou a konečně sešli do restaurace, kde tiše hrála hudba a kde si nějaké Švédky docela chlapsky protahovaly své obrovské nohy.

„To město má vážně něco do sebe,“ usoudil Ralčev. „Za ty peníze to stálo!“

Druhého dne se ráno vydal Dimov k Arménovi sám; Starožitník ho přivítal velmi zdvořile a tentokrát mu nabídl místo.

„Vyhrál jste,“ řekl a očima se sotva znatelně usmál: „Tabatěrku koupil velmi sympatický a velmi solidní Francouz. Pařížan, jak jsem vyrozuměl… Jmenuje se Perriault.“

„Perriault?“ zklamaně reagoval Dimov. „Bohužel, neznám toho pána. A jak se pan Periault přesvědčil, že mu nabízíte originál?“

„Zřejmě je skutečně odborník. Vytáhl lupu, prohlédl si kámen, potom si ověřil sultánský znak… To bylo všecko.“

„Ano, děkuji vám… A za kolik jste mu ji prodal?“ Armén mu lehce pohrozil prstem, jako by tím chtěl vyjádřit, že se na těch dvě stě dolarů vyptává až příliš. Pak docela vážně dodal:

„Pán byl velmi štědrý… A vůbec nesmlouval. Zaplatil mi sedm tisíc dolarů.“

„Neprodělal,“ navázal Dimov. „Budu mít štěstí, když se mi podaří vymámit ji na něm za patnáct.“

Ayvasian se s úctou zahleděl na člověka, který může tak lehce rozhazovat peníze.

„Doufám, že k vám nebude tak krutý.“ »

„A přece jen to nebude opravdový sběratel,“ pokračoval Dimov. „Jinak bych ho musel znát… To mi do určité míry dává nějakou šanci.“

Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval:

„Jen si lámu hlavu, jak ho najdu, zvlášť jestli není Pařížan. Nenechal vám nějakou adresu? Pro případ že by se vám dostala do ruky nějaká další pěkná věcička?“

„Bohužel, nenechal,“ s lítostí řekl Armén. „Ale jsem si jist, že je to Pařížan.“

„Podle čeho?“

„Znal jednoho mého krajana…, a vzdáleného příbuzného. Jmenuje se Ahdjian a v Paříži má obchod s koberci. Jisté ho znáte, je to Galerie Chirvan, prodávají se tam i starožitnosti.“

„Samozřejmě že znám!“ přikývl Dimov.

„Pan Perriault ho taky znal. Říkal, že koberce kupuje jedině tam.“

„No, to je už aspoň něco,“ spokojeně odpověděl Dimov. „Možná že mi pan Ahdjian v té věci pomůže…, chci říct, že mi ten obchod zprostředkuje.“

Vypili kávu, pak Dimov odpočítal poctivě svých dvě stě dolarů a sotva se zdržel, aby k nim nepřidal ještě další dvě stovky. Přímo zářil – vždyť mu do ruky padla slibná stopa. A pravděpodobně z ní v každém případě něco vytěží. Srdečně se s Arménem rozloučil a vyšel ven lehce jako kluk. Ralčev na něho trpělivě čekal na bulváru.

„Tak co?“ ptal se ho už zdáli.

*

„Zatím naprostý úspěch,“ klidně mu odpovídal Dimov. „A několik docela nových maličkostí, podle mého názoru velmi zajímavých.“

„Takže se můžeme vrátit?“ zeptal se rozradostněně Ralčev.

„Večer poletíme naší linkou. Ale ještě si předtím zjistíme nějaké drobnosti. Máme čas.“

Ale zjistit ty drobnosti, to vůbec nebylo tak snadné, jak se Dimov domníval. Musel zase sáhnout na své dolary. Pochopitelně nešlo ani tak o peníze jako o formu, jak je nabídnout. Tady už nešlo o starožitníky, ale o státní úředníky. Místo informací by mohl vyvolat nepříjemný skandál. Ale k tomu nedošlo – i takovou choulostivou situaci se mu podařilo zvládnout. S kapkami potu na čele, přirozeně, ale se zaručenými výsledky.

A ty ho plně uspokojovaly.

Večer odletěli letadlem společnosti Balkan. Stejnou linkou letěli i Perriault a Capellani. Neuběhlo bůhvíkolik času a tak nebylo vyloučeno, že by si někdo z posádky mohl na něco zajímavého vzpomenout. I tentokrát měl Dimov štěstí – zjistil, že je to stejná posádka. Odvedl si Manku do pilotní kabiny, legitimoval se a začal se vyptávat. Manka toho sice moc nevěděla a Filip si, jako každý muž, nevšiml vůbec ničeho, ale v tomto případě stačilo i to málo.

Přistáli přesně na čas. Dimov si nechal vůz na parkovišti, takže se mohli hned vydat do města a neprodleně ohlásit generálovi návrat.

„Nevěřil jsem, že byste se mohli vrátit tak rychle!“ potěšeně zvolal generál. „Tak co, přivezli jste něco?“

„Celou plechovku pravého uzeného lososa,“ hlásil rozmarně Dimov.

„No, výborně!“ smál se generál. „Ta bude stačit pro celé ministerstvo. A co to ostatní?“

„Výsledky podle mého názoru nejsou špatné,“ řekl Dimov skromně.

„Vážně? Tohle jsi ani neměl říkat, vzbudil jsi mou zvědavost. Teď ti nezbývá než přijet ke mně domů a vyprávět.“

Pozvání znělo pro jednu osobu, a tak jel Dimov sám. Nepřítomnost svého pomocníka si uvědomil jaksepatří, teprve když vlekl těžkou plechovku do třetího poschodí.

Ale vyplatilo se mu to. Když plechovku otevřeli, byli příjemně překvapeni, že je obchodník neošidil. Losos se zlatově vyuzenou kůžičkou vydechoval tak lákavou vůni, že se jim až sbíhaly sliny. Generál vytáhl k rybě láhev výborného a dobře vychlazeného bílého vína. Když každý vypil po skleničce, začal Dimov vyprávět.

Povídali si přes hodinu. Když konečně skončili, generál zamyšleně řekl:

„Ta tvá hypotéza je doopravdy mimořádně zajímavá… A má jen jednu slabinu, že nevypadá příliš pravděpodobně.“

„Proč, soudruhu generále? Mluví pro ni fakta!“

„Ano, chápu, mluví… A přesto je prostě těžké tomu uvěřit.“

„Tím líp,“ usmál se Dimov.

„Jak to tak vidím, budeš muset do Paříže.“

„Bohužel, jiné východisko neexistuje.“

„Chceš říct – bohudík… Ty máš prostě vždycky štěstí, šéfe!“ žertoval generál. „Tak dobře, podíváš se do Paříže! A jestli i tentokrát budeš mít štěstí, to už bude kapánek moc.“

„Myslím, že se mi to podaří… Ledaže by si to pan Durand nepřál.“

„Přát si to určitě bude,“ přesvědčeně řekl generál. „Ledaže by mu v tom zabránil někdo jiný. Ale tomu nevěřím… A nedej se pobízet, cvakni si ještě. Ta ryba byla pořádně slaná a musí se zalít.“

Udělali všechno jaksepatří. Pak Dimov odešel a poprvé po měsíci se zas vyspal, hluboce a klidně. Přesto však do práce přišel včas. Zdařilý začátek operace kazil malý stín: do Paříže bude muset jet sám. Vůbec se mu nechtělo zklamat Ralčeva, ale nic jiného se nedalo dělat. Vzájemné návštěvy musejí být alespoň přibližně reciproční.

Oficiální formality proběhly mnohem snadněji, než Dimov očekával. Jak francouzské velvyslanectví, tak ministerstvo vyřídily všecko potřebné neočekávaně pohotově. Když dostal oficiální pozvání ministerstva, nezbývalo nic jiného než zajistit v letadle místo a o příletu informovat Duranda.

„Já už jsem taky dostal zprávu,“ potěšeně sdělil Durand „Netrpělivě vás očekávám. Poznávací znamení: slamák a pořádné bříško!“ žertoval.

„Normálka!“ odpověděl Dimov. „Vy Francouzi ho aspoň máte čím plnit.“

„Na co narážíte?“

„Přinejmenším na vaše výborné pivo.“

„I když nejsem Maigret, něco se mi přece jen sem tam podaří,“ zažertoval Durand.

Druhý den Ralčev vyprovodil Dimova na letiště. Vypadal kapánek zasmušile, zjevně mu přišlo zatěžko se šéfem se rozloučit. A Dimov vůbec nevěděl, jak ho utěšit – prostě to nebylo v jeho stylu. Ale nakonec přece jen něco vymyslel.

„Co ti mám z Paříže přivézt?“

„Nic, šéfe…“

„Nic není žádná odpověď.“

„Tak tedy basu tuborgu,“ usmál se poněkud teskně Ralčev. „Mám na něj výborné vzpomínky…“

„Vidíš, to je nápad,“ potěšeně přikývl Dimov.

„Ne, že by mi do toho něco bylo, šéfe, ale kdopak ti ponese vavříny…? To se přece nehodí, abys je táhl sám!“

Dimov potřásl hlavou:

„Tentokrát si nejsem moc jistý,“ odpověděl vážně. „Pořád mám dojem, že do toho v poslední chvíli někdo zasáhne.“

Za chvíli Dimov nastoupil do letadla. Let byl velmi příjemný, pomineme-li to, že asi deset minut kroužili nad letištěm Le Bourget. Konečně dostali povolení přistát. Dimov svého kolegu našel brzy. Vypadal přesně tak, jako když ho viděl prvně – stejné šaty, stejný, trochu úzký slamák. Jediný rozdíl byl v tom, že konečně odložil svůj svetr. Durand ho velice srdečně přivítal, úsměv mu vůbec nezmizel z tváře. Nejkratším možným způsobem prošli všemi pasovými a celními formalitami a rychle se octli v taxíku. Ten sice nepatřil k těm nejhezčím, které Dimov kdy v životě viděl, ale zato uháněl k městu neuvěřitelně rychle.

„Jak se vám líbilo v Istanbulu?“ zajímal se Durand.

„Pro mě to bylo neobyčejně zajímavé,“ odpověděl mu Dimov. „Připamatovalo mi to má dětská léta…“

„Lituji, že mě samotného nenapadlo si do Istanbulu vyrazit. Už jako student jsem snil o Zlatém rohu. Je opravdu zlatý?“

„Docela… Pořád se divím, že ho Američané ještě neodvezli.“

Durand se na svého kolegu po očku podíval, ale na tu malou provokaci mu neodpověděl.

Dimova ubytovali v malém, zato útulném hotelu blízko bulváru Saint-Germain.

„Teď vás nechám trochu odpočinout,“ navrhl Durand. „Večer pro vás přijdu a půjdeme spolu do Pařížského kasina. Nemůžu přece připustit, aby náš host neviděl naši rozkošnou Zizi. Podle mě je to nejpřitažlivější Pařížanka, jakou znám.“

Ale Dimov vůbec neměl v úmyslu odpočívat. Ještě než se s Durandem pustí do práce, musí získat poslední důležitou informaci. Vrátný mu přivolal taxík a Dimov mu udal adresu. Měl štěstí, Ahdjian právě přišel do svého obchodu. Byl to příjemný starší pán, právě tak zdvořilý jako jeho krajan v Istanbulu. A nakonec se ukázalo, že dlouhá léta žil v Bulharsku a že bulharský i mluví. Když si Dimov připravil půdu, položil mu velmi taktně dvě otázky. Odpovědi byly zcela kategorické. Armén se dokonce ani nezeptal na důvod jeho podivného zájmu o záležitosti pana Perriaulta. Vypadalo to, že ani v novinách vůbec nečetl o jeho smrti.

Teď už se Dimov mohl klidně vydat do Pařížského kasina. Měli pěkná místa, Zizi byla opravdu kouzelná. Po programu Durand obdivné poznamenal:

„Ta Zizi nikdy nezestárne… Už dvacet let je pořád stejná!“

„Jako madame de Vol…“

„Ne, madame de Vol je docela jiný typ. Připadá mi příliš studená a vychytralá.“

„Mluvil jste s ní někdy?“

„Jednou večer. Vrátila se z Bej rútu na pár dní dovolené. Nemohla mi vůbec v ničem pomoct… Ty tři pány ani nezná, a taky neviděla ani nezpozorovala nic podezřelého.“

„Většinu času tráví zřejmě v zahraničí…“

„Přirozeně. Ale navrhuji, abychom dnes nemluvili o práci, drahý kolego. Raději se dobře navečeříme.“

Navečeřeli se opravdu výborně v útulné italské restauraci, ale víno si vybrali francouzské. Vypili jednu láhev a Durand se už chystal objednat další.

„Pro dnešek to stačí,“ bránil mu Dimov. „Mám pocit, že důvod k pořádné oslavě budeme mít až nakonec.“

„Vy jste optimista?“ zeptal se Durand překvapeně. „Jako vždycky!“ usmál se Dimov. „A vy?“

„Ledaže byste přivezl nějakou dobrou zprávu,“ odpověděl Durand. „Jinak mi celá ta věc připadá naprosto beznadějně.“

Skončili kávou a skleničkou koňaku. Durand měl tentokrát svůj vlastní vůz – dost ošuntělého a rozhrkaného citroena.

„Dovolíte mi, abych se trochu prošel?“ zeptal se Dimov. „Mám to docela blízko.“

„Jsem vám vždy k službám,“ usmál se Durand. „Jen se nám, prosím vás, neztraťte!“

Po krátké klidné procházce po Saint-Germain podél teras příjemných kaváren, teď už dost prázdných, dorazil k svému hotelu. Francouzské lůžko, pro Bulhara dost nepohodlné, mu nedělalo žádné zvláštní potíže. Vzbudil se ve výborné náladě a šel se do restaurace nasnídat. Zjistil, že je prvním hostem, v tomto městě turistů to nikdo s časným vstáváním nepřeháněl. Služební vůz pro něho přijel teprve v půl desáté.

Jak očekával, Durandova pracovna byla prostorná, ale neútulná. Nic jiného se nedalo očekávat v té staré budově, v které se nacházela. Měla velmi úzká okna, vysoký strop a zašlé sádrové stěny. Jenom starý stylový psací stůl svědčil o generacích francouzských policistů, kteří tou nepřívětivou kanceláří prošli. A pak ještě pohodlná křesla, která vydechovala vůni tabáku a pravé kůže.

„Posaďte se tady!“ Durand ukázal na křeslo nejblíž u psacího stolu. „Vypijeme si kávu, že?“

Objednal dvě kávy, a když se dveře zavřely, s nedočkavým úsměvem řekl:

„Tak se podíváme, co jste mi přinesl…“

Dimov otevřel aktovku, vytáhl z ní dózu na šňupavý tabák a slavnostně ji položil na Durandův psací stůl.

„Co je to?“ zeptal se Durand překvapeně. „To je ta Perriaultova tabatěrka?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Dimov. „Přesná napodobenina!“

„A za to jste dal dvě stě dolarů?“ zeptal se Durand s neskrývaným zklamáním.

„Samozřejmě ne. Dvě stě dolarů jsem dal za informaci, že originál koupil Perriault. A to za sedm tisíc dolarů. Ta tabatěrka je opravdu vzácná věc, pane Durande. Perriault udělal dobrý obchod.“

„A podle čeho jste usoudil, že Perriault koupil originál?“

„To není nic těžkého,“ odpověděl Dimov. „Nepřipouštěl jsem, že by člověk jako Perriault koupil nějakou lacinou napodobeninu. A pak, teď přece už nikdo tabák nešňupe. Kromě toho jsem se z jeho celního prohlášení dozvěděl, že do Istanbulu přijel s cestovními šeky na deset tisíc dolarů. V Sofii z nich zbyly už jen tři tisíce… Kam se poděly ty ostatní? Musel tedy koupit něco cenného. Náš celník se zmýlil, smaragd byl pravý.“

Durand však pořád ještě vypadal zklamaně.

„Ano, chápu,“ zabručel. „Přece jen aspoň něco. Ale k čemu je vám ten krám dobrý?“

„Nechápete? Abych ho porovnal s originálem.“

„Já neprotestuji kvůli těm dolarům,“ řekl Durand. „Ale jak vůbec ty tabatěrky mohou naším případem pohnout?“

Dimov se na něho nedůvěřivě podíval.

„Za prvé, pane Durande, teď už víme, že ukradená tabatěrka je originál…, a za druhé, jestli najdeme tutéž tabatěrku, ale s pravým smaragdem, najdeme i vraha. Nesouhlasíte snad s tím, že jiný a přesvědčivější důkaz můžeme sotva najít?“

Durand se zamračil.

„Ano, to je úplně jasné. Ale proč jste se přece jen nepokusil najít ten originál v Sofii a proč místo toho jedete rovnou sem?“

„Protože si myslím, že ho najdeme u pana Coulona.“

„Vážně?“ zeptal se ironicky Durand. „A pročpak vlastně?“

„Řeknu vám tedy proč! Perriault a Coulon se setkají v hotelu. Perriault jde k němu do pokoje, aby se s ním jako s odborníkem poradil, jestli ta věcička za ty peníze stojí. A tam nechává otisk na skleničce, o kterém už víme. Coulonovi se tabatěrka líbí. A tak v noci zavraždí Perriaulta, aby se jí zmocnil.“

Durand se shovívavě usmál:

„Promiňte, ale taková hypotéza je zcela nepodložená. Proč by tak bohatý člověk měl vraždit pro pár tisíc dolarů…“

„Ne kvůli těm penězům – ale pro tu tabatěrku.“

„A proč by si ji nemohl koupit? Nezlobte se, ale tohle podezření je opravdu naivní.“

Dimov se široce usmál.

„Vím velice dobře, že je naivní,“ řekl. „Ale chtěl jsem to slyšet od vás. Vy vylučujete možnost, že by bohatý člověk spáchal vraždu pro loupež. A proč nechcete vyloučit možnost, že by takovou vraždu mohl spáchat čestný čí o věk? Jako například ten náš celník…“

„No ano, jenže ten je chudý. A chudák peníze potře’je vždycky.“

„My oba, já i vy, taky peníze potřebujeme…, ale vraždu jsme, sláva bohu, ještě nespáchali ani jedinou.“

„To by tak ještě chybělo,“ zasmál se Durand. „Máme dost práce s dopadáním vrahů…“

„A práce celníka se té naší kapánek podobá.“

„Pane Dimove, nepodnikl jste přece tak dlouhou cestu, jen abyste se pomstil? Řekněme – za moje nesprávné podezření?“

„Ne, pane Durande… Přijel jsem proto, abychom dopadli vraha. A myslím, že ho taky dopadneme.“

„Ale to, co jste mi sdělil, vlastně nic neznamená.“

„Snad přece jen něco…, a podle mého názoru něco dost závažného. Ale mám pro vás i jiné novinky. Informoval jsem se o letových spojích z Istanbulu. V týž den, jen o dvě hodiny dřív, startovala linka Sabeny do Curychu, do Paříže a do Bruselu. Proč Perriault nepoužil téhle linky? K čemu mu bylo dobré přistát v Sofii, čekat na další spojení a riskovat ne právě příjemné nocování v letištním hotelu?“

„Možná že Sabena už neměla místo. Nebo třeba on sám měl práci, která mu nedovolila odcestovat dřív.“

„Ani jedno, ani druhé. Míst v letadle bylo dost. A kromě toho si Perriault zajistil místo v bulharském letadle již o den dřív. Zřejmě chtěl nocovat právě v Sofii.“

„A Coul on?“

„Pro Coulona bylo tohle spojení skutečně nejrychlejší a nejpohodlnější.“

„Myslíte…?“

„Ano, já si doopravdy myslím, že Perriault přicestoval do Sofie schválně, kvůli Coulonovi.“

Durand se zamyslel.

„Ano, to zní logicky,“ přisvědčil. „Ale odporuje si to 3 výpovědí toho vašeho recepčního… Coulon se dozvěděl docela náhodou, že Perriault je v hotelu. Kdyby Perriault přijel do Sofie jen proto, aby se sešel s Coulonem, včas by mu to oznámil.“

„Zřejmě se nedokážu správně vyjádřit francouzský…,“ zamumlal Dimov. „Neřekl jsem, že Perriault přijel na schůzku s Coulonem, ale kvůli Coulonovi. Připusťme, že měl v úmyslu ho zavraždit, oloupit nebo k něčemu přinutit ještě dřív, než se dostane na francouzské území. A právě proto se ve svém pokoji skrýval tak trpělivě… Coulon se dozvěděl náhodou o tom, že Perriault je v hotelu a odhadl jeho záměry. Přece jen se setkali… A Coulonovi se podařilo vraha předběhnout.“

Durand se dlouze zamyslel.

„To všechno jsou domněnky,“ řekl konečně. „Bez důkazů.“

„Myslím, že ty důkazy objevíme.“

„Myslíte něco konkrétního?“

„Na mysli mám spoustu věcí, pane Durande… A všechny jsou závažné a podložené.“

„Pak bychom snad mohli začít u nich, ne?“

„Před vámi nebudu pochopitelně nic tajit. Ale přál bych si nejdřív vidět Perriaultův byt. Doufám, že zůstal v původním stavu.“

„Ano, samozřejmě… Podřídil jsem se vašemu přání.“

„A co Perriaultovo zavazadlo? To, které bylo posláno do Curychu?“

„Ano, to je tu taky. Můžete je vidět, chcete-li.“

„Byl bych vám za to velmi povděčný.“

Právě v tu chvíli přinesli kávu. Durand nařídil svému podřízenému, aby přinesli Perriaultův kufr. Ten přinesli, ještě než stačili vypít lákavě vonící kávu. Byl malý, elegantní a z pravé kůže. Nebylo v něm ale nic podezřelého ¦– nic kromě košil, prádla a dvou kravat. Na košilích byly vyšity tytéž monogramy, jaké našli i na košili zavražděného. Dimov si všechny věci velmi pozorně prohlédl a pak kufřík zavřel.

„Mám dojem, že se cítíte kapánek podvedený,“ ozval se Durand.

„Právě naopak,“ odporoval Dimov. „Našel jsem ještě jeden důkaz.“

Durand na něho pohlížel dost nechápavě.

„Žertujete?“

„Ani v nejmenším. Ale líp mě pochopíte, až navštívíme Perriaultův byt.“

Durand pohlédl na hodinky.

„Do oběda to stačíme,“ řekl. „I když o výsledku pochybuji. My jsme tam nenašli nic.“

„Protože jste nevěděli, co máte hledat,“ namítl Dimov.

Za čtvrt hodiny už je služební vůz vezl po pařížských bulvárech. Byl hezký den, chodníky byly přeplněny spoustou dívek, štíhlých jako proutky, s velmi krátkými sukněmi, málem bez šatů, nebo v barevných, pomačkaných kalhotách z lehkých látek. Neméně malební byli i mladíci s vybledlými tvrďáky či se slaměnými dámskými klobouky, zdobenými květinami, umělým ovocem či ptáčky. Celý ten zástup se valil zcela bez cíle, prohlížel si výklady, ale zjevně bez úmyslu cokoli kupovat. K čemu vlastně jsou všecky ty lákavé výlohy, všecky ty pěkně upravené obchody? A v jakých skrýších zmizeli Pařížané? Město vypadalo přecpané výhradně cizinci.

„Capellaniho ze svých úvah docela vylučujete?“ zeptal se Durand.

Dimov zaváhal.

„Ne tak docela,“ odpověděl. „Uvědomuju si, že i Capellani měl dobrou příležitost odcestovat do Paříže Sabenou. Nechápu, nač mu bylo to nocování na sofijském letišti.“

Vůz se rychle dostal do tiché luxusní čtvrti s chodníky ve stínu rozložitých kaštanů. Tady už nebylo vidět téměř žádné chodce – snad jen nějakou starou dámu, která vyšla vy věnčit psíčka, nebo důstojného pána se šedivým tvrďákem, který si vyšlápl na procházku se starými vzpomínkami, či nějakou chůvu s dětmi nebo spěchající prodavačku s krabicí v náruči. Konečně vůz zastavil před honosným šestipatrovým domem, obloženým světlými dlaždicemi. Nesporně velmi drahé a pohodlné bydlení solidního měšťáka, ne však aristokrata. Výtah je vyvezl do čtvrtého patra.

„Tak, to je Perriaultův byt,“ řekl Durand.

Na masívních dveřích nebyla žádná jmenovka – Perriaultovi zjevně nezáleželo na tom, aby se vědělo, kde přesně bydlí. Durand odemkl a vešli.

„Kde začneme?“ zeptal se.

„Nejspíš v ložnici.“

Ložnice byla rozlehlá, vybavená pěkným nábytkem a širokým dvojitým lůžkem. Všechno bylo v naprostém pořádku. Zařízení bylo dost drahé, dost moderní a současně i dost nevkusné. Aspoň Dimovovi to tak připadalo. Se svým dojmem se svěřil Durandovi.

„Neřekl bych,“ váhavě odporoval Durand. „I když já bych si taková křesla za nic nekoupil…“

„S tímhle oranžovým potahem…“

„Nejde ani tak o barvu,“ namítl Durand. „Ale cítil bych se v nich jako v zmrzlinovém poháru.“

Dimov zamířil ke skříni. Byla neobyčejně velká, vestavěná do zdi před celou šíři stěny. Nebylo pochyb, že Perriault byl švihák, skříň byla přecpána obleky, košilemi, pyžamy, sportovními tričky a pulovry. Bot by se jeden ani nedopočítal.

„Pane Durande, nepřekvapuje vás, že je tady tolik obleků?“ zeptal se Dimov. „A těch bot…?“

„Vůbec ne,“, usmál se Durand. „Perriault se rád parádil.“

„Když cestuju do zahraničí, mám s sebou vždycky aspoň dva obleky,“ pokračoval Dimov. „Stejně jako vy, když jste přijel do Sofie. A v Perriaultově kufru nebyl ani jeden.“

„Ano, máte pravdu,“ bručel Durand. „Ale vždyť byl přece v Istanbulu jen dva dny. A na dva dny jeden oblek docela stačí.“

„Vy jste byl v Sofii taky jen dva dny… a navíc ještě služebně. A pak, všichni víme, že Perriault byl noční pták. V Istanbulu je řada lákavých nočních podniků a do těch se nedá jít ve sportovním.“

„Bohatí lidé mívají někdy nejpodivnější rozmary,“ uhýbal Durand.

Když si Dimov ložnici pozorně prohlédl, přešli oba do pracovny. Nevypadala jako pracovna intelektuála – chyběla v ní knihovna, na poličkách nebyly žádné knihy, vůbec nic až na telefonní seznam. Ale zato po stěnách bylo rozvěšeno dost fotografií, zejména hereček, málem bez šatů a některých dokonce bez nich. Kromě toho tam byly záběry z dostihů a z automobilových závodů, fotografie boxerů a psů. Velmi solidní psací stůl. Stěny štukové, různobarevné, v přehnaně výrazných tónech. Nevelký, ale stylový bar. Pouze stěna za psacím stolem byla celá obložena dubovým dřevem.

Dimov strávil prohlídkou pracovny více než hodinu. Nakonec Durand začal dávat najevo netrpělivost – hodina oběda už minula, a každý pořádný Francouz se nerad vzdává největšího potěšení dne bez opravdu závažného důvodu. Dimov věnoval mimořádnou pozornost podlaze, pokryté přepychovým oranžovým kobercem. Pak si podrobně prohlédl obsah domácího baru. Konečně si narovnal záda.

„Když jste tu dělali první prohlídku, měli jste dojem, že už tu někdo hospodařil?“

„Ne, všechno bylo v naprostém pořádku.“

„To se dalo čekat,“ spokojeně přitakal Dimov.

Ten člověk opravdu jako by hledal své důkazy v tom, co je obvyklé a normální Alespoň Durandovi to tak připadalo. Dimov se posadil na židli a usmál se.

„V celém bytě ani jedna starožitnost!“ upozornil. „A k čemu by mu taky byla? Perriault zjevně dával přednost drahokamům… A to těm nejdražším.“

„Ano, aspoň tohle je prokázané,“ ochotně souhlasil Durand.

„A co okno? Našli jste ho otevřené nebo zavřené?“

„Obě křídla byla dokořán.“

„Proč?“ zeptal se Dimov. „Když vy odjíždíte za hranice, taky necháváte okno otevřené?“

„Je přece léto.“

„A co z toho, že je léto?“

„A já se zas ptám – co z toho, že okno bylo otevřené?“ odporoval Durand kapánek podrážděně.

„Řeknu vám to tedy: okno bylo otevřené úmyslně, aby se pracovna vyvětrala… A neudělal to Perriault, pane Durande, celá místnost byla plná zvláštního těžkého pachu. Velice specifického pachu. Vaši lidé by ho okamžitě rozpoznali.“

„To zní tajuplně,“ usmál se Durand. „A jaký to byl pach, podle vás?“

„V žádném případě to nebyl dámský parfém. Velmi lituji, pane Durande, ale budeme muset sundat tady to dřevěné obložení, a to v těchto místech.“

A Dimov docela přesně určil místo, kde je třeba obložení sundat. Durand se na něho díval velmi překvapeně. „Je to nutné?“

„Naprosto. A buďte klidný, výsledek nás odmění za tu námahu.“

Durand zdvihl telefonní sluchátko a vytočil číslo. „Pošlete sem Rogerta s celou skupinou!“ přikázal. „Okamžik,“ vmísil se Dimov. „Mohli by přinést pár sendvičů. Předpokládám, že se asi zdržíme.“

Teď Durand trochu ožil. Vysvětlil, jaké sendviče to mají přesně být, a dodal:

„A taky tři čtyři láhve piva…, ano, to… jako obvykle.“

„Máte pravdu,“ připojil se Dimov. „Tady v baru není ani jediná láhev. Dokonce ani víno ne…, jen samé tvrďáky.“

„Třeba je pivo v ledničce,“ utrousil Durand. Prohledali ledničku, ale ani v ní nic nenašli. Durand se zklamaně vrátil do pracovny.

„Co se taky od takového chlápka dá čekat,“ bručel. „Pivo je pro něj jako pro nás limonáda.“

Dimov se znovu podíval do baru a vytáhl láhev. Když ji váhavě okukoval, Durand se ozval:

„To je kanadská whisky, a navíc opravdovský bourbon. Někdo jí dává přednost před skotskou.“

„Výborně,“ zvolal Dimov. „Myslím, že si můžeme dovolit pár loků, jen tak, ze zvědavosti. Protože na naše inspektorské kapsy je to kapánek luxus…“

Našli led a dolili whisky na dva prsty do krásných vysokých skleniček.

„Na zdraví,“ pozdvihl Dimov sklenku. „Mám pocit, že Perriault, jestli se na nás z onoho světa dívá, má určitě radost.“

„Proč myslíte?“ pohlédl na něho Durand.

„Protože jsme na nejlepší cestě potrestat jeho smrt. A on tentokrát prvně drží palce nenáviděným „flikům.“

Brzy se dostavil Rogert se svou operativní skupinou. Měli dost času pochutnat si na sendvičích a zalít je několika skleničkami výborného a dobře vychlazeného piva. V teplém letním odpoledni je to zvláště vzpružilo a Durandova nálada se pronikavě zlepšila.

„To pivo je opravdu výborné,“ řekl Dimov. „V ničem si nezadá s tuborgem.“

„Dokonce naopak,“ ochotně souhlasil Durand. „A přitom je levnější, zvlášť když ho koupíte v bistru.“

Rogert a jeho pomocníci pracovali mlčky déle než půl hodiny. Durandovi konečně začala docházet trpělivost.

„Tak co se děje?“ zeptal se. „Cožpak je to taková práce, sundat pár prken?“

„Je pod tím železná konstrukce, pane Durande.“

„Železná konstrukce?“

„Přirozeně,“ ozval se Dimov. „Zřejmě se to obložení dá odsunout nějakým mechanismem. Ale nepodařilo se mi objevit, jak to funguje.“

To Durandovi docela stačilo, aby se zvedl a přistoupil ke stěně. Až dosud zřejmě nevěřil, že tam něco najdou. Asi po čtvrt hodině se jim podařilo dřevěné obložení sundat. A Dimov uviděl přesně to, co očekával. Do stěny byl zabudován nevelký ocelový sejf. Místo zámku měl šifrovací aparaturu. Ale ta teď byla poškozená, zřejmě autogenem, a dvířka byla pootevřená. Durand se díval, jako by nevěřil vlastním očím.

„Sejf,“ zabručel.

„Ano, sejf,“ souhlasil Dimov. „Jenže otevřený a vybraný.“

Durand vytáhl kapesník a dvířka sejfu otevřel dokořán. Sejf byl doopravdy prázdný.

„Tohle jste čekal?“ zeptal se Durand tiše a vážně. „Ano, přesně to.“

„A co vás k tomu vedlo?“

„Za prvé moje hypotéza,“ odpověděl Dimov. „A za druhé, na koberci přesně pod tím místem jsem našel tohle.“

Ukázal Durandovi něco docela drobného, co držel v prstech. Durand to vzal a pozorně si to prohlédl.

„Úlomek slitiny,“ řekl tiše. ‚“Asi odletěl při práci s autogenem. Zajímavé, že jsme si toho nevšimli.“

Člověk většinou najde to, co hledá… A ten zloděj nemusel hledat vůbec nic. Velice dobře věděl, že je tady sejf a kde je. Znal dokonce i tajemství mechanismu. Předpokládám, že znal i obsah sejfu. Jen šifru neznal… tak byl nucen sejf otevřít násilím.“

„Proč ale pracoval tak primitivně? Teď už přece nikdo kasy nedobývá autogenem.“

„To je jednoduché,“ odporoval Dimov. „Prostě to ještě nikdy nedělal, není to žádný odborník.“

„Ano, to vidím.“

„Ale přece jen to musí být machr a chytrá hlava. Udělal všechno pro to, abyste nepřišli na stopy jeho práce. Koberec něčím pokryl, nejspíše novinami nebo nějakým časopisem. Ale jiskra byla silnější, tu vrstvu propálila a na krytině zanechala sotva viditelnou stopu. Podívejte se!“

Dimov se sklonil a ukázal na lehce očouzené místo, na první pohled skutečně sotva viditelné.

„A při práci celou místnost pochopitelně naplnily kouř a zápach. Proto otevřel okna, aby se to tady vyvětralo.“

„Nebyl příliš zkušený, když je zapomněl zas zavřít.“

„Myslím, že nezapomněl,“ odporoval Dimov. „Ale neměl už čas. Ten zápach se nevyvětrá za jednu dvě hodiny. A on už potřeboval zmizet.“

„Vy se domníváte, že Perriault byl zavražděn proto, aby nezjistil, že byl oloupen?“

„Taková myšlenka se vnucuje sama. Zvlášť když o sejfu věděl jen jeden člověk… Nebo si snad myslíte, že Perriault patřil k lidem, kteří se dají okrást jen tak, beztrestně?“

„Ano, chápu vás velice dobře. Vrah se bál pomsty, A řeknu vám rovnou, že právem. Perriault v žádném případě nebyl sám, byl ve spojení s celým podsvětím. A v podobných případech bandy jednají nelítostně.“

„Ale ten lupič z podsvětí zřejmě není. A pravděpodobně ho znal jen Perriault. Lupič věděl jedno – jestliže Perriault zemře, tajemství zemře spolu s ním.“ Durand se neklidně procházel pokojem.

„Jestli je to pravda, všechna fakta zapadají na své místo,“ řekl. „Perriault musel zemřít mimo území Francie… Ještě dřív než měl možnost spojit se se svými lidmi. Co podle vás asi tak z toho sejfu zmizelo?“

„Například diamanty. Ty, které jste ještě nenašli.“ Durand mlčel.

„To není příliš pravděpodobné,“ zabručel po chvíli. „I když byl pořádně drzý, neodvážil by se schovávat je doma. A nejen to. Přece jen si nedokážu představit, že by člověk tak bohatý jako Coulon mohl spáchat sprostou vraždu jen kvůli loupeži.“

„Vaše kriminální romány jsou takových případů plné.“

„Nechte detektivky stranou. Proč by měl Coulon riskovat své výborné postavení tak nebezpečnou loupeží? A navíc ještě i vraždou…“

„Třeba se dostal do tíživé finanční situace.“

„Možná…, snad…, ale to všechno jsou jen dohady. Nemáme ani jediný trochu závažnější důkaz.“

„Tuhle námitku čekám už dávno,“ souhlasil Dimov. „A vím, že právě v tom je naše největší překážka. Není dost dobře možné vyšetřovat takového boháče. Dokonce ani nemůžeme u něho udělat domovní prohlídku. Je to přece člověk s určitým společenským postavením. Má styky. A místo aby se on octl ve vězení, pan Durand by se mohl octnout na ulici.“

„Ne, nevěřím, že by to došlo až tak daleko,“ vážně odporoval Durand. „Ale přece jen všechno ostatní je přesně tak, jak jste řekl. Bez závažného důkazu nemůžeme nic podniknout. Aspoň kdyby tu bylo něco, čeho bychom se mohli chytit.“

Dimov mlčel a pozoroval svého kolegu neobyčejně soustředěným a bezvýrazným pohledem.

„Řekněte mi, pane Durande, ale upřímně, věříte tomu, co jsme tu právě viděli…? A o čem jsme my dva spolu uvažovali? Jestli nevěříte, jsem ochoten ještě zítra odcestovat. Koneckonců je to vaše, čistě francouzská záležitost.“

„Nemohu přece nevěřit vlastním očím,“ namítl suše Durand. „Ale přece jen…“

„Právě, přece jen… Dobře, najdu vám nezvratný důkaz. Ale napřed se ještě podíváme na Coulonovy finance.“

Náhle se Durand usmál.

„Nesmíte se na mě zlobit, pane Dimove. Já jsem opravdu postaven na své místo proto, abych hájil zákony země, ale nemohu přehlížet reálnou situaci, která je náramně blahosklonná vůči bohatým.“

„Řekněme, že je to tak. Ale já za tu situaci nemohu.“

„Úplně vás chápu,“ přikývl Dimov. „A nezlobím se, tedy nezlobím se na vás. Dobrá, sejdeme se zítra ve dvě hodiny. Možná že nám prověrka něco napoví.“

Večer strávil Dimov sám. Byl to jeho jediný volný večer, jeho nejhezčí vzpomínka na Paříž. Latinská čtvrť nebyla daleko, a tak se tam vydal pěšky. Nejdřív se navečeřel v přívětivé řecké hospůdce, kde dostal výborné chilské víno. Pak se sám toulal úzkými strmými uličkami s takovou samozřejmostí, jako by se procházel starým Plovdivem. Byla krásná letní noc, kapánek dusná, s černým bezhvězdným nebem, v křivolakých uličkách svítily studeným chemickým světlem lucerny. Latinská čtvrť je v noci půvabnější než ve dne – tma skrývá omšelost a zašlost, všechno působí dojmem neměnné, navěky uchované starobylosti. Ulicemi se toulají hloučky mladých lidí s kytarou či bendžem nebo s ochraptělými tranzistoráky. Dělá jim radost tvářit se podnapile, veselit se, posedávat na obrubnících a pokřikovat po amerických turistech v jejich obrovských přepychových autech. Když Dimova už z jeho toulek rozbolely nohy, posadil se na opuštěné terase kavárničky, vypil pomerančovou šťávu a vydal se pěšky zpátky do hotelu. Cítil se unavený jako po horské túře.

Ráno vstal brzy jako vždycky. Usoudil, že jedno dopoledne mu na prohlídku celého Louvru nestačí, a tak se spokojil jen s expozicí impresionistů. Když z Louvru vyšel, celá záležitost, kvůli níž do Paříže přijel, mu připadala malicherná, nesmyslná a hloupá. Co z toho, ke všem čertům, že nějaký gangster zavraždil jiného gangstera? Co to má v životě za smysl?

Ale přesto se ukázněně a přesně dostavil na schůzku s Durandem. Inspektor ho očekával ve své kanceláři. Už z jeho výrazu Dimov pochopil, že ho nemůže ničím novým překvapit.

„Prošetřili jsme si pár věcí,“ informoval ho Durand. „Pokud se dá usuzovat z údajů finančních a berních úřadů, jsou Coulonovy záležitosti ve výborném stavu. Opravdu je to milionář.“

„Někdy i milionář může přijít o jmění za jedinou noc.“

„Nevím jak,“ odporoval Durand. „Jeho podnik vzkvétá. A veškerý jeho majetek je uložen v solidních bankách.“

„A co hazardní hry?“

„Tomu jsme věnovali zvláštní pozornost. Ještě nikdy ho nikdo neviděl v herně nebo v nějakém kasinu. Vůbec všechny informace svědčí o velice počestném životě. Ten člověk žije dost uzavřeně, hosty přijímá jen zřídka, zajímá se jen o své sbírky.“

„Ano, právě že jen o své sbírky,“ přitakal Dimov.

„A Capellani?“

„Jeho situace je opravdu mnohem pochybnější,“ odpověděl Durand. „Utrácí nesporně víc, než vydělává.“

„Zjistili jste, kdy přesně odcestoval do Istanbulu?“

„O den později než Perriault.“

„Nedovedu si toho podnapilého tlouštíka představit jako zločince,“ zachmuřeně usuzoval Dimov. „A nevěřím, že by dokázal zasadit tak silnou a přesnou ránu sečnou zbraní.“

Durand se odmlčel a Dimov si sotva znatelně povzdechl.

„Chtěl bych se přece jen podívat do některého z Coulonových obchodů.“

„To není problém…, ale nač?“

„Čistě jen pro vlastní představu. Pořád se mi zdá, že ty jeho obchody jsou jen fasáda. A opravdová Coulonova činnost že má charakter docela jiný.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Durand zjevně zneklidněně.

„To je velice prosté. Chci říct, že Perriault a Coulon byli společníci. A že mezi nimi nebylo žádné tajemství.“

„A i kdyby, sotva by to měli napsáno na firemním štítě. Ale co, jdem, vy tvrdohlavče. Nezapomněl jsem, že jste mi slíbil nezvratný důkaz.“

„Máte ho mít,“ ujistil Dimov Duranda.

Služební vůz se s nimi rychle rozjel po pařížských bulvárech. Nebylo třeba, aby jeli daleko.

„Tady zastav, Jeane. A počkej na nás!“

Vydali se po bulváru, pak zahnuli doprava malou příčnou uličkou – docela jako v Istanbulu.

„Tady je jeden z jeho obchodů,“ upozornil Durand. „Myslím, že tenhle je nejmenší.“

Výkladní skříň však byla dost velká a vkusně uspořádaná, plná překrásných starožitných předmětů – lamp, stínidel, zrcadel, křehkých toaletních drobnůstek. Dlouho si ji neprohlíželi a zamířili ke vchodu. Durand náhle zůstal stát jak přikovaný.

„No, ne!“ vyhrkl ohromeně.

Dimov ho překvapeně pozoroval.

„Není tamhle vaše tabatěrka?“

Oba se rychle vrátili k výloze a Durand v ní ukázal na malý předmět až docela vzadu. Dimovovi připadalo, že ještě nikdy v životě necivěl na něco tak vyjeveně a přihlouple. Byla to opravdu tatáž dóza na šňupavý tabák, kterou znal do nejmenších podrobností. Omyl byl vyloučen.

„Co to znamená?“ obrátil se Durand k Dimovovi.

Ale ten stále ještě nemohl odtrhnout oči od podivné podívané.

„Cožpak vím?“ zabručel zmateně. „Třeba je to napodobenina stejně jako ta moje.“

„A jestli ne?“

„Jestli ne, tak na místě sním svůj klobouk.“

„To by mohlo být docela zajímavé,“ zasmál se Durand. „Abych se přiznal, taky jsem to už sliboval, a ne jednou… Jdem!“

„Počkejte přece!“ protestoval stále ještě zmatený Dimov. „Počkejte, musím se vzpamatovat.“

Pořád ještě civěl do výkladu a nahlas uvažoval.

„Že by tu dózu ukradl…? A pak ji prodával ve vlastním obchodě…? Ba ne, to je absurdní! Určitě je to napodobenina.“

Dimov potřásl hlavou a naráz zamířil ke vchodu. Uvnitř nebyl žádný zákazník. Po dobu, co stáli před obchodem, nevkročila dovnitř ani noha. Prodavač, čiperný stařík, na ně překvapeně zíral jako na někoho, kdo si spletl dveře.

„Co si budou pánové přát?“

„Viděli jsme ve výloze tabatěrku, vlastně dózu na šňupavý tabák,“ řekl Durand.

„Ano, je to opravdu dóza na šňupavý tabák,“ přikývl oživeně prodavač. „Orientální práce. Překrásná věcička, velmi vzácná.“

„Proč myslíte, že je orientální?“ pohlédl na něho Durand.

„Ty evropské bývají obyčejně achátové nebo malachitové. A bývají zpravidla menší. Tihle pašové a vezírové museli mít pořádný nos!“

„Můžeme se na ni podívat?“

Stařík dózu vyndal a s virtuozitou zkušeného prodavače jim ji dal před oči.

„Prosím, račte!“

Durand vzal tu věcičku do rukou. Dimov vypadal, jako by ji chtěl očima jen zhltnout. Naprosto stejná dózická, snad až na kámen.

„Kolik stojí?“ zeptal se Durand.

„Tisíc franků.“

„Tisíc franků? Vy prodáváte smaragd za tisíc franků?“

„Jsme přející, pane,“ usmál se prodavač. „Smaragd přidáváme k tabatěrce…, třebaže i ona stojí podle mého názoru za víc.“

Durand se zamračil:

„Odkud tu věcičku máte?“

„Naším úkolem je prodávat starožitnosti, pane,“ odpověděl napůl žertem, napůl dotčeně stařík, „a ne odpovídat na dotazy.“

„Tentokrát bohužel budete muset.“

Durand vytáhl služební průkaz a strčil mu ho před oči. Ale on ani teď neztratil rozvahu.

„A, to je něco jiného,“ reagoval nevzrušeně. „Koupil jsem tu věc asi před třemi nebo čtyřmi dny.“

„Od koho?“

„To vám hned povím.“

Zamířil k svému stolku a ze zásuvky vytáhl svazek stvrzenek.

„Tady se všechno zapisuje!“ chlubil se.

A opravdu za chvíli zvedl s potěšením hlavu.

„Ano, koupil jsem ji za dvě stě franků… od nějakého Capellaniho.“

Oba inspektoři se na sebe po očku podívali.

„Který Capellani? Antoine Capellani?“ zeptal se Durand.

„Ne, Federico Capellani. Mám i adresu: rue de Berri 17.“

Durand si velmi dobře pamatoval, že právě to je adresa Antoina Capellaniho.

„Jak vypadal?“

Muž začal pomrkávat, škrábal se za uchem, jeho výraz prozrazoval určitou nejistotu.

„Pokud si pamatuju, byl to docela mladý člověk. Vypadal dost sympaticky, spořádaně, chci říct, že to nebyl žádný pásek.“

„Plnoletý?“

„Jistě. Oprávněný k prodeji.“

„Viděl jste jeho průkaz?“

„Ano, zajisté… U nás se všecko zapisuje.“

Oba inspektoři znovu na sebe pohlédli. Prodavač stál vedle nich a dobrotivě se tvářil já nic, já muzikant.

„Velmi lituji, ale dočasně budete muset tu pěknou věcičku oželet,“ řekl Durand. „Proti potvrzení, samozřejmě.“

Sedl si k psacímu stolu a vytáhl plnicí pero.

„Dejte mi kus papíru!“

Zatímco pečlivě a rozvážně psal potvrzení, prodavač se zeptal:

„Myslíte, že je to kradené?“

„To jsem neřekl,“ zabručel Durand. „Takovou podobnou tabatěrku hledáme. Ale s pravým smaragdem.“

„Tenhle není pravý,“ namítl prodavač sebejistě.

„To si zjistíme.“

Rozloučili se a za chvíli je už Jean vezl znovu po bulvárech. Tentokrát ale mnohem rychleji, inspektoři byli netrpěliví.

„Co když bude ten smaragd pravý?“ zeptal se Durand. „Jsem přesvědčen, že je pravý,“ zasmušile odpověděl Dimov. „A vůbec, je to ta originální tabatěrka. kterou ukradli Perriaultovi v té vražedné noci.“

„Nezdá se, že by vás to potěšilo,“ poznamenal Durand. „I když právě tohle jste si přál – najít ji v Paříži, ne?“

„Už jsme ji, myslím, našli.“

„Já si to pořád ještě nemyslím.“

„Taková náhoda přece není možná,“ odporoval Dimov. „Odkud by měl Capellani takovou tabatěrku?“

„Je to náramně jednoduché. Prostě ji koupil, zrovna jako vy. A synáček…“

Durand nedořekl a ani Dimov neměl žádnou zvláštní chuť pokračovat v rozhovoru. Nejdřív museli mít znaleckou expertizu.

Jen došli do kanceláře, Durand hned zavolal jakéhosi pana Viguota. Přišel postarší prošedivělý muž v proužkovaných kalhotách, stejně starobylých jako předměty, o kterých vydával svá dobrozdání. Durand mu podal obě tabatěrky.

„Zajímá mě, jestli jedna z těch dvou je pravá,“ řekl mu. „Osvědčení sice nemá, ale pravděpodobně patřila sultánu Abdulhamidovi…, a tomu ji daroval císař František Josef. Moc vás prosím, své dobrozdání mi sdělte co nejdřív!“

„Budu se snažit, pane Durande, i když se takové věci nemají uspěchat.“

„Mám na mysli – co nejdřív v mezích možnosti.“ Viguot odešel a Durand si hned vyžádal Capellaniho spis. Tentokrát byla informace velice stručná.

„Je to tak,“ přitakal Durand. „Antoine Capellani má tři děti – dvě dcery a syna. Syn se opravdu jmenuje Federico, je mu jedenadvacet, studuje práva na Sorbonně. Netrestaný, jak se u budoucího právníka dá očekávat. Všechny tři děti bydlí u otce na rue de Berri. Je to dost kloudná čtvrť, poblíž. Champs-Élysées – moc bych se divil, kdyby ten byt mu patřil.“

Dimov mlčel a netvářil se nijak potěšeně.

„Nezapadá to snad do vaší hypotézy?“ zeptal se ho Durand.

„Přiznávám se, že ne…“

„Vyvrací ji to?“

„Přinejmenším je to nemilá komplikace.“

„Pane Dimove, jsem o dost starší než vy,“ pokračoval Durand zjihle. „A dovolte mi, abych vám něco přátelsky řekl. Máte velkou ctižádost. Á snad jste i poněkud předpojatý. Dáváte přednost domněnce před faktem. Jaký význam má, jestli vrahem je Capellani nebo Coulon? Důležité je zjistit, kdo to je.“

„Ano, v zásadě máte pravdu,“ přikývl odevzdaně Dimov. „Ale vy pochopíte až dodatečně, na jakých pevných základech je vybudována moje hypotéza.“

„Teď si musíme ověřit fakta.“

Durand se zamyslel a pak zavolal svého spolupracovníka v civilu. Nadiktoval mu přesné údaje o Federicovi Capellanim a dodal:

„Vyhledejte ho a pověste se mu na paty…, každou chvíli ho můžeme potřebovat.“

Oba instruktoři museli téměř dvě hodiny čekat, než se znovu objeví znalec. Jeho bílá hlava vzbuzovala jakýsi zvláštní respekt.

„Pane Durande, dóza z toho starožitnictví je pravá. Není pochyb o tom, že sultánův znak je autentický.

I smaragd je pravý, i když ne zrovna prvotřídní. Rakouskému císaři na tom dárku zřejmě moc nezáleželo. Ta druhá věc je napodobenina, ale kvalita jejího vypracování je vynikající.“

„Jakou má podle vás cenu?“

„Opravdový znalec by zaplatil až padesát tisíc franků.“

„Děkuji vám, pane Viguote.“

Znalec se důstojně vzdálil. Durand vypadal velmi spokojeně a povzbuzené. Tahle prokletá historka se už doopravdy začíná rozplétat.

„Musíme vyslechnout toho chlapce.“

„Jiné východisko nemáme,“ souhlasil Dimov.

„Možná že budeme muset čekat… dáme si ještě pivo?“

„Souhlasím.“

Durand zavolal službu a dal jí objednávku. Dimov stále ještě sklesle seděl v křesle.

„Proč mě vlastně ta záležitost tak zajímá,“ uvažoval rozmrzele. „Důležité je, že se koneckonců potvrdil můj předpoklad: vraždu nespáchal Bulhar!“

Už se šeřilo a hluk, pronikající otevřenými okny – pravý a nenapodobitelný pařížský hluk – byl stále výraznější.

Mladého Capellaniho předvedli až kolem půl deváté. Štíhlý, světlovlasý a světlooký jinoch ničím nepřipomínal svého otce. Celkově působil příjemným dojmem, když vypadal dost rozpačitě, málem jako zajíc. Posadil se na jednu ze zrádných židlí přesně proti Durandovu stolu. Stolní lampa mu svítila nepříjemně do tváře. Dimov se zamračil – bylo mu už jasné, že mladík jim poví všechno a že nebude třeba působit na něho vedlejšími prostředky. Durand zalovil ve svém stole, vytáhl dózu a položil ji před mladíka.

„Znáte tuhle věc?“ zeptal se přísně.

Mladík sebou trhl a rychle pohlédl na skříňku. Dimov postřehl, že se pohledem na ní málem ani nezastavil.

„Ano,“ přisvědčil. „Před několika dny jsem ji prodal v jednom starožitnictví.“

„A kdepak jste ji vzal?“

Mladík stísněně mlčel.

„Ptal jsem se vás, kde jste ji vzal?“ opakoval svou otázku Durand, tentokrát už o něco drsněji.

„Povím vám to… Blízko Paříže máme letní vilku. V poslední době ji moc často nepoužíváme. Tatínek je velmi zaměstnaný a mamá…“

Znovu se odmlčel.

„A vaše matka? Mluvte, nebudu z vás páčit každé slovo.“

„Maminka ho přirozeně nechce nechat samotného, bez péče. Bydlím tam teď jenom já, učím se tam, protože na podzim mám pár těžkých zkoušek. A tam jsem našel tuhle dózu ve sklepě.“

„Přesněji!“

„Ve sklepě máme pár starých kusů nábytku…, našel jsem ji v jedné zásuvce. Zabalenou ve starém hadru.“

„Našel jste ji náhodou? Nebo jste snad něco hledal?“

„Jak bych vám to řekl…?“ rozpačitě pokračoval mladík. „V poslední době mi táta dává docela málo peněz. Už jsem to dělal i dřív, že jsem prodával různé staré krámy.“

„Tohle není žádný starý krám, to je velmi cenný předmět.“

„Prosím vás – cenný?“ nedůvěřivě odporoval mladík. „Kdopak by dneska schovával drahocennost mezi starými krámy?“

„Právě to by zajímalo i nás. Není přece možné, aby se taková krásná a drahá věc prostě pohodila někam mezi veteš. To je vyloučené. Váš otec není žádný milionář, aby nechal své poklady povalovat ve sklepě.“

„Taky jsem se tomu divil,“ přitakal mladík nejistě. „Ničemu jste se nedivil. Řekněte nám, kde jste to našel!“ zahřměl Durand.

„Tam, kde jsem řekl. Proč bych vám lhal?“

„Však je proč. Ta krabička byla odcizena z jedné sbírky. Copak by hledala ve vašem sklepě?“

Mladík vystrašeně mlčel.

„Nebo snad chcete svého otce krýt? Nevymyslel jste si zrovna ten nejlepší způsob. Mohl jste rovnou říct, že jste to našel v metru.“

„Ale já nelžu. Řekl jsem vám čistou pravdu.“

„Tak či onak, ta pravda vám rozhodně není k prospěchu. Vy jste tu věc prodal ve starožitnictví, vy se teď budete zodpovídat…, ať už jste ji našel kdekoli.“

„Pane inspektore, tady zřejmě musí jít o omyl,“ naléhal prosebně mladík. „Koneckonců zeptejte se mého otce. Možná že o tom ví něco víc.“

„Není vám právě ke cti, že to házíte na otce,“ řekl inspektor. „Zvlášť jestli je vinen.“

„Ne, ne, v ničem nemůže být vinen… co to říkáte, pane inspektore… Je přece vážený občan…, je ředitel velké firmy.“

„Tím hůř pro vás,“ řekl Durand. „Teď vás odvedu do vyšetřovací vazby, abyste si kapánek rozšířil své právnické vědomosti… A dobře si rozmyslete, kde jste tu věcičku sehnal!“

Durand zazvonil, vešel policista, který měl službu. „Odveďte ho!“ stručně mu rozkázal Durand. „Do vazby!“

Policista mladíka odvedl a Durand pokrčil rameny: „Co si o té historce myslíte?“

„Podle mého názoru mluví pravdu,“ soudil Dimov. „Kdyby chtěl lhát, vymyslel by si něco chytřejšího.“

„Taky si myslím… Kluk vzal tu skříňku doma. Jestli z bytu nebo ze sklepa vily, na tom už nezáleží.“

„Bohužel, není to tak docela jedno,“ odporoval Dimov.

„Tak skoro jedno. Vypadá to tak, že starý Capellani se pokusil dózu schovat.“

„Proč jste tedy zadržel syna?“

„A mám ho snad pustit?“ překvapeně vzhlédl na Dimova Durand. „Přece by se rozběhl rovnou za otcem a všechno by mu řekl. A ten starý chytrák by si hned připravil nějaké vysvětlení. Zvlášť kdyby měl možnost sejít se s advokátem.“

„Nemůžeme Capellaniho hned předvolat?“

„Ne, je už pozdě. Musím si vyžádat zvláštní souhlas.“

„Bude možná něco tušit, když se chlapec nevrátí domů.“

„Nic nebude tušit. Kluka jsme zadrželi na ulici, nikdo neví, že je na policii. Starý si bude myslet, že zůstal ve vile.“

Nedalo se nic dělat, Dimov musel čekat ještě celou další noc. A byl nekonečně zvědavý, jak se bude chovat Capellani. Večeřeli s Durandem v malém rodinném podničku. Jeho kolega pečlivě a znalecky vybral jídla a na svůj výběr byl jaksepatří hrdý. Marně však čekal, že za to sklidí, když už ne hostův obdiv, tak aspoň jeho zdvořilou pochvalu. Dimov jedl mlčky a roztržitě, jako by vůbec nevěděl, co si dává do úst. Durand se cítil upřímně dotčen. To jsou ti Bulhaři tak ctižádostiví? Nedokážou snad oddělit práci od potěšení? Kdyby on sám své případy prožíval s takovým nervovým vypětím, už dávno by jistě měl žaludeční vředy.

„Pane kolego, nechte ty své úvahy aspoň na hodinku na pokoji!“ ozval se nevraživě. „Ať se můžeme v klidu a pořádně najíst!“

„Máte pravdu,“ usmál se provinile Dimov.

„Úvahy jsou úvahy…, ty vám neutečou. Teď dáme slovo faktům.“

„Ano, samozřejmě.“

„A notabene, takhle připravené hlemýždě nedostanete nikde jinde po celé Paříži!“

Teprve když vypil dvě sklenky beaujolais, Dimov pocítil, jak v něm slábne napětí. Nemá opravdu smysl kazit si večeři zbytečnými úvahami a předpoklady. Uklidnil se, a když přinesli sýry, podařilo se mu najít dostatečně působivě a přesvědčivě poklony, aby svého hostitele potěšil.

Druhého dne ráno v devět hodin se znovu objevil v Durandově kanceláři. Durand ho přivítal s úsměvem:

„Předvedli Capellaniho,“ hlásil mu. „Chová se jak rozzuřený býk.“

„Ví už, proč je tady?“

„Pochopitelně neví. Řekli jsme mu jen tolik, že jsme zadrželi jeho syna.“

Za chvíli vpustili býka do arény. Vtrhl do kanceláře s takovou vervou, že za ním vznikl málem vzdušný vír.

„Co to má znamenat?“ zařval rozzuřeně. „Proč jste zadrželi mého syna?“

„Kvůli vám,“ odpověděl klidně Durand.

Capellani vytřeštil oči, až Dimov měl pocit, že z jeho masitých nozder létají jiskry.

„Jak to – kvůli mně? Co tím chcete říct?“

„Především se posaďte, pane Capellani…, a uklidněte se. Je to ve vašem zájmu.“

„V mém zájmu je, abych zrovna teď seděl ve své vlastní kanceláři. Čeká tam na mě spousta důležitých věcí.“

„Zákon vám ukládá povinnost odpovědět na několik otázek.“

„Dobrá! Ptejte se co nejrychleji a jděte k čertu!“ Teď zas pro změnu to nevydržely Durandovy nervy. Naježil se jako starý a ostřílený bojovný kohout:

„Obávám se, abyste se na tu adresu neodebral vy. A chovejte se slušně, jste podezřelý z vraždy!“

Poslední slovo zaznělo těžce a temně, ale Capellanimu jako by prolétlo kolem uší.

„Já?“ zavrčel. „Z vraždy…? Chachá! Taková pitomost se může zrodit jedině v tupé policajtské palici.“

To, co Durand udělal, přinutilo oba muže div ne povyskočit. Vytáhl dózu na šňupavý tabák a zlostně jí praštil na stůl. A Dimov se nedozvěděl, jestli to udělal schválně, nebo jestli jen prostě reagoval na urážku. „Poznáváte tu věc?“ zahřměl Durand.

Teprve teď nastalo v kanceláři mrtvé ticho. Capellani vrhl bleskový pohled na dózu a odpověděl zkrotlým hlasem:

„Ne!“

„Prosím, podívejte se na ni líp…, vypovídáte před svědkem.“

Capellani přistoupil k psacímu stolu a vzal krabičku takovým gestem, jako by byl odhodlán praštit jí inspektora po hlavě. Dimovovi se jen taktak podařilo skrýt úsměv.

„Vidím to poprvé v životě!“ řekl Capellani rozhodně. „Pane Capellani, varuji vás, dostáváte se na nebezpečnou půdu. Ta věc byla nalezena ve vaší vilce.“

„Nesmysl! Kde by se tam vzala?“

„Máme výpověď vašeho syna. Vysvětlete mi tedy, odkud ji máte?“

„Nikdy jsem takové hlouposti nekupoval. A i kdyby ¦– je snad trestné mít doma dózu na šňupavý tabák?“

„Á, takže vy víte, k čemu to slouží?“ ozval se škodolibě Durand.

„Nejsem přece slepý.“

„Já taky nejsem slepý, ale na první pohled jsem měl dojem, že je to krabice na cigarety. Můžete mi vysvětlit, jak to že se octla u vás?“

„Mám vám to stokrát opakovat? Nikdy jsem ji neviděl.“

Durand se zády opřel o křeslo. Přeměřil si zrakem Capellaniho asi jako jestřáb vrabce. Teď jeho hlas zazněl opravdu těžce a působivě:

„Pane Capellani, ta krabička byla v příručním Perriaultově zavazadle v noci, kdy byl zavražděn. A právě tehdy zmizela… A teď ji najednou objevíme u vás. Dobrá, řekněte mi sám, jak si to mám vysvětlit?“ Capellaniho bojovnost úplně opadla. Chvíli mlčel a potom hluše odpověděl:

„Máte vůbec rozum? Proč bych si tu věcičku bral? Abyste mi ji teď mohli strkat pod nos?“

„Má cenu kolem padesáti tisíc franků, pane Capellani.“

„Pro mě za mě třeba pět set tisíc. Chcete snad tvrdit, že jsem sprostý zloděj?“

„To by bylo to nejmenší. Tehdy byl zavražděn Perriault. A ta schránka zmizela spolu s některými dalšími předměty.“

„Styďte se, pane inspektore!“

Capellani už docela poklesl na duchu a sesul se do křesla. Jeho obrovskou plešatou lebku pokrývaly kapičky potu.

„Nepřeji si dál se s vámi dohadovat!“ řekl. „Chci mluvit se svým advokátem.“

„Ano, tu možnost budete mít. Ale ještě předtím mi odpovězte na jednu docela prostou otázku: proč jste se při své poslední cestě vracel přes Sofii? Proč jste nepoužil přímé linky Sabeny rovnou na Paříž?“

„Protože jsem ji zmeškal,“ nervózně odpověděl Capellani.

„To není žádná odpověď. Jak to – zmeškal, když jste se ani nepokusil zajistit si místo?“

„Vůbec jsem nevěděl, kdy skončí mé jednání. Na Sabenu bylo už pozdě. Ptal jsem se v Aeroliniích a zjistil jsem, že mám vhodné spojení přes Sofii. To je všechno.“

„Jen se dobře upamatujte, pane Capellani. Možná že vám tu krabičku dal Perriault sám? Jen tak, abyste mu ji přenesl přes celnici. A teď máte strach to přiznat?“ Capellani, ať sebevíc rozzloben, přece jen vycítil nastraženou past.

„Nechte si ty boudy!“ ohradil se hrubě. „Perriaulta neznám a ani jsem s ním nemluvil. To už jsem vám jednou vysvětlil.“

„Ale jistě budete souhlasit, že ta krabička nemá křídla. A že sama nemohla přiletět do vaší vilky, kde se našla schovaná ve skříni.“

„Ve skříni?“

„Ano, ve skříni, zabalená do nějakého hadru.“

„Taková špinavost! To znamená, že jste ji tam sami podstrčili…, abyste si usnadnili vyšetřování.“

„Zato vy si nijak neusnadňujete situaci takovými urážkami,“ namítl Durand pomstychtivě. „Každé vaše slovo se zaznamenává na magnetofon.“

„Už jsem řekl. Chci mluvit se svým advokátem.“

„Ano, samozřejmě, ale budete s ním mluvit tady,“ rozhodně řekl Durand. „Lituji, pane Capellani, ale jsem nucen vás zadržet.“

„Ne!“ vyhrkl polekaně Capellani.

Ale poslední kapky sebejistoty se z něho vypařily, náhle se zlomil. Jen si dlaní otřel zpocené čelo.

„Uvědomujete si vůbec, co děláte?“ řekl zničeně: „Vždyť mě zkompromitujete, zničíte mou kariéru.“

„Lituji, pane Capellani, ale vaše vysvětlení nás neuspokojuje.“

Capellani strnul na svém místě – zoufalý a zachmuřený jak náhrobní kámen. Durand se na něho přezíravě podíval a stiskl zvonek. Ve dveřích se objevil službu konající policista.

„Odveďte toho pána do cely,“ řekl mu. „Ale ještě předtím propusťte jeho syna.“

Capellani těžce vstal z křesla a ještě těžším krokem zamířil ke dveřím, které mu zaklaply za zády.

V místnosti zavládlo hluché, nepříjemné mlčení.

První ho porušil Dimov.

„Hodláte opravdu zatknout Capellaniho?“ zeptal se zdrženlivě.

„Ještě jsem se nero2ihodl,“ odpověděl Durand váhavě. „Ale po tom všem ho nemohu propustit bez konzultace se svým šéfem. Sám vidíte, že jsou tu proti němu vážná obvinění.“

„Pane Durande, nejen jako kriminalista, ale i jako přítel vám radím, nedělejte to.“

„Proč?“

„Protože je Capellani nevinen. Zanedlouho budete nucen ho propustit. A vrhne to stín na vaši práci.“

Durand se na něho upřeně zahleděl a jeho hlas zněl podrážděně:

„Možná že doopravdy není vinen. Ale z čeho čerpáte takovou jistotu?“

„To vám napoví elementární logika. Kdyby vrah předpokládal, že o té tabatěrce víme, ponechal by si ji. Ale jestli si uvědomil, že by proti němu mohla sloužit jako důkaz, rozhodně by se jí hleděl zbavit. Ani nejnezkušenější zločinec by se nedopustil takové hlouposti, aby si doličný předmět schoval málem pod vlastní postel.“

„A jak se podle vás dostala ke Capellanimu?“

„Jednoduše: podstrčil ji tam skutečný vrah. Aby svedl stopu.“

„To není zrovna moc chytré,“ nespokojeně namítl Durand.

„Plně s vámi souhlasím,“ přikývl Dimov. „Ten člověk, mám na mysli vraha, nás buď považuje za úplně neschopné byrokraty, nebo se opravdu dopouští diletantských chyb.“

„Vy si myslíte, že je to Coulon?“

„Ano, a dokážu vám to.“

„Co vám v tom brání?“ V Durandově hlase znovu zazněl podrážděný tón. „Prosím račte…“

„Chtěl bych se s Coulonem sejít. Mám na mysli něco, o čem se mohu přesvědčit jen při osobním setkání.“ Durand se zamyslel.

„O tom nemohu rozhodnout sám,“ řekl konečně. „Musím se poradit s naším ředitelem. Jinak bych všechny následky nesl sám.“

„Ano. máte pravdu.“

„Jestli proti tomu nic nemáte, počkejte tu na mě,“ navrhl mu Durand. „Myslím, že se dlouho nezdržím.“ Zdržel se však víc než hodinu. Když se vrátil, byl ještě kapánek zardělý, ale byl spokojený.

„Všechno se vyřešilo. Capellaniho hned propustíme, pochopitelně s příkazem, aby se nevzdaloval z města. Ředitel mluvil osobně s Coulonem. Přijme nás dnes v pět.“

„Výborně,“ potěšeně zareagoval Dimov. „To je nejlepší zpráva, jakou jsem v Paříži slyšel. Souhlasil s tím váš ředitel snadno?“

„Mnohem snadněji, než jsem předpokládal. Koneckonců nestačí být boháč, ale taky je nutné mít ty správné politické styky. A ty Coulon nemá, jak jsem vám říkal, žije velmi uzavřeně, s nikým se nestýká, a tak jsme nenarazili na odpor.“

„Takže souhlasil snadno s naší návštěvou?“

„Taky mě to překvapilo. Buď je v tom úplně nevinně, nebo z nás chce tahat rozumy.“

„Spíš to druhé. Řekl jste mu něco o té dóze?“

„Pochopitelně ne.“

„Správně. I když vám to snad připadá divné, právě ta ho zničí – nebo, přesněji řečeno, jeho vášeň pro krásné starožitnosti.“

„Bylo by krajně nepříjemné, kdyby se ukázalo, že vinen je Capellani. Navzdory vší logice. A my bychom mu dovolili, aby z toho vyklouzl.“

„Nemějte obavy,“ odporoval Dimov. „A teď si půjdeme trochu odpočinout. A připravit se na schůzku.“

Přesně v pět hodin před domem Pierra Coulona zastavila nablýskaná limuzína. Vystoupili z ní oba inspektoři a s utajovanou zvědavostí pohlédli na dům. Na první pohled vypadal docela mrtvý – všechny závěsy byly zataženy, nikde ani nejmenší známka života. Byl kapánek secesní, ale vyzařovalo z něho něco skličujícího, dokonce až chmurného. Možná že k tomu přispíval hluboký dvůr s japonskými okrasnými keříky, neplodnými a zasmušile zjemněle zrůdnými. Venku bylo léto, ale tady jako by vládl podzim. Samotný dům byl jednopatrový, ale dost vysoký, se vznosným průčelním štítem a půvabně klenutými okny. K hlavnímu vchodu vedlo mramorové schodiště s ladně vykrouženou balustrádou, zjevně přistavěnou později.

Durand lehce stiskl kliku vnější tepané brány. Ale k překvapení obou brána byla zamčená.

„Ale!“ hlesl Durand. „Jestlipak nám ptáček…“

„Je tu zvonek,“ upozornil Dimov.

Zvonek byl špatně viditelný a Durand ho stiskl s určitým respektem. Obyčejný člověk nemá často příležitost dostat se do tak vznešeného domu. Připadalo jim, že od zazvonění uplynula celá věčnost. Začínali už ztrácet trpělivost, když se konečně hlavní vchod otevřel a na prahu se objevil sám pan Coulon. Byl to pozoruhodný zjev – vysoký, urostlý, elegantní, v modrém sportovním saku se zlatými knoflíky. Pobledlý obličej rámovala pěkná černá bradka.

Durand uctivě mlčel, ale Dimov ho přímo hltal očima. To opravdu nebyla postava padesátiletého muže, prostě z ní vyzařovala životní síla.

„Sportuje Coulon?“ zeptal se tiše Duranda.

„Nijak zvlášť,“ procedil mezi zuby Durand. „Trochu plave a šermuje.“

„Šermuje? Právě šerm nacvičuje přesné zásahy.“

„Tiše!“

Coulon za chvíli odemkl bránu a vešli do dvora.

„Promiňte, pane Coulone,“ omlouval se s nelíčeným znepokojením Durand. „Nevěděli jsme, že vyrušíme osobně vás.“

„To nic,“ zdvořile namítl Coulon. „V sobotu má personál obvykle volno.“

Coulon vykročil první, oba inspektoři ho následovali.

Vystoupili po mramorovém schodišti a vstoupili do rozlehlé haly, celé vyložené dřevem. Spuštěné závěsy sice nepropouštěly mnoho světla, ale přesto se oběma návštěvníkům podařilo rozeznat elegantní vitrínky s překrásnými starožitnostmi. Coulon šel pomalu, takže Dimov měl možnost prohlédnout si ty, kolem kterých procházeli. Skutečně, každý z těch drobných předmětů byl pravý poklad – zvláště medailónky. Točité schodiště je zavedlo do prvního patra, kde je Coulon uvedl do své pracovny. Byla to prostorná místnost, zařízená v anglickém stylu, se solidním a trochu pochmurným nábytkem a úctyhodnou knihovnou. V ní však nebyly vystaveny žádné starožitnosti – jen v ní visely na sametové podložce dva překřížené kordy.

„To je pan Dimov,“ představil ho Durand. „Pracovník bulharské policie.“

Coulon Dimova spěšně přelétl očima a sotva znatelně sklonil hlavu, aniž mu podal ruku.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval hosty.

Oba inspektoři se usadili v kožených křeslech, jeden od druhého dost vzdálen. Vlastně to nebylo tak špatné

– Coulon je nemohl pozorovat oba současně.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se zdvořile, ale stále tak zdrženlivě, a posadil se za psací stůl.

Durand vytáhl z tašky dózu na šňupavý tabák a podal mu ji. Coulon ji opatrně převzal. Jeho výraz byl naprosto klidný, nic nenapovídal.

„Chtěl bych slyšet váš názor na tuto věcičku, pane Coulone,“ začal Durand.

Coulon si dózu dost dlouho prohlížel. Potom otevřel víčko a podíval se na sultánský znak. Ale zřejmě ho to neuspokojilo – sáhl do zásuvky psacího stolu, vytáhl lupu se sklápěcím držadlem a pozorně zkoumal kámen.

„Původní a dost cenná věc,“ řekl konečně. „Je tu osobní znak sultána Abdulhamida prvního.“

„A kámen?“

„Nepochybně pravý smaragd.“

„Na kolik byste tu věc ocenil?“

Coulon se krátce zamyslel:

„Já osobně bych za ni dal až sto tisíc franků. Odkud ji máte?“

„Objevili jsme ji v jednom z vašich obchodů.“

Coulon na Duranda překvapeně pohlédl.

„Vážně? O tom bych měl něco vědět!“

„Nabízeli ji za pouhých tisíc franků.“

„To není možné… V kterém mém obchodě?“

„Na rue de la Colombe.“

„Už dávno si myslím, že Richepin je na nic,“ podrážděně zavrčel Coulon. „Asi si myslel, že ten kámen není pravý.“

„Určitě,“ přikývl Durand. „A teď vás budeme muset trochu obtěžovat, pane Coulone. Právě tato tabatěrka se nacházela v příručním zavazadle Perriaulta v noci, kdy byl zavražděn. Z něho zmizela…, a teď ji nacházíme ve vašem obchodě.“

„To zní zrovna jako pohádka,“ podotkl Coulon.

„Je to ale pravda. Můj kolega vám to může potvrdit.“

„Je to tak,“ přikývl Dimov. „Perriault tu dózu koupil v Ayvasianově starožitnictví v Istanbulu. Za sedm tisíc dolarů. Je to opravdu originál, třebaže existuje i kopie. Měl tu věc ve svém zavazadle, když přistál na sofijském letišti. Mám u sebe písemnou výpověď celníka.“

„Podivné… A jak se dostala do mého obchodu?“

„Nabídl ji tam k prodeji nějaký Federico Capellani.“

„Není to snad syn Antoina Capéllaniho?“

„Znáte tu rodinu?“

„Ne, ale četl jsem v novinách, že byl na sofijském letišti v tu noc, kdy se ta vražda stala. Neříká vám to nic?“

„Ano, dost jsme o tom uvažovali,“ přikývl Durand. „Ale ještě se vás chceme zeptat: vy tu dózu vidíte poprvé?“

Coulon se sotva znatelně zamračil:

„Co tím máte na mysli?“

„Formuloval jsem svou otázku velmi přesně!“ rozhodně namítl Durand.

„Už jsem vám řekl, že Perriaulta jsem neznal. A nikdy jsem se s ním nesetkal. Tudíž nemohu znát ani věci, které měl ve svém vlastnictví.“

„To není pravda, pane Coulone!“ řekl Durand. „V tranzitním hotelu jste měl pokoj číslo 218. A v tom pokoji byla nalezena sklenice s otisky Perriaultových prstů. A to znamená, že Perriault k vám přišel na pokoj.“.

„Riskujete, že přeruším náš rozhovor!“ suše řekl Coulon.

„Ptám se vás jako úřední osoba, pane Coulone. A vy jste povinen mi odpovědět. Jak je známo, otisky prstu jsou považovány za nezvratný důkaz.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se drsně Coulon. „Že jsem snad Perriaulta zavraždil já?“

„Ne, prostě od vás očekáváme, že nám poskytnete pomoc při vyšetřování. A že nám řeknete, proč vás Perriault navštívil. O čem jste s ním mluvil a jestli vám tu dózu ukázal.“

„To kategoricky popírám!“ prohlásil pevně Coulon. „Perriaulta neznám a do mého pokoje nevstoupil.“

„V určitém smyslu má pan Coulon pravdu!“ ozval se zdvořile Dimov. „Do pokoje číslo 218 vstoupil, prvně, když Perriault byl již mrtev.“

Coulon strnul. Durand se zadíval nechápavě na svého kolegu.

„Co tím míníte?“ úsečně se zeptal Coulon.

„Velmi dobře mi rozumíte!“ klidně odpověděl Dimov. „Chci říct, že vy jste odešel potom k té sklenici s otisky.“

Pak se obrátil k Durandovi.

„Pan Coulon zřejmě ještě není připraven k vážnému rozhovoru. Nechrne ho, ať si o tom všem může zapřemýšlet.“

Vstal z křesla. Durand se také zdvihl, stále s tak nechápavým výrazem.

„Co to všechno má znamenat?“ zeptal se Coulon znervózněle. „Dlužíte mi vysvětlení!“

„Až příště!“ odpověděl Dimov. „A prosím, nevyrušujte se kvůli nám. Cestu už známe…“

Oba inspektoři se uklonili a vyšli z pracovny. Když procházeli halou, Durand stále ještě mlčel. Ale na dvoře se nezdržel a tiše se zeptal:

„Co to má znamenat? Vašim posledním slovům jsem vůbec nerozuměl!“

„Řeknu vám to,“ odpověděl Dimov s úsměvem, „ale ne tady, až ve voze. Pro mě už žádné pochybnosti neexistují. Coulon se sám prozradil.“

Nasedli do auta a vyjeli, Dimov však stále ještě mlčel.

„Čekám, kolego!“ netrpělivě se ozval Durand.

„Je to trochu delší historka, pane Durande. Dvěma slovy by to nešlo. Teď je nejdůležitější zastavit u prvního telefonu. A neprodleně zajistit před Coulonovým domem hlídku. V tom stavu, v jakém jsme ho opustili, od něho můžeme čekat všechno.“

„Dobrá,“ přikývl Durand. „Risknu to…! I když nevidím důvod proč…“

Obrátil se k řidiči:

„Zastav u Nadiny!“

Po několika minutách přijeli k malému tichému podniku. Durand hned zamířil k telefonní kabině, aby udělil příkazy, a Dimov na něho počkal. Byl to velmi útulný podnik starého typu, ušlechtilé dřevo v něm převažovalo nad kovem a umělou hmotou. V lokále nebyli návštěvníci, jen u baru nějaký postarší pán si klidně popíjel pivo. Dimov si také objednal pivo, po všem tom napětí cítil, že mu v krku docela vyschlo. Durand konečně vyšel z kabiny a řekl něco starému číšníkovi.

„To se mi stalo poprvé, abych vydal příkaz a nevěděl proč!“ prohodil ustaraně. „Vysvětlíte mi to konečně?“

„Jen několika slovy,“ začal Dimov. „Jde o to, že v Istanbulu nebyl Perriault, ale Coulon – a naopak, v Bejrútu byl zas Perriault.“

Durand na svého kolegu nedůvěřivě pohlédl:

„Tak to je ta vaše hypotéza?“

„Ano, to je její podstata.“

„A jak se podle vás dostali přes hranice?“

„Prostě si vyměnili pasy. A na všechno ostatní stačila už jen troška líčidla. Oba mají takřka stejnou postavu a vůbec si jsou podobní.“

„Jak jste přišel na tenhle nápad?“ zeptal se Durand, stále ještě nedůvěřivý.

„Fakty přece přímo bijou do očí,“ řekl Dimov. „Nepřipadalo vám divné, pane Durande, že všechno, co podnikal Perriault v Istanbulu, pasuje víc ke Coulonovi? Především ten zájem o starožitnosti je Perriaultovi úplně cizí. Doma neměl ani jedinou starožitnost.“

„Jenže Perriault se celý život zajímal o drahokamy.“

„Gangster si nikdy drahokamy nekupuje, prostě je krade. A jak víte, ten smaragd není nijak zvlášť cenný.“

\

„Fakty, pane Dimove, fakty! To všechno jsou jen dohady.“

„Najdou se i fakty. Začněme u těch drobnějších;

V Sofii a v Istanbulu pil Perriault jedině pivo a Coulon holdoval whisky. Jenže jejich zvyky jsou právě opačné.

V Istanbulu si Perriault prohlížel tabatěrku stejnou skládací lupou, jako jsme dneska viděli u Coulon^. Proč jsme v zavazadlech Perriaulta – která byla vlastně zavazadly Coulonovými – nenašli ani oblek, ani boty? Zřejmě proto, že to nebyla přesně ta správná velikost, i když se celkem postavou sobě navzájem podobají, a – hlavně pak výškou. Perriault byl však mnohem ramenatější a taky čísla bot se liší. Coulon se spokojil jen košilemi a pyžamem, to se mu zdálo být k oklamání dostačující.“

Durand se zamyslel:

„Ano, je to zajímavé,“ zabručel. „Jestli to ale není nějaká hloupá shoda okolností.“

„Nemůže to být shoda okolností, takových faktických poznatků máme celou řadu. U Ayvasiana se falešný Perriault prořekl, že nakupuje koberce u jednoho pařížského Arména – Tigrana Ahdjiana. Navštívil jsem ho. Především Perriault nikdy nekupoval koberce, ale kovraly. Za druhé Ahdjian, Perriaulta vůbec neznal. Ale zato Coulon je opravdu jedním z jeho stálých zákazníků.“

Durand viditelně roztáli

„To už něco znamená,“ liboval si. „To už něco platí!“

Starý číšník jim přinesl další pivo a dvě porce párků.

„Jenže k čemu byla dobrá celá ta maškaráda?“ zapochyboval Durand.

„Žádná maškaráda, ale chytře promyšlený zločinecký plán,“ namítl Dimov. „Ale začněme od začátku. Jak jsem už řekl, Coulon byl pravděpodobně jakýmsi společníkem Perriaulta. Nebo, přesněji řečeno, zajišťoval odbyt kradených klenotů. Jeho povolání se k tomu výborně hodí. Vy víte líp než já, že překupníci bývají obvykle lidé s bezvadnou pověstí, jinak by ani nemohli takovou práci vykonávat. A zná je obvykle jen šéf bandy, v našem případě Perriault. A na druhé straně jste vy sám říkal, že Perriault byl pod policejním dohledem, že?“

„Nebyl to pochopitelně nepřetržitý dohled.“

„Jenže Perriault věděl, že je sledován. A pak potřeboval odcestovat do Bej rútu v souvislosti s nějakým plánem bandy. Musel tam být osobně. Jak to udělat? Zřejmě právě tehdy se rozhodli vyměnit si pasy s Coulonem. Byl to nebezpečný krok, Coulon hodně riskoval. Mohl by se jednou provždy kompromitovat. To napovídá, že jeho jednání bylo promyšlené. Možná chtěl Perriaulta oloupit a zbavit se ho jednou provždy. A začít znova žít jako počestný občan, bez rizika, bez nebezpečí.“

„Chytré!“ přikývl Dur and téměř potěšeně.

„Perriault tedy odjíždí jako Coulon. Vlastně skoro neriskuje. Skutečný Coulon zůstává ještě den v Paříži. Vyloupí Perriaultův byt, jak jsme viděli na vlastní oči. Potom odjede do Istanbulu. Dohodli se, že se setkají na sofijském letišti. Tam se z nich každý zas měl stát sám sebou, aby nemuseli riskovat aspoň při návratu do Francie. Tím se vysvětluje fakt, že Coulon nevyužil pohodlnější spojení linkou Sabeny. Ale naštěstí pro nás se Coulon v Istanbulu a na sofijském letišti dopustil několika hrubých chyb. Už jsem se o nich zmínil. Nestálo mu za to převtělit se úplně a beze zbytku do postavy Perriaulta. Žil si po svém. A nakonec právě to mu bylo osudné.“

„Mimochodem, stejně jako Perriaultovi.“

„Právě,“ přikývl spokojeně Dimov. „Perriault taky vypil na sofijském letišti tři whisky místo piva, jak by odpovídalo Coulonovým zvyklostem. Ale neukvapujme se. Coulon tedy přiletěl z Istanbulu jako první a dostal pokoj číslo 208… Potom přistává Perriault z Bejrútu a dostává pokoj číslo 218…“

„Jak mohl Perriault vyrozumět, v kterém pokoji je ubytován Coulon?“

„To není problém,“ mávl rukou Dimov. „Není přece nic těžkého nechat na dveřích nebo přede dveřmi nějaké smluvené znamení. Kolem půlnoci Perriault přichází ke Coulonovi, aby si vyměnili totožnost. Tady ho Coulon zavraždí ze zálohy. Z opatrnosti a aby nezanechal žádné stopy, vezme mu všechny doklady. A tady se právě dopustil naivní a hloupé chyby – vzal i tu dózu. Asi si neuvědomil, že by si ji celník mohl zapamatovat. Ale všechny ostatní stopy zahladil dost mazaně. A co dál…?

Nepotřebuje dělat nic jiného než zajít do pokoje číslo 218, který je beztak zapsaný na Coulonovo jméno. A tady se dopustil další osudné chyby. Nesetřel otisky Perriaultových prstů ze sklenky. Už asi byl rozrušený a vyděšený vraždou, kterou spáchal. Právě proto jsem nadhodil Coulonovi, že přišel do pokoje 218 až poté, když Perriault byl již mrtev.“

Dur and na svého kolegu jen zíral:

„Ano, rozumím vám, velmi dobře vám rozumím. Ale proč jste udělal tu narážku…? Proč jste se vyzradil?“

„Především jsem chtěl vidět, jak bude reagovat. A Coulonem to opravdu otřáslo, vylekal se. Rozhodně nereagoval jako neviňátko. Kdyby byl bez viny, nenechal by nás odejít, aniž mu tu narážku přijatelně nevysvětlíme. Jenže Coulon se vyděsil. Naše vysvětlení by ho zavazovalo, aby nám i on dal vysvětlení. A na to zjevně nebyl připraven. A tak se rozhodl nechat nás odejít. Chtěl získat čas, aby si mohl všechno uvážit a podniknout protiopatření. Představte si, že se pokusí uprchnout. Pro nás by to byl nejlepší a nejvýmluvnější důkaz jeho viny.“

Durand na něho vytřeštil oči:

„A jestli se mu to podaří? Myslím uprchnout? Jestli přece jen uteče?“

Durand jen mávl rukou a chvátal k telefonu, div se k němu nerozběhl. Hovořil dost dlouho, a když se konečně vrátil, tvářil se už klidně.

„Nařídil jsem, aby posílili hlídky. Coulon se zatím vůbec nepokusil vyjít z domu. Ale i kdyby se pokusil, naši mu nedovolí vyklouznout.“

Durand usilovně přemýšlel:

„Jestli se rozhodne vyčkávat…? Přece jen proti němu nemáme ani jeden pádný důkaz.“

„Myslím, že něco přece jen máme… a podle mne dost pádného. Ale nechávám si to jako poslední trumf.“

„Nepřeháníte to, člověče?“ vzrušeně protestoval Durand. „To všechno jste mi mohl říct hned!“

„To jsem nemohl,“ usmál se Dimov. „Chtěl jsem vidět všechno na vlastní oči. A vy taky.“

„Tak už konečně mluvte!“

„Je to vlastně jednoduché,“ Dimov se znovu usmál. „Když chtěl Coulon vystupovat jako Perriault, musel si oholit bradku. Dobrá, jenže ta mu nemohla za tu krátkou dobu znova narůst. A dnes Coulon bradku měl. Zřejmě je falešná.“

„Panebože!“ ohromeně vydechl Durand. „Proč jste to neřekl hned? Byl bych Coulona na místě zatkl!“

„A neudělal byste zrovna nejlíp,“ odporoval Dimov s přesvědčením. „Musí ještě něco podniknout…, něco neuváženého, zbrklého. Pak teprve se dokonale usvědčí.“ Durand netrpělivě vstal:

„Musíme jít!“ řekl. „Něco neuváženého, říkáte? A co když mu to vyjde? A vyklouzne nám z rukou? Musím mluvit s naším ředitelem. Ať si tu odpovědnost vezme na sebe!“

„Jen klid! Snad aspoň dojíme ty párky? Abych pravdu řekl, vlastně jsem ani neobědval.“

Rychle dojedli a nasedli do vozu. Řidič pořádně šlápl na plyn, ale jízda v podvečerním provozu nebyla vůbec žádná hračka. Durand nechal Dimova ve své kanceláři a hned šel k řediteli. Když se po čtvrthodině vrátil, nevypadal nijak spokojeně ani vesele.

„Ředitel je taky vašeho názoru,“ poznamenal. „Vyčkat, co podnikne. Jenže já si myslím, že nemůžeme riskovat. Koneckonců jsou to šelmy… Ani bych se nedivil, kdyby utekl, ještě než stačíme obšancovat vilu.“

„Za těch pár minut? Ne, to se mi nezdá.“

„Pane Dimove, promiňte, ale vy neznáte naše gangstery. Jednají vždycky bezohledně a nemají žádné zábrany.“

„Jenže Coulon přece jen není typický bandita,“ namítl Dimov. „V tomhle směru je spíš amatér. Viděl jste přece, jak neodborně udělal ten sejf.“

„A vy zase zapomínáte, jak naprosto profesionálním způsobem zavraždil Perriaulta. A jak obratně nalíčil dózu do vilky chudáka Capellaniho. Od takového chlapa můžete očekávat cokoli.“

Chvíli uvažoval a pak rozhodně dodal:

„Nejlíp, když se tam hned vydám… a celou tu akci povedu já.“

„Jestli proti tomu nic nemáte, půjdu s vámi.“

„Dobrá,“ přikývl Durand.

Nevypadal však nijak nadšeně. Asi by nejradši celou tu věc vzal do ruky sám. Čas idylických úvah a dohadů skončil. Teď se muselo jednat, a to pěkně rázně. V tomto směru byl Durand mnohem zkušenější a podnikavější.

Ale přece jen odešli spolu a usadili se v malé kavárničce nedaleko Coulonovy vily. Informace hlídek nebyly nijak uspokojivé. Dům vypadal přesně tak jako při jejich odchodu. Žádná známka života, žádný pohyb. Nikdo Coulona nezpozoroval. Na dvoře se neobjevil a rolety na oknech byly stále ještě spuštěny. Vypili dvojitou kávu, Durand byl pořád zamračenější a zarputilejší. Konečně se ho Dimovovi zželelo:

„Nedělejte si zbytečné starosti,“ řekl měkce. „Vaším hlavním úkolem je vyjasnit zločin. A to nezvratným způsobem. Dokonce i kdyby Coulon zmizel, nestane se nic tak strašného. Dřív nebo později ho stejně dostanete.“

„Není to docela tak,“ namítl Durand zachmuřeně.

„Přesně tak to je! Mám o vašem soudnictví pojem. A o vašich advokátech. Při všech našich důkazech se jim možná podaří najít nějakou skulinku a dostat ho z toho. Jak sám víte, naše důkazy nejsou absolutní. Jestli uprchne, bude to poslední důkaz, který nám chybí.“

„Promiňte, ale uvažujete kapánek naivně… Chci říct, když vycházíte ze svých zkušeností. Vy jste představitel staré dobré školy. Hypotéza, analýza, syntéza. Předvedete zločince a vysvětlíte mu, čeho se dopustil. Ten se provinile zašklebí a sám vztáhne ruce, abyste mu mohl nasadit pouta. Kdepak, takhle už to nechodí. Zločiny jsou u nás na denním pořádku. Nemáme právo moc uvažovat. A taky na to není čas. Prostě jednáme.“

„Nepromyšlené jednání stojí mnohem víc času,“ namítl Dimov.

Durand se odmlčel, zjevně nesouhlasil. Za takřka naprostého ticha uběhla málem celá jedna hodina. Už se úplně setmělo, ale Coulonův dům stále ještě nevykazoval žádné známky života. Všechna okna byla tmavá. Konečně to už Durand nevydržel a znovu se spojil s ředitelem. Když se vrátil, jeho tvář prozrazovala úlevu.

„Dostal jsem povolení vniknout do vily,“ prohlásil.

„Místo abychom tu trčeli jak hlupáci, budeme mít za chvíli jasno.“

Ten na první pohled trochu těžkopádný, netečný a dobrodušný člověk se úplně změnil. Najednou překypoval energií a představa potíží ho nejen neděsila, ale přímo inspirovala.

„Půjdu s vámi,“ přikývl Dimov.

„Ne!“ kategoricky odmítl Durand. „Jste tu jako náš host a poradce. A v podobných případech se obvykle střílí. Kdyby se vám něco stalo, přišlo by mi to draho.“

„Tak dobře,“ povzdechl si Dimov. „I když jsem si jist, že se střílet nebude.“

„Počkejte tady! Tak nebo tak, za chvíli vás zavolám.“

Dimov se odmlčel. Teď už si byl takřka jist, že Coulon utekl. Nelitoval toho, docela upřímně se domníval, že je to tak mnohem lepší. Nejdůležitější se mu zdálo prokázat jeho vinu. A samotné zatčení zločince už není tak důležité. V tomhle moderním malém světě není kam utíkat. Nebo téměř není kam.

Po dvaceti minutách vešel do kavárny Durandův člověk. Jeho výraz nevěstil nic dobrého:

„Inspektor Durand vás prosí, abyste za ním přišel,“ hlásil.

„Co se děje?“

„Uvidíte sám,“ zněla stručná odpověď.

Když se přiblížili k domu, Dimov viděl, že všechna okna svítí. Prošli tmavým dvorem a vystoupili po točitém schodišti. Nikde živé duše, nebylo slyšet žádné zvuky. Muž zavedl Dimova do starožitníkovy pracovny.

První, co Dimov spatřil, byl kriminální inspektor v jednom z kožených křesel. Tvářil se zachmuřeně. Dimov se rychle rozhlédl. Za solidním anglickým psacím stolem seděl Coulon, tvář na jeho desce. Dimov na první pohled pochopil, že je mrtev – hlava ležela v kaluži krve. Dimov udělal ještě několik kroků. Obě Coulonovy ruce byly nataženy na desce, vedle pravé ležela pistole.

Tak tohle tedy opravdu nečekal.

„Spáchal sebevraždu?“ zeptal se ohromeně. „Jiné východisko neviděl?“

„Ne!“ vyštěkl mu Durand podrážděně za zády.

Vstal a přistoupil k Dimovovi. Oči mu zlostně jiskřily.

„Našli jste něco podezřelého?“ zeptal se Dimov.

„Nic podezřelého,“ příkře odpověděl Durand. „Alespoň dosud ne. Ale přece jen to není sebevražda. Naši bandité se nezabíjejí. Dokážou se rvát o svou kůži do posledního dechu. Prchají, střílejí, brání se, ale sebevraždy nepáchají. V své praxi takový případ neznám.“

„Nesmíme se ukvapit,“ odporoval Dimov. „Coulon přece jen nebyl žádný běžný gangster. Byl to známý pařížský milionář. A s milionáři se to stává dost často.“

„S opravdovými milionáři. S bandity ne!“

„A co bradka?“

„Ano, je opravdu falešná. Měl jste pravdu ve všem. Jenže já nevěřím, že se zastřelil sám,“ řekl Durand s jakýmsi utajovaným záštím. „Vy prostě neznáte psychologii bandity.“

„Kdo by ho podle vás mohl zabít?“

„Jednoduše, někdo z jeho bandy. Pochopil, že Coulon je odhalen. A pospíšil si ho odstranit, ještě než začne mluvit.“

Dimov se zamyslel:

„Na první pohled je to docela logické,“ řekl. „Ale jen na první pohled. Jak by vrah mohl vědět, že je Coulon odhalen?“

„Asi se na něj Coulon obrátil o pomoc. Chtěl na něm vůz, pas, zbraň…, třeba požádal o dočasný úkryt.“

„To se mi nezdá moc přesvědčivé,“ v zamyšlení odporoval Dimov. „Vždyť přece Coulon právě proto odstranil Perriaulta, aby zpřetrhal spojení s bandou.“

„To je předpoklad jen váš.“

„Ale jistě souhlasíte, že je to logický předpoklad. Kdyby měl Coulon v bandě parťáka, nechal by tu loupež v Perriaultově bytě na něm. A ta by pak neměla tak zjevné znaky diletantství.“

„Jeho parťák možná nepatří do Perriaultovy bandy,“ namítl zamračený Durand. „Představte si, že je to třeba klenotník. Ten, který zpracovával uloupené šperky.“

„To už je jiná věc,“ řekl Dimov. „I když si nedokážu představit, jak by se sem mohl tak rychle dostat…, pak ještě spáchat vraždu a zmizet. Zavolal jste operativní skupinu?“

„Ano, čekám ji každou chvíli.“

Za nějakých pět šest minut přijela opravdu skupina odborníků. Jako první skončil předběžné ohledání lékař.

„Na první pohled typická sebevražda,“ řekl. „Kulka byla vypálena z bezprostřední blízkosti.“

„V kolik hodin nastala smrt?“ zeptal se Durand.

„Kolem páté… nebo trochu později.“

Oba inspektoři se na sebe podívali.

„Takže vlastně bezprostředně po našem odchodu,“ poznamenal Durand. „Kdyby to byla vražda, vrah by už musel být na místě, přímo tady v domě.“

„Vy si tedy myslíte, že je to vražda?“ pohlédl na ně lékař.

„Vyloučit to prostě nemůžeme,“ odpověděl Durand.

Ani podrobná prohlídka celého domu neprokázala sebemenší známku, která by nasvědčovala přítomnosti dalšího člověka. Také při snímání otisků prstů se na nic nepřišlo. Jestli vrah vůbec existoval, pak musel být v domě. A hned po činu musel zmizet, nejspíše zadním vchodem.

„Pane Durande, nezbývá nám nic jiného, než sehrát hru až do konce,“ prohodil Dimov.

„Cožpak to neděláme?“ povytáhl obočí Durand.

„Mám návrh…, jen nevím, jestli je proveditelný…“

„Povídejte!“ vybídl ho Durand, stále ještě zamračený.

Druhého dne se Dimov probudil s těžkou hlavou. Tolik kávy spolu s jeho nepokojnými myšlenkami způsobilo, že noc strávil v neklidném polospánku. Důkladně se osprchoval studenou vodou, pečlivě se oholil a sešel do restaurace na snídani. I když vstal dost časně, málem se mu nepodařilo najít volné místo. Celá restaurace byla plná kostnatých holandských chovanek penzionátu, které zřejmě pospíchaly na jednu z okružních jízd. Už je tu viděl včera ráno – hlučné hejno venkovských husiček, provázených povadlými vychovatelkami. Dnes je však sotva poznal. Nakoupily si kratičké sukénky, blůzičky s hlubokými výstřihy, boty na vysokých podrážkách – všechny do jedné, včetně vychovatelek. A navíc ještě byly, rozjařeny touto proměnou, nepředstavitelně hlučné. Ta podívaná, spolu se silným čajem, mu projasnila hlavu. Když zanedlouho vyšel na ulici, měl už svou obvyklou dobrou náladu.

Tentokrát nebylo nijak obtížné taxík najít. Město se vylidnilo. I ti poslední Pařížané je překotně opouštěli ve svých vozech, jako by jim tady hrozil mor. A nebe bylo jasně, bez jediného mráčku: Opravdu nádherný nedělní den, jako stvořený na výlety. Když necháme stranou to, že všechny palouky a lesíky v okruhu dvou set kilometrů kolem Paříže budou přeplněny o nic míň než kdejaká stanice metra.

Dur and ho už očekával. Nezdálo se, že by měl zvlášť dobrou náladu. Jako každý pravý Pařížan se pravděpodobně cítil ukřivděný, že musí strávit tak pěkný letní den ve své kanceláři, místo aby vylehával na břehu nějakého tichého potůčku.

„Posaďte se, kolego,“ mdle se usmál Durand. „Čím začneme? Kávou nebo pivem?“

„Dal bych přednost pivu…, uklidňuje nervy.“ Durand objednal pivo a sáhl po jednom z kupy ranníků. Tak a teď poslouchejte:

„Včera večer kolem půl desáté byl ve svém domě na rue de Pommes nalezen s těžkým zraněním známý pařížský starožitník Pierre Coulon. Všechno nasvědčuje tomu, že jde o pokus o sebevraždu. Kulka pronikla spánkem a uvízla v lebeční kosti. Mozek je sice zasažen, ale je určitá naděje na záchranu života.

Pierre Coulon byl převezen na soukromou kliniku a je pod nepřetržitým lékařským i policejním dohledem. Nabude-li vědomí, půjde pravděpodobně příčinu jeho pokusu o sebevraždu vysvětlit. Pan Coulon je znám svou bezvadnou pověstí a jeho pokus o sebevraždu může čtenáři připadat zcela bezdůvodný. Určitá fakta z nedávné minulosti nás však vedou k domněnce, že tato nepochopitelná sebevražda může souviset s neméně záhadnou vraždou známého gangstera Augusta Perriaulta.“

„To je všechno?“ zeptal se Dimov.

„To je to podstatné.“

„Je to dobře napsané. Jen jestli se podaří udržet pravý stav pod pokličkou?“

„Můžete být naprosto klidný. Podnikli jsme všechny potřebné kroky.“

V tu chvíli zazněl telefon. Durand zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a pak Dimovovi řekl:

„Capellani odcestoval včera v 19.10 do Düsseldorfu, ale zatím se tam neubytoval v žádném hotelu ani v penziónu.“

„Chudák,“ povzdechl si Dimov. „Vypadá to, že jsme ho pořádně vyplašili, víc než bylo nutné.“

„To bych neřekl,“ zamračil se Durand. „Pořád ještě si nejsem úplně jist jeho nevinou. Koneckonců podepsal prohlášení, že neopustí město. Tak proč utekl?“

„Večer v sedm hodin o vraždě ještě nevěděl. Ani my jsme nic nevěděli.“

„Ledaže by ji sám spáchal.“

„Kdyby ji spáchal, byl by si asi jist, že Coulon je mrtev. Tak proč by utíkal? Aby na sebe sám soustředil podezření?“

Durand neodpověděl. Přinesli pivo, oba vypili po sklence.

„Teď nemůžeme než čekat,“ utrousil Dimov.

„Jo, to se lehko řekne,“ povzdechl si Durand. „Ale hůř se to dělá. Zvlášť v tak úmorném letním dni, jako je dneska. Umíte aspoň hrát karty?“

„Hraju piket.“

„No výborně!“ Durandovi přímo zazářily oči. „To je má oblíbená hra. Hned někoho pošlu pro balíček karet.“ Nedělní den už nehrozil tak nekonečnou nudou.

V pondělí kolem poledne se na soukromém letišti Etoile u Lyonu zastavil taxík. Vystoupila z něho půvabná rusovláska, kapánek staromódně oblečená, v halence s bílou krajkovou náprsenkou, ve slaměném klobouku s širokým okrajem. Krátce poté už seděla v kanceláři ředitele a ovívala si obličej nějakým koncertním programem, na němž byl její portrét.

„Nevím, zda jste o mně slyšel,“ řekla, „Jsem Mireille Deluc, klavíristka.“

„Pochopitelně, madame,“ odpověděl ředitel málem dotčeně. „Viděl jsem vás v televizi.“

„Stala se mi velmi nepříjemná věc. Zmeškala jsem letadlo do Oránu.“

„Takové věci se stávají běžně, madame. Právě proto jsme tady.“

„Jenže já mám dnes večer v Oránu koncert. Jistě chápete, že mi nejde ani tak o pokutu za nesplněni smlouvy, jako hlavně o to, abych nezklamala své posluchače.“. „Ano, jistě, plně chápu. Váš pas je v pořádku?“

„Samozřejmě.“

Ředitel se zamyslel:

„Na tak dlouhou cestu nemám připraveno vhodné letadlo,“ řekl konečně. „Budete asi muset trochu počkat.“

„Na tom nezáleží,“ odpověděla návštěvnice. „Hlavně abych byla v osm večer na pódiu. A pochopitelně – ne v těchto šatech.“

Madame Deluc musela počkat na letadlo přece jen dlouhou chvíli. Když konečně všechno bylo připraveno, ředitel ji osobně doprovodil na rozjezdovou plochu.

„Máte štěstí, madame,“ řekl. „Jean je náš nejlepší pilot. A počasí vám také přeje.“

„Budeme tam včas?“

„Buďte klidná,“ usmál se ředitel. „Na převlékání vám ovšem mnoho času nezbude.“

Madame Deluc měla jen příruční kabelku a jeden kufr. Letadlo nabralo rychlost a lehce vzlétlo. Bylo to dvoumístné letecké taxi, ale dost rychlé, aby včas dorazilo na místo určení. Z pilota se vyklubal pohledný a trochu povídavý mladík. Rozuměl hudbě, a nejen džezové. Své pasažérky se vyptával na její zájezdy a koncerty, dokonce si dovolil vyslovit svůj názor na program jejího dnešního koncertu. Ale madame Deluc odpovídala roztržitě a často se dívala na hodinky.

Přeletěli jižní Francii, brzy se pod nimi rozprostřela nekonečná modř Středozemního moře, na obzoru lehce zasedlá. Pasažérka se už docela odmlčela, její výraz prozrazoval neklid. Konečně se jí pilotovi zželelo:

„Buďte klidná, madame, přistaneme včas. Do Oránu nám zbývá už jen hodina a deset minut.“

„V Oránu jsem ještě nikdy nebyla. Jsou na letišti taxíky?“

„Jistě. Nebudou vás čekat?“

„Sotva. Předpokládali, že přiletím pravidelnou linkou. A já jsem zase nevěděla, komu bych měla telefonovat.“

„Na tom nezáleží, určitě to stačíte. Jak vidíte, počasí je výborné.“

Přesně v půl sedmé přistálo letadlo v Oránu. Madame Deluc sáhla do kabelky a vytáhla sto franků. Mladý pilot zjevně váhal:

„Jen abych vás neurazil, madame, bylo mně opravdovým potěšením vézt tak slavnou umělkyni.“ Pasová kontrola proběhla snadno a rychle, protože jiných cestujících nebylo. Celní kontrola ani neotevřela zavazadlo. Před letištěm bylo dost taxíků, takže si z nich madame Deluc mohla vybrat ten nejluxusnější.

„Hotel Metropol!“ poručila řidiči, řidič přikývl a vůz se rychle rozjel po asfaltové silnici k teskně zažloutlým pahorkům. Madame Deluc seděla vzadu mlčky, její výraz teď byl už klidný a spokojený. I když bylo nesnesitelné dusno, na její ušlechtilé tváři se neobjevila ani kapka potu. A nebylo na ní ani stopy po nějaké netrpělivosti či spěchu. Určitý neklid prozrazovala jen ženina levá ruka, která stále pevně svírala držadlo příruční kabely. Zanedlouho přijeli k hotelu a okázalý vrátný, vypadající jak major královské armády, se pohotově ujal jejího kufru Zamířila k recepci a předložila svůj pas.

„Apartmá pro madame Deluc 7®“

„Je objednané, madame. To je vaše zavazadlo?“

„Ano, postarejte se o ně, prosím…, předpokládám, že máte klimatizační zařízení?“

„Jistě, madame, funguje bezvadně.“

Madame Deluc vyjela výtahem do třetího patra a uvolněně vykročila chladnou chodbou. Poslíček za ní udržoval uctivou vzdálenost tří kroků. Došla ke dveřím svého apartmá a s ulehčením odemkla. Konečně se tedy dostala k záchrannému břehu a přitom snadněji, než očekávala. Usmála se a vstoupila. Ale to, co viděla, ji na místě přikovalo.

Na židli uprostřed pokoje seděl Pierre Coulon. Vypadal klidně a úpravně jako vždy. Ledabyle si pokuřoval a hleděl přímo na ni, s ironickým a posmutnělým úsměvem.

Žena vyjekla, upustila kabelu a blesková se obrátila ke dveřím. Na prahu se téměř srazila s inspektorem Durandem. Dva kroky za ním klidně vyčkával další vývoj „scény“ Dimov s Jeanem, stále ještě v letecké kombinéze.

„Madame de Vol, musíme si s vámi promluvit!“ řekl Durand.

Ohromená žena mlčela. Vypadala najednou tak zmateně, uboze a bezmocně, že jí Dimovovi bylo až líto.

„Jeane, zaveď ji do pokoje!“ přikázal Durand pilotovi. „A měj oči pořádně otevřené, teď se dá od ní očekávat všechno.“

„Buďte klidný, pane Durande!“

Durand a Dimov vešli do apartmá. Pierre Coulon vstal ze svého místa a usmál se na ně.

„Gratuluji, Micheli!“ řekl Durand spokojeně. „Jak vidím, sehrál jsi svou roli znamenitě.“

„Však taky mám za sebou dva dny zkoušek, pane inspektore, teď bych mohl jít rovnou k filmu.“

„Jak reagovala?“

„Přece jste to viděl. Jako by uviděla smrtku. Dokonce upustila kabelu.“

Durand zvedl kabelu a otevřel ji.

„Třeba se v ní něco najde,“ zabručel, „ještě než začneme s výslechem.“

„Dá se předpokládat, co tam asi najdeme.“

„Raději se přesvědčíme.“

Kabela byla dost naplněná, zejména toaletními potřebami. Dlouho museli vytahovat jednu věcičku po druhé. Konečně objevili pořádný balík se samými svazky bankovek – všechny byly stofrankové. Ale teprve na dně ležela značně velká krabice. Durand ji opatrně položil na stůl a zdvihl víčko.

Obsah zazářil. Krabice byla šperky přímo nabitá. Durand z nich začal vyndávat jeden po druhém – opatrně, pohyby na jeho obhroublé ruce až překvapivě jemnými. Čelenky, brože, náhrdelníky, náramky – všechno, co by si mohla přát sama královna. Drahé kameny plály a zářily jak živé. Vůbec se nepodobají tomu nanicovatému smaragdu na té dóze – pomyslil si Dimov. Náhle Durand ohromeně vyjekl:

„Čert aby to vzal… tohle jsou přece šperky z Mauretánie!“

„Z jaké Mauretánie?“

„Asi před půl rokem byla na lodi Mauretánie, plující do Athén, spáchána krádež šperků v ceně několika miliónů dolarů… Nečetl jste o tom? Byl to majetek manželky amerického miliardáře Donalda.“

Durand šperky přímo hltal očima, vzrušený a jako nepřítomný duchem. Dimov se shovívavě usmál.

„Čemu se smějete?“ zaječel náhle Durand. „Tohle je přece úspěch, kolego, to je přímo neuvěřitelný úspěch! Umíte si vůbec představit, jak náš ředitel vyvalí oči, až mu to hodím na stůl?“

Stále ještě nemohl odpoutat svůj pohled od šperků. „Musíme začít s výslechem!“ upozornil ho netrpělivě Dimov.

Teprve teď se inspektor vzpamatoval:

„Ano, jistě, máte pravdu…“

K výslechu si najali apartmá v témž poschodí. Když do něho vstoupili, madame de Vol seděla v ložnici na divanu, potaženém zlatým damaškem. Vypadala zkroušeně a zkrotle, ale její tvář byla překvapivě svěží, jako by se té ženy všechny ty události ani netkly. Jean se pohodlně usadil na židli, střežil ženu jako jestřáb a ani na okamžik z ní nespustil oči. Tihle mladí lidé, pomyslel si Dimov, dokážou být chladnější než led. Podle jeho názoru by správný inspektor měl být k ženě za všech okolností poněkud milosrdnější a pozornější.

Ale k něčemu takovému měl zřejmě daleko i Durand. Tichem pokoje zazněl jeho hlas málem krůtě:

„Povězte nám, madame de Vol, proč jste se pokusila zavraždit Pierra Coulona? Proč jste na něj vystřelila?“ Madame de Vol se na inspektora podívala, zaváhala jen na zlomek vteřiny a tiše řekla:

„Na nikoho jsem nestřílela.“

Takže už se vzpamatovala – pomyslel si Dimov s jakýmsi podivným ulehčením. Ať už ta žena byla jakákoli, přece jen žila mezi vlky. Ale Durand na ni pohlédl přezíravě:

„Na přetvářku a na lži už je pozdě. Varuji vás, tím si jen zhoršujete vlastní situaci.“

„Na nikoho jsem nestřílela,“ opakovala madame de Vol. Její hlas zněl vyrovnaně a bezvýrazně.

„Výpověď Pierra Coulona říká něco jiného.“

„Pokoušíte se mě vydírat, inspektore Pierre Coulon vám nemohl říct něco, co není pravda.“

„Chcete tvrdit, že s tou věcí nemáte nic společného?“

„S Coulonovou sebevraždou nemám nic společného!“

„Proč jste tedy chtěla uprchnout?“ zeptal se Durand s utajovanou zlobou. „Proč vystupujete pod jiným jménem? Proč jste použila falešný pas?“

„Protože jsem se vylekala.“;

„A čehopak jste se vylekala?“

„Polekala jsem se. když jsem pochopila, že Coulon je ve vašich rukou. Byla jsem společnicí Perriaulta v jeho záležitostech. A věděla jsem, že i Coulon je o všem informován.“

„Znáte ještě někoho z bandy?“

„Ne, jen ty dva.“

„Možná že si vzpomenete ještě na další,“ řekl Durand. „Dobrá, povězte mi všechno, co víte.“

„Vždyť já jsem Coulona vůbec neznala,“ pokračovala madame de Vol. „O něm a o jeho činnosti jsem se dozvěděla teprve několik dnů před zavražděním Perriaulta.“

„Od koho?“

„Od Perriaulta, pochopitelně. Když ho okolnosti přinutily cestovat do Bejrútu pod Coulonovým jménem. Já jsem ovšem věděla velice dobře, kdo je to Coulon a jaké má postavení v pařížské společnosti. Tehdy se mi Perriault svěřil, že i Coulon pro něho pracuje, zrovna tak jako já. Předpokládám, že měl na starosti prodej kradených šperků.“

„A vy?“

„Já jsem pro Perriaulta pracovala skoro tři roky. Využívala jsem své diplomatické imunity a převážela jsem kradené šperky a kameny přes hranice. Naposled jsem musela převézt šperky paní Donaldové, ukradené na Mauretánii. Dopravili je samozřejmě do Bejrútu, kde pracuji. Měly být odevzdány jedině Perriaultovi a nikomu jinému. Tehdy se on rozhodl k tomu kroku – jet do Bejrútu pod Coulonovým jménem. S jeho souhlasem, pochopitelně. Celá akce tam proběhla úspěšně, šperky paní Donaldové mi odevzdal. A teprve na poslední chvíli, když jsme odjížděli z Bejrútu, mi řekl, že se na sofijském letišti setká s Coulonem a tam že už zase každý bude vystupovat pod svým jménem.“

„Proč jste cestovali společně?“

„Perriault to tak chtěl. Tahle cesta vlastně byla opravdu nejbezpečnější. V Sofii nepracuje Interpol. Nikdo tam nezná ani Perriaulta. ani Coulona.“

„A dál…“

„Na letišti v Sofii jsem Coulona vůbec neviděla. Jak jsme se domluvili, ráno jsem prostě vstala a nastoupila do letadla.“

„A nezdálo se vám divné, že Perriault není s vámi?“

„Přirozeně. Ale to jsem pochopila až v mezinárodním tranzitu. Bylo už pozdě, v žádném případě jsem se nemohla vrátit a hledat ho. To jsem rozhodně nemohla udělat, i kdybych k tomu měla příležitost. A potom, nepřipadalo mi to nijak zvlášť důležité. Pomyslela jsem si, že prostě zaspal. Pokud jsem mohla pozorovat, předešlého večera dost holdoval whisky.“

„A Coulon se s vámi nespojil?“

„Ano, když jsme byli na ploše, ještě než jsme nastoupili do letadla, nenápadně se ke mně přitočil. Stačil mi pošeptat: ‚S Perriaultem se něco stalo. Schovejte šperky u sebe. V žádném případě se nepokoušejte navázat se mnou spojení, dokud se vám sám neozvu‘. To jsem taky udělala.“

„A v Paříži se vám neozval?“

„Ne. Naposled jsem ho viděla a slyšela v letadle.“

„Dovolte mi, abych vám řekl, že lžete přímo ukázkově, madame. Byla jste v Coulonově domě v den Coulonovy vraždy. Byla jste ukrytá v sousední místnosti a vyslechla jste náš rozhovor. Pochopila jste, že Coulon je odhalen a že se blíží jeho zatčení. Zavraždila jste ho, aby vás neprozradil. A abyste se mohla zmocnit všech těch šperků, protože jen on věděl, že jsou u vás. Udělala jste báječný obchod. Ale chybila jste. Kdybyste ho byla zastřelila jen tak normálně, jak by to udělal kdejaký bandita, neměli bychom vás teď v rukou. Ale vy jste se i tentokrát pokusila chytračit, chtěla jste naaranžovat sebevraždu. K vaší smůle ale jedna kulka nestačila.“

Madame de Vol ho poslouchala nezúčastněně, bez jediného mrknutí.

„To jsou výmysly, inspektore. Nikdy jsem nebyla v žádné místnosti Coulonova domu. Prostě jsem k tomu neměla fyzickou možnost. V 16.35 jsem už seděla v rychlíku do Lyonu. Jela jsem na několik dní na návštěvu ke své sestře. Když jsem přijela na lyonské nádraží, čekali tam na mě má sestra Jeannette Chevalierová a její muž Gaston, můj švagr. Náhodou mi zůstala i jízdenka.“

„Náhodou?“ zeptal se ironicky Durand.

„Nejdřív náhodou. Když jsem ale v novinách četla, co se stalo, pochopila jsem, že je to pro mě vlastně šťastná náhoda.“

„A falešný pas jste měla připravený také náhodou?“ stále tak ironicky pokračoval Durand.

„Po té Perriaultově nešťastné smrti jsem stále měla pocit nebezpečí. A pochopitelně jsem se připravovala na to nejhorší.“

„Takže jste se vypravila, jak říkáte, k sestře na víkend. Proč jste si tedy s sebou brala ty šperky? Proč jste vzala i ty svazky bankovek? Aby se vám náhodou neztratily?“

Dimov vycítil, že madame de Vol se prvně ocitá v úzkých.

„Rozhodla jsem se nechat to v úschově u sestry. To byl vlastně hlavní důvod mé návštěvy. Představte si, že by to všechno u mě našli při nějaké prohlídce. To bych se přece sama vyzradila.“

„Chcete říct, že vaše sestra je zúčastněna…?“ zeptal se Durand škodolibě.

„Prosím vás!“ Madame de Vol poprvé trochu zvýšila hlas. „Vůbec by nevěděla, co v té krabici je.“

„Průhledná lež!“ vyjekl Durand rozzlobeně. „Ta krabice dokonce nemá ani zámek. A není to žádná pořádná krabice, ale obyčejná skříňka na toaletní potřeby. Vaše sestra by okamžitě zjistila, co v ní je. Jak jste jí chtěla vysvětlit, odkud ty šperky máte?“

„Říkám vám pravdu,“ odsekla chladně madame de Vol. „A vy si můžete myslet, co je vám libo.“

„Celá ta záležitost je naprosto jasná, madame,“ řekl Durand. „Soud zajisté ocení vaše průhledné lži. Poskytl jsem vám možnost, abyste si usnadnila situaci. Teď padá veškerá odpovědnost jen na vás.“

„Děkuji vám za vaši laskavou péči, inspektore,“ stále tak chladně a vyrovnaně odpověděla madame de Vol. Durand se obrátil k Dimovovi:

„Máte nějaké otázky?“

„Jen jednu… Madame, jaké byly osobní vztahy mezi vámi a Perriaultem?“

Žena na něho nepřátelsky pohlédla:

„Byla jsem jeho milenka, jestli vás to tolik zajímá,“ odpověděla vyzývavě.

„Co bylo dřív? Spolupráce nebo intimní vztah?“

„Znala jsem Perriaulta pět let. Postupně a docela nenápadně mě zatahoval, do svých pletek.“

„Pěkná omluva!“ pohoršil se Durand. „Bylo by zajímavé vědět, jak jste se vůbec seznámili. Dáma z lepší společnosti a nechvalně proslulý gangster!“

Netrpělivě vstal.

„Dobře ji hlídej!“ obrátil se k Jeanovi. „Brzy vyrazíme.“

Oba inspektoři sešli do hotelového baru a usadili se u odlehlého stolku. Durand byl podrážděný a rozrušený, dvojitou whisky zdolal s mimořádným gustem.

„Zvolila si tu nejvýhodnější pozici!“ řekl zavile.

„A co jste čekal?“

„Zjevně nevěří, že Coulon žije. A rozhodla se riskovat. Nakonec, co může ještě ztratit?“

„Ano, máte pravdu.“

„A nevypadá to na vraždu z náhlého popudu. Všecko si promyslela předem a naorganizovala si dost dobré alibi. Proč jela do Lyonu rychlíkem, a ne Střelou? Zřejmě aby ho mohla dohonit někde cestou.“

„V kabelce opravdu měla jízdenku na ten vlak,“ poznamenal Dimov.

„O tom nepochybuji. A v Lyonu na nádraží ji opravdu přivítali. Ale ani to ji nezachrání, spíš jí to situaci jen zhorší.“

Dimov ho však sotva poslouchal, jak byl zahloubán do vlastních myšlenek. Durand to asi zpozoroval, protože se zeptal:

„Co se vám nezdá? Zas nějaké pochybnosti?“

„Vlastně jen jedna. Ale zato dost závažná. Proč se chytrá a logicky uvažující žena rozhodla k tak nebezpečnému a zoufalému kroku? Proč ho zavraždila…? Být souzen za promyšlenou vraždu je přece něco jiného než spoluvina na loupeži.“

„Zas něco!“ Durand se na něho udiveně podíval: „Vždyť jste sám přece přišel s tím názorem, že Coulona zabila madame de Vol!“

„Máte pravdu… Jenže to jsem ještě nevěděl, jak je mazaná a čeho je schopna.“

„Přece jen je to žena,“ namítl podrážděně Durand. ‚“Kariéra, společenské postavení, peníze. Čestná legie… – a najednou se octne v bahně, je zničená, zostuzená. Kterápak žena by se dokázala smířit s takovou situací? A nejen žena!“

„Ano, na první pohled je to všechno tak, jak říkáte. Jenomže přece jen se mi nezdá, že právě ona je typ člověka, který propadá emocím. Ta si dokáže zcela chladnokrevně spočítat klady i zápory každého svého kroku. Aha, už jsem si vzpomněl, nač jsem se vás chtěl zeptat: je běžné, aby Francouzka o sobě řekla, že je něčí milenka?“

„Samozřejmě že ne…, měla spíš říct přítelkyně. Ale ona si zřejmě hledá nějakou polehčující okolnost… Oběť citů nebo něco takového. Průhledná hra!“

„Zas tak moc průhledná není. Každý soud na takové motivy pohlíží s pochopením. A když uvážíme, že od Coulona vlastně žádnou výpověď nemáme, tak…“

„Ne!“ přerušil ho rozkaceně Durand. „Z toho nevyklouzne… Já už najdu způsob, jak ji usvědčit. To její nedonošené alibi ze základů vyvrátím.“

„To bude zdlouhavá a beznadějná bitva. Nevím, jestli vám na to budou stačit nervy.“

„Na to se můžete spolehnout!“

„Zdá se, že jste vůči ženám nelítostnější než vůči milionářům,“ usmál se Dimov.

„To máte jednoduché: milionářem bych se stal kdykoli a s chutí – ženou ale nikdy.“

„Chcete zkusit experiment?“ zeptal se Dimov.

„Jaký experiment?“

Chvíli se dohadovali, zda experimentovat je účelné a co by jim to mohlo přinést. Konečně Durand nepříliš ochotně souhlasil. Zanedlouho byli opět v apartmá, kde se konal výslech. Madame de Vol seděla na témž místě, jako by se nepohnula ani o milimetr. Její hladká tvář nejevila sebemenší známku únavy nebo utrpení. Dimov na ni teď pohlížel užasle. Poslední stopy soucitu s ní mu z duše v tu ránu vymizely. Je to opravdu žena? pomyslel si zmateně. Sotva!

„Připravte se, půjdeme!“ řekl Durand.

Potom si stoupl před madame de Vol a suše řekl: „Madame, právě mi oznámili, že Coulon zemřel. Takže se teď nebudete zodpovídat z pokusu o vraždu, ale přímo z vraždy.“

Na ten nejprchavější okamžik se v neproniknutelných očích madame de Vol cosi kmitlo. Ať byl záblesk sebekratší, oba muži ho zpozorovali. Když vyšli na chodbu, Dimov se hned zeptal:

„Viděl jste?“

„Velice dobře. Zaradovala se!“

„Právě… Ale proč…? Vždyť bude souzena opravdu pro vraždu! Je snad tak hloupá, že to nedovede pochopit?“

„Cožpak já vím?“ zahučel Durand. „Dokážete snad pochopit ženskou logiku? Třeba ji potěšilo, že proti sobě už nemá žádného živého svědka.“

„Ale to přece vůbec není logické… Přijali jsme domněnku, že zabila Coulona, aby ji neprozradil. Nevyšlo to – aspoň se nám podařilo ji o tom přesvědčit – a udělala plné doznání. Teď by tedy měla mít zájem na tom, aby Coulon naživu zůstal. Tak by aspoň nebyla souzena pro vraždu.“

„Ženy jsou tak trochu jako děti, pane kolego. Pořád mají dojem, že když oddálí trest, že se jim nakonec podaří nějak z toho vyklouznout…“

Dimov ho však sotva vnímal.

„Opravdu – proč?“ mumlal si sklesle.

Rychlým sportovním letadlem se kolem půlnoci vrátili do Paříže. Čekaly na ně dva vozy – jeden pro oba inspektory, druhý dostatečně zabezpečený a pancéřovaný pro madame de Vol a další spolupracovníky. Naštěstí na letišti nebyli novináři, alespoň téhle nepříjemnosti se dokázali vyhnout.

„Chtěl byste si zaskočit k Tržnici?“ zeptal se Dimova Durand. „Není přece možné navštívit Paříž a. ani neokusit cibulačku.“

„Určitě je tam plno cizinců.“

„Není to tak strašné. Většinou jsou tam obyčejní veselí chlapíci z venkova.“

Veselí chlapíci podřimovali kolem stolků a rozjařenost spíš předstírali. Nepovzbudila je ani cibulová polévka, hustá a lepkavá jako škrob. Pařížští řezníci v bílých zakrvácených zástěrách poklidně srkali u baru svou dávku aperitivu a podniku dodávali na koloritu. Návštěvníci z venkova pokukovali po krvavých skvrnách na těch jejich zástěrách kapánek vyplašeně a polévku nepolykali nijak zvlášť s chutí. Dimovovi ale chutnala, alespoň to, co mohl nějak spolykat. Vypili spolu napůl láhev piva a šli.

„Zítra vás zvu na slavnostní večeři,“ řekl Durand. „Asi přijde i ředitel.“

Dimov po něm vyděšeně koukl:

„Moc vás prosím… ani nevíte, jak nerad mám slavnostní večeře a schůzky.“

Durand se zamyslel:

„S tou večeří by se to dalo nějak zařídit…, ale v tom případě budete muset ještě jednou do mé kanceláře. Oficiálnímu poděkování se nevyhnete. A to ani nemluvím o missis Donaldové!“

„Nijak mě netěší sloužit miliardářům!“ zasupěl Dimov.

„Žerty stranou, asi vás nemine ani peněžitá odměna. Přinejmenším od pojišťovny.“

„S radostí se jí vzdám ve váš prospěch,“ usmál se Dimov.

„Nežertujte! Nebude to žádná almužna.“

„Nežertuji, u nás něco takového je naprosto zakázané. Státní zaměstnanec může přijmout jedině zákonnou státní prémii. A nic jiného.“

„Ale!“ vyjekl Durand. „Jenže takhle nahrajete jedině kapitalistům. Víte, jakou jim uděláte radost? Ty peníze už beztak oželeli.“

„Vím,“ odpověděl Dimov. „Ale zásada je zásada.“ Durand ho zvědavě pozoroval:

„Vy jste stejně divní lidé,“ zabručel.

Pokusili se zastavit taxík. Ten opravdu zastavil, ale seděla v něm mladá sexbomba vyzývavého vzhledu. Její chování napovídalo, že je s radostí k dispozici jim oběma. Durand jen mávl rukou a řidič se prozíravě rozjel.

„Tohle nepatří k vašim povinnostem?“ usmál se Dimov. „Sebrat ji a vsadit do chládku?“

„Na to jsou jiní,“ povzdechl si Durand.

Ten večer Dimov usnul okamžitě, hlavou se mu nehonily žádné myšlenky, i když si uvědomoval, že by bylo o čem přemýšlet. Ráno zašel na bulharské velvyslanectví, kde ho přijal velvyslanec. Dimov ho informoval o všem až po zatčení madame de Vol. Velvyslanec ho se zaujetím poslouchal.

„Znám madame de Vol,“ řekl. „Chodila dokonce i na naše velvyslanectví. Platila za levou gaullistku. A právem, vím zcela jistě, že se velmi aktivně zúčastnila hnutí odporu proti německé okupaci.“

„Je to všechno podivné,“ řekl Dimov zamyšleně. „Opravdu podivné…, ale pro nás to dopadlo dobře. Zanedlouho budeme mít tiskovou konferenci, pochopitelně k jiným otázkám. Ale využiji té příležitosti, abych pánům novinářům vysvětlil, že jsou naší zemi dlužni omluvu. Za všechny ty urážky na naši adresu.“ Po návštěvě u velvyslance Si Dimov prohlédl nejbližší obchodní dům. Koupil jen pět šest plynových zapalovačů jako dárky pro své nejbližší spolupracovníky. A několik propisovaček, těch nejlepších. Na chvíli zaváhal nad pánskou sportovní košilí, ale pak mávl rukou a šel dál. Připadala mu příliš elegantní pro skromného kriminalistu. Naobědval se v jednom malém bistru, přivolal taxík a jel do Galérie moderního umění. Zpočátku ho nijak zvlášť nenadchla. Jak Matisse, tak ani Picasso ho příliš neupoutali. A právě začal propadat onomu zvláštnímu okouzlení, které i jemu samotnému bylo nepochopitelné, v sále primitivistů, když mu vtom někdo poklepal na rameno:

„Pane Dimove!“

Překvapeně se obrátil: s neskrývaným respektem na něho hleděl mladý zdvořilý muž. Dimov se okamžitě rozpomněl, že už ho viděl někde v Durandově okolí.

„Pane Dimove, inspektor Durand vás prosí, abyste k němu okamžitě přišel.“

„Stalo se něco?“

„Nemohu vám nic říct.“

Dimov s politováním přelétl zrakem zbylou část galérie a vykročil za mladým mužem.

„Jak jste věděli, že mě najdete zrovna tady?“ zeptal se.

„Francouzská policie ví všechno!“ zažertoval mladý muž.

Venku je čekal vůz, který je rychle dopravil ke známé budově. Když inspektor Dimova uviděl, vykročil mu s úsměvem vstříc. Dimov ho ještě nikdy neviděl v tak dobré náladě. Asi dostal tu prémii od pojišťovny

– pobaveně si pomyslel.

„Vy jste ale podivín,“ rozjařené ho vítal Durand. „Touláte se po galériích, místo abyste koupil manželce pár hezkých bot!“

„To bych si napřed musel koupit tu manželku,“ odpověděl mu stejným tónem Dimov.

„Tak si kupte Francouzku. Najdeme vám nějakou se slevou.“

„Z place Pigalle?“

„Ale kdepak, úplně počestnou!“

„Stejně by mi vyšla hodně draho. Po svatbě, mám na mysli. Dávám přednost Bulharkám, jsou dobré hospodyňky.“

Oba se posadili, Durand za svůj psací stůl.

„Tak poslední slovo – kdy odjíždíte?“

„Jak jsem řekl: zítra ráno.“

„Tak vám připravím malé překvapení,“ ohlásil Durand. „K vašemu odjezdu.“

Sáhl do zásuvky a vytáhl obálku. Byla velká a dost objemná. Dimov se div nezamračil – co to má znamenat? Odměna za námahu? Vždyť už přece Duranda upozornil, a to naprosto jednoznačně.

„Co je to?“ zeptal se zdrženlivě.

„Jen to otevřte, uvidíte!“

Dimov obálku otvíral s nechutí. Uvnitř bylo jen pár fotografií. Zpočátku mu nic neříkaly. Nějaká rozlehlá místnost v empírovém slohu, stůl plný lahví a bohatě naservírovaných mís. Podnapilí muži, všichni v uniformách SS s hákovými kříži na rukávech. Pouze tři ženy, všechny tři velmi půvabné a elegantní. Teprve když se na snímky zadíval pozorněji, pochopil, že jedna z těch tří žen je madame de Vol.

„Kde jste to objevil?“ zeptal se nevzrušeně. „V Coulonově sejfu?“

„Ne, na mnohem bezpečnějším místě. V trezoru Národní banky. V Coulonově osobní schránce.“

„Ano, teď už to do sebe všechno zapadá,“ poznamenal Dimov. „Coulon zřejmě netrpěl přehnanou důvěřivostí.“

„Právem,“ podotkl spokojeně Durand „Vyslechl jste už madame de Vol?“

„Ano, jistě. Okamžitě. Tentokrát už učinila úplné doznání. Otevřeně, drasticky, řekl bych přímo zuřivě. Zdá se, že Coulonova proradnost ji rozběsnila. Mluvila o něm s nenávistí. Ale ani ze svých zločinů nic nezatajila.“

„Přesněji řečeno – z jakých?“

Durand upřeně hleděl na svého kolegu a na ústech mu hrál tajemný úsměv.

„Nebudu před vámi nic tajit, jak jste to často dělal vy. Mám radši, když vás můžu trošku ohromit. Madame de Vol nezabila jen Coulona. Zavraždila také Perriaulta.“

Dimov překvapeně poslouchal. Mlčel.

„Přiznejte se, pane kolego, že tohle jste nečekal,“ ozval se Durand.

„Máte pravdu,“ přikývl Dimov. „Připouštěl jsem něco jiného. Připouštěl jsem, že madame de Vol je v pozadí celého spiknutí proti Perriaultovi. Připouštěl jsem, že existují ještě nějaké jiné, neznámé příčiny smrti obou mužů. Byl jsem si takřka jist, že Perriault nevěděl o Coulonově příletu na sofijské letiště. Ale přece jen jsem se domníval, že vrahem je Coulon… Koneckonců ta rána, tak profesionální, tak chlapská!“

„Nezapomínejte, že prošla německou špionážní školou.“

„Ano, chápu. Jenže tehdy jsem to nevěděl.“

Slavnostní tón Durandova hlasu trochu poklesl. Jeho kolega přece jen pronikl do podstaty celé záležitosti.

„Začněme od začátku. Tenhle tady,“ Durand ukázal muže na snímku, „je Gruné, jeden ze šéfů pařížského gestapa. Osobně získal madame de Vol, tehdy ještě Jeannette Grieux, nejdřív jen jako svou milenku. Ať je ona sebemazanější a sebeobezřelejší, tak tohle vůbec neví, kdy a jak byl ten snímek udělán. A kdo ho udělal. Možná že to byl tah nějaké jiné rozvědky. Neví ani, jak se ty snímky dostaly k Perriaultovi. A to se bohužel nedovíme už asi nikdy. Později prošla zvláštním školením a byla velice obratně nasazena mezi pracovníky hnutí odporu. V něm prý, jak sama vypověděla, dělala jen vyzvědačku, mám na mysli udavače.“

„Nechce snad svou nynější výpovědí a přiznáním krýt své politické zločiny?“

„Nevím. Nezdá se mi to. Tvrdí, že se nedopustila žádné zvláštní zrady. Věděla toho moc málo. A pak, necítila se prý povinna říkat všechno. A ani dělat všechno.“

„Takový člověk dělá všechno,“ zasmušile poznamenal Dimov.

„Prozkoumáme podrobněji i tuhle otázku. Ale zatím se vraťme k naší záležitosti. Po válce se jako zasloužilá maquistka dostala až na místo, které zaujímala nyní. To u nás vůbec není lehká kariéra pro ženu. Poutala k sobě pozornost svým bystrým úsudkem. A svou naprosto bezúhonnou pověstí. To trvalo až do dne, kdy se u ní objevil Perriault s těmi snímky. Jimi ji vydíral a ona mu bez výhrad sloužila. Jenže ten sebevědomý ničema se tím nespokojil. Stejně jako Gruné, i on si z ní udělal milenku. A to ho zničilo. Během let se ona dozvěděla dvě důležitá fakta, která jí vyžvanil, když byl úplně namol. Za prvé kde je sejf. A za druhé, a to byla jeho osudová chyba, kdo je Coulon.“

„Jak se do bandy dostal Coulon?“

„To se asi nedozvíme nikdy. Ale přece jen fakta jsou taková, jak jsme předpokládali. Právě Coulon obstarával zpracování a prodej kradených šperků a kamenů. Pro tak okouzlující ženu, jako je madame de Vol, nebylo příliš obtížné získat si člověka Coulonova typu, v milostných dobrodružstvích nebyl příliš zkušený. Postupně se mu přiznala, v. čem spočívá její závislost na Perriaultovi. Neřekla mu pochopitelně celou pravdu. Že prý se do té společnosti dostala čistě náhodou – poprvé a naposled. Jiné je, jestli jí Coulon doopravdy věřil. Ale zdá se, že ano. Nebo alespoň ze začátku byl do ní upřímně zamilován. Podařilo se jí ho přesvědčit, že je nejvyšší čas, aby se Perriaulta zbavili. A aby oba začali žít novým počestným životem.“

„To ona celou tu akci vymyslela?“

„Ano, od začátku do konce. Až do nejmenších detailů. A všechny ty drobné chyby nejsou chyby samotného záměru, ale špatného provedení. Hlavně Coulon to zpackal. Ale Perriault se na tu udičku chytil dost snadno. Souhlasil s tím. aby odcestoval do Bejrútu pod Coulonovým jménem. A když vyzvedl šperky a dal je madame de Vol, měl se vrátit stejnou cestou. Vůbec se předem nedohodli, že se oba setkají na sofijském letišti. Ona si netroufla to navrhnout, bála se, že by Perriault něco tušil.“

„A jenom v tom se zmýlila!“ dodal Dimov. „Měla vydržet až do konce.“

„Pořád ještě s ní sympatizujete?“ Durand k němu zvedl oči.

„Ne!“ energicky odporoval Dimov. „Už ne!“

„Dál už celá akce probíhala tak, jak jsme předpokládali. Coulon snadno vnikl do Perriaultova bytu. Znal tajemství sejfu, ale neznal hesla. Tak musel sejf rozbít a tam ukradl ty snímky. Jiné cennosti tam nebyly Odcestoval do Istanbulu a pak do Sofie. Teď dávejte pozor, jak měla ta akce probíhat. První přijel Coulon do pokoje 208. Před dveřmi nechal boty, které madame de Vol znala. Nechal taky ve dveřích zvenčí klíč. Madame de Vol si prostě ten klíč vzala a šla do restaurace. Nechala ho ležet na stole, tak aby bylo dobře vidět jeho číslo. Předem se pochopitelně dohodli s Perriaultem, že za ní přijde do jejího pokoje. Aby se tak řeklo, poslední noc lásky před návratem do Paříže, kde není tak jednoduché takové schůzky uchovat v tajnosti. Perriault projde kolem jejího stolu, uvidí číslo na klíči – a všechno je v pořádku. Ale pak se stalo něco, co v Perriaultovi vzbudilo podezření…“

„A co?“ zeptal se se zájmem Dimov.

„Co asi tak?“ opáčil Durand.

„Perriault se čistě náhodou dozvěděl od našeho recepčního, že v hotelu se ubytoval nějaký pan Perriault, tedy vlastně Coulon,“ navázal na jeho vyprávění Dimov.

„Ano,“ protáhl Durand. „Teď už doopravdy všechno klape. Perriault šel do pokoje, kde byl ubytován Coulon, protože si podle čísla myslel, že v něm najde madame de Vol. A taky ji našel – samotnou, pochopitelně. Coulon se v tu dobu schovával v koupelně, připraven okamžitě vyjít, jakmile jen začne milostná scéna. A jednou provždy s Perriaultem skoncovat.“

„Jakou zbraní?“ ^

„Měl malou pistoli s velmi moderním a dokonalým tlumičem. Přes hranice ji převezla madame de Vol ve své kabelce. Ale vtom se stalo něco nečekaného. Perriault se jí hrubě zeptal, co pohledává Coulon v hotelu. A plný podezření zamířil ke koupelně. Co se stane tam? Podaří se překvapenému Coulonovi pohotově reagovat?

Na rozmýšlení nebyl čas. Madame de Vol měla při sobě vždycky deštník a v jeho rukojeti měla malou, ale velmi ostrou dýku. V té chvíli jí přišel vhod její starý výcvik. Vy sám víte, jak přesná a smrtelná byla hned první rána.“

Durand se odmlčel. I Dimov mlčel. Pak si povzdechl: „Pravda je mnohem složitější než domněnky. A mnohem dramatičtější. Nezapomněl jste se madame zeptat na ten knoflík?“

„Na jaký knoflík?“

„Na knoflík toho celníka.“

„Ach, ano,“ přikývl Durand, jako by se ho to netýkalo. „Sama mi řekla, že ho Coulon náhodou našel na celnici. A rozhodl se ho využít.“

„Docela pochopitelné u Coulona,“ přikývl Dimov, „ale nepochopitelné u ní.“

„Ano, zdá se, že ta vražda ho vyvedla z míry víc, než předpokládal. A začal dělat hlouposti. Aby se zbavil té dózy, podstrčil ji Capellanimu, místo aby ji úplně zničil. Byl nejistý, nerozhodný. Třebaže se předem domluvili, že nebudou navazovat spojení, obrátil se na ni a řekl jí, že očekává naši návštěvu. Ochotně souhlasil s tím, aby tajně vyslechla náš rozhovor, tak jak jsme předpokládali. Zřejmě chtěl vědět, jak jsme daleko, a sám sobě nedůvěřoval. Přišla hodinu před námi. Vzala si snímky, kvůli kterým celá ta historka začala. Jenže pochopitelně nevěděla, že si Coulon uschoval kopie.“

„Tak proto se zaradovala, když jsme jí řekli, že Coulon zemřel,“ přerušil ho Dimov. „Všechno ostatní bylo lepší než aby vyšly najevo ty fotografie.“

„Vypadá to tak… Když jsme odešli, vešla ke Coulonovi. Bylo jí už naprosto jasné, že je s ním konec. Její rozhodnutí definitivně uzrálo. Nebylo nijak těžké zastřelit ho zblízka, protože on přirozeně takové rozuzlení nečekal. Pak, jak jsme předpokládali, svým velmi výkonným vozem dostihla vlak nedaleko před Lyonem: A všechno ostatní je tak, jak už víte.“

Durand se protáhl na židli. Jeho kulatá tvář sotva skrývala výraz utajované vítězoslávy. I když na sám závěr přece jen se mu podařilo kolegu překvapit.

„A to je celá historka,“ dodal. „A teď, doufám, mi neodmítnete přátelskou večeři na rozloučenou.“

„Ale jak jste slíbil – jen my ve dvou!“

„Dobrá, jen ve dvou, vy paličáku! Půjdeme k Maximovi.“

„Upřímně řečeno, pane Durande, dal bych přednost něčemu skromnějšímu. Třeba Nadině.“

„Hlouposti. Chci vás zavést do opravdu pěkného a reprezentativního podniku. Nebojte se, účet jde na mě.“

„Účet závisí na konzumaci,“ usmál se Dimov. „Můžeme se přece dobře najíst a přitom se i pohodlně cítit. Nemám rád, když kolem mě poskakuje tucet číšníků. Jeden je ažaž…“

„A víte, že máte pravdu?“ ustoupil náhle Durand. „Nadina nám může poskytnout všechno, čeho se nám zachce, od humra až po ananasový meloun. Hned tam zavolám. Objednám lanýže a ty výborné ančovičky z Bretaně.“

Spokojeně si zamnul rukama, jako by už viděl všechny ty lahůdky před sebou.

„Teď půjdeme na chvilku k řediteli,“ dodal. „Pár děkovných slov vás přece nezabije.“

Druhého dne ráno společně popíjeli kávu v čekárně na letišti. Venku bylo nevlídno, poprchávalo a foukal vítr. Přesto však měl Durand vynikající náladu.

„I tentokrát jste měl pravdu,“ řekl. „Nadina nám připravila báječnou večeři.“

„Však to taky něco stálo,“ usmál se Dimov.

„Ne, to nebylo kvůli účtu… Nadina se tentokrát o nás postarala jako o staré dobré přátele. Nemyslete si, že takové víno servíruje každý den! Ročník 1936! Vůbec jsem nevěděl, že ho má.“

Durand měl pravdu – Nadina z tohoto ročníku neměla víc než takových třicet lahví, které schovávala jen pro výjimečné případy. Dimova dokonce přinutila, aby se podepsal do knihy hostu jejího podniku. Pochopitelně až poté, když s nimi vypila několik skleniček.

Místní rozhlas vyzval cestující, aby se dostavili k odletu. Oba inspektoři si srdečně stiskli ruce.

„Věřím, že se ještě uvidíme,“ řekl Durand.

„A já věřím, že to vy už budete přinejmenším šéfem prefektury!“

„U nás to nejde tak rychle. Šťastnou cestu!“

Venku Dimova šlehl do tváře chladný vítr, studené kapky mu orosily čelo. Byl to příjemný pocit po těch dusných letních dnech. A ten příjemný pocit ještě zesílil, když Dimov uzřel na ploše letadlo s bulharskou trikolórou.

Na sofijském letišti ho čekal Ralčev, rozradostněn, jako by vítal vlastního bratra. Měl jednoduché sandály a prostou letní košili s vyhrnutými rukávy. Dimov okamžitě pocítil lehké hryzení svědomí. Mohl mu klidně koupit tu elegantní sportovní košili, kterou viděl v pařížském obchodním domě. Mohl, jen kdyby si byl vzpomněl. A nemusel mu teď cpát do ruky nějaké propisovačky.

„Co je tady nového?“

„Celkem nic.“

„Doopravdy?“

„Už je to tak,“ usmál se Ralčev. „Po těch tvých mezinárodních akcích se ti všecko bude zdát bezvýznamné.“

Venku je čekal služební vůz. Cestou do města se Dimovovi podařilo vylíčit v hlavních rysech všechno, co se v Paříži zběhlo. A hned pochopitelně začaly padat Ralčevovy otázky.

„Nechrne si něco na večer,“ zarazil svého pomocníka Dimov. „Pokud mě ovšem pozveš k sobě na návštěvu.“

„S radostí, šéfe… Ale řekni mi aspoň, jak tě napadla ta báječná myšlenka?“

„Jaká?“

„Že Perriault a Coulon si před příletem do Sofie navzájem vyměnili totožnost.“

„Nic mě nenapadlo!“ vážně mu odporoval Dimov. „Jak to – nic…? Vždyť jsi mi tuhle domněnku říkal ještě před svým odjezdem do Paříže.“

„To nebyla tak docela domněnka. Mimochodem, určitě by tě to trklo taky, kdyby sis pozorněji přečetl lékařskou zprávu.“

„Tu jsem přece četl.“

„A ničeho sis nevšiml?“

„Všiml jsem si spousty věcí. Ale jak jsi dospěl k takovému závěru?“

„Psali tam přece, že v žaludku zavražděného byly nalezeny zbytky koncentrovaného alkoholu, pravděpodobně whisky. A sám dobře víš, že cestující, zapsaný v hotelu jako Perriault, pil jen pivo.“

Ralčev ohromeně mlčel. Když Dimov viděl jeho překvapený výraz, honem řekl:

„Tohle samozřejmě nebyl žádný důkaz. Nic nebránilo tomu, aby zavražděný pil whisky ještě předtím. Třeba v letadle. Takový nápad pořád ještě nic neznamená, ale každý nápad se musí důkladně prověřit. K pravdě jsem došel postupně, den po dni, fakt po faktu.“

„Přesně tak,“ znovu ožil Ralčev.

Teprve teď se Dimov usmál:

„Tak vlastně proběhlo celé vyšetřování,“ zakončil. „S mnoha zákrutami, s řadou omylů. Důležité je, aby se člověk jednou chytil té správné a pevné nitky… A ne náhodou se říká, že každým poznáním se nekonečně přibližujeme k pravdě.“

Před očima jim už zářila skromná sofijská světla.

Stálým a věrným čtenářům edice Saturn i všem milovníkům dobré dobrodružné četby přinášíme ukázku z následujícího svazku edice OLGA ČAJKOVSKAJA, ZAPOMENUTÁ MINIATURA.

Byl to neobyčejný případ, který pobouřil celé město. Na příkaz prokuratury se vytvořila skupina, která měla vyšetřit tento zločin. Vedl ji Dronov a tvořili ji Simanovskij, Prochorov a ještě jeden mladík z pátračky.

Všichni čtyři se sešli v Dronovově pracovně.

„Čím začneme?“ řekl Dronov. „Především prohlídkou bytu a chalupy. Sušilin sice podle všeho na chalupu nepřišel – zavraždili ho po cestě, ale mohli ho také vylákat z chalupy. Jedním slovem – začneme chalupou. Potom sousedy z Moskvy i z osady. Myslím, že se rozdělíme. My s Andrejem se budeme zabývat Moskvou, Šima a Sevka pojedou na chalupu. Sušilin odjel z domu dvanáctého ráno, ale přijel až večer – v jeho kapse byla nalezena železniční jízdenka. Na těchto jízdenkách sice nejsou čísla vlaků, odjel však buď v sedm čtyřicet, nebo v osm dvacet sedm. Musíme si promluvit s osádkami těchto vlaků – Sušilin byl slavný, a k tomu ještě i hezký, mohli si ho všimnout. Třeba se už něco přihodilo na stanici…? Ostatně tobě, Sergeji, radit nemusím! Andreji, zajdeš na poštu v Moskvě a zjistíš, zda tam nejsou dopisy nebo telegramy na Sušilinovo jméno, a všechny zásilky obstavíš.“

„Jak víte,“ pokračoval Dronov, „Sušilin nebyl oloupen. Hodinky, peníze – všechno mu nechali. Prohlídka místa činu nám nic nedala – vlastně téměř nic. Zkrátka – uvidíme. Tedy…“

Všichni se zvedli. Šimanovského a Sevku čekalo auto.

Opět stejná cesta a stejná pole napravo i lesy nalevo. Nejprve asfaltka, potom betonka, nakonec polní cesta. Kolem se mihla planina – kdyby teď zabočili do lesa, dostali by se právě k tomu místu.

Zabili ho dvěma údery do zad, potom zřejmě chvíli stáli (že by něco hledali?) – krve za tu dobu vyteklo pořádně – pak tělo převrátili a nechali tak, jak bylo později nalezeno, obličejem k obloze. Tělo se při tom posunulo a vytekla druhá kaluž krve, trochu menší.

Obličejem k obloze. Sevka si pamatoval ten nešťastný, bezbranný obličej. A ruce – znamenité ruce – rozpřažené na trávě.

A žádné stopy!

Sevkovi se zdálo, že by byl ochoten dát půl svého života – třeba hned! – jen když najdou toho, kdo to udělal. Kdo to ale byl? Není to loupežná vražda, je to snad přepadení, rvačka? Nebo msta? Tento slavný hudebník mohl mít docela dobře svého Salieriho.

Chalupa stála opuštěná, se zavřenými okny a zamčenými dveřmi.

Zašli k sousedům, aby je povolali za svědky. Šla teta Daša, kolébající se na svých opuchlých nohách. Druhým svědkem byl starý inženýr. Mlčky prošli zahradou, odemkli dveře.

V kuchyni našli všechno v tom teskném nepořádku, který bývá tam, kde se nebydlí. Ani v jídelně nebyl pořádek narušen. Zato v Sušilinově pracovně bylo všechno vzhůru nohama. Dvířka jeho malého psacího stolu byla otevřena, z knihovny vyhozeny knihy. Sima si všechno dlouho prohlížel od prahu.

„Hm,“ řekl nakonec a odkulhal ke stolu. „Co na to říkáš?“

„Že tu někdo byl.“

„A že tu něco hledal.“ í

„Bylo to něco malého, co je možno zasunout i do knihy.“

Sima se vrátil ke dveřím a pozorně prohlížel dveřní zámek.

„Byl otevřen klíčem,“ konstatoval. „Klíče měli Sušilinovi dva – jeden svůj a druhý u tety Dáši.“

„Že by vrah byl z osady?“ uvažoval Vsevolod. „Možná že si vzal klíč bez vědomí tety Dáši?“

„Nebo snad přece jen existuje třetí?“

„Počkejte,“ vzpomněl si Sevka. „Sušilinovi ten svůj do města nebrali, ale ponechávali jej pod zápražím.“

„Kdo o tom věděl?“

„Myslím že všichni jejich přátelé.“

Ukončili prohlídku až pozdě v noci, ale nic nenašli. Jen jedinou věc – oválnou miniaturu v zásuvce stolu.

„Tak to je tedy ona!“ zvolal Sevka. „Praprababička Carmela.“

Praprababička byla krásná. Růžové tváře s modrými stíny byly vlídné a laskavé. Temné oči s dlouhými řasami se dívaly úkosem. Barvě očí odpovídaly smolně černé kadeře, načesané, jak to vyžadovala tehdejší móda, do loken a kolem nich se vinul závoj – jediná ozdoba krasavice, pokud nepočítáme tenký zlatý řetízek, splývající po jejím hrdle.

„K-k-krásná praprababička,“ poznamenal Sima.

Sevka položil portrét na místo. Udělal to nerad – zdálo se mu, že je s ním cosi spojeno, něco, čeho by se měl chytit a co se mu zachytit nedaří.

Ještě něco našli. Ve vyřezávaných ornamentech psacího stolu, rovněž starobylého, objevil Šima útržek tkaničky do bot, pouhý koneček s kovovým chránítkem (tento koneček podle všech pravidel pečlivě uschovali). Zvláštním úspěchem se to ovšem nazvat nedalo.

Vrátili se tedy na prokuraturu zdaleka ne jako vítězové.

Zato Dronovovi a Andrejovi se zřejmě věci dařily.

„Máte nějaký úlovek?“ otázal se Vsevolod Andreje.

„Nestěžujeme si,“ odpověděl se zářícíma očima.

„Sedněte si,“ vyzval je Dronov. „Tak copak máte?“

„Ale n-n-není toho moc,“ odpověděl Šima. „Jediné, co jsme se dozvěděli, že na chatě někdo byl a něco hledal.“

Dronov pozorně vyslechl jeho vyprávění.

„Zajímavé,“ řekl. „A teď naše výsledky. Začali jsme prověřovat styky Sušilinových a hned nám padla do očí jedna osoba. Nějaký Petr Jelisejev, ženich Ingy Sušilinové. Příliš se do této rodiny nehodí. Není to tak dávno, co ho Inga přivedla do domu. Jelisejev tam vyvolal výtržnost, a tak mu dali najevo, že jeho návštěvy nejsou vítány. Odešel se sakrováním. Zkrátka, my tady s Andrejem,“ Dronov se s úsměvem podíval na Andreje a ten zčervenal radostí, „jsme si pomysleli, že tady se budeme mít čeho chytit.“

Peťka? pomyslel si s údivem Vsevolod. Peťka se mu líbil – byl to sympatický chlapík.

Na Dronovově obličeji bylo vidět, že hlavní věc ještě neřekl.

„Á tak jsme se rozhodli vzít si na mušku všechny styky tohoto ženicha,“ pokračoval. „A představte si, nedopadlo to špatně. Jelisejev se přátelí s nějakým Reznikovem a ten má dívku jménem Světa… Ale teď ať vypráví Andrej. Je to jeho zásluha.“

Bylo vidět, že Andrej čekal jen na tuto chvíli.

„Šel jsem tedy do autoparku,“ začal rychle, našel jsem tu Světu, pracuje jako dispečerka, a opatrně, takticky se ptám: „Nemohla byste se podívat do svých jízdních příkazů, kdy pracoval dvanáctého Jelisejev? Jsem z dopravního inspektorátu.“ A ona (mimochodem je moc příjemná) se znepokojila – prý, co má Jelisejev s dopravním inspektorátem? – a odpovídá: „proč bych se někam dívala, i tak si pamatuju, že Jelisejev dvanáctého pracoval na ráno, tedy – měl pracovat, ale vyměnil si to s Trofimovem“ – „A proč,“ ptám se. – „Ale někdo za ním přišel,“ – „A kdo,“ říkám, „neviděla jste ho?“ Tu ona povídá: „jakpak bych ho neviděla!“ A zrudla „Příchozí,“ říká, tady Andrej přelétl všechny přítomné vítězoslavným pohledem, „byl muž velice zajímavý, takového krasavce,“ povídá, „jsem dokonce ani ve filmu neviděla.“

Dronov co chvíli pohlížel na Šimu a pozoroval, jaký to na něj dělá dojem.

„A co měl na sobě, ptám se,“ pokračoval Andrej. „‚Fantastický černý plášť,‘ povídá. Sušilinův plášť!“

„My jsme samozřejmě svou příležitost nepropásli,“ převzal slovo Dronov. „Bylo nutno vyslechnout tuhle Světu dřív, než se uvidí s Jelisejevem. Právě dnes jsme ji vyslechli a potom jí ukázali fotografie k ověření totožnosti.“

Sevka znal ten snímek – obyčejně jej otiskovali na plakátech. Sušilin byl na něm vyfotografován ve fraku s bílým motýlkem.

„Hned ho poznala,“ pokračoval Dronov. „Máme už tudíž první verzi – Jelisejev.“

Dronov pokývl a všichni se zvedli.

„A při prohlídce u Sušilinů,“ otázal se Šima, „jste nic takového, co by nás zajímalo, nenašli?“

„Podle mě nic zajímavého. Jen jeden lístek je snad zajímavý. Nějaký Henrich se chystal dvanáctého na chatu.“

Sima se Sivkou si ten vzkaz ihned prohlédli. Byl nalezen pod svícnem na Sušilinově stole. „Kirille Viktoroviči!“ stálo v něm. „Bohužel ve čtvrtek nemůžu – mám nahrávku v rozhlase. Dovolíte-li, přijedu dvanáctého na chalupu. Henrich.“

„Kdo je to ten Henrich?“ otázal se Šima.

„Sušilinúv žák,“ objasnil Sevka. „Velice talentovaný, velice senzitivní, extrémně domýšlivý.“

„Sušilina ovšem zbožňoval?“

„Naopak, říkají, že ho nenáviděl. Myslel si totiž, že mu Sušilin závidí jeho talent a nedává mu možnost, aby se rozvinul.“

„A právě tenhle Henrich měl být dvanáctého na chalupě,“ řekl Šima. „Budeme se na něj muset podívat. Verze číslo dvě.“