Nikolaj Leonov

Hospoda U tří schůdků

Kapitola první

HOSPODA NA PJATNICKÉ

Paška postával na svém oblíbeném místě, před Popovovým krámkem s textilem. Poledne už minulo, dělalo se horko a klient nikde. Dvakrát měl příležitost přijít k nějaké maličkosti a příručí Fjodor už významně nadzvedal obočí, Paška se však ani nepohnul a vyprovázel malou rybku lhostejným pohledem. Paška Američan, úspěšný zloděj, známý po celé Pjatnické, na Ordynce, v Kadaších a dokonce až na Sucharevce, se přece nebude obtěžovat pro pár kopejek.

Fjodor zaťukal na okno a Paška vešel do krámku.

„Co je s tebou?“ zasykl Fjodor. Hrabal se ve svých obchodních knihách a vyčkávavě po Paškovi pokukoval: „Čekáš snad na milión?“

„Hele, nech si toho kibicování. Máš šestákovou dušičku.“ Paška si dlouze odplivl na prkennou podlahu. „Kdoví, jestli ta babka měla pětku, a když, tak ji z ruky nepustila a ta šťabajzna přišla ten tvůj šmejd jenom očumovat. Vsaď se, že neměla ani na tramvaj.“

Fjodor užuž otevíral ústa, když zvonek na dveřích výstražně cinkl a příručí vystartoval, aby přivítal zákazníka.

Paška se podíval na mrňavou paničku, tisknoucí si k prsoum ošuntělou kabelčičku, a profesionálně odhadl, že panička ještě nesnídala a obědvat se také nechystá, pak kopl do dveří a vyšel na ulici.

Krámek byl pro Pašku výhodný tím, že stál na cestě k velkým obchodům, a každý, kdo si vyšel na nákup, do něho obvykle nahlédl. Paška pak už neomylně určoval, má-li ten člověk peníze, kde je má a stojí-li to vůbec za hřích. Před pěti dny tady oškubal kavku, která mu vynesla dvě stovky. Ale to bylo před pěti dny, a teď mu z toho zbylo už jen bolení hlavy.

Byl čas na oběd a Paška vykročil čile po Pjatnické. Umouněný kluk prodával na rohu cigarety. Když uviděl Pašku, obratně si povytáhl padající kalhoty a rozběhl se k němu, cvakaje podkůvkami vojenských bot o dlažební kostky.

„Jak ti ťo jde,“ Američane? Už jsi to dnes zabalil?“ zeptal se.

„Obědová pauza, velevážený skvrně. Počkej na mě, vrátím se hned. Dnes budeme mít určitě štěstí.“

„Kup si cigaretu, Američane. Ať se kšefty hejbou,“ kluk mu nabídl otevřenou krabičku luxek.

„Přemluvil jsi mne, kupče,“ Paška si vytáhl dvě cigarety, jednu nonšalantně vsunul mezi rty a druhou si zastrčil za ucho.

„Prosím, občanesoudruhupane,“ řekl jedním dechem kluk, pak elegantně máchl rukou a v jeho zhrublé dlaničce se roztančil plamínek zápalky. „Račte si připálit. Dostanu čtvrťák, Američane.“

„Až se budu vracet, kupče. Pozor, ať neztratíš kalhoty,“ Paška ho pleskl po zátylku a šel do Koganova výčepu, dát si něco na dluh. Cestou myslel na to, že dnes už asi nezabere. Kdyby včera v opici neslíbil Nince, že oslaví v Balčugu její narozeniny, šel by okamžitě spát. Po opici stojí stejně práce za starou belu.

Jakmile starý Kogan Pašku zpozoroval, natočil rychle půllitr piva, dal na talířek párek a strčil jídlo i s pitím po pultě. Půllitr s talířkem, jako by byly k sobě přilepeny, klouzaly po bílém plechu a zastavily se před Paškou. Dokud Paška jedl, starý s utěrkou v ruce seděl vedle něho mlčky, jen stále vzdychal a koukal po něm žalostnýma, uslzenýma očima.

„Jsi na suchu, viď? Měl by sis to rozmyslet, Paško!“ řekl, když Paška odstrčil prázdný talířek a zapálil si cigaretu. „Sbíráš jenom drobty! Sám sebe si nevážíš. S tvým zevnějškem a mýma zkušenostma bychom mohli dát dohromady pěkný podnik.“

„Neplácej nesmysly,“ Paška vstal. „Zaplatím příště.“

„Počkej,“ starý ho chytil za rukáv. „Ráno tu byli dva chlapi. Vyptávali se.“

„Ty znám,“ Paška nasyceně říhl a protáhl se. „Kriminálka. Co by se mnou dělali? Hlídají dělnickorolnický majetek. Je spíš zajímá třeba takovej Šedivec. Ale ať tě ani nenapadne ho prásknout. Šedivec dlouhý řeči nevede.“ Paška si přejel palcem po krku. „Jasno?“

„Kuře bude učit slepici! Šedivec tu dnes byl. Stejně švorc jako ty. Varoval jsem ho, ale on se jen smál.“

„Nojo,“ Paška mávl rukou a vyšel na ulici.

A najednou uviděl člověka, kterého vyhlížel už od rána, a jako by nevěřil svým očím, přivřel je. Třeba se ztratí, rozplyne jako dým. Chlap však umíněně stál s náprsní taškou v ruce a vypadal nádherně, jak se tam tak frajersky vypínal. Byl to tlusťoch. Podle hedvábného motýlka, rajtek a měkkých holínek z chromové kůže Paška usoudil, že je to křupan z venkova a v Moskvě je jen na skok. Kupoval si nějaké hlouposti u prodejního stánku a náprsní taška v ruce se mu nadouvala až k prasknutí, jako nadívaná štika na židovské svatbě.

Paška si setřel z čela pot, otřel si ruce a vykročil k němu.

„Co mi to strkáš?“ rozčiloval se tlouštík a odstrkoval slaměný klobouk, který mu prodavač podával.

„To je prima jakost. Teď se to nosí,“ prodavač se podíval na náprsní tašku, pak na Pašku a všechno pochopil. „Nechcete, nechte být!“ Když tlouštík odešel, naklonil se prodavač přes pult a tiše Paškovi řekl: „Nezapomeňte se stavit pro ten klobouk, mladý muži. Čeká tu na vás.“

Paška se rozesmál a znovu si otřel čelo. Přitom stále dával pozor, kam si tlouštík uloží náprsní ta’šku.

Zázraky pokračovaly. Klient zastrčil tašku do zadní kapsy, čili jak říkají odborníci, do sklepa, a zeširoka vykročil, vrážeje rameny do kolemjdoucích.

Paška, který šel za ním, hvízdl, a když se k němu přihnal prodavač cigaret, řekl mu skrze zuby:

„Za mnou. Vem si kámoše.“

Klient přešel most a Paška se vylekal, že si půjde sednout do Balčugu, kam by za ním nemohl. Avšak klient restauraci minul a zamířil k Obchodním pasážím.

Na rohu před Obchodními pasážemi stál kapsář Kolka Flink. Všiml si tlouštíka a ušklíbl se. Když šel Paška kolem něho, šťouchl ho loktem do břicha a zaslechl, jak Kolka za ním závistivě šeptá:

„Máš ty ale kliku, Američane!“

Paška se s ním nehádal. Nastaly rozhodující okamžiky. Musel se k němu co nejvíc přiblížit. A nic jiného. Jen se přiblížit!

Kluci se ometali kolem a čekali na signál.

Tlouštík se zastavil před rybárnou a s otevřenou hubou čuměl na ohromného jesetera, visícího ve výkladu.

„Jde se, hošani,“ zašeptal Paška a rozběhl se k tlouštíkovi. Na okamžik se k němu přitiskl a už se náprsní taška přestěhovala do Paškových kalhot, sklouzla mu po koleně a těžce žuchla do tajné kapsy nad kotníkem.

„Kolik stojí ta rybí potvora?“ Tlouštík se rozkročil a dal ruce v bok.

Prodavač ryb přestal brousit nůž, zadíval se na tlouštíka, pak na Pašku a ušklíbl se.

„Ten jeseter není na prodej,“ a pak se zřejmě neovládl a dodal, „a pak, stejně nemáte peníze, milý občane.“

Tlouštík sáhl do kapsy, zakabonil se a pak se rozeřval.

Paška stál na dva kroky od něho a udiveně se díval do jeho zrudlého obličeje s naběhlýma žilami. Věděl, že jeho kmotřenec bude křičet. Ale takovýhle řev ještě za celou svou bohatou praxi neslyšel.

Na ten dunivý nářek, přecházející ve vřískot, se jako na povel ozvalo:

„Atasi! Uteč!“

A opodál se mihly dvě klukovské kštice. To byl zlatý hřeb programu Pašky Američana. Podíval se za svým kmotřencem, který vyrazil jako chrt, a zeptal se prodavače.

„Tak kolik že stojí ten jeseter?“

„Hele, maž odtuď, Američane. Pošklebovat se nemusíš, i bez toho stojí obchody za starou belu.“

„Každýmu podle jeho práce,“ Paška rozhodil rukama a šel pryč. Náprsní taška se mu v nohavici těžce kymácela a tloukla ho do nohy. Před Bálčugem Paška znovu uviděl svého kmotřence. Odfukoval, otíral si pot, stékající mu po tučném krku, a cosi vysvětloval lhostejným chodcům. Paška přesně věděl co, a tak pro jistotu raději přešel na druhou stranu. Zamířil na nejbližší dvorek, posadil se na bedničku od pivních lahví a vylovil svou kořist. Peněz byla spousta. Paška se s nimi ani nepočítal, ale jednoduše ten napěchovaný balíček šustivých bankovek strčil do kapsy. Koženou náprsní tašku s monogramem zahodil za bedny. Bylo mu jí sice líto, ale co dělat, přece s sebou nebude tahat něco, co by ho mohlo usvědčit. To by za chvíli pohořel.

Paška šel jako páv po Pjatnické ulici. Klukům, kteří už zase prodávali na svém rohu, dal deset rublů. Kou-pil od nich také balíček cigaret a slíbil, že přijde brzo zas. Zastavil se u krámku, kde tlouštík před půlhodinkou smlouval o slamák, zaplatil za něj dvojnásobek, narazil si ho na hlavu a šel ke Koganovi.

„Hej, můžete mi rozměnit čtyřicet miliónů?“ křikl hned od dveří. „Tu máš dluh,“ hodil desetirublovku na pult. „Nalej mi panáka.“

„To nejde, Pašo,“ zašeptal starý a rychle schoval peníze. „Na vodku nemám povolení.“

„Tak nalej dva — pro mě i pro sebe.“

„Ty jsi štramák, Američane. Ne nadarmo za tebou blázní všecky holky.“

Z úspěchu a z vodky se Paškovi příjemně točila hlava. Rozhodl se, že zajde k Nince, aby se domluvili na večer, kývl na starého, hlučně přibouchl dveře a vyšel na ulici. Chtěl si zastavit drožku a okázale přijet až před Ninčin byt, ale rozmyslel si to. Holka bydlela na nevhodném místě — přímo proti obvodní kriminálce. Nebylo by dobře se tam producírovat v drožce. S Ninkou to táhl už druhý týden, i když věděl, že s ní v okolí nespal jenom lenoch. Najednou bác a má ji na krku! Paška došel až k budově milice, napřímil ramena a začal si hvízdat. Ať soudruzi fízlové vidí, že si tu jde člověk, na kterého nic nevědí. U toho jednopatrového domu Paškovi pokaždé vysychalo v puse a strašlivě toužil kouknout se, co tam vlastně dělají. A tak když míjel zavřené dveře, mrkl se jen jedním očkem a táhl za sebou nohy, které mu vypovídaly poslušnost.

„Antonove! Antonove!“

Paška se na okamžik zarazil a vzpomínal, kde už to jméno slyšel.

„Antonove! Pavle! Copak jsi hluchý, chlapče?“

Vždyť se tak jmenuje on, Paška! Zůstal stát a pomalu se otáčel.

Kousek od něho stál náčelník kriminálky, mezi zloději známý pod přezdívkou „Koňař“.

„Vlastní jméno jsi zapomněl,“ náčelník si Pašku prohlédl, sundal mu klobouk, obrátil ho v rukou, zasmál se a zeptal se: „Po každé krádeži v něčem novém., že?“

„Co tím chcete říct, občane …“

„Klimov, Vasilij Vasiljevič,“ přerušil Pašku náčelník a podal mu klobouk. „Tu máš. A pojď na chvilku k nám.

Pohovoříme si.“ Prudce se obrátil a vykročil do průjezdu.

Jakejpak Koňař. Typickej opičák, myslel si Paška, hledě na malou, ramenatou postavu s tlustýma, krátkýma nohama. Ruce se mu plandají až někde pod koleny. Na prahu Paška otálel. Nebylo by lepší ještě pláchnout?

Klimov se otočil.

„Máš strach?“

Paška vešel, posadil se na nabídnutou židli a rozhlédl se. Tady se zřejmě nemlátí. Okna jsou dokořán, stačí zavolat a bude mě slyšet celá Pjatnická. No. od toho jsou přece sklepy. Proč mě sem vlastně zatáhl? Ze by mi to polepil ten chlap z rybárny? Ne, to by mě sbalili hned na ulici a tenhle šašek by se nenamáhal s nějakým ,Pojď na chvilku k nám’.

„O čem sníš, Pavle?“ Klimov si svlékl sako a rozepnul košili, „asi o tom, že máš kolem sebe samé slepce a každému čouhá ze zadní kapsy šrajtofle? Nebo snad ne?“

„Jaká šrajtofle?“ Paška se podíval Klimovovi do tváře.

„Dobrá, tak ne. Třeba sníš o něčem docela jiném.“ Klimov se mírumilovně usmál a začal si cpát dýmku. „Zapal si.“

Paška vytáhl luxky a zapálil si.

„Moc jsem toho o tobě slyšel, Pavle Antonove. Chlapci si ze mě utahují, že mi jednou štípneš nagan.“ Klimov si poplácal bok.

„Ten mě nezajímá,“ Paška se usmál a sklopil oči, „to není jaksi můj obor.“

„Šedivce to ale zajímá, že?“

„Jakýho Šedivce?“ Paška si nenápadně otřel zpocené dlaně o kolena. „To bude nějakej omyl, náčelníku.“

„Toho, co se předevčírem pokoušel vyloupit klenotnictví a zabil přitom hlídače. Dívej se mi do očí!“ Klimovův hlas zesílil a chvěl se zlostí.

Paška zvedl hlavu a střetl se s pohledem černých pichlavých oček.

„Vychovávat tě nebudu, prevíte jeden,“ Klimov poklepal dýmkou o stůl. „Vyrůstáš za sovětské vlády a měl bys vědět co a jak. Kde máš otce?“

„Padl ve válce.“

„A matka?“

„Zabili ji bílí.“

„A ty jsi zloděj. A ještě se zaplítáš se Šedivcem. Když už nemáš občanské svědomí, tak bys měl mít aspoň osobní nenávist k vrahům svých rodičů.“

„Co to pletete, náčelníku. Politiku! A tatínka s maminkou!“ Paška cítil, že na něho nic konkrétního nevědí, a tak mu narůstal hřebínek. „A přestaňte mě strašit. Nejsem už kluk a křiku sé nebojím.“

Klimov zafuněl do dýmky a potichu se zeptal:

„Aha. tak ty už nejsi kluk? A kolikpak je ti let?“

Paška mlčel. O co tomu hlaváčovi vůbec jde? Je to ale kebule, celá vyholená, a ten žilnatý krk. Ten musí mít sílu! Určitě má sílu, když sám přemohl Filku Blechu.

„Počítáš?“ Klimov se ušklíbl. „Je ti sedmnáct. Co všechno dělají chlapci v tvém věku!“ Zamyslel se a začal se šťourat ve své dýmce. „Tuhle dýmku jsem dostal v sedmnácti letech od velitele brigády,“ píchl do vzduchu náustkem dýmky. „Ale pro tebe je tohle všechno … Před hodinou jsi před rybárnou obral křupana, že?“

Paška věděl, že musí něco říct, že musí zapírat. V ústech však měl sucho a vyprahlo, jazyk mu zdřevěněl.

„A nekoukej na mě tak. Na mě ta tvoje kukadla neplatí. Jak se venkovan zmínil o klucích, tak jsem věděl, že jsi to byl ty. Máš svůj osobitý rukopis.“ Klimov vstal, prošel se po kanceláři, podíval se z okna, pak se vrátil ke stolu a pomalu řekl: „Dám tě zavřít. A pošlu tě šupem.“

Paška se nadzvedl, rychle sáhl do kapsy a postrčil peníze do nohavice. Až vstane, propadnou peníze do úkrytu.

„Ruce ven!“ Klimov třískl naganem o stůl. „Vstaň! Čelem vzad!“

Paška se podřídil. Ucítil, jak se mu hlaveň naganu zaryla mezi lopatky a jak mu Klimovova ruka ohmatává prázdnou kapsu.

„Sedni si, mizero. Myslel jsem, že chceš střílet. Lekl jsem se.“ Klimov si ulehčeně oddechl. „Řekl jsem, že tě dám zavřít a to platí! Při první příležitosti se povezeš. Na to můžeš vzít jed.“

Paška dosedl na židli.

„Plav! Co ses mi tu usadil.“

Paška sešel se schodů, přešel dva bloky a teprve pak se ohlédl. Nikdo za ním nešel. K Nince už nepůjde. Ať si ho najde sama. Ale je ten náčelník mrcha prohnaná! Všechno ví. Jméno, příjmení, stáří, otce i matku.

„Američane!“ Malý dareba s cigaretami běžel k němu a zaplétal se do vlastních kalhot. „Něco pro tebe mám,“ zašeptal mu těsně u ucha. „Hledá tě Šedivec, říkal, že máš přijít ke ,Třem schůdkům’.“

„Tu máš,“ Paška podal klukovi pětku. „Už mám utrum!“

„Vždyť bylo všechno v pořádku,“ vzdychl kluk. „Kriminálka něco ví?“

„Jdi už, škvrně,“ Paška se odvrátil.

„Jsem vždycky na tom rohu, Američane. Kdyby něco, tak hvízdni.“

Paška si posunul klobouk do týla. A jak to ten fízl všechno ví? Má o tom říct Šedivcovi nebo ne? A má za ním vůbec chodit? Co kdyby počkal? Peníze má. Nebylo by lepší zalézt k Nince a počkat? Ale nohy už ho samy nesly ke „Třem schůdkům“.

Na zdi starého třípatrového domu se skvěla tabule restaurace „Beseda“, ale nikdo v okolí žádnou takovou restauraci neznal. Podnik byl znám jako hospoda „U tří schůdků“.

Hostinec byl v suterénu starého domu. K těžkým dubovým dveřím vedly tři otlučené schůdky. V zimě Paška z tohohle podniku skoro nevycházel.

Kvečeru se tady scházeli příslušníci galérky z celého okolí. V zadních místnostech se hrály hazardní hry. Zadem přicházela na skok děcka s horkým, kradeným zbožím, šuškali si něco s majitelem podniku, otcem Vasilijem, a pak si sedali ke kulatým stolkům v sále. Přišly se sem ohřát holky a začala svatba, nebo křtiny nebo smuteční hostina. Pitka měla vždycky nějaký spořádaný název. Popíjeli potichu, mluvili způsobně a rozuměli si bez dlouhých řečí. Za celou zimu nepamatoval Paška ani jednu rvačku nebo výtržnost. V případě potřeby se takové pozvání k procházce na dvůr dělalo jen jakoby mimochodem. Výtržník se už do sálu nevrátil a ani pes po něm neštěkl.

Brzo zjara se však objevil Šedivec. Vešel se dvěma hřmotnými, flegmatickými chlapíky, kteří za celý večer nepromluvili ani slovo. Otec Vasilij se klaněl ještě hlouběji než obvykle a obsluhoval hosty osobně.

Později se Paška dozvěděl, že Šedivec a majitel „Tří schůdků“ jsou staří známí.

Tehdy večer seděl Šedivec skromně v koutě, nic nejedl a takřka nepil. Pozorně a dlouze si prohlížel každého návštěvníka, občas přivolával hostinského a na něco se ho vyptával.

Paškovi se nový host od prvního okamžiku nelíbil. Nelíbila se mu ani podlézavost otce Vasilije. A vůbec se mu nelíbila šedivá tvář, posetá tmavou vyrážkou, těžký pohled vyboulených očí, neklidné ruce, živočišná chtivost i mlčenlivost jeho průvodců.

Když bouchly zadní dveře a do sálu vpadl Peťka Uragán se svými kumpány a krasavicí Varkou, Paška pochopil, že bude zle.

Otec Vasilij usadil Peťku k nejvzdálenějšímu stolu, kývl na číšníky a sám se vrhl k Šedivcovi a začal ho o něčem přesvědčovat. Ten vrtěl odmítavě hlavou a nespouštěl oči z Varky.

Paška neviděl, jak to začalo, a zvedl hlavu, až když Uragán obešel stůl, ušklíbl se, významně sáhl do kapsy a šel k východu. Šedivec však výzvu nepřijal a klidně seděl dál na svém místě. Na to Peťka zamířil houpavými krokem k Šedivcovu stolu. Ten vytáhl zpod stolu ruku s pistolí a vystřelil Peťkovi přímo do obličeje.

Pistolníci, kteří seděli s Šedivcem u stolu, vyskočili a namířili nagany na Peťkovy kámoše, pak je postavili čelem ke zdi, sebrali jim kanóny a dýky a vyhodili je na ulici. Udělali to rychle, obratně a zřejmě ne poprvé. Samotného Peťku zabalili do kožichu, vyvlekli na dvůr a za chvíli se už proslulý lupič vydal na svou poslední pouť.

Šedivec zatím seděl nevšímavě u stolu, pohrával si s prázdnou skleničkou a pokukoval po Várce.

Tak se Šedivec chopil moci. Varka s ním teď spí a Peťkovi kámoši mu dělají poskoky.

To všechno by se Pašky Američana ani nedotklo, nebýt toho, že ho poslední dobou začal Šedivec zvát ke svému stolu. I dnešní pozvání nevěstilo nic dobrého.

Jak Paška vešel, přiběhl k němu číšník Nikolaj.

„To jsme se tě načekali, Američane. Do salónku, prosím,“ rozběhl se mezi stoly. „Tudy.“

Šedivec seděl na kanapátku, šťoural se vidličkou v kyselém zelí a něco vyčítal Varvaře. Když uviděl Pašku, spokojeně se usmál a řekl, zřejmě aby ukončil rozhovor:

„Povídám ti, aby ses pakovala a dost řečí.“

Varka zívla, protáhla se a přistoupila k Paškovi.

„Pašenko, miláčku,“ objala ho kolem ramen a podívala se mu do očí. „Aspoň ty se mě zastaň.“

Paška se prudce odtáhl. Věděl velice dobře, že Varvařino laskání k ničemu dobrému nevede.

Šedivec se zamračil.

„Řekl jsem, abys šla. Na toho hošana mi nesahej. Ještě ho budu potřebovat.“

Za závěsem vykoukl otec Vasilij, chytil Varvaru za oblý loket a strkal ji před sebou.

„Sbohem, Varvaruško. Jdi spánembohem. Mužskýho nemáš pro nic a za nic zlobit. Kolko!“ křikl pronikavě, a když číšníkova zrzavá kštice nakoukla dovnitř, řekl úlisným hlasem: „Chraň tě pánbůh, Nikoluško, abys sem lezl bez vyzvání. Buď si v sále. A na své milé hosty si já, stařík, ještě stačím sám.“

Paška stál stranou a nespokojeně pokukoval hned po Šedivcovi a hned zase po lamentujícím hostinském. Za tenkou přepážkou hlučela pijácká kumpanie. Šedivec kývl směrem k ní a zabručel:

„Vyřiď jim, otče, ať dávaj bacha a ať zas nejsou na mol.“

„Vyřídím, synku.“ Hostinský vyměnil ubrus, rozložil čisté příbory a odešel.

Paška se posadil, nalil si vodku a napil se. Šedivec nějak nebyl ve své kůži a přecházel po těsném salónku.

„Cos mi chtěl?“ zeptal se Paška, když dopil skleničku a nabral si hrst oliv.

„Ty jsi přece náš člověk, Američane. Chci si s tebou o něčem popovídat.“ Šedivec si konečně sedl a nalil do číše kvas. „Potřebuju tvou pomoc.“

„Čím může pomoct zelenáč jako já starýmu zkušenýmu vlkovi?“ Paška se natáhl po karafě, ale Šedivec ho zarazil.

„Pak se napijeme, Američane. Teď poslouchej,“ přisedl si blíž a zašeptal: „Ty přece znáš všechny našince v okolí?“

„A ty snad ne?“

„Já jsem pracoval v lázních a moje parta teď není ve městě. Mám tu takovou záležitost.“ Šedivec se odmlčel a položil na stůl nagan. „Budeme mluvit vážně. To chápeš, ne?“

„Nebudeme mluvit vůbec.“ Paška vstal. „Co je mi do tvejch záležitostí.“

Šedivec vyskočil a zařval:

„A budeme!“

Za zdí se utišili a za okamžik se v rozhrnutém závěsu objevil Svišťákův povadlý obličej.

„Volal jsi?“ zeptal se Svišťák a naplnil salónek dusnými výpary alkoholu.

Šedivec mávl rukou a závěs se uzavřel, ale hned se znovu rozhrnul, aby jím mohl vejít hostinský.

Otec Vasilij proklouzl kolem Pašky, sebral se stolu nagan a schoval ho pod kabát.

„Chraň nás pánbůh ode všeho zlého,“ rychle se pokřižoval. „Musíš po dobrém, synku. Jedině po dobrém. Ty povídej a já si s vámi posedím, štamprlátko si vypiju a radou pomůžu. Posaď se, Pašenko. Jen se posaď, synáčku, a vyslechni božího člověka.“

Paška se podíval do kovových očí božího člověka a řekl si, že bude lepší, když se opravdu posadí. „No tak, sláva bohu, teď si můžeme pohovořit,“ rozplýval se hostinský.

„Jděte se vycpat!“ Paška zasakroval, odstrčil Šedivce a nalil si vodku. „Co jste si na mě zasedli? Jeden mlátí kanónem do stolu, i když vedle sedí celá banda, a druhej …“ znovu zasakroval a napil se. Šedivec mluvil dlouho, chytal Pašku za ramena, vyhrožoval a plácal se přes prázdnou kapsu.

Konečně Paška vyšel na ulici, naprosto střízlivý, ačkoliv vypil celou láhev vodky. Z toho rozhovoru na neštěstí pro sebe pochopil hodně.

Pochopil, že Šedivec má na kriminálce svého člověka. Poslední měsíc ho však pronásleduje smůla. Třikrát padl na léčku. Jediná možnost je, že mezi lidi z branže pronikl fízl. Náčelník jim podstrčil svého chlapíka a teď se pochechtává. Všichni mohou zařvat, i Šedivec, i ten jeho člověk na kriminálce. Šedivec místní zlodějskou chasu nezná, a tak vyložil před Paškou všechny karty. Neví, kdo krade doopravdy a kdo jen tak honí vodu. Vyjmenoval asi deset podezřelých a pak zakončil: „Zjisti mi to, Američane, a zahrnu tě zlatem. Fízla odkrouhneme, zorganizujeme velký podnik a pak hajdy z Moskvy. Ty, Paško, ovšem můžeš zůstat.“

Jenže Paška není hlupák. Až se Šedivec dozví, co potřebuje, odkrouhne Pašku ještě dřív než toho smradlavýho fízla. A když se to nedozví, odkrouhne ho jakbysmet. Na jedné straně Šedivec a na druhé kriminálka. Zkrátka, chlapeček je v loji.

Kapitola druhá

NA OBVODNÍ KRIMINÁLCE

Klimov odložil knihu a znovu se podíval na hodiny a na telefon. Hodiny tikaly, telefon mlčel.

Klimov vstal, urovnal si sako a prošel se po kanceláři. Vytáhl nagan z pouzdra, potěžkal ho v ruce a položil ho na stůl. Při jeho nynější práci byl nagan naprosto zbytečný. Už měsíc takhle přecházel po kanceláři a díval se na hodinky a na telefon.

Hodiny tikaly, telefon mlčel.

„Tím končím, soudruzi,“ uzavřel náčelník schůzi. Pak vyhledal mezi přítomnými Klimova a řekl mu:

„Ty tady zůstaň, Vasiliji Vasiljeviči.“

Soudruzi vycházeli z pracovny, nedočkavé si zapalovavali cigarety a vrhali po Klimovovi výsměšné anebo také souciťhé pohledy. Ale on věděl předem, že tady zůstane a tak se pohodlně uvelebil v křesle a vytáhl z náprsní kapsy dýmku. Nekouřit po celé tři hodiny, to bylo nad jeho síly.

Náčelník otevřel okno, složil si ruce za zády a začal chodit po pracovně. Občas se zastavil a pohupoval se na špičkách.

„M-no,“ promluvil konečně. „Tak heleď, Vasiliji, pověz mi, jak to vypadá u vás na obvodě.“

„Vždyť to víte, soudruhu náčelníku,“ Klimov přesunul dýmku do koutku úst.

„V těch tvých hlášeních aby se čert vyznal. Řekl jsem, abys vykládal. Podrobně a stručně,“ otočil se ke Klimovovi zády a začal studovat plán města.

Klimov se zvedl a šel si stoupnout k němu. j! „Desátého května došlo k přepadení inkasisty ve Staromonětném,“ ukázal dýmkou na plánu. „Výběrčí byl zabit, počet banditů a jejich popis nemáme. Patnáctého byl vyloupen obchod na Ordynce. Výpovědi svědků jsou zmatené, pachatelé byli údajně čtyři nebo pět a všichni byli ozbrojeni. Popis zase žádný. A šestnáctého následovala pokladna na Malé Jakimance.“

„Ale tady jste zjistili něco konkrétního, že?“

„Ano. Byl tam spatřen zločinec-recidivista Rybin, mezi bandity známý pod přezdívkou Šedivec. Zjistili jsme, že jeho hlavním stanem je hospoda ,U tří schůdků’.“

„Stačí,“ náčelník mávl rukou a vzdálil se od plánu města. „Pověz mi, kde jste mu nastražili léčky.“

„Vždyť to přece víte,“ odpověděl otráveně Klimov.

„Posaď se, Vasiliji. Já bych ti nejradši…“ náčelník si přejel rukou po nakrátko ostříhané hrbolaté hlavě. „Určitě bych si tě podal, kdybych sám neudělal botu. Podívej se, jak to dopadá,“ přitáhl si papír a začal psát. „Šest přepadení za měsíc. Po Šedivcovi jdete až po třetím z nich a on to samozřejmě cítí.“

„Nemáme ale žádné důkazy.“

„Uvažuj rozumně. Co by měl udělat bandita, když ucítí, že po něm jdeme?“

„Zalézt a dát si pohov.“

„Anebo přesídlit na druhý konec města. Šedivec naopak provede ještě tři loupeže ve stejném obvodě. Proč? Proč se, proboha, drží zuby nehty zrovna tebe? Protože ti tam někdo vynáší.“

„Co?“ Klimov se zvedl.

„Někdo od tebe vynáší. Tak je to. Už ti to došlo?“

„Jak to vynáší?“ Klimov začal pobíhat po pracovně. „Myslíš, že tam máme zrádce?“

„Když chceš, tak ano. A seď a nemíhej se mi tu před očima. Nejsem žádná slečinka a na ty tvý citečky se můžu kliďánko vykašlat. Sedni si, povídám ti!“

Klimov se díval náčelníkovi do očí a viděl své chlapce. Unavené, vyčerpané, s přepadlými tvářemi, pracující poslední měsíc ve dne v noci. Když mu dnes přišlo pozvání na poradu, přišli za ním postupně všichni do jeho kanceláře a neobratně ho povzbuzovali, hovořili páté přes deváté a radili.

„Co jsi jak náměsíčný?“ ozval se z dálky náčelníkův hlas. „Chceš čaj?“

„To není možné. To je vyloučeno!“

„Jen se napij,“ náčelník mu přistrčil sklenici. „A poslouchej, co ti říkám. Poslouchej a nedívej se nepřítomně.“ Zatřásl Klimovovým ramenem. „Nechci ty tvé mládence nijak hanět. Žvanil nemusí být ještě nutně zrád-ce. Mladí jsou naivní, někdo může mít třeba dívku nebo přítele. Svěřují si kde co a už je oheň na střeše.“

„Já jsem přesvědčen, že nikdo z chlapců by …“

„A já jsem zase přesvědčen, že to tak je,“ přerušil ho náčelník. „A že to ani jinak být nemůže. Jasné? Ví Šedivec, že po něm jdeš? Určitě ví. Přesto neodchází z tvého rajónu. Musí tedy mít přesné informace.“

„A to mám teď kdekoho podezřívat?“

„Nejde o podezírání. Chyť Rybina při činu a všechno bude zase v pořádku. A ber v úvahu, že on je zřejmě jen vykonavatel. Já toho hajzlíka moc dobře znám, je krutý, odvážný, ale přímočarý. Na takovouhle lumpárnu by sám nepřišel. Hledej větší rybu, pronikej do větší hloubky a Šedivce nech na svobodě, dokud tě nedovede k šéfovi. Bojuj stejnými zbraněmi — oni ti podstrčili svého člověka, tak ty jim podstrč dva. Jenomže v tom ti právě nemůžu pomoci. Nemám dost lidí,“ náčelník rozhodil rukama. S tím také Klimov odešel. Když se vrátil k sobě, svolal poradu, kde prohlásil:

„Je to ale blázinec. Dostal jsem naléhavý úkol. Šedivce budete muset dorazit beze mne. Zajcev ať tu laskavě zůstane.“

Zajcev byl jeho zástupcem. Před rokem Klimovovi oznámili, že mu ustavují zástupce a dali mu přečíst Zajcevův kádrový posudek. Psal ho sám nejvyšší šéf Ceky a stálo v něm, že budoucí zástupce je absolutně spolehlivý, schopný, zkušený a iniciativní.

„Když je to takový poklad, tak si ho mohli klidně nechat,“ pomyslel si Klimov, avšak definitivní závěry z osobního seznámení se Zajcevem nedělal. Ukázalo se, že Zajcev je nepříjemný člověk — šlachovitý, oblečený jako ze škatulky, s přesnými a strohými pohyby a se skřípavým, protivným hlasem. Hladce vyholený a pečlivě učesaný, perfektně zdvořilý, zmrazoval všecky kolem a udržoval je v uctivé vzdálenosti. Dokonce i staří kriminalističtí mazáci se před ním ostýchali mluvit sprostě a vykali mu. S Klimovem se Zajcev nikdy nehádal, prostě svůj návrh vysvětlil, ale pak mlčky vykonal, co se mu přikázalo. Když se pak ukázalo, že pravdu měl on, Zajcev jen mlčel, a jestliže o tom Klimov sám začal, díval se na něho jako na dítě, které chce umíněně poznávat svět samo, a protože nevěří dospělým, musí se na vlastní kůži přesvědčit, že vařící voda je horká a sůl slaná.

V jednom však zástupce Klímovovi vyhovoval — nerad se zúčastňoval štvanic a léček a celé dny se jen věnoval zadrženým. Vyslýchal mistrně. Trpělivostí, logikou a zdůrazněnou zdvořilostí dosahoval vždy znamenitých výsledků.

Teď Zajcev převracel v rukou krabičku s tvrdými bonbóny, od které se nikdy neodlučoval, zatímco se Klimov hrabal v papírech a nevěděl jak do toho. Svého zástupce přece nemůže odbýt prohlášením o blázinci a naléhavých úkolech.

„Rozhodl jste se, že na to půjdete z druhého konce?“ zeptal se nečekaně Zajcev. „Už jste pochopil, že od nás někdo vynáší?“

„Žádám vás, abyste dočasně řídil práci oddělení,“ řekl Klimov neodpovídaje na dotaz.

„A Šedivce zatím nechat na pokoji?“ Zajcev otevřel krabičku a začal lovit další cukrlátko. „Když nechcete, tak neodpovídejte. I tak je mi všechno jasné.“

„Tím líp. Dohodli jsme se tedy.“ Klimov vstal, provázel pohledem Zajceva, který mlčky vyšel, a sáhl po telefonu.

Zavolal si Kyjev, kde na kriminálce pracoval jeho nejlepší přítel, a vysvětlil mu, že nutně potřebuje asi na měsíc dva zdatné mládence.

Přítel se spokojeně zachechtal, nazval Klímova šprýmařem a zeptal se, jestli náhodou není nemocný.

Klimov pohrozil pomstou z nebes, zmínil se jen tak mimochodem o pěstním právu a dvakrát opakoval: „Prosím tě o to jako přítele.“

Přítel zhluboka vzdychl a řekl:

„Jsi na tom tedy moc špatně, Vasko, že? Čekej na nádraží ve čtvrtek. Stůj stranou, oni si tě najdou sami. Jsou to zlatí hoši …“ odmlčel se a pak dodal: „Jsou jako moji synové.“

Klimov se rozhodl, že kus cesty na nádraží půjde pěšky. Rád chodil ulicemi a vnímal prudký a bezhlavý vír městského života. Klimov šel po samém okraji chodníku a snažil se držet se co nejdál od všelijakých těch kupců, kupčíků a jiných živnostníků, kteří postávali ve dveřích svých podniků a kteří před nějakými dvěma roky vylezli jako štěnice ze svých’ skulin a zpočátku ještě nesměle, ale pak už čile se rozběhli, začali se otáčet, množit se a tučnět přímo před očima.

Klimov šel s rukama složenýma za zády, schválně zdůrazňoval svou neohrabanost, přihrbil se a nohama šoural víc než obvykle. Pocucával dýmku a po očku pozoroval nepmany, kteří sebou trhli, když se objevil, a tvářil se, že nevidí ty jejich samolibé tváře, s podlézavým úsměvem. Klimovovi se zdálo, že celým svým výrazem říkají: tohle už, občane, není sedmnáctý rok. Copak bez nás můžete existovat? Chcete se nažrat, tak packy hezky vzhůru. Předělávat svět, na to vás užije, bořit a brát, na to jste machři, ale idejí se nenajíš. Volební právo jste si sice nechali, ale na oběd chodíte k nám! Ještě se uvidí kdo s koho.

Klimov věděl „kdo s koho“, ale snažil se co nejrychleji projít rajónem, kde si ho prohlíželi se zvědavostí, či špatně utajovanou zlobou, a kde se jeho jménem straší neposlušné děti.

Náhodou se Klimov podíval na druhou stranu ulice a tam uviděl, jak uprostřed malé skupinky zvědavců ční rozcuchaná hlava Inteligenta, v okolí známého ožraly a podvodníka. Inteligent otevíral široce ústa, bohatě prošpikovával sprosté nadávky cizími slovy a rozhořčoval se nad drzostí příživnických elementů, tázal se, za co padli soudruzi, a proč on, příslušník dělnické třídy, dělal revoluci. Klimov přistoupil blíže a pochopil, že darebák vyzývá občany, aby udělali kůlničku na dříví z Koganovy pivnice, odkud jeho, pracujícího člověka, před chvílí sprostě vyrazili. Klimov se protlačil do první řady a řečník zaškobrtl a udělal krok směrem k mlčícímu hloučku, avšak Klimov ho chytil za rukáv a zeptal se:

„Tak ty ses přeškolil na pracujícího člověka, rošťáku? Nemáš na pití, viď? Víš co, já tě strčím do vězení za to, že jsi tu naváděl k loupeži.“

Zástup se zavlnil nespokojeností i souhlasem a opět se utišil. Inteligent mlčel, ale Klimov se ohlédl a zpozoroval vzadu, zvědavé tváře mladých chlapců.

„Vy jste z dělnické fakulty?“ zeptal se, a když dostal kladnou odpověď, požádal je: „Pomozte mi, mládenci. Já teď nemám čas. Odveďte tohohle představitele dělnické třídy na milici a vyřiďte dozorčímu, že Klimov přikazuje, aby ho do večera zadržel. Uděláte to pro mne?“

„Samozřejmě, soudruhu Klimove,“ řekl vysoký hubený blonďák v oprané vojenské blůze a vzal darebáka pod paží. „Hoši, pojďte rychle, ať nepřijdeme pozdě.“

Klimov se podíval za rázně vykračujícími studenty i za Inteligentem, který jim cosi vykládal, a pak přenesl pohled na zklamané zevlouny, rozcházející se jako ospalé mouchy, a šel zase dál. Nedošel ani k nábřeží, když se zapletl do další aféry. Na rohu před lékárnou prodávala pirožky stará Frolovka. Chřupavé, na jazyku se rozplývající pirožky s játry šly na dračku a pochutnávala si na nich celá Pjatnická ulice. Potíž byla v tom, že přičinlivá stařenka tvrdošíjně odmítala opatřit si koncesi a Klimov jí už dvakrát zabavil košík, dal jí pokutu a trpělivě vysvětloval, jak snadno a lacino může svou živnost legalizovat. Stařenka pokaždé sevřela své suché rty, Klímova vyslechla, ale pak položila na stůl své hnědé, letitou prací zmrzačené ruce a smutně pokyvujíc hlavou začala vypočítávat, kolik vajec, tuku a jiných přísad dává do svých pirožků a že jí to nese jednu kopejku za kus. A za tu kopejku si jak je den dlouhý ani nesedne a pekař Šmagin, ten zloděj, může puknout vzteky, že všichni kupují pirožky jen u ní. A kupují u ní proto, že… a znovu začalo vypočítávání, kolik liber másla a tuctů vajec dává do těsta. Když se po druhé pokutě stará Frolovka se svým košíkem znovu objevila před lékárnou, Klimov se vzdal a řekl chlapcům, aby stařenku nechali na pokoji. Sám začal chodit po druhé straně a dělat, jako že o ničem neví a nic nevidí.

Tentokrát ale nedával pozor a narazil přímo na Frolovku. Když se tak octl tváří v tvář „ilegální živnostnici“, zasakroval a zůstal nerozhodně stát.

„A má po vtákách, babka,“ řekl jakýsi pobuda, sebral z košíku piroh a ukousl naráz dobrou půlku.

Klimov se podíval na schoulenou stařenku, vybavil si ohromné panděro a lesknoucí se obličej pekaře Šmagina, jeho tučné ruce s prsteny, které vždy nechápavě rozhodil, když se dostavil, aby „se dovolával práva a žádal spravedlivé soudruhy o ochranu“. Jakmile si tohle všechno Klimov uvědomil, vzal si jen z košíku piroh, ukousl si, mrkl na tuláka a řekl:

„Znamenité pirohy a od té doby, co má Frolovová koncesi, jsou ještě chutnější.“ Hodil na tácek pěťák. „Nezapomeň zaplatit, junáku,“ dodal Klimov, odcházeje od vyděšené stařenky.

Klimov byl přesvědčen, že pekař se určitě o všem doví a pošle na něho stížnost. Pirožek však byl přesto chutný a stařenka poctivá, a tak se Klimov jen usmál, když si představil rozhovor s nadřízenými, který ho jistě nemine.

Na nádraží, když sebou vlak naposled škubl a zastavil, ustoupil Klimov valícímu se proudu cestujících a zůstal stát opodál, s rukama v bok, doširoka rozkročiv své krátké nohy. „Stejně kdekdo ví, že jsem byl původně u jízdy,“ pomyslel si, když se díval do rychle se míhající řady obličejů.

„Dobrý den, Vasiliji Vasiljeviči!“ uslyšel skoro u ucha, otočil se a jen tak tak se ovládl, aby nezaklel. Ti agenti byli úplní kluci. Jestli jim bylo osmnáct, tak to bylo moc.

„Nikolaj Panin,“ řekl jeden a pohodil zrzavou kšticí.

„Michail Lavrov,“ vysoký hubený jinoch se rozpačitě usmál a Klimov ucítil ve své ruce štíhlou dětskou dlaň.

„Tož dobrá,“ řekl Klimov. „Tak jdeme, mládenci.“

Chlapci zvedli své tlumoky a vykročili po jeho boku. Klimov šel mlčky a občas pokukoval po svých průvodcích. V tramvaji si Panin s Lavrovem sedli naproti němu, a tak měl možnost si je jaksepatří prohlédnout.

Byli tak rozdílní, jak to jen dovoloval stejný věk a stejné polovojenské oblečení.

Panin byl menší, široký v ramenou a zrzavý. Pod pihami vykukovala jemná růžová pokožka, jeho kulaté oči byly neklidné jako rtuť a nos mu trčel vzhůru. Marně se pokoušel zavřít ústa, která se mu neustále rozevírala v klukovsky šťastném úsměvu. Byl bezelstný a usmíval se tak upřímně a spokojeně, že bezděky vzbuzoval myšlenku, neskrývá-li se za tím širokým úsměvem ruský mužík, připravený hrát lízaný mariáš s čertem a pak žádat carskou dcerku za ženu.

Michail Lavrov byl vysoký, štíhlý a černovlasý. Ve tváři měl cosi cizokrajného. Možná že některý z jeho předků připochodoval s Napoleonovými granátníky. A možná že se ještě dřív s halekáním a hvízdáním, mávaje zakřivenou šavlí, přihnal s lavinou tatarské jízdy. Anebo chodil s náušnicí v uchu po vesnicích za dne s medvědem a v noci kradl koně a klid rusovlasým děvčatům. Proto se možná v Lavrovově tváři spojily tajemné oči vasněcovské Alenky s mírně zahnutým nosem a s širokými lícními kostmi.

Vystoupili na Zubovském náměstí, zahnuli do uličky a vyšli do prvního poschodí malého cihlového domku.

„Vaše dočasné bydliště,“ řekl Klimov, když stanul u dveří s velkým visacím zámkem. „Otevřte!“ Vytáhl z kapsy dva klíče.

Panin odemkl zámek, rozevřel dveře dokořán a majetnicky si prohlédl poloprázdný pokoj.

„Tu si vezmu já,“ řekl a hodil tlumok na postel u okna. Plácl se do stehen a zastepoval na hrbolatých parketách. „Miško, jsme teď páni domácí.“

Lavrov se usmál, a jako by se omlouval za svého druha, řekl:

„Děkujeme, Vasiliji Vasiljeviči. Dlouho se tu nezdržíme,“ vstoupil do pokoje a posadil se ke stolu.

„To se ví, že se nezdržíme,“ Panin se prudce otočil na podpatcích a střelil po Klimovovi uličnickým pohledem. „Pochytáme vaše bandity a tradá domů.“

Klimov stál pořád na prahu a nemohl se odhodlat vejít a zavřít za sebou. Zdálo se mu, že dokud jsou dveře otevřeny, může se ještě svého záměru vzdát. Neposílat chlapce Šedivcovi do drápů, dostat se z toho sám a neschovávat se za cizí záda.

Lavrov. se znovu měkce usmál, a jako by odpovídal na Klimovovy myšlenky, řekl:

„Pojďte přece dál, Vasiliji Vasiljeviči. Všechno dobře dopadne. A Kolky si nevšímejte. Ve skutečnosti je to docela seriózní člověk.“

„Seriózní člověk“ se přihnal ke Klimovovi, vstrčil ho do pokoje a zabouchl za ním dveře.

„Tak a teď vám máme předat táákovýhle pozdrav od Taťky,“ Panin roztáhl ruce, jak to nejvíc šlo. „Vypravoval nám, jak jste spolu rubali bílé. Joj!“ Zakroužil po pokoji a sekal přitom do vzduchu pomyslnou šavlí. „Všechny jste pobili a na mě a na Mišku nic nezbylo.“

Klimov se rozesmál, a došlapuje ztěžka na vrzající parkety, šel doprostřed pokoje a posadil se obkročmo na židli.

„Zbylo, Nikolaji. Bohužel, zbylo.“

„Podívej, Miško. Vasilij Vasiljevič sedí na židli úplně stejně jako Taťka.“

„Tak si taky tak sedni. Kdo ti v tom brání?“ Lavrov se podíval na svého přítele hněvivě.

Klimov rozestřel na stole plán obvodu. Dlouho po něm přejížděl velkými dlaněmi a snažil se vyrovnat ohyby. Pak si odkašlal a začal mluvit. Vypravoval, jak se objevila neznámá lupičská banda. Jak přišli na to, že bandity vede Šedivec. Mluvil o jeho záludnosti a surovosti. O obětech. O tom, že získali přesné informace a přesto přese všechno léčky neměly úspěch.

Chlapci poslouchali pozorně a nepřerušovali ho. Panin co chvíli vyskakoval, díval se na plán a prožíval neúspěchy obvodní kriminálky, hekal a potřásal ryšavou kšticí. Lavrov seděl nehybně, tvářil se naprosto neproniknutelně a jen občas mrkl na plán.

„Tak, takhle to vypadá,“ Klimov se opřel lokty o stůl a prohlédl si po řadě oba chlapce, „a vaše úkoly jsou tedy následující. Proniknout mezi stálou společnost u ,Tří schůdků’. Zjistit, kdo stojí za Šedivcem. Dát mi možnost přistihnout ho při činu anebo získat jiné důkazy o jeho trestné činnosti. A…“ Klimov se odmlčel a nadechl se.

„Objevit kanál, po kterém Šedivec dostává informace o vaší práci,“ řekl potichu Lavrov a kopl svého druha, který se užuž chystal vyslovit slovo zrádce.

„Jó, kanál,“ zabručel Klimov a odvrátil se. A pokolikáté už si začal vybavovat tváře svých spolupracovníků. Paměť mu je poslušně kreslila jednoho po druhém, umožňovala pohlédnout jim do očí, ale nemohla mu odpovědět na otázku: který z nich?

Vedle něho cosi plesklo a Klimov se vrátil do skutečnosti. Zřejmě to byla facka, protože Panin stál se židlí v ruce a ucho se mu zalévalo višňovou barvou.

Lavrov sklopil a zase zvedl své dlouhé řasy jako dívka, pousmál se a řekl:

„Nikolaj se zajímá o to, jestli máte nějaké návrhy, jak nás dostat do Šedivcovy blízkosti.“

„Měl bych znamenitou verzi, ale jen pro jednoho,“ Klimov se zadíval na Paninovo ucho a stěží potlačil úsměv. „Pro Nikolaje. Ty, Lavrove, se pro mou verzi příliš rozcházíš s fotografií. Budeš se tam muset dostat sám.“ Klimov mluvil, ale myslel přitom na něco jiného. Jak přesvědčit chlapce, aby byli opatrní. Jak jim vysvětlit, že riziko musí být minimální. Že je strašně potřebuje živé. Vytáhl dýmku a začal si ji cpát.

„Můžu se podívat, Vasiliji Vasiljeviči?“ Panin hleděl na dýmku, stáhnuv bělavé nitky obočí. „To je ona?“

„Ano, je.“ Klimov mu podal dýmku. „Jen se dívej a poslouchej!“ Vstal, založil ruce za zády a začal přecházet po pokoji. „Naší zemi je teď těžko. Moc těžko, Nikolaji. Nemáme dost chleba. Nemáme dost lidí ani vědomostí. Jako náčelník kriminálky stojím za starou bačkoru, a řečník jsem ještě horší, Musíš to pochopit sám,“ zarazil se a vysvětlil: „Tedy ne to, že jsem špatný řečník, ale to, co se ti snažím vysvětlit. To nejcennější, co teď máme, jsou lidi. Takové, jako jsi ty, bolševici nutně potřebují. Ty jsi důležitější než chleba a nemáš právo sebou disponovat. Plníš teď zvláštní stranický úkol, jehož nezbytnou podmínkou je zachování Nikolaje Panina.“ Klimov se nadechl a potichu dodal:

„A pak jsem tu ještě já. Odedneška je bývalý vojenský velitel a bolševik Vasilij Klimov v tvých rukou. Jestliže se dopustíš chyby, pak všechno, co jsem kdy udělal, bude vymazáno. Jednou provždy. Tebe by mi nikdo neodpustil. Ani já sám sobě ne!“ Klimov přistoupil k Lavrovovi a vzal ho kolem hubených ramenou. „Budete to mít těžké. Cizí svět, cizí jazyk, cizí zvyky. Spousta špatných lidí.“ Lavrov se přitiskl ke Klimovově ruce a řekl: „My to dokážeme, Vasiliji Vasiljeviči. Nemusíte o tom pochybovat. My jsme si tuhle s Nikolajem naplánovali dlouhý život. Chceme se dožít komunismu,“ vstal a vyňal z kapsy obálku a podal ji Klimovovi. „Naše průkazy a ostatní doklady. Komsomolské legitimace jsme nechali doma, A ještě tohle.“ Lavrov položil na stůl nagan. „To si s sebou vzít nemůžeme. Nikolaji, kde máš svůj kanón?“

Panin mlčky položil nagan na stůl, vysypal hrst nábojů a srovnal je pečlivě do řady.

Klimov vytáhl z kapsy menší, zbrusu nový mauzer a podal jej Lavrovovi.

„Umíš s tím zacházet?“

Chlapci se okouzleně dívali na zahraniční pistoli.

„Vezmi si jej, Lavrove. Ty ho můžeš mít. Tohle není nagan, prostě ho schováš a hotovo. Ale u tebe, Nikolaji, je to vyloučeno. Podle mé verze pistoli mít nemůžeš. Ani nemáš vědět jak vypadá.“

Panin se závistivě díval na lesknoucí se zbraň, pak energicky mauzer sebral, strčil jej do kapsy a udělal krok zpět.

„Vrátím. Čestné komsomolské, že vrátím. Hned, jak vyjdeme z domu.“

Klimov se podíval na zrudlého Panina a pomyslel si: „Pro tebe je to hra na vojáčky nebo na loupežníky,“ ale nahlas řekl:

„Dost hloupostí, mládenci,“ vstal a urovnal si sako. „Zůstaňte tady. Na ulici zatím nelezte. Zítra vám přinesu doklady a začneme s uvedením Panina. A ty,“ obrátil se k Lavrovovi, „přemýšlej, jak se tam dostaneš.“

„Něco už jsem vymyslel, Vasiliji Vasiljeviči.“

„Zítra si o tom promluvíme,“ Klimov došel ke dveřím, na prahu se zastavil a ohlédl se. Zrzavá i černá hlava se skláněly nad slovníkem. Mávl rukou a vyšel na schodiště.

Od té doby uplynul víc než měsíc. Panin se dostal mezi zloděje podle Klimovovy verze. Lavrov tam pronikl sám. Udělal to tak rychle a obratně, že Klimov nestačil říci ani „a“, a už mu Panin, blýskající svýma mazanýma očkama, řekl:

„Michail nemůže přijít, protože popíjí se Šedivcem. Jsou to přátelé na život a na smrt.“

Pak začalo čekání. Za několik dní se telefon ozval.

„Dnes v noci. Klenotnictví v Žitné ulici,“ řekl Panin a zavěsil.

Klimov svolal na večer schůzi, a když se všichni shromáždili, prohlásil:

„Teď jdeme nastražit léčku. Nikdo ať nechodí domů a bez mého svolení se ani nevzdaluje. Tady zůstane jedině Zajcev.“

Ukázalo se, že Šedivec byl chytřejší, než předpokládali. Jeho vyzvědač byl zřejmě poblíž obchodu, když přijeli pracovníci kriminálky, takže se bandité ani neobjevili. Příštího dne Panin vypravoval, že Šedivec je vztekem bez sebe a že zmlátil jednoho ze svých poskoků.

Klimov se podíval na hodiny a na telefon.

Hodiny tikaly. Telefon mlčel.

Včera Šedivec padl do léčky. Ztratil dva lidi, ale pak utekl. Má ten grázl ale čich! Bandité se objevili odjinud, než odkud je čekali. Došlo k přestřelce. Klimov ani tak nesledoval bandity, jako spíš pozoroval své lidi. Všichni se chovali bezvadně. Když bylo jasné, že Šedivec uniká, vyšplhal Voloďka Somov po okapové rouře na střechu domu, přelezl do paralelní uličky a z šestimetrové výšky se vrhl na jednoho z banditů. Svědka se jim získat nepodařilo. Somov si zlomil nohu, ale bandita byl na místě mrtev, ani už nenabyl vědomí.

Když se vrátili na kriminálku, Pachomyč, jak říkali kolegové silákovi Slenovovi, si pohladil své husarské kníry a pronesl svým basem:

„Nechápu, proč se s těma grázlama tak mažeme, když víme, kde se uhnízdili. Vlítnout na ně po ránu v hospodě, tak je pochytáme raz dva, a ještě lepší by bylo je postřílet, tak říkajíc v sebeobraně.“

„Nemluv nesmysly, Pachomyči,“ přerušil vousáče Lapšin, „mě zajímá něco jiného: kdo nás informoval o chystané loupeži? A proč jsme vyjeli bez přípravy?“

Klimov se podíval do rozzlobené tváře svého podřízeného a ostře na něho vyjel:

„Šli jsme bez přípravy, protože spolu s námi se připravuje i Šedivec, soudruhu Lapšine.“

„A informaci nám předala městská správa,“ zasáhl do té doby mlčící Zajcev. „Ale pokud jde o tu přípravu, má Lapšin pravdu. Na tuhle bandu se přece nedá jít jako s jízdou do útoku.“

„Dost řečí,“ přerušil svého zástupce Klimov, „jděte spát.“

Zajcev se zdržel a řekl, zkřiviv své úzké rty:

„Špatně pracujete, Klimove. Měli jsme je nechat mluvit a sami poslouchat.“

Klimov cítil, že zástupce má zase pravdu, a tak mlčel.

To bylo včera. A dnes se Panin v domluvenou dobu neobjevil. Klimov čekal něco přes hodinu a pak se vrátil do své kanceláře a bál se odtud odejít, třeba jen na toaletu, aby nepropásl telefon. Mohl samozřejmě zajít do hostince a očíhnout si, jestli je všechno v pořádku. Ale tam byla zřejmě i bez jeho návštěvy atmosféra napjatá. Podíval se na hodiny a na telefon.

Hodiny tikaly a telefon mlčel.

Kapitola třetí

SERŽ

Paška se probudil, otřel si zpocený obličej o polštář, převrátil se na záda a protáhl se, až v něm zapraštělo. Podíval se na růžové kytičkované tapety a známou skvrnu na stropě. Vypadala jako jednooká ryba s ohromným ocasem a dravčí tlamou.

„Dobrýtro, bestie zubatá,“ řekl Paška, posadil se po turecku se zkříženýma nohama a křikl: „Ninko!“

„Madmoazel šla ven.“

Paška se otočil po hlase, nechápavě se podíval na závěs, rozdělující místnost na ložnici a jídelnu, a zeptal se:

„Kdo je tam?“

Židle zaskřípěla, závěs se rozhrnul a propustil vysokou rovnou postavu v upnuté blůze.

„Serž?“ protáhl udiveně Paška. „Kterej čert tě sem přines?“ seskočil z postele a pohlížeje po nečekaném hostu, rychle se oblékal.

„Že bys byl nějak zvlášť zdvořilý, to se říct nedá,“ Serž se pohrdavě usmál a udělal kroužek z ohebného proutku, který držel v ruce.

„Jsme snad kámošové? Vpadneš si sem hned po ránu. A jak vůbec víš o tomhle bejváku?“

Serž pokrčil rameny.

„Dnešní soudruzi říkají: budoucnost patří těm, kteří časně vstávají. A když někoho potřebuji, tak si ho najdu.“

„Takový soudruhy neznám. A Pašku Američana teď potřebuje kdekdo. Moh by si otevřít advokátní poradnu. Rada za pětku!“ Paška si vzal ručník a vyšel z pokoje.

Zapálil primus, postavil na čaj a začal se mýt. Co tu asi chce ten frája? A co je tenhle Serž vůbec zač? Po včerejší rozmluvě se Šedivcem začali být Paškovi podezřelí všichni návštěvníci „Tří schůdků“. Mezi desítkou jmen, o kterých Šedivec mluvil, byl i tenhle nohatý švihák.

Paška se zdržel v kuchyni a přemýšlel, co vlastně o svém hostu ví.

Objevil se tak před jedním či dvěma měsíci. Přivedla ho jedna z Ninčiných kamarádek. Od té doby se šmrdolí v hospodě každý večer. Od stálých hostů se až příliš liší, a tak si ho Paška okamžitě povšiml. Když uviděl štíhlé ruce s dlouhými prsty, řekl si, že nováček je patrně jeho kolegou. Paška znal jednoho zrovna takového frajírka s namanikýrovanýma rukama. Ten tahal v Balčugu šrajtofle kupcům, kteří si vyšli vyhodit si z kopýtka, a taky se z restaurace ani nehnul.

Paška se pokusil zapříst s ním odbornou debatu, ale odpovědí mu byl pouze výsměšný pohled. Pak ještě Paška slyšel, že Serž opatřuje narkotika, ale moc tomu nevěřil, protože Serž sám šňupal koks. A je přece známo, že překupníci se svého zboží boji jako čert kříže a sami je nikdy neužívají. A tenhle s sebou pořád tahá v kapse tubičku, vodku nepije a jí velice málo. Typický narkoman. Kdyby nic jiného, tak takových už Paška viděl habaděj.

Paška seřídil primus, poplácal po měděném boku čajovou konvici a šel do pokoje. Serž seděl v křesle, své dlouhé, hubené nohy v nablýskaných nových perkách natáhl před sebe a prohlížel si časopis s nahými slečnami, který měla Ninka vždycky ležet na stole, i „Máš zájem?“ zeptal se Paška, hodil ručník na postel a zatáhl závěs.

„Jedině o živé.“

Serž odložil časopis a začal vyťukávat jakýsi pochod.

Paška se podíval na šlechtěné ruce, na černý prsten na malíčku a závistivě vzdychl:

„Máš ty ale ruce, Serži. Jemný, úzký a neklepou se ti. Jak to děláš, že se ti neklepou? Ty přece šňupeš, ne?“

„Chceš taky?“ Serž sáhl do kapsy. „Zásadně nenabízím, ale u tebe udělám výjimku.“

„Obejdu se bez toho,“ Paška si zapálil a hodil papirosy na stůl. „Serži, řekni mi jednu věc.“

„No?“ Serž odstrčil papirosy a vytáhl balíček drahých francouzských cigaret. „Ptej se?“

„Z čeho žiješ?“ Paška se přisunul blíž a ucítil jemnou vůni parfému. „Ty přece nepracuješ, to je hned vidět.“

Serž si zapálil, zvrátil se v křesle dozadu a vypustil do vzduchu úzký, modravý kroužek.

„Ty jsi strašně nekultivovaný, Pavle, když se můžeš ptát tak nediskrétně.“

„Poslechni, ty Francouzi francouzskej,“ Paška vstal, „nevím, čím sis koupil otce Vasilije, že se před tebou div neplazí po kolenou…“

„Vaří se ti čaj,“ Serž se zadíval Paškovi do očí a usmál se. „Nevyhýbej se svým povinnostem, soudruhu Američane.“

Paška přinesl konvici, nalil do sklenic a podíval se do lenivé tváře svého hosta. Řekl si, že se tak lehce nevzdá.

„A co děláš každej večer u ,Tří schůdků’? Nepiješ. Holky tě, jak jsem viděl, nezajímaj. Ty nejsi našinec, Serži. Chlapi o tobě nemaj nejlepší mínění. Moh bys špatně skončit. Lidi jsou horkokrevný a každej myslí především na svou kůži.“

„Pardon, Pavle, ale já nechápu, o čem to Mluvíš.“

Paška se díval, jak Serž usrkává čaj a pokukuje po něm výsměšnýma očima, a viděl, že chápe docela dobře, ale že se prostě jenom baví. Ano, mluvení nepatřilo k Paškovým nejsilnějším stránkám.

„Sejmou tě. Pak pochopíš.“

„Pak už nepochopíš nic,“ Serž odstrčil sklenici, „co se má stát, to se stane. Jak se to řekne francouzsky, Pavle?“ Znovu si zapálil. „Detektiv z tebe nebude. Rád mluvíš. A taky moc spěcháš. Detektiv musí umět především naslouchat a ne mluvit.“ Vytáhl z kapsy pilníček a pokračoval v kázání, přičemž si piloval nehty. „Podívej se, kolik jsi nadělal chyb. Přišel jsem k tobě, připouštím, že nečekaně. Měl jsem tedy mluvit já a tys měl poslouchat. A zatím na mě dorážíš s otázkama jako býk na toreadora. Se skloněnou hlavou a se zavřenýma očima. A odkud se v tobě najednou berou ty otázky?“ Serž si olízl prst a podíval se na Pašku. „Co mlčíš? Proč najednou ten zájem o mne?“

Pašku už začalo mrzet, že s tím rozhovorem začal. Na Serže je zřejmě krátký. A přitom jsou skoro stejně staří. Hned je vidět, že ten prevít je z lepší rodiny a má školy. Vida, jak mluví. Úplný advokát!

„Zajímáš se o mne proto, že tě o to Šedivec požádal.“

Serž se už zase věnoval svým nehtům, pak ale nečekaně zvedl hlavu, setkal se s Paškovým pohledem, rozesmál se a řekl:

„Uhodl jsem. To je na tom Šedivec moc špatně, když hledá pomoc u tebe. Mně to došlo už před týdnem, že se mu pověsili na paty rudí detektivové. Co máš udělat? Najít tu skulinku? A rozhodl ses, že začneš se mnou? No dobrá, tak to zkus. Jen si vem k srdci moje rady a neukvapuj se. Kdybych to byl opravdu já. tak by se ti mohlo stát, že by ses odtud už nevyhrabal. Milice je naproti a já mám v kapse určitě nagan.“

Serže rozhovor viditelně uspokojoval. Odhodil pilníček a díval se Paškovi do tváře s neskrývaným výsměchem.

Paška se trochu vzmužil. Vida, kolik toho ten frajírek ví. A ani se tím netají. Nevypadá to tedy s Paškou už tak bledě, když není jediný, kdo zná Šedivcova tajemství. Bude ho muset důvěrně upozornit, že Serž je o všem informován. Ale odkud to může vědět? Co když je to opravdu fízl? Paška se na Serže nenápadně podíval a pak začal nalévat čaj.

Serž se odvrátil, vytáhl z kapsy bílou skleněnou tubičku, oči se mu zúžily a hleděly někam do dálky, jakoby skrze stěnu.

Nečekaný nápad vyskočil Paškovi v hlavě jako čertík ze škatulky:

„Dej mi šňupnout,“ řekl a vzal Serže za ruku. „Ještě jsem to nezkusil.“

„Prosím.“

„Říkáš, že je to kokain? Jak se to dělá?“ vytáhl vatičku, dal si sklenku k nosní dírce a podíval se na Serže. „A co když to vůbec není kokain?“

„Zkus to.“

„Zkusím.“ Paška zavřel oči a silně vtáhl nosem. V nose a v hlavě ucítil nejdřív chlad a pak podivnou lehkost a bezstarostnost. Seržův obličej se zvětšil, rozplizl a zkřivil v podivném úšklebku. Paška si sedl a zatřásl hlavou. „To mě to vzalo,“ řekl s námahou.

Serž držel lahvičku v ruce, čichal a podle jeho výrazu Paška pochopil, že teď nic nevnímá. Paška vzal konvici s čajem a šel do kuchyně. A co když ho poslal Šedivec? Třeba si Pašku takhle prověřují. Ale sotva by se bandita svěřoval takové fajnovce. Ostatně, Paška ani nic špatného neřekl. Spíš naopak. Když se vracel do pokoje, byl rozhodnut držet jazyk za zuby a poslouchat. Serž se našňupal koksu a bude třeba sdílnější.

„Už sis naplánoval další průběh besedy?“ zeptal se Serž, hned jak Paška vešel do pokoje.

„Co mě pořád vyslýcháš! Co vlastně chceš? Proč jsi přišel? Tak ven s tím!“ vybuchl Paška, opouštěje pracně vymyšlenou taktiku.

„A co Šedivec? Musíš mu přece pomáhat. Měl bys přece zjistit, co jsem zač, ne? Co když jsem tamodtud?“ Serž ukázal do okna.

„Včera se mě na Šedivce taky jeden vyptával,“ přešel Paška do útoku.

„Nebyl to čirou náhodou Klimov?“ Serž ukázal znovu k oknu.

„A odkud toho tolik víš? Třeba to, jak se jmenuje?“

„Jsem velice důvtipný. A kromě toho zdejší náčelník je můj přítel,“ Serž vytáhl z kapsy kapesník, zakryl si jím ústa a zívl. „Ale jestli to chceš vážně vědět, tak jsem měl příležitost si s ním promluvit. Ale zásadně nemohu souhlasit s jeho životní koncepcí. Naše názory se zcela rozcházejí.“

„Koncepce jsou názory? Jó?“

„Tak nějak.“

„Tak mluv trošku prostějc, Serži. Jestli mi tu ještě budeš mávat nějakejma koncepcema, tak na tebe spustím chmatáckou hantýrkou a nedomluvíme se vůbec. Tu ty přece neznáš, že?“

„Well.“ Serž se rozesmál. „V tomhle ohledu jsi vzdělanější než já, to je fakt.“ Podíval se na Pašku zkoumavě, jako by o něčem uvažoval. „Měl bych takový jeden hloupý dotaz. Je to taková maličkost.“ Serž vstal, stáhl si svůj tříčtvrťák a uchopil proutek. „Ale ksakru,“ odhodil prut a znovu se posadil. „Neshodíš mě Šedivcovi?“

„A dost!“ Paška vztáhl ruce na znamení protestu. „Sklapni zobák a vypadni. Nejsem žádnej trezor na tajemství. Už toho včerejšího rozhovoru mám až takhle.“ přejel si dlaní pod bradou. „Jasný? Jó? A nechci už nic vědět. Co spolu máte, to si vyřiďte mezi sebou. To se mi tu rozvalí a jestli prej by mohl tohle nebo támhleto! Běž po dobrým. A jestli ne, tak tradá na kriminálku a tam si to vyříkáme…“

„Jen to ne,“ Serž vyskočil a prut v jeho ruce praskl.

Paška se podíval na jeho tvář, která se teď protáhla a pokryla se drobnými kapičkami potu a rozesmál se.

„S čím žes to nemoh u náčelníka souhlasit?“ zeptal se.

„S koncepcí,“ odpověděl Serž a klesl do křesla.

„Kde je Ninka?“

„Poslal jsem ji pryč. Potřebuju s tebou mluvit mezi čtyřma očima. Je to důležité.“

„Nějak se nemůžeme domluvit. To je smůla, viď?“

„Posaď se na okamžik.“

Paška si vzdychl a sedl si.

„Nevzdychej, hned všechno pochopíš. To je má vina, že se nemůžeme domluvit,“ Serž si zapálil, několikrát lačně vtáhl kouř a pak cigaretu zamáčkl. „Situace, tedy věci,“ opravil se, „se mají tak. Máš hledat skulinu, tedy jak vy říkáte fízla. Jestliže ho nenajdeš, tak…“ Serž významně luskl prsty. „Je to tak?“

Paška přikývl.

„Jestliže ho najdeš, tak až za nějakou dobu. No, to je tvá věc. Možná že se ti podaří, jak vy říkáte, se zdekovat. Ale teď musíš Šedivce přesvědčit, že jsi pro něho nepostradatelný. V tom bych ti mohl pomoci. Jasné? A teď otázka,“ Serž zvedl prst a pozorně se zadíval Paškovi do očí, „Proč se o to zajímám a co bych za tu pomoc chtěl? Za prvé potřebuji Varvaru. Věř si tomu nebo ne, ale je to tak. Každý jen tu svou, má za jedinou. A v tom mně můžeš pomoci jedině ty. Jak, to ti pak vysvětlím. Za druhé mám s Klimovem účty, nemusíš vědět jaké. Rozuměl jsi všemu?“

„Ale jak pomůžeš ty mně. Ty znáš toho fízla?“ zeptal se Paška a přisunul se blíž.

„Ne tak docela,“ protáhl zamyšleně Serž. „Mám určité pochybnosti,“ odmlčel se a něco rozvažoval. „Abys rozuměl, mám na mysli Cikána.“ Serž udělal neurčité gesto. „Zdá se mi podezřelý.“

„Cikán? Šedivcův kámoš? Zbláznil ses?“ Paška vyskočil a plácl se do stehen. „Ale Šedivec by pro Cikána strčil ruku do ohně? Cikán ho z poslední fušky vynesl málem na zádech. Víš o tom?“

„Na loupežnické báchorky ti kašlu. Jenom člověku brání v uvažování. Věřím jen tomu, co vidím na vlastní oči. Tenhle chlapec se objevil před šesti nedělemi. Od té doby se Šedivcovi nedaří. Všimni si, Paško, jak se Cikán oblíká a jak se chová. Nepije, nespí s holkama.“

Serž přimhouřil oči a hlasitě mlaskl. „Tak co? Viděl jsi už takového banditu, Pavle? Věř mému čichu, tenhle Cikán mezi vás nepatří. A jakýpak cikán! Mluví čistým jazykem obyvatele velkoměsta.“ Serž vstal, zasmál se a pak si zase sedl a dlouho se na Pašku s úsměvem díval.

Paška vzpomínal. A čím víc vzpomínal, tím víc si uvědomoval, že Serž mluví pravdu. Cikán se od ostatních Šedivcových kumpánů lišil sebeovládáním. chladnokrevností, ukázněností a takřka až vojenskou disciplinovaností. Nedávno Paška slyšel, jak Cikán setřel Svišťáka za to, že prorazil hlavu hlídačovi. Říkal mu, že je šibeničník a vrahoun. A říkal, že v případě neúspěchu sbalí kriminálka v první řadě Svišťáka a vytahoval se, že on sám nikdy nikoho neodkrouh.

„Jó, poslechni, Pavle,“ přerušil Serž Paškovy úvahy, „pokus se promluvit si s ním vaší hantýrkou. Uvidíš, že ti bude starou belu rozumět.“

„To bych moh zkusit,“ Paška se zamračil, jak se usilovně snažil zachytit myšlenku, související nějak s Cikánem, která mu stále unikala. Nebo to snad souviselo se Seržem? „Zkusím to,“ opakoval a zatřásl hlavou. „Jenomže tohle Šedivcovi stačit nebude. Cikán vlastně ani nijak nekecal, že by patřil k nám. To je jeden z těch,“ Paška otočil prstem u spánku, „co mají takové ty myšlenky.“

„S přesvědčením, myslíš?“ zeptal se.

„No, no, s přesvědčením. To je ono,“ zaradoval se Paška.

„Na to jeho přesvědčení se budeme muset podívat. Obáváme se, že je poněkud narudlé s odstínem do bolševicka. Ty nemůžu ani cítit,“ Serž zapraskal prsty. „Ty s přesvědčením k smrti nenávidím. Nevadí, však my už mu to spočítáme.“

Paška poprvé uviděl v lidské tváři tolik zloby. Obvykle lhostejný a přezíravě lenivý Serž vypadal teď jako epileptik při záchvatu. Oči měl zavřené, chvějící se chřípí se mu rozevíralo a plné, obvykle červené rty se mu protáhly do úzkých šedavých pijavek, mezi nimiž vyčnívaly ostré zuby.

„Rozmyslel jsem si to,“ Serž si otřel tvář kapesníkem, „rozmyslel jsem si to, Pavle. Řekni Šedivcovi o naší rozmluvě, Jen o Cikánovi ani slova. Prostě řekni, že mu Serž chce a může pomoci. To jsou ale koumáci! Propašují svého člověka až k Šedivcovi! Ale s Cikánem teď vyrukovat nemůžeme!“

„A proč ne? Musíme jen všechno pořádně pročenichat. Abysme nešlápli vedle.“ Paška se podrbal na hlavě. „Že si ale troufáš, Serži. To ti povím, že je to všechno o hubu.“

„Teď se hlavně nesmíme ukvapit.“ Serž byl opět klidný a rozumný. „Musíme najít i toho druhého,“ a na Paškův nechápavý pohled vysvětlil: „Nemůže být sám. Musí přece nějak předávat informace. A vůbec, pro jednoho je to moc těžké.“

Paška po zásluze ocenil důvtip svého protějšku a nic nenamítal.

S veselým pohvizdováním seběhl Paška po schůdkách do hospody a zůstal stát na prahu, aby nabral dech. Přišlo mu to, jako když leze do parní lázně. Jenže místo páry tu byl cigaretový kouř a místo březové vůně pach vodky a tabáku. Monotónní šum hlasů jen občas porušil hlasitý výkřik či dívčí vypísknutí. Ale i to bylo zase pohlceno šumem a přešlo do ztracena.

Paška vtáhl skrze zuby hustý vzduch a rozhlédl se po sále. U dvou stolů seděla parta špeditérů. Zřejmě zapíjeli výhodnou fušku. Vedle se vybavoval u láhve portského rudoarmejec se slečinkou. Tři holky odpočívaly po celodenním šlapání dlažby a nejspíš odsuzovaly mužskou lakotu a proradnost. Dál už bylo všechno utopeno jakoby v oblaku prachu.

Paška dfil ruce do kapes a houpavým krokem šel k nálevnímu pultu.

„Ahoj, Američane,“ řekla mladičká brunetka s ostrým nosíkem a vpadlými tvářemi, „pojď k nám a dělej nám kavalíra.“

Paška ji vzal za ucho.

„Miluješ mě, vrabčáku? Nemiluješ. Tak co mě zveš?“

„Miluju,“ žabka se usmála, „fakt, Američane. Jen se bojím Ninky. Vyškrábala by mi oči.“

Její sousedka odhrnula kratinký závojíček a také se zazubila a blondýnka naproti ní dělala, jako že si zapíná rozepnutý podvazek.

„Zbláznily jste se, holky?“ Paška se posadil na židli a zadíval se na napudrované tváře s namalovanými rty. „To mě máte za zákazníka?“

Ta s ostrým nosíkem uhnula očima a šeptla:

„Pozvi nás, Pašo.“

„Nikolaji!“ křikl Paška a praštil pěstí do .stolu.

Číšník vletěl do sálu jako mičuda, smetl se stolu neexistující drobky a skloniv napomádovanou hlavu, podlézavě se zeptal:

„Nějaké přání, prosím, Američane?“

„Lahvičku vína.“

„Vodky,“ opravila ho blondýna.

„Něco k jídlu.“

Paška se zadíval do okaté tváře žabky a chytil číšníka za rukáv.

„Jak to, že si, ty darebáku, nevšimneš, že ti tu lidi seděj o hladu?“

„Takových tu máme denně aspoň tucet. Kdybych měl každého krmit,“ číšník rozhodil rukama, „tak mi hostinský přerazí všechny hnáty.“

„Škrobe jeden, ať už jsi tady s večeří! Objednejte si, děvčata,“ Paška se zvedl a šel dál do sálu.

U jednoho stolu uviděl Paška Serže s nějakou ženou,“ kterou neznal, jak jí něco s úsměvem šeptá přímo do ouška. Dámička si tiskla ke rtům pohár s vínem, mlčky nyla vedle fešáka Serže a pošilhávala po něm zvlhlýma očima.

Paška mlčky zvedl ruku k obvyklému pozdravu a Serž stejně mlčky trochu sklonil hlavu. Všechno jako obvykle. Jako každý večer. Paška zamířil k salónkům a málem se přitom srazil s číšníkem, který v podřepu a zakloněn běžel s vrchovatým tácem. Obratně se Paškovi vyhnul a rychle ze sebe vychrlil:

„Je toho víc, než za pětku.“

Paška neřekl nic a šel dál.

V salónkách nikdo nebyl a Paška se už chtěl vrátit, když se najednou objevil otec Vasilij.

„Pozdrav bůh, Pašenko. Pánbůh tě pozdrav, milý chlapče. A odpusť nám naše hříchy,“ začal drmolit a držel přitom Pašku oběma rukama za loket. „Dneska jsi přišel moc brzo. Moc brzo. Ještě tu nikdo není. Nebo máš snad něco nového?“ hostinskému svitlo v očích.

„Co já můžu mít novýho,“ namítl Paška a pokrčil rameny, „dokud mám dost peněz a nemusím pracovat.“

„Neblbni, Pašenko,“ hostinský ho držel pevně za lokty. „To, oč tě včera žádal Šedivec, jsi zjistil?“

Kolem nich se hlučně přehnal Nikolaj s podnosem a Paškovi se zdálo, že schválně kousek od nich nechal spadnout vidličku a že ji zvedá pomalu, aby je mohl poslouchat.

Když Nikolaj zmizel v kuchyni, Paška se zeptal:

„Odkud je ten zrzek?“

„Synek mého bratra. To je boží prosťáček,“ otec Vasilij mávl rukou. „Vida, jak jsi uhnul, Pašenko.“

„To si vás teda pěkně osedlal, tenhle boží prosťáček,“ řekl Paška a využívaje toho, že ho hostinský pustil, obrátil se a šel do sálu.

Když se Paška vrátil ke stolu, seděla v jeho čele, jako hostitelka, Ninka. Mlčky na ni kývl a sedl si vedle ní. Dívky, které cítily ve vzduchu skandál, spěšně jedly, jen okatá dívenka, která Pašku prve oslovila, přejížděla vidličkou po stole a vylekaně pokukovala po Nince. Paška se také podíval na Ninku a z ničeho nic dostal vztek. Dostal vztek na její krepdešínové šaty, na její nasycený, samolibý obličej, na štítivou vrásku u rtů, která hned vystoupila výrazněji, když se Ninka podívala na pojídající ženy. Nalil všem vodku, jen dívčina sklenka byla ještě plná, sám se napil a vzal si okurku.

„Pavle,“ protáhla významně Ninka a oči se jí výhružně zvětšily.

„Já jsem prostej hoch,“ odsekl Paška, „jsem vlastně, abych tak řekl, řemeslník, já smím jíst rukama,“ dodal a podíval se na Ninku vyzývavě. „A ty jsi holka z ulice, tak si nehraj na dámu. Ty šaty jsem ti koupil já za peníze, které jsem vydělal v Obchodních pasážích.“

Zeny přestaly jíst a seděly s kamennými tvářemi, ale dívenka pomalu klouzala ze židle, protože zřejmě považovala za nejlepší nepozorovaně zmizet.

Ninka se zatvářila, jako že nic neslyšela, vyndala si zrcátko a začala se pudrovat a malovat si rty.

V tom okamžiku se od vedlejšího stolu zvedl muž a nejistým krokem zamířil k Paškovi.

„Kamaráde, ty holčinky jsou všechny s tebou?“ zeptal se, pečlivě vyslovuje každou slabiku.

Blondýnka vstala, nastavila ruku k zavěšení a zazpívala:

„Holčinky nám říká. Ach, ten je roztomilý, drahoušek,“ a poplácala muže po neoholené, rozpálené tváři.

„Sedni si,“ řekl Paška stroze dívence, když viděl, že vstala a urovnává si šatečky.

Když ženštiny odešly, vzal ji za ruku a zeptal se:

„Jak ti říkaj?“

„Alenka,“ odpověděla dívenka a olízla si rty.

„Seznamte se, Ninko. To je má přítelkyně Alenka.“

Přihnal se zpocený číšník a lapaje po dechu šeptl:

„Máš přijít do salónku.“

Paška vstal.

„Alenko, beze mě neodcházej,“ řekl a otočil se k Nince, „a ty tu taky počkej a dej na ni pozor. Hned se vrátím.“

Šedivec byl v salónku sám. Mlčky přistrčil k Paškovi plnou sklenici, sám se nejdřív napil, zajedl a teprve pak se zeptal:

„Tak co? Co jsi zjistil? A cos to vykládal o číšníkovi?“

„Nelíbí se mi,“ odpověděl umíněně Paška.

Kapitola čtvrtá

DÉLE UŽ NENÍ MOŽNO ČEKAT

Jakmile se Klimov rozhodl, že začne jednat, okamžitě se uklidnil. Nikdy se nenaučil bojovat s tužkou v ruce a raději sám útočil. Vynucená nečinnost a čekání bylo pro něho hroznější než výbuchy střel a hvízdání kulí.

Klimov popadl učebnice, které studoval v těch nekonečných dnech a hodinách, a položil je na pohovku: Vytáhl ze stolu nagan, slastně přivřel oči při tom důvěrně známém dotyku, otřel hlaveň a cvakl kohoutkem. „Připravit, Klimove! A do útoku!“ Přehlédl pohledem celou kancelář, jako by odcházel navždy a zavřel za sebou dveře.

Náčelník přivítal Klímova s radostí, jako nejlepšího přítele.

„Povídej, Vasiliji, co život, co práce? Co banditi a co ti tvoji chlapci? Referuj podrobně, ale stručně.“

Klimov odpověděl, že je v podstatě všechno v pořádku, chlapci že zalezli Šedivcovi do kožichu, ale že už déle prostě nemůže čekat, a tak tedy navrhuje provést takový a takový plán.

Náčelník trpělivě poslouchal, třel si dlaněmi svou hrbolatou lebku a několikrát souhlasně přikývl; když Klimov skončil, řekl:

„Máš pravdu, Vasiliji. Do hostince musíme pro kontrolu někoho poslat. Teď se to ale bohužel nedá provést. Nepřerušuj mne. Já jsem tě vyslechl, tak ty taky poslouchej. Je brzo. Zatím je ještě brzo. Přistihnout při činu samotného Šedivce — to nám nic nevyřeší. Nemusí ani znát pramen informací, anebo ho zná, ale nemusí ho prozradit. Nemusí ani prozradit, kdo je jeho šéf. Takhle ho sebrat, to by bylo jako ulomit nemocný zub a kořen nechat. Dám ti na pár dní jednoho muže,“ náčelník zvedl sluchátko a řekl: „Pošlete ke mně Falina.“

Za chvíli vstoupil do pracovny menší muž v středních letech. Vlažně stiskl Klimovovi ruku, narovnal si cvikr a usadil se do velkého koženého křesla, v němž skoro zmizel jako v doupěti. Mlčky vyslechl náčelníka i Klimova a místo odpovědi jen blýskal svými sklíčky. Když bylo vše potřebné řečeno, Falin si otřel cvikr, a mhouře přitom svá zanícená očka, prohlásil:

„Rozumím. Mám obhlédnout situaci a mrknout se, jestli chlapci nedělají nějaké vylomeniny. Navrhuji toto řešení. Jsem,“ vstal a vypjal hruď, „účetní či pokladní defraudant. Peníze mi už docházejí, nejdřív jsem flámoval v Maximu, v Praze a v Rokli a teď jsem klesl do třetí cenové skupiny. Vytahuju se,“ Falin zvedl bradu a klátivým krokem přešel po kanceláři, „ale současně mám strach.“ Opile se mu zachvěly rty a chytil náčelníka za rukáv: „Poslyš, příteli, na kolik by přišel platný pas?“

Náčelník objal Falina kolem ramenou a hrdě se podíval na Klimova.

„Viděl jsi? Kde jen ale vezmem pro tohohle flamendra peníze? Ať už mu docházejí nebo ne, nějaké mít musí. Takové tři pětky bych snad dal dohromady…“

„U nás se něco najde,“ přerušil ho Klimov. „Ještě jsem se ani nedotkl služebních peněz.“

Klimov lhal. Všechny erární peníze dal do kopejky Paninovi a Lavrovovi. Byl tu ještě ale jeho vlastní plat a něco dají dohromady chlapci.

Falin na něho chytrácky mrkl a řekl:

„Na obvodě vlastně peníze ani nejsou potřeba a náčelník tam bere gáži pětkrát do měsíce.“

Klimov pochopil, že mu na jeho lež neskočili, a snažil se to tedy zamluvit.

„Soudruhu náčelníku, uvolněte Falina hned teď. Rád bych si s ním ještě popovídal, musíme si upřesnit podrobnosti a prohovořit to i ono.“

„A drží ho snad někdo?“ odpověděl náčelník. „Vyzvedni si v pokladně peníze a můžeš jít. Ale ve čtvrtek ráno ať jsi v práci. Žádné pozdní příchody nebudu trpět.“

Za hodinu společně opustili městskou správu a postranními uličkami zamířili směrem k Nikitské bráně, kde Falin bydlel. Šli beze spěchu, pokuřovali přitom a jen tu a tam prohodili nějakou bezvýznamnou větu.

Klimov myslel se strachem na návrat do nenáviděné kanceláře. A pak na telefon, na hodiny, na učebnice, které bude muset zase vzít s kanape, a na oba mládence — třeba už se ozvali. Copak se bude muset teď už až do konce života schovávat za cizí záda? A čekat? Cekat celé dny. Myslel i na Falina, který si čile vykračoval vedle něho. Co je vlastně zač? Co dělal před revolucí? Proč pracuje na kriminálce?

Falin. jako by četl jeho myšlenky, plácl Klimova do ramene a řekl:

„Vysvobodil jsi mne, Klimove. Ba přímo zachránil. Od rána do večera jen a jen vyslýchám. Podle nadřízených prý k tomu mám vlohy. A tak to jde pořád dokola. Ochraptěl jsem. ruka už mi nechce psát. Věříš,“ zastavil se a znovu plácl Klimova do ramene, „že jsem tak přesezený, že si musím dávat pod zadnici polštářek? Pro mne je ta tvá práce něco jako lázně. Abych nezapomněl, popis a jména tvých chlapců už vím, ale jaké je heslo?“

„Heslo nemáme. Nedomluvili jsme se.“ Klimov se zamyslel. „Vyřiď jim pozdrav od Taťky z Kyjeva. Ano, tak to řekni, že je pozdravuje Taťka z Kyjeva. Taťka říkají jejich náčelníkovi. Jestli mi budou volat, tak je na to upozorním.“

„Rozumím. Dál už se mnou nechoď,“ Falin se zastavil a podal mu ruku. „Večer vyrazím a ráno ti zavolám. Platí?“

„Platí,“ řekl Klimov a vzdychl. „Budu čekat.“

V kanceláři se nic nezměnilo. Klimov se přesvědčil, jestli telefon funguje, natáhl hodiny, vzal si s kanape učebnice a rozložil je před sebou, nagan odložil do stolu, zapálil si dýmku a připravil se na nejhorší — na dny a noci bez jakýchkoliv zpráv.

Dýmka mu ještě ani nevyhasla, když telefon zařičel a roztřásl se jako hypochondr postižený záchvatem kašle.

„Slyším,“ řekl Klimov.

„Ahoj, Vasjo. Jak žiješ?“ ozval se z dálky Paninův hlas. „Stav se tu asi za hodinu, dáme si spolu panáka.“

Převedeno do normální řeči to znamenalo, že Klimov má být za hodinu v bytě na Zubovském náměstí.

Klimov přišel o čtvrt hodiny dřív, ale Panin už zde byl. Seděl obkročmo na židli a zářil všemi pihami.

Klimov chtěl začít s výtkami, místo toho vzal chlapce za ramena, chtěl ho obejmout, ale rozmyslel si to a dal mu pohlavek.

„Ach tak!“ Panin škubl Klimovem, podrazil mu nohy, ale sám ztratil také rovnováhu a plácl sebou na zem vedle Klimova.

A tak seděli na zemi proti sobě, usmívali se a mlčeli. První se ovládl Klimov. Vyskočil, zatahal Nikolaje za zrzavé pačesy, a ukázal ke stolu.

„Posaď se, atamane, a referuj. Podrobně, ale stručně. Začni od toho, proč ses přes měsíc neobjevil. Zalíbil se ti telefon? Ale co když tě někdo uvidí, jak se vybavuješ po telefonu? Komu voláš?“

„Tak tedy,“ Nikolaj si zamnul ruce a odkašlal si. „Jak jsme se domluvili, přišel jsem do hospody, vyhledal hostinského, hluboce jsem se mu poklonil a dal jsem mu psaníčko, které jste mi předal. Otec Vasilij četl a přitom po mně pokukoval, pak se pokřižoval, objal mne a řekl: ,Jsi hotový mučedník, Nikoluško. A tvůj otec je světec.’ A neobjevoval jsem se proto, že otec Vasilij nemá rád, když se odbíhá od práce. Má ke mně důvěru. Naprostou. Dokonce mi svěřuje i klíče od pokladny. Jen buď tak laskav,’ rozhodí rukama, ,a buď pořád na svém místě.’ Jen se diví, že jsem zrzavý, potřásá hlavou a vzdychá: ,Matrjono, Matrjono, jsi ty ale hříšnice.’“

Klimov se rozesmál.

„Vyptával se na domov?“

„Vyptával. Tak jsem si začal naříkat na bolševiky, že nám sebrali půdu, koně i krávy. Hned se pokřižoval a povídá: ,Mlč, ubožáku, však nám ti antikristi za všechno zaplatí. Budeš mít všechno, nač pomyslíš, Nikoluško. Vždyť jsme z jedné krve.’ A dal mi dvacet rublů měsíčně.“ Nikolaj vytáhl z kapsy svazek peněz.

„Vezměte si je, Vasiliji Vasiljeviči.“

Klimov peníze přepočítal.

„Proč tolik? Já jsem ti dal dvacet a dvacet jsi dostal: A tady jich je devadesát.

„Půjčuju na úroky. Jsem přece kulacký synek. Takhle …“ Nikolaj udělal pohyb, jako když ždíme hadr. „Lichvářství Panin a synové. Za den beru třicet procent, za dva čtyřicet, za tři padesát. Musí mít ovšem ručitele, jinak byste mi mohl toho dlužníka třeba sebrat a měl bych po penězích.“ Pak vytáhl z kapsy notýsek v plátěných deskách a špaček tužky. „To je pro vás.“ Vyškubl několik listů. „Jména a přezdívky zločinců. Písmenka v závorkách znamenají: k - kapesní zloděj, p - podvodník a 1 - lupič. To je má účetní kniha, co mi kdo dluží. Socialismus, to je přece evidence. Je to tak, nebo ne?“

Klimov se zadíval do bezelstných očí zrzavého chlapce, nevydržel to a znovu se rozesmál.

„A s tím telefonováním si nedělejte starosti,“ pokračoval Panin ve skládání účtů. „Speciálně proto jsem si našel děvče s telefonem a den co den se s ní po telefonu vybavuju. Hostinský mě povzbuzuje, protože otec té dívky má železářství. Tedy vlastně je to nepman. Ale to jsou všechno jen takové řečičky, nejdůležitější je toto: v bandě je šest lidí. Jména, přezdívky a jejich popis je zde,“ ukázal na své zápisky. „Šedivec je drží zkrátka, s nikým se nemazlí. Ale i sám Šedivec je pod pantoflem. Šedivcova šéfa nazvěme zatím pan X. Pokud jde o peníze, nemají bandité ani floka, jedí a piji na účet šéfa. Ale kdo je šéf? Tento X se neobjevuje a zná ho zřejmě jedině Šedivec. X organizuje loupeže a udržuje spojení s tím vaším…“ Nikolaj se v rozpacích zarazil.

„No, to je jasné,“ řekl Klimov.

„Dost možná, že tentýž člověk i přímo řídí průběh loupeží. Michail zaslechl, jak Šedivec nadával se svými kumpány kvůli zlatu, které sebrali při poslední loupeži. Prý jim X nedovoluje, aby zlaté předměty zpeněžili, a trvá na tom, že se musí vyvézt z Moskvy.“

„Ten X není žádný hlupák.“ Klimov vytáhl dýmku a pytlík s tabákem. „Hlídáme všechny překupníky a čekáme. Nemají jenom zlato. Vykradli dvě klenotnictví a jednu zastavárnu. Je to fůra věcí za spoustu tisíc rublů. Kde to ale ti darebáci schovávají? Ani jeden prstýnek, ani jediný hadřík se ve městě neobjevil.“

„Ne darebáci, ale jeden darebák, Vasiliji Vasiljeviči,“ opravil ho Nikolaj. „Kdyby měl Šedivec, o těch jeho grázlech ani nemluvě, přístup ke kradenému zboží, už by dávno všechno prodali.“

„Jak se tvářili na své poslední nezdary?“ zeptal se Klimov.

„Michail říká, že o naší existenci něco tuší. Chtěli odejít z Moskvy, ale X je nalákal na velkou akci. Teď ji připravují a přitom nás hledají. Motají se jako slepá koťata.“

„Jak se motají? A koho podezírají?“

„Dostali jsme se s Michailem do slepé uličky,“ pokračoval Panin ve svém výkladu, aniž by odpověděl na otázku. „K Šedivcovi jsme sice pronikli, ale ne dost blízko. Přešlapujeme na místě. Nemůžeme získat nic konkrétního. Jako bychom naráželi hlavou do zdi. Michail to zkouší hned z jedné a hned zas z druhé strany. A pořád nic. A já jsem vůbec úplná nula — podej, vezmi to, běž pryč. Naše jediná naděje je Miška.“

Klimov mlčel a pozorně se díval Nikolajovi do tváře. Něco mu ten chlapec zatajuje. Všechno asi nejde tak hladce a zdárně. Nevadí, Falin je zkušený člověk, ten už zjistí co a jak. Klimov odstrčil peníze ležící na stole.

„Schovej si je, Nikolaji, ještě se můžou hodit.“

„Co si myslíte?“ Panin zrudl. „Za koho mě máte?“

„Jen si je vezmi, švarná dívčino. Peníze jsou potřebná věc. Dnes večer se v hostinci objeví jeden člověk. Kolem padesátky, maličký, slabý. Nosí cvikr na šňůrce. Usaď ho u svého stolu a dej mu tyhle peníze.“

„Kontrolujete nás?“ zabručel nespokojeně Nikolaj a strčil peníze do kapsy.

„A cos myslel? Chci vědět naprosto přesně, co se tam u vás děje. Proč nepřišel Michail?“

„Říkal, že to nestojí za to riziko.“

„Tobě to stojí za to a jemu ne?“

„Já jsem mimo podezření.“

Panin se plácl přes pusu a odvrátil se.

„Tak,“ prohlásil Klimov a vstal. „Konečně jsme se dobrali pravdy, chlapče. Nejsou tedy tak docela slepí. Jestliže mi teď nepovíš celou pravdu, tak tě nepustím nazpět. A Lavrova odtamtud vytáhnu ještě dnes a večerním vlakem ho odešlu do Kyjeva. Rozuměl jsi? Tak vykládej!“

Když se vracel na velitelství, Klimov si vybavoval celý rozhovor s Paninem a došel k závěru, že zatím je vše v pořádku a chlapci postupují správně. Ale co může udělat on, jak jim může pomoci při plnění jejich úkolu? Přece není nikde psáno, že je nutno hledat zrádce jenom z tamté strany.

Kdosi vykřikl, Klimov zvedl hlavu a jen tak tak, že stačil chytit za uzdu koně, který se hnal přímo na něho.

„Jsi slepý, strejče?“ křikl vozka, nakláněje se dozadu a napínaje opratě.

Klimov poplácal horký a voňavý koňský krk.

„Orlovský fešák, šetři ho, nedrž ho tak zkrátka, ty surovce a levou zadní mu překovej,“ řekl a ještě jednou poplácal hedvábnou srst.

„To se našel rádce.“

Klimov vyprovodil bryčku pohledem a pak se vrátil ke svým úvahám.

„Beze mne je na velitelství deset lidí. Konova nechme stranou, sotva se vyklubal z vajíčka a ten zrádce musí být člověk, který má něco za sebou. Somova také vynechme, div že se nezabil a nebýt toho, že tomu grázlovi prokopl hlavu, tak by byl opatřil cenného svědka. Zbývá jich sedm. Jaký by měl být? Především pracant. Prostě být dokonalost sama. Takoví jsou čtyři — Šlenov, Lapšin, Jašin a … Zajcev.“

Klimov si vstrčil dýmku mezi zuby. „Zajceva je asi nutno vynechat. Je příliš chytrý, než aby se spolčoval s bandity, jistě chápe, že jim pšenice dlouho nepokvete. Ale co když ho přinutili? Vyhrabali nějaké staré hříšky, vydírali ho a přitiskli ho ke zdi?“ Klimov si připomněl kádrový posudek z Ceky a zavrtěl hlavou. „Kromě toho je příliš domýšlivý a paličatý, a tamten by měl být jako putička. Zbývají tedy tři.“ Klimov si uvědomil, že takhle se nikam nedostane, protože těžko uvěří, že jeden z těch tří by mohl být zrádce.

Na velitelství nikdo nebyl, jen v malém kamrlíku, určeném k čištění zbraní, našel Klimov Šlenova. Opásaný umaštěnou zástěrou, seděl na stoličce, v ruce držel rozebraný nagan, něco si pohvizdoval do vousů a s přimhouřenýma očima obhlížel stůl, na němž byly rozloženy nejrůznější pilníčky, šroubováčky a jiné nástroje Klimovovi neznámé.

„Vitunovi dělá neplechu nagan, tak jsem se na to trochu mrkl,“ řekl, když zpozoroval Klímova.

„Ty máš zlaté ruce, Pachomyči,“ řekl Klimov a posadil se na okno.

„Posaď se sem. Vasiliji. Nachladíš se.“ Šlenov mu přistrčil nohou stoličku, pak zahýbal prsty a vzal si jakýsi pilníček. Tenounký pilníček mu přilnul k prstům jako k magnetu, Šlenov ho obratně uchopil a začal přibrušovat kohoutek. „Známe to, co ti mladí dneska vědí o zbraních, — kam se strká náboj a za co to mají chytit,“ bručel si pod vousy. „Ale nagan je jako ženská, chce, abys ho laskal a pečoval o něj, jinak tě zradí. Stejně jako ženská, když to nejmíň čekáš.“

Klimov se usmál staříkovým úvahám. Slenovovi bylo už přes padesát a na velitelství byl považován za staříka. Pak se zeptal:

„A jak to, že se vůbec tak vyznáš ve zbraních?“

„A v čem se nevyzná chlap od řemesla? Opravím ti třeba šicí stroj, nebo hodinky, nebo létající koberec,“ odpověděl Slenov a uchopil jehlu. „Divím se tvému zástupci, Vasiliji. Je to voják a přitom nemá rád zbraně. Onehdy jsem mu čistil nagan, jak ho dal do stolu, tak ho tam nechal a přes rok ho neměl v ruce. V tom naganu se div neuhnízdily myši. Tak se ho ptám. jak to, milý pane, že takhle zacházíte se zbraní, která je ještě ke všemu majetkem státu?“ Slenov odložil nástroje, rychle složil nagan. cvakl kohoutkem a láskyplně ho pohladil. „Ale ten tvůj zástupce se ušklíbl a povídá: ,Já už jsem si své odstřílel, Ivane Pachomyči, teď bych netrefil z deseti metrů ani dům.’ Ale já myslím, že tohle nejde.“ Slenov sklidil nástroje a odvazoval si zástěru. „V naší práci to beze zbraně nejde.“

Klimov zabručel něco nesrozumitelného a šel do své kanceláře.

Ten večer se Klimov rozhodl, že si dá pohov. Panina viděl, banditi’teď mají svých starostí dost a na práci nemají ani pomyšlení, a on je přece také jen člověk. Když dospěl k tomuto rozhodnutí, oholil se, oblékl si nejlepší košili, pro všechny případy si dal do zadní kapsy malý brovnink a vydal se do Sokolnického parku.

Byl teplý, ne však dusný večer, a park se hemžil lidmi jako mraveniště. Na otevřené terase si Klimov vypil dvě piva a poseděl asi půlhodinku, pobafávaje z dýmky. Bezmyšlenkovitě si přitom prohlížel kolemjdoucí a vyslechl si hlášení reproduktoru, který mu ženským hlasem, přeskakujícím do basu, sdělil, co a kde čeká návštěvníky parku a nejméně pětkrát opakoval, že dnes je ten neodvolatelně poslední den. kdy je možno ještě vidět světový šlágr „Zadním vchodem“ s okouzlující Mary Pickfordovou.

Klimov vzal tyto informace na vědomí a vydal se do kulečníkového sálu, kde si to po dvě hodiny rozdával.

s místním profesionálem. „Profík“ vychvaloval průměrně hrajícího Klimova, pustil mu hru a navrhl, aby zdvojnásobil sázku, ale když viděl, že jeho partner není žádný zelenáč, začal vyhrávat neustále, dokud to Klimova nepřestalo bavit. Když vyrovnal účet s „profíkem“ i s majitelem herny, vyšel Klimov na čerstvý vzduch a zjistil, že už se připozdívá a lidí v parku ubylo.

Tehdy zamířil ke své nejoblíbenější zábavě“— k houpačkám. Když šel kolem střelnice, uslyšel náhlý potlesk, a tak se připojil k divákům. Když spatřil střelce, protlačil se blíž a zůstal stát za zády vysokého vojáka.

U pultu stál Zajcev, tedy přesněji řečeno nestál u něho, ale asi tři kroky před ním. Vzduchovku držel v jedné ruce jako pistoli a pomalu ji zvedal do výše. Klimov se ve střílení vyznal a věděl, že už jen tohle držení pušky je těžké. Avšak soudě podle diváků, podle rozladěného výrazu majitele i podle bachraté čajové konvice a flakonů kolínské, stojících na pultě, bylo jasné, že zástupce střílí úspěšně.

Ozval se výstřel a na stěně střelnice nechal usměvavý kovář dopadnout svůj perlík na hlavu břichatého a krátkonohého buržousta. Všichni zatleskali a majitel postavil na pult šálek, k němuž byla připravena tabulka čokolády.

„Jen střílej dál, soudruhu. Rozstřílej ten jejich buržoustskej podnik!“ vykřikl blonďatý mladík. „Před tejdnem jsem tu nechal půlku vejplaty.“

„Naposledy,“ řekl Zajcev a nabil pušku.

„Už netrefí, nevydrží mu ruka,“ řekl s přesvědčením voják, stojící před Klimovem.

Zajcev se pohrdavě usmál a začal pomalu zvedat pušku. Všichni zatajili dech, ale klidný ženský hlas prohlásil:

„Ještě jsem nezažila, aby Viktor netrefil.“

Klimov stočil pohled a uviděl módně oblečenou ženu, v jejíž tváři bylo něco nedefinovatelně známého. Práskl výstřel a podle reakce obecenstva Klimov poznal, že Zajcev nechybil. Klimov, který se stále skrýval za zády vojáka, uviděl, jak zástupce přistoupil k pultu, odvázal od šálku tabulku čokolády, přistoupil k ženě, vzal ji pod paždí a řekl:

„Pojďme, sestřičko.“

„Samozřejmě, sestra,“ pomyslel si Klimov, když se za nimi díval. „Ze mi to hned nenapadlo! Aby takhle střílel, na to musí trénovat, ale Šlenov říkal … Proč lže? I to držení těla, i to povznesené ofrňování — typický petljurovec. Ale co ten posudek z Čeky? Stejně se bude muset prověřit.“

Příštího rána ze všeho nejdřív napsal Klimov žádost na městskou správu, aby mu poslali osobní spis jeho zástupce.

Kapitola pátá

ŠEDIVEC

Igor Rybin se narodil v zlodějském brlohu a jeho matkou byla proslulá zlodějská „Máma“, která ukrývala uprchlé trestance, brala kradené zboží, napájela vodkou okrskáře a ve svátek nosila dárky policejnímu komisaři. Igor se neučil zlodějské hantýrce, zrovna tak jako se neučil rusky, mluvil prostě tak, jak se mluvilo doma, a moc se divil, když náhodou objevil, že většina lidí mluví jinak. Ve dvanácti letech se Igor nechal chytit při krádeži, na komisařství ho zbili a přes měsíc pak stonal. Matku nenáviděl, ne za to, že z něho vychovala zloděje, ale za její hloupost, chamtivost a neschopnost být něčím víc, než zlodějskou Mámou. Jednou ji důkladně obral, odešel z domova a na Chytrovce se objevil lupič Šedivec. Přezdívku dostal Igor podle zabarvení obličeje hustě posypaného tmavou vyrážkou prachových teček — jako dítě se šťoural v patroně. Šedivec neuznával žádné zákony, dokonce ani zlodějské, za což byl mnohokrát bit, ale rychle se znovu vzpamatovával a s rafinovanou krutostí se vypořádával se svými nepřáteli. Lupiče pochytala policie, ale Šedivec se dál objevoval na Chytrovce. Začali ho podezírat a dokonce se rozhodli ho vyřídit, ale tehdy Šedivec zmizel v base. A seděl tam tak pevně, že ani galimatyáš, který ve vězení vypukl v době revoluce, neotevřel dveře jeho cely.

Z vězení byl vysvobozen náhodou. Bolševici dělali prověrku vězeňské správy. Všechny dozorce vyházeli a dosadili nové. S těmi starými vycházel velice špatně. Asi před rokem dal jednomu dozorci ve vzteku přes hubu a za to mu nasolili dalších pět let. Bylo to zkrátka na levačku. Útěky za nové správy přestaly a trest měl málem na doživotí. Ale najednou se zčistajasna začali sjíždět prokurátoři a všelijaké komise. Jednalo se jednalo a byly odhaleny jakési přehmaty, či snad nedohmaty. Dozorce vyhnali a trestance Rybina si hezky pozvali do kanceláře s dlouhým stolem a dubovými židlemi. Pětičlenná komise se Rybina dlouho vyptávala, za co před rokem dozorce udeřil a jaké má vlastně politické názory. Chlapík ve vojenské blůze pronesl řeč o politickém instinktu a prozíravosti. Nebo snad o krátkozrakosti? Tomu Rybin dost dobře nerozuměl. Hlavně že ho za pár dní propustili, na rozloučenou mu podali ruku a ještě mu přidali peníze na cestu.

Za týden už byl Šedivec v Moskvě. Tady měl zase štěstí. V nahodilé noclehárně se. setkal se starým kámošem, který ho dal dohromady se Staříkem. Zpočátku vypadala celá věc jako úplný zlatý důl. Stařík měl na kriminálce svého člověka. Úlohy si rozdělili tak, že Stařík měl dávat echo a předem varovat před léčkami a jinými úklady poldů. Šedivec měl dát dohromady partu ostrých hochů a přicházet k hotovému. A prachy napolovic. Jenže s tím rozdílem, že Stařík byl sám, ale Šedivec měl na krku celou partu. Ale i tak věc vyhlížela lákavě a Šedivec souhlasil.

Partu dal dohromady rychle. Svišťáka a Pilka sebral na Sucharevce. Přepadali opilce a stěží si vydělali na chleba a kvas. Pak Šedivec odkrouhl Uragána a získal tak prvotřídní holku a tři kvalifikované lupiče. Dali se do práce. Na Staříkovy tipy bylo spolehnutí. Udělali dvě pokladny a napakovali se. Prostě život jedna báseň. Po třetím podniku se kriminálka rozhýbala, ale Stařík byl o všem informován, snad i o tom, kdy chodí náčelník čurat. Brali výhradně peníze, svědky po sobě Svišťák nezanechal, a tak mohli klidně spát. Pak přišla na řadu dvě klenotnictví a zastavárna. Šedivec se nerad páral s nějakým haraburdím, dával přednost hotovosti. Avšak Stařík je lákal na to, že o prodej zboží se oni nebudou muset starat. A tady Šedivec udělal botu a souhlasil. Stařík sebral kořist, ale peníze jim nedal. Řekl. že spolehlivý překupník, s nímž počítal, odjel do Oděsy, a že budou muset počkat, až se vrátí. A do té doby bude mít Šedivec i jeho parta u „Tří schůdků“ neomezený úvěr.

Jednou, když šel s Varkou po Ordynce, zastavila u nich elegantní bryčka a v jednom z pasažérů poznal Šedivec Kobru, starostu vězeňské cely, v níž strávil posledních sedm let.

„Dobře že tě vidím,“ zasípal Kobra, „pošli tu holku pryč a pojď si sednout, tebe zrovna potřebuju.“

Šedivec se neodvážil neposlechnout bývalého starostu, rozloučil se s Varkou a naskočil do bryčky. Kobrovým spolucestujícím byl vysoký a urostlý mladík, s bledou nervní tváří. Když staří kámošové u stolu v boxu restaurace vzpomínali na těžké doby, mlčel a usrkával šampaňské a v jemných, pěstěných prstech tiskl náustek drahé cigarety. Mladík byl zřetelně z lepší rodiny a Šedivec během rozhovoru s Kobrou co chvíli udiveně pokukoval po jeho bledém obličeji s něžným výrazem a s nádherně klenutým černým obočím. Neočekávaně chlapec zavolal vrchního, požádal o účet a řekl Kobrovi:

„Už bys měl pomalu končit,“ zvedl se, „vezmu si drožku a počkám venku, domluv se o mně a přijď.“

„Musím se zdejchnout z Moskvy,“ zasípal Kobra. „Vem si toho hošana, je k nezaplacení,“ udeřil pěstí do stolu. „Jen ber! Mě přece znáš. A on je ještě lepší. Za takový chlapíky by se mělo platit zlatem, ale já ti ho dávám zadarmo, protože nechce z Moskvy. Trošku se plete do politiky, ale to není žádný neštěstí.“

Tak se v Šedivcově partě objevil Cikán. Kobrovo doporučení bylo zákonem, ale Šedivec si přesto nováčka stále oťukával, a protože v něm viděl cizí živel, na práci ho nebral. Cikán se zaujetím obehrával ostatní v kartách a nic neříkal, ale za týden si vzal Šedivce stranou.

„Asi půjdu, nelíbí se mi tu. Zdá se, že ti šlape na paty kriminálka, a já nemám chuť si tu popíjet a hrát karty a pak si to za vás odskákat.“

„Čili by sis to chtěl odskákat za sebe, že?“ zeptal se Šedivec. „Dobrá, zítra půjdeš s námi.“

Cikán si prohlédl Šedivce od hlavy až k patě, jako by ho viděl poprvé, pak přimhouřil oči a řekl:

„Nejsem pejsek, abych žral někomu z ruky a přivíral oči blahem. Když nechceš, tak neber, já se nevnucuju. Ale když mě vezmeš, tak povídej, co a jak. Promyslíme to společně.“

Poseděli a popřemýšleli a Cikán měl několik cenných připomínek. Od toho okamžiku až do začátku akce ho Šedivec od sebe nepustil ani na krok. Šlo jich pět. Šedivec, Cikán, Bažant, Svišťák a Filek.

Bryčku, kterou si na takovéhle noční výpravy půjčovali od známého drožkáře, nechali stát o necelé dva bloky dál a pak už šli pěšky — hoši vpředu po jedné straně a Šedivec s Cikánem po druhé straně ulice.

Noc byla vlhká a tmavá, dvě lucerny, které měly osvětlovat ulici, rozbil Filek už před několika dny a na pár kroků už bylo starou belu vidět. Šedivec šel za Cikánovými zády, a když se ten nečekaně zastavil, vrazil do něho Šedivec naganem.

„Proč stojíš?“

„Někde tu vrčí motor.“

„To ti vrčí strachy v břiše,“ odpověděl Šedivec a zaklel, ale když ucítil, že mu Cikán tiskne loket, začal také naslouchat.

„Nevědí přesně, kde nás mají čekat, a tak jezdí a hledají. Musíme pryč,“ řekl Cikán s jistotou a táhl Šedivce za rukáv: „Hvízdni na ostatní!“

V šelestivém nočním tichu zaslechl Šedivec slabý hrkot automobilového motoru.

„Počkáme,“ řekl Šedivec, nehlučně natáhl kohoutek naganu a namířil hlaveň k Cikánovu boku.

Rachot motoru zesílil a na konci ulice se zaleskla dlažba ve slabém svitu reflektorů auta. Světlo se pomalu šinulo kupředu, matně se odrazilo na oknech, odhalilo oprýskané zdi domů, reklamní sloup s plakáty a u něho se choulící tři postavy, které okamžitě spustily po autu palbu a to zahřímalo odvetnými výstřely.

„Idioti,“ zašeptal Cikán a couvl zpět.

Šedivec se vrhl k opuštěné brycce, na mokré dlažební kostce však uklouzl a upadl. Hned zase vyskočil, avšak prudká bolest v chodidle ho srazila na dlažbu. Ulice zatím burácela výstřely, křikem a dusotem. Kolem se přehnali Filek, Svišťák a Bažant, kteří nepřestávali střílet, a aniž by věnovali pozornost Šedivcovu volání, naskočili do bryčky a zmizeli za rohem. Šedivec se zvedl, udělal na jedné noze několik neobratných skoků a byl by se zase svalil, kdyby ho nezachytil Cikán, na něhož Šedivec docela zapomněl, přinesl ho k domu a zašeptal:

„Idioti, chtějí s kobylou ujet autu. Ať tě nenapadne střílet, Igore, stůj tiše!“

Auto se přehnalo kolem, v zatáčce přibrzdilo a ozval se odtud zvučný, sebejistý hlas:

„Bryčku dohoníme. Šlenov, Viktor a Lapšin zůstanou zde! Dva se tu někde schovávají.“

„Počkej tu, hned se vrátím,“ zašeptal Cikán a zmizel.

Šedivec stál, přitisknutý ke zdi, vlhký od deště i strachem, šmátral rukou v prázdné kapse. Vybavoval si sice naprosto přesně, že nechal nagan ležet na dlažbě, když vstával, ale nemohl tomu uvěřit a stále se chvějícíma rukama prošacovával. Najednou zapráskaly o dlažbu střely a z půdy sousedního domu zarachotily výstřely. Tři muži s hlasitým oddechováním proběhli kolem Šedivce, schovali se za rohem a odtud pálili na půdu. Nikdo jim však už neodpovídal.

„Zalezli, lumpové. No, teď už neutečou. Vy jděte na dvorek a dělejte, jako že jdete po schodech nahoru. Já ty drahoušky hned přišpendlím,“ pronesl hluboký bas a Šedivec viděl, jak dva stíny přeběhly přes ulici do dvora a třetí, veliký a robustní, začal šplhat po okapové rouře.

„Vypadá jako Svišťák, jenže je obratnější, mizera,“ pomyslel si Šedivec, když viděl, jak se postava škrábe už ve druhém poschodí. A sevřel prázdné, bezmocné ruce. Kdyby tak mohl toho cirkusáka sestřelit. Ale už by měl jít. Udělal neobratný krok a vykřikl bolestí. Mokrá dlaň mu zakryla ústa a neznámo odkud se objevivší Cikán zašeptal:

„Jen ať si hledají, soudruzi. Ty nemůžeš jít?“ Chytil Šedivce za ruku, sehnul se, přehodil si ho přes sebe a nesl ho podél domu.

Labyrintem průchodních dvorků, provázeni stále se vzdalujícími zvuky výstřelů, došli na Mýtnou.

„Počkej, hned jsem tu,“ řekl Cikán a Šedivec znova osaměl. Stál opřen o veliká břevna kůlny, na jedné noze, bezmocný, stál a nevěřil, že se Cikán vrátí. Cikán se však vrátil. Seskočil z bryčky, která zastavila právě před dvorkem, a se sprostými kletbami řekl:

„Mám to ale švagříčka za všechny prachy, nemine den, aby nebyl namol,“ odtáhl Šedivce do bryčky a plácl kočího do lhostejných zad. „Jedeme, strejdo!“

Šedivec se chvěl a žaludek se mu zvedal, jako by byl doopravdy opilý. Opřel se o Cikánovo tvrdé rameno, proklínal skrze stisknuté zuby své poskoky, kteří ho opustili, Staříka, který si teď hoví v teplé a bezpečné posteli, a poldy, kteří začali být mazanější, než by se slušelo.

„Přestaň prskat,“ řekl Cikán.

Šedivec ho chytil kolem krku.

„Nikdy ti to nezapomenu, Cikáne. Jsi faktickej kámoš.“

„Kdybych tě tolik nepotřeboval, nechal bych tě klidně pojít za mřížema,“ odpověděl nečekaně hlasitě Cikán a odstrčil mu ruce.

V slabém světle pouliční lucerny uviděl Šedivec jeho bledou tvář s černým, jakoby nalepeným obočím, zlé oči a ostré, lesknoucí se zuby.

Šedivec sebou škubl, jako by dostal facku, odmlčel se a hned se rozhodl, že tomu hošanovi jeho slova jednou připomene. Už zapomněl, že ho jeho „věrní“ kámoši opustili a Cikán že ho právě zachraňuje, a přemýšlel, nač ho asi ten kluk tolik potřebuje a jak se mu, až se to hodí, pomstí.

Ráno se Šedivec dozvěděl, že Bažant je po smrti a Svišťák s Filkem se zachránili jen zázrakem — poldům se porouchal automobil. Noha ho do týdne přestala bolet a to, co mu řekl Cikán oné noci, sice nezapomněl, získal však k novému pomocníkovi důvěru a vážil si ho pro jeho odvahu a důvtip.

Šedivec si válel na ubruse kuličky z chleba a vzpomínal na rozhovor s Paškou.

Ten Serž toho ví mnoho. Snad až příliš na člověka, který je jen chytrý a vnímavý. Inteligent jeden. No, i takoví se občas najdou na kriminálce. Asi to bude synáček z profesorské rodiny. Má své přesvědčení. Odmítat jeho pomoc by byl samozřejmě nesmysl. Třeba jim opravdu pomůže. A ne-li, tak si s ním pohrajou, pořádně ho rozeberou a pak ho odklidí. Jen jestli není těch „odklizených“ už nějak moc. On, Šedivec, nemá zatím na svých rukou krev. Uragán, ten se nepočítá, za toho by ho ke zdi nepostavili. Ale zato je tu Svišťák. Pro toho je střílení a rozbíjení lebek přímo rozkoší.

Šedivec obhlédl maličký, vodkou a tabákem načichlý salónek. Jako samovazba. To to dopracoval. Nemůže odtud. A jak se to slibně rozjíždělo. Takový Filek, nebo Svišťák, ti jsou spokojení, jen když mají chlastu a žrádla co hrdlo ráčí. Šedivec potřebuje víc. A ke všemu tu začíná být nebezpečno. Poldům zřejmě došlo, že je tahají za nos, a vzali to z druhého konce. Starý páprda jen rozhazuje rukama, a že se prý nic neděje. Ale Šedivec už dvakrát padl do léčky a jen taktak, že vyvázl živ. Teď si, jak to vypadá, vyměnili úlohy. Kriminálka tu má své oči a uši, a Šedivec je jako slepec, který musí před sebou šmátrat holí, než udělá krok. Hrají si spolu na slepou bábu, jenomže zavázané oči má pořád jen Šedivec. K čertu s takovou hrou, sázka je příliš vysoká. Sám sice osobně nikoho neodkrouhl, to je pravda, ale kdyby ho načapali, tak ho stejně kulka nemine. Nová vláda je na svůj majetek velice háklivá.

Šedivec si dlaní setřel s obličeje pot.

Ale snad to dopadne dobře. Poldové nic určitého nevědí. Jinak by ho sbalili už dávno. Ani nagan už teď nenosí, aby se neměli čeho chytit. Stejně mu to ale dělá starosti. Nejlepší by bylo se na všechno vykašlat, sebrat Várku a zmizet. Ale kde vzít peníze, a kromě toho by pak přišel o svůj podíl u Staříka. A kam by taky jel? Začínat někde, kde ho nikdo nezná! A sám?

Nalil si vodku, cinkaje přitom lahví o sklenici, a pomalu se napil skrze zuby.

Stařík vymyslel výnosný podnik. S tím by se vystačilo na mnoho let. Dokonce by s tím mohl i seknout. Všechno už je připraveno, ale spustit se to nedá, dokud neobjeví toho fízla. To by spíš mohli jít rovnou na milici a ke všemu se přiznat, než se teď do toho pouštět.

Šedivec vytáhl z kapsy seznam podezřelých. Byli na něm všichni kromě Staříka a samotného Šedivce.

Varvara? Ta nic neví. Filek, Svišťák? K smíchu. Uragánová parta? Blbost! Kdyby to byl někdo z ní, tak by je sebrali už dávno. Cikán? Přišel do party poslední. A co je u nich, neměli ani jednou úspěch.

Šedivec znovu sáhl po láhvi a nalil si plnou sklenici, hojně přitom cákaje vedle.

Je to cucák a není zloděj. Ale jaké měl doporučení! A jak ho vynesl na zádech. Stačilo, aby ho tehdy vzal naganem do kebule a byl s ním amen.

Přesto si Šedivec udělal u Cikánova jména otazník.

A co ten Serž? Co je vlastně zač? Jak to, že všechno ví? Jestliže je to fízl, tak proč odkryl Paškovi karty? Proč by strkal sám hlavu do oprátky?

Šedivec schoval papírek a šel do sousedního salónku, kde popíjela jeho parta.

Byli tu všichni a seděli mlčky, usazeni podél stěn, a vprostřed stál jen doširoka rozkročený Svišťák.

Šedivec málem ucouvl, nechápaje, co se to děje, ale když se rozhlédl, zaujal místo mezi diváky.

Svišťák vzal velikánský pohrabáč za oba konce, dal si ho za hlavu, vzepřel se zátylkem o jeho střed a ohnul ho do tvaru písmene U. Pak ještě trochu přitlačil a uzavřel pohrabáč do kruhu, takže z něho vznikl jakýsi obojek.

Všichni uznale zahučeli a Filek nalil do sklenice vodku a obřadně ji předal Svišťákovi. Ten vypil vodku jediným douškem, pak pohrabáč zase narovnal a uklonil se.

Všichni zatleskali, jen Cikán výsměšně křivil své zlobné rty. Pak pohodil svou černou kšticí a řekl:

„K téhle síle, kdybys tak měl, Svišťáku, ještě kapánek rozumu, byl by z tebe možná člověk.“

„Přestaňte se hádat.“ přerušil je Šedivec. „Svišťáku, pojď, půjdeme do sálu. Vy zůstaňte tady a čekejte!“

„Už máme na zadnicích mozoly,“ ozval se čísi nespokojený hlas.

Šedivec neodpověděl a vkročil do úzké chodby. V sále se rozhlédl, a když objevil Serže, zamířil k jeho stolu. Šel zachmuřeně, rozhrnuje nohama vlhké piliny, v týle cítil Svišťákův chrčivý dech a nevěděl dost dobře, proč vůbec jde k tomu podezřelému frajírkovi a co mu řekne.

Serž vstal, mlčky sklonil napomádovanou hlavu s pečlivou pěšinkou a velice prostě, jako rovný rovnému, řekl:

„Dobrý večer, Igore. Posaď se. Dovol, abych tě pozval.“

Když Šedivec uslyšel své jméno, škubl sebou, pak stiskl Seržovu štíhlou, jemnou ruku a usedl na nabídnutou židli.

„Promiň, miláčku, zítra se u tebe stavím,“ Serž se uklonil namalované dívčině, sedící vedle něho a vzal ji za loket. Obrátil se k Svišťákovi, strčil mu do kapsy několik zmačkaných rublovek a řekl: „Buďte tak laskav, doprovoďte dámu a posaďte ji do drožky.“

Svišťák, kterému chvíli trvalo, než pochopil, že se to týká jeho, se podíval na Serže nechápavě, vytáhl z kap-sy peníze a začal si je prohlížet. Šedivec se zastyděl za svého osobního strážce a hrubě mu řekl:

„Co vejráš? Pospěš si!“ a vykouzlil na bledé tváři úsměv, řekl v Seržově stylu: „Pardon, madam. Jsem rád, že jsem vás poznal. Zítra pořádám menší oslavu. V deset hodin. Těším se, že vás budu smět uvítat.“

Dívčina opile přikývla a chytila Svištáka za rukáv.

„Tak jdeme, ne?“

Když odešli dost daleko, Serž se smutně usmál a jako by se omlouval, řekl:

„Házíme perly sviním,“ pokrčil rameny. „Takový je život, Igore.“

Šedivce dopalovalo nejen to, že se ho mladý frajírek nebojí, ale že ho ještě nutí, aby se choval a mluvil jako on. Jako by Šedivec přišel s úplatkem za policejním komisařem, otřel si nohy o rohožku a teď aby poslouchal řeči o tom, jaké nemoce trápí maminku, čekal až mu nabídnou čaj a věděl, že nesmí pána ani přerušit ani na něho spěchat.

Serž luskl prsty a číšník Nikolaj se k němu rozběhl přes celý sál a s přiblblým úsměvem nehybně strnul dva kroky od nich.

Svišťák se vrátil a těžce dopadl na rozvrzanou židli.

„Víno, vodku, koňak?“ Serž se tázavě zahleděl na své hosty.

Šedivec se mlčky odvrátil, ale Svišťák chraplavě vydechl:

„Hlavně, aby toho bylo dost. A taky nějaký maso.“

„Láhev vodky, skopové hrudí a něco pikantního.“

Číšník mávl utěrkou a zmizel.

„Měl jsem si s ním promluvit v salónku,“ myslel si Šedivec a nervózně žmoulal třepení ubrusu, „tam by mu trochu spadl hřebínek. Jen to chytit za správný konec. Žádný dlouhý řeči! Koneckonců je to ještě kluk a je sám.“ Šedivec hodil očkem po svém osobním strážci, jako by se chtěl přesvědčit, je-li na svém místě.

„Vypadá to s tebou bledě. Igore,“ řekl potichu Serž.

„Jak to víš?“ zeptal se Šedivec a obrátil se k Svišťákovi. „Sedni si naproti a dávej bacha. Tenhle fešák si se mnou chce zahrát na slepou bábu.“

Svišťák si přesedl a upřel svá malinká prasečí očka na Seržovy ruce.

„Tak“ odkudpak znáš moje jméno?“ Šedivec se ušklíbl, Když viděl, jak Serž vytáhl z náprsní kapsy kapesník a setřel si s čela pot.

„Jméno vím od Varvary,“ Seržovi se chvěly rty a bylo zřejmé, že se snaží chvění potlačit.

Šedivec se rozhodl, že přileje trochu oleje do ohně a zeptal se Svišťáka:

„Nebožtík Uragán, myslím, seděl zrovna u tohohle stolu, ne?“

„Hm,“ Svišťákovy tučné tváře se zachvěly v projevu veselí a pohled malinkých oček se přenesl ze Seržových rukou na jeho obličej. „Ale tenhle je ještě mladej. Hotový kuřátko!“ mluvil o Seržovi ve třetí osobě, jako by tam nebyl.

Serž ztratil všechen glanc. Jako když se vydrhne nová panenka horkou vodou s mýdlem a celá její konfekční krása zůstane v lavóru. Šedivcovi se zdálo, že i ten kámen jeho prstenu ztratil lesk a ruce že mu zešedly a byly teď špinavé. Spokojeně se ušklíbl, vzal Seržovi z ruky kapesník, nešetrně mu otřel obličej a pak mu ho zastrčil nazpět do kapsy.

„Tak hele, tohle není jako tlachat s Paškou, frajere. Kdys viděl Varku?“

„Ve tři, v Obchodních pasážích.“

„Chceš říct ještě něco?“

Serž sáhl do kapsy, ale když viděl, jak se jeho podmračený soused zvedl, rychle položil ruku na stůl. Bezradně se rozhlédl, stáhl hlavu mezi ramena a zamumlal:

„V pravé kapse kalhot mám tubičku. Potřebuju si šňupnout.“

„Tak dělej,“ Šedivec se pohrdavě ušklíbl. Jak mohl zapomenout, že ten kluk šňupe?

Serž vytáhl kokain a s široce rozevřeným chřípím několikrát hlasitě nasál vzduch. Zvrátil se na opěradlo židle a zavřel oči.

Cišník položil na stůl těžký podnos a začal rychle servírovat jídla. Doprostřed postavil ohromnou mísu se skopovým a vedle ní orosenou láhev vodky.

Šedivec se podíval na číšníka a vzpomněl si na rozmluvu s Paškou. Tenhle zrzek doopravdy vypadá na fízla. Stačí se podívat jen na ty jeho oči. Ale otec Vasilij se dušuje, že chlapík je naprosto spolehlivý, Syn švagra, který v osmnáctém roce přišel o všechno, proto se chlapec bojí úřadů jako čert kříže. Ale pro všechny případy by si ho měl přece jen oťukat.

„Prosím, pánové,“ Serž mávl rukou na číšníka a ten v podřepu odběhl od jejich stolu. „Ochutnejte skopové. A odpusťte, zdejší kuchyně má k dokonalosti daleko,“ do dvou sklenek nalil vodku a sobě limonádu.

Šedivec se už chtěl zeptat, proč také nepije, ale pak si uvědomil, že někteří narkomani lihoviny nesnesou.

Svišťáka už nic nezajímalo. Hodil do sebe panáka, pak si nalil vodku do poháru, naložil si plný talíř skopového a jeho očka se potáhla povlakem jako u mrtvé slepice.

„Mám to ale pomocníka,“ pomyslel si Šedivec, když se na něho podíval, „teď by mě mohli třeba smažit zaživa a kdybych se ukřičel, jemu to bude fuk.“

Serž si zapálil parfémovanou cigaretu, vypustil namodralý kroužek a podíval se na Šedivce lesknoucíma se očima.

„Řekl jsem Pavlovi, že ti mohu pomoci. Ani teď to neodmítám, jestli se ovšem nebudou opakovat tyhle parádičky,“ položil svou pěstěnou ruku na rameno netečně přežvykujícího Svišťáka. „Budeš se muset, Igore, rozhodnout, buď mi věříš, anebo ne. Chápu, že v tvé situaci o naprosté důvěře nemůže být ani řeči. Prosím, jen si mě klidně prověřuj, ale k čemu ty ustavičné hrozby? Tenhle chlap,“ znovu položil ruku na Svišťákovo rameno, „střílí zrovna tak, jako jí, na nic při tom nemyslí a nic necítí.“

Šedivec usrkoval ze skleničky a mlčky si Serže prohlížel. A Serž mluvil a mluvil. Jeho hlas byl měkce modulovaný, věty plynuly jedna za druhou, pletly se Šedivcovi v hlavě, potlačovaly jeho vůli a otupovaly jeho ostražitost. Serž opět převzal iniciativu a atmosféra u stolu byla stejná jako v prvních okamžicích. Šedivec se díval do klidné, sebejisté tváře svého protějšku a jen vzpomínka na to, jak se Serž ještě před chvílí s třesoucími se rty svíjel strachem, mu dodávala trochu sebevědomí.

„Rodiče mám v Paříži, a tak se snažím zlikvidovat v putykách to, co mi po nich ještě zbylo. S Klimovem mám své účty, a pokud na tom netrváš, raději bych o nich pomlčel. Ověřit si to všechno nemůžeš, takže je to stejně pro kočku. Je to tak?“

„Dobře, tak už přestaň mlít pantem. Docelas mě uspal,“ Šedivec potřásl hlavou. „Dejme tomu, že nejseš fizl,“ převracel v ruce sklenku a přemýšlel, co se dá z nové známosti vytřískat. „Co mi můžeš nabídnout a co za to?“ zeptal se Šedivec přímo.

„Hotovo,“ Svišťák sytě říhl. odstrčil prázdnou mísu a nalil si zbytek vodky do sklenice. Samolibě změřil zrakem hromadu kostí, pak se podíval na Šedivce a zeptal se: „Co si dáme?“

Kolem se přehnal číšník. Svišťák ho zachytil za kalhoty a přitáhl si ho k sobě.

„Eště jednu,“ Svišťák zamával mastnými prsty číšníkovi u nosu.

„Kávu a koňak,“ řekl s úsměvem Serž.

Svišťákovi klesla hlava na prsa, ale číšník, který mávnutím ruky odbyl požadavek jakéhosi hosta, se už rozběhl do kuchyně.

„Co ti mohu nabídnout?“ zeptal se Serž, navazuje na přerušený rozhovor. „Ze najdu Klimovova člověka, a myslím, že dokonce dva lidi, kteří se tu někde potloukají.“

Šedivec odhodil sklenku a zadíval se do velkých, horečně se lesknoucích očí Serže.

„Samozřejmě že i s důkazy,“ Serž vytáhl svoji tubičku.

„Schovej to! Chci jednat s normálním člověkem,“ Šedivec ho plácl přes ruku, vzal ho za bradu a zvedl mu hlavu. „Jak to chceš udělat a co za to?“

„To bys asi nepochopil, Igore. Dovedu myslet analyticky. Hodně jsem četl, Edgara Allana Poea, Conana Doyla, Plevaka a Koniho …“

„Kdo to je?“ Šedivec se zamračil.

„Říkal jsem, že to nepochopíš. Ti lidé psali o páchání zločinů a o jejich vyšetřování. O mentalitě zločinců a o různých vyšetřovacích metodách.“

„Prosím tě,“ protáhl nedůvěřivě Šedivec.

„Metodou pozorování a logických úsudků je možno se orientovat i v té nejsložitější situaci a předem určit i sebechytřejši tah protivníka. Je to zajímavá a riskantní hra.“

„A taky nebezpečná,“ poznamenal Šedivec s křivým úsměškem.

„Proto je také riskantní. Pro mě je otázkou cti, abych mohl vrazit nůž do zad těm chlápkům z milice. A pak …“ Serž se rozpačitě zarazil, „jak jsem už říkal, s tím, co zbylo po rodičích, už končím. Co za něco stálo, vzali s sebou.“

„Tak kolik?“

„Tisícovku. Samozřejmě v hotovosti. Žádné krámy neberu. Nejvýš ještě zlato.“

„Tisícovku?“ opakoval po něm Šedivec.

„Za tvou hlavu bych se musel stydět žádat míň. Ještě by ses urazil.“

Šedivec se pokoušel vytáhnout cigaretu z balíčku na stole, ale ruce ho neposlouchaly. Třásly se mu od patnáctého roku, kdy málem dostal trest smrti. Začalo to, když čekal, až se porota poradí, a dodnes se mu třást nepřestaly. Nic se s tím nedalo dělat, takže i střílet musí jen bez míření, instinktivně.

Serž vytřepal na stůl cigaretu a zapálil mu.

Šedivce ani tak neuváděly do rozpaků peníze, jako to, že byl přinucen důvěřovat Seržovi. Zálohu chtít jistě nebude a potom se na něho může klidně vykašlat. Nepříjemné je spíš to, že si ho bude muset pustit blíž k tělu. Je to sice vejtaha, ale myslí mu to. Pekelně mu to myslí. Čert ví, kterým směrem chce vést ty své úsudky. Ve hře s ním bude volská síla a tupá neurvalost Svišťákova houby platná. Komu by ho měl, dát na starost? Kdo z party se Seržovi vyrovná chytrostí a pohotovostí? Patrně nikdo!

„Nač myslíš, Igore? Nemáš peníze?“

„Proč myslíš, že nemám peníze?“ vybuchl Šedivec.

„Jestliže dáma tak velkorysého muže, jake jsi ty, smlouvá půl hodiny o laciný klobouček, pak je jediné možné vysvětlení. S penězi ti počkám. Teď poslouchej, Igore, dám ti důkaz, že se jen tak nevytahuju. Klimovovi lidé by měli mít následující vlastnosti.“ Serž vytáhl z kapsy malinký zápisníček vázaný v kůži a miniaturní pozlacenou tužtičku. „Nejsou to zloději z povolání. takové by si na milici nevzali. Jsou nováčky v téhle společnosti,“ ukázal rukou do sálu, „protože tvé neúspěchy začaly teprve asi před měsícem.“

„Jak to víš?“ Šedivec chytil Serže za rukáv. „Odkud, ty lumpe, všecko víš?“

„Ty vůbec nevíš, co se kolem tebe děje,“ Serž rezignovaně vzdychl. „To je přece veřejné tajemství. Všichni zdejší štamgasti tě velice dobře znají a vědí, že přibližně měsíc se ti nedaří.“

„Nějak moc svědků.“ Šedivec přelétl sál pohledem.

„To nejsou svědci. Jeden prostě jen opakuje, co zaslechl od druhého.“

„Dobře, tak pokračuj.“

„Uvedenými vlastnostmi se pokud já vím, vyznačují…“ Serž udělal pauzu a zapálil si. Podíval se Šedivcovi do očí, a pečlivě vyslovuje každou hlásku, řekl: „Chlapec zvaný Větroplach, který sedí u třetího stolu od nás, číšník Nikolaj, který nás obsluhuje, pak já. tvůj oddaný sluha a konečně…“ Serž se zvrátil na židli dozadu, vyfoukl několik kroužků a potichu dokončil: „A konečně Cikán.“

Svišťák se těžkopádně pohnul, zvedl hlavu a otřel si oslintané rty.

„Zdříml jsem si,“ vzdychl si, „měl bych si spravit chuť vodkou.“ Vstal a začal přešlapovat na místě. Zřejmě mu zdřevěněly nohy. „Co je tohle?“ Obrovitý Svišťák náhle ztuhl a vzpamatoval se a jeho zlá očka upřeně hleděla někam do sálu.

„Šedivče,“ chytil šéfa za rameno, „vidíš toho střízlíka se sklíčkama na nose, co se tam nakrucuje s těma holkama?“

Šedivec uviděl hubeného muže středních let v šosatém kabátě, s motýlkem u krku, který bravurně vytáčel se dvěma opilými holčinami jen jemu známý tanec. Flamendrovi poskakoval na nose cvikr na černé šňůrce.

„Vidím. No a?“ Šedivec se podíval na svého poskoka.

Svišťák vklouzl s překvapující rychlostí za závěs dveří vedoucích k salónkům a odtud dával Šedivcovi rukou znamení, aby šel k němu.

„Okamžik, hned budeme pokračovat,“ řekl Šedivec a vyšel.

„Sedivče,“ hrdlořez těžce oddychoval a tváře se mu otřásaly ještě víc než obvykle. „Šedivče, víš, kdo je ten střízlík? To je fízl z ústřední kriminálky. Rozumíš?“

Šedivec nakoukl do sálu. Muž s cvikrem se klátil na místě s číší v ruce a cosi vysvětloval svým společnicím. Šedivec kývl prstem na Serže.

„Znáš ho?“ zeptal se ho a ukázal prstem na mrňavou postavičku.

„Toho, co stojí? Vidím ho poprvé. Sem nechodí,“ prohlásil kategoricky Serž.

„Nevěř mu! Ten vejr šňupe koks. Nenech ze sebe dělat vola, Sedivče. Nebo na to doplatíš. Předloni támhleten mizera sbalil přede mnou Loněčku. Potichoučku ho sebral a poslal v náramkách na kriminálku,“ Svišťák se bouchl pěstí do prsou, „hned jsem ho poznal.“

Šedivec pokrčil rameny.

„Já ho neznám a on mě taky ne. Já jsem nezdrh z kriminálu jako ty. Jdeme, Serži, dokončíme náš rozhovor.“

Ke stolu si Šedivec sedl tak, aby viděl celý sál i Seržův obličej. Serž by se však byl musel obrátit, kdyby se chtěl podívat do sálu.

„Tak kde jsme to přestali?“ zeptal se Šedivec. „Padlo tu Cikánovo jméno. Tak co je s Cikánem?“

Šedivec vychutnával situaci. Viděl, jak je jeho nový přítel znepokojený a s úsměvem pozoroval, jak mu nad rty a nad obočím vystupují kapičky potu. Ale proč? Je to fízl, nebo jen zbabělec?

„Podívej, jde tam sám,“ Šedivec se potichu rozesmál a ukazoval na muže s cvikrem, který šel kymácivě k salónkům a tiskl k sobě neméně opilou holčinu. „Neměli bychom ho zavolat zpátky?“

„Jestli toho chlapa zabijou, tak s vámi nejdu,“ zamumlal Serž.

„Já už tě ani nepotřebuju,“ Šedivec se upřímně bavil. „Jmenoval jsi čtyři lidi. Zapamatoval jsem si je. A tohle je určitě fízl. Tys mi tu dvě hodiny vykládal, že s nimi máš starý účty. Seď!“ Šedivec strčil ruku do kapsy, i když u sebe neměl pistoli.

„Idiote,“ zasípal rozzlobeně Serž. „Idiote, všechno pokazíš. Toho chlapa známe a jeho prostřednictvím se dostaneme k ostatním. Ale jen když zůstane naživu,“ Serž se při řeči zajíkal. „Rozumíš? Jedině když bude živý.“

Šedivec vstal.

„Jdeme.“ podíval se k chodbě a uviděl Svišťákovu smějící se hubu.

„Zdá se, že už je pozdě. No uvidíme.“

V chodbě potkali Filka, který vedl pod paždí vzpouzející se holčinu a říkal jí:

„Žádný strachy, krasavice. Váš kavalír je náš starý přítel a kamarád. Jen klidně jdi. Pij a bav se, všechno bude zaplaceno.“

V salónku stáli všichni v jednom houfu a hlučeli. Z ničeho nic z největšího chumlu vyskočil Cikán s naganem v ruce. Černé kadeře se mu přilepily k čelu a z očí mu zírala taková zuřivost, že Šedivec o krok ustoupil.

Cikán přiskočil a vší silou udeřil Svišťáka do hlavy pažbou naganu a pak ho kopl do slabin. Když Svišťák padl, začal po něm dupat.

„Nech toho,“ křikl Šedivec.

Na Cikána se vrhli tři chlapi, sebrali mu nagan a zatáhli ho do rohu.

„Kde je?“ zeptal se Šedivec.

Hlouček se rozestoupil a Šedivec uviděl muže s cvikrem. Ležel u stěny, tváří k zemi a mezi hubenými lopatkami mu trčela ohmataná střenka nože.

Šedivec přehlédl celý salónek. Cikán seděl na židli, oči měl zavřené a hlasitě oddechoval. Dva chlapi ho drželi za ruce. Serž stál opřen o zárubeň dveří a držel si u nosu svou tubičku. Svišťák seděl na podlaze, prackami si ohmatával hlavu a něco bručel.

„Zavolejte hostinskýho!“ řekl Šedivec, a když se otec Vasilij objevil, kývl směrem k tělu a řekl: „Ukliďte ho. Filek se Sekáčem ho vynesou na dvůr. Cikáně, ty zavři dveře do sálu.“

Za nějakých pět minut nabyl salónek zase obvyklého vzhledu.

„Posaď se,“ Šedivec ukázal Seržovi na židli. „Cikáně, pojď sem. Jak to že máš u sebe bouchačku? Chceš mít malér a ještě do něho dostat ostatní?“

„Jestli budeme mít malér, tak ne mou vinou, ale vinou tohohle připitomělýho vrahouna.“ Cikán se zamračil a ukázal na Svišťáka. „Chápeš vůbec, co ten tvůj mazlíček udělal?“ Chytil Šedivce a začal jím třást. „Chápeš to, nebo ne? Jestli sem ten milicionář přišel služebně, tak jenom proto, aby s někým navázal spojení. S někým, koho právě hledáme. Měli jsme možnost prohlédnout, ale zůstaneme dál slepí. A jestli tu byl náhodou, tak jsme tou vraždou kriminálku ještě víc proti sobě poštvali. Jen z jednoho mám radost,“ Cikán ukázal prstem na Svišťáka, „že s tebou je už definitivně amen. O dnešní vraždě se kriminálka dozví nejpozději zítra. Už teď o nás vědí všechno. Za tuhle věc tě najdou i na dně moře. Ber to, jako že už tě opláchli vodou a zašili do pytle.“

Šedivec se díval střídavě na Cikána a na Serže. Ti dva pekelníci mluví úplně stejně. Ale kdo z nich je kdo? Pak se usmál nečekanému nápadu, přistoupil k Seržovi a řekl nahlas:

„To je můj novej přítel. Náš člověk!“ Sel k Cikánovi, a objímaje ho kolem ramen, zašeptal: „Dívej se, Cikáne. Pořádně si ho prohlídni. Rozumíš?“

„Co bych nerozuměl,“ odpověděl nahlas Cikán. „My s Michailem jsme přece staří kamarádi.“

Kapitola šestá

PROTO PŘECE NEZAHYNUL ČLOVĚK

Klimov stiskl tlačítko stolní lampy a řádky protokolů plasticky vystoupily. Pak se zvrátil v křesle a na okamžik zavřel oči.

Případ, který právě studoval, mu připadal zpočátku bezvýznamný, a tak ho svěřil nejmladšímu operativnímu pracovníkovi na kriminálce. Vitun, jak vlídně říkali staří mazáci Viktoru Konovovi, se nedávno vrátil z půlročního školení, hrdě si pohrával zbrusu novým opaskem a každý provinilec v něm na sto honů poznal milicionáře. Vitun se pustil do vyšetřování horlivě, ale za pár dní přibylo k prvnímu hlášení o podvodu další a pak třetí. Ale podvodník, který prodával chamtivým nebo příliš důvěřivým lidem místo zlatého písku měděné a bronzové piliny, si špacíroval na svobodě a nepřestával páchat jeden trestný čin za druhým. Nahlédnutí do kartotéky Moskevské pátrací služby k ničemu nevedlo. Popis pachatele, který poskytli četní postižení, se na žádného z podvodníků známých v Moskvě nehodil. Hledaný pachatel musel tedy být buďto přespolní anebo to byl „talentovaný“ začátečník.

O podvody se začali zajímat staří mazáci.

Šlenov si pohladil palcem knír a řekl:

„Dnes nemám čas, ale zítra nepůjdu na oběd a za hodinku za dvě toho zlatokopa přivedu.“

Uběhl týden, Šlenov chodil celý zamračený a mávnutím své mohutné ruky odbýval žertíky svých kolegů. A zatím pachatel podstrčí to své „zlatíčko“ tu sedlákovi, který přijel do Moskvy, tu si zahraje na lupiče, který se spěchá zbavit kradeného zboží, a šťastný nepman získá za babku půl kila měděného zlata. Jméno pachatele zůstávalo neznámo a vytušit, kde a kdy se objeví se svým plátěným pytlíkem se Šlenovovi nedařilo.

Když množství hlášených případů překročilo desítku, rozhodl se Klimov, že si materiály prostuduje sám. A tak teď před ním ležely tenké, ploché složky, různé, a přece stejné jako různě oblečení bratři, dvojčata. Dokud však seděl v pracovně, těžko mohl navrhnout něco konkrétního. Kdyby zašel do města a potloukal se mezi lidmi, třeba by mu ten šikula sám vletěl do tány. Odejít z pracovny však teď nemohl. Klimov složil všechny spisy na pečlivou hromádku a vedle vyrovnal ty nešťastné plátěné pytlíky s pilinami, zadíval se na ně a usmál se, Kvůli takovýmhle případům ho hlava bolet nebude. Nadřízení ho za to sice nepochválí, ale trápit svědomí ho nebude a vztek na toho podvodníka také nemá. Možná že to není správné, ale vztek prostě nemá a tím to hasne. Postižených mu líto nebylo a občas měl dokonce sto chutí se zasmát, když viděl, jak se chytají za hlavu a vykládají, jak byli napáleni.

Klimov vytáhl ze stolu papírky, které mu dal Nikolaj, četl si je a přepisoval pečlivým školáckým rukopisem. Šedivcovu bandu psal na jednu stranu a ty ostatní na druhou. Jeden z nich mu připadal nějak povědomý, jako by se s ním už někdy setkal. Asi dvacet let, prostřední postavy, rusovlasý. kudrnatý, pihy na nose a na tvářích … V závorce bylo písmeno P.

Klimov zatleskal jako kluk. Podvodník! Ten podvodník. jehož popis si dnes opakoval až do omrzení. To se povedlo! Klimov vstal od stolu, otevřel dveře a křikl do prázdné chodby.

„Vitune! Pojď sem na moment?“

Za okamžik už Konov vstupoval do kanceláře. Klimov si hned všiml, že se chlapec změnil. Opasek zmizel, místo šviháckého polovojenského úboru měl na sobě stařičké sáčko, obnošené, dole se rozšiřující kalhoty a na nohou sešlapaná perka.

„Málem bych tě nepoznal, Vitune. Vypadáš jako nějaký zloděj ze Sucharevky,“ řekl s úsměvem Klimov.

„Uštvali mě,“ Konov ukázal očima směrem k chodbě. „Jakýpak jsem to příslušník v tomhle hábitu?“ stáhl si sako a narovnal si pouzdro na pistoli, které mu sjíždělo na břicho.

„Však jim teď vypálíš rybník,“ Klimov podal Vitunovi papírek se jménem a adresou podvodníka. „Vezmi si auto a jeď Do bytu jdi společně se šoférem., a přitáhněte toho rošťáka sem. Prohlídku nedělej, důkazy nepotřebujeme. Na zítřek pozveme celou smečku poškozených. Ti už mu při konfrontaci pořádně zatopí. V mžiku bude na lopatkách.“

„Kde jste ho našel, Vasiliji Vasiljeviči?“ zeptal se Vitun udiveně. „Já jsem běhal po městě, až jsem si paty ušoupal, a vy si klidně za dvě hodinky …“ plácl rukou do papírku.

„Našel ho někdo jiný. Ale pro ostatní jsi toho šejdíře našel ty.“ Klimov přistrčil Koňova ke dveřím. „Tak honem, honem, dokud je tu auto.“

Telefon zadrnčel.

„Klimov? Poslouchej, Klimove, tady Vlasov z politicko-osvětového. Proč nic neříkáš?“

„Poslouchám tě,“ odpověděl Klimov.

„Tak teda poslouchej. Pročpak sabotuješ? Ty, bolševik, bývalý rudý komandýr, a sabotuješ stranická opatření. Proč mlčíš?“

„Poslouchám tě,“ opakoval Klimov.

„Tak jen poslouchej. Budu si na tebe stěžovat, Klimove, jsi prostě úchylkář. Čtyřikrát jsem ti volal a upozorňoval tě, že je ve čtvrtek aktiv o sbližování města s venkovem. Je to tak?“

„Je,“ Klimov vzdychl. „Pochop, Lešo, ten večer nám do toho přišlo neočekávané střetnutí s bandity. Trochu si zastříleli.“

„Na tebe?“

„I na mě, Lešo,“ odpověděl Klimov a usmál se, když si představil znepokojenou tvář svého přítele. „Ale netrefili.“

„Tak proč, mně o tom vůbec vykládáte, soudruhu Klimove? A dost těch familiérností, já vás přece nezvu do kina. Kategoricky vás upozorňuji, že si budu stěžovat. Pozítří máme aktiv věnovaný výstavbě Moskvy. V sedm hodin. Víte vůbec, že Moskva má půldruhého miliónu obyvatel a trpí nedostatkem obytné plochy? Nevíte? No tak, jen si zkuste nepřijít!“

Klimov sotva stačil zavěsit sluchátko, když telefon znovu nadskočil a přerývaně se rozdrnčel.

„To jsem já, Vasiliji Vasiljeviči,“ ozval se zastřený hlas Panina. „Čekám na rohu Kadašského nábřeží a Staromonětné uličky. Přijeďte rychle s autem.“

Co se jen mohlo stát?

Auto si mohl vyžádat z městské správy. Ale než se dovolá a pak než přijede… Klimov seběhl po schodech a rozběhl se po ulici. V půli cesty se zastavil a vzpomněl si, že nechal nagan ve stole, ale mávl rukou a běžel dál. Na Ordynce se ještě procházeli lidé a kdosi za ním hvízdl a s výsměšným křikem za ním zadupal.

Už doběhl do Staromonětné a k nábřeží mu zbývalo jen pár kroků. Těžce dýchaje přešel do kroku a napínal zrak, aby zjistil, kde asi stoji Nikolaj. Na rohu stál povoz a u koně se hýbala tmavá postavička. Klimov úmyslně vešel do bledého kruhu světla pouliční lampy.

„Tady,“ ozvala se postavička a mávla rukou.

„To jsi ty?“ zeptal se udiveně Klimov, který nemohl Panina v selské rubašce a placaté čepici poznat. „Co se stalo?“

Panin mlčky držel koně za uzdu a v jeho mlčení i v jeho ztuhlém, nepřirozeném postoji bylo něco, z čeho pod Klimovem podklesly nohy tak, že ztěžka nalehl na povoz.

„Lavrov je živ?“ zeptal se.

„Ano, Lavrov je živ,“ odpověděl Panin.

A tu Klimov ucítil pod svým loktem čísi nohy a neohebnými prsty ohmatal tělo pod pytlovinou.

„Tenhle,“ Panin natáhl ruku a pomalu roztáhl prsty. Na chvějící se dlani mu ležel cvikr se šňůrkou.

„Kdo to udělal?“ zeptal se Klimov, který našel pod pytlovinou hlavu a pohladil ji.

„Svišťák ho poznal,“ Panin se odvrátil a opřel se čelem o zadek koně. „Vezměte si ho. Já se musím vrátit.“

Klimov zvedl útlé tělíčko.

„K sobě ho nenoste. Měl jsem ho hodit do vody. Jestli vás s ním někdo uvidí, tak moje tělo už potom sotva dostanete,“ řekl zlostně, vyskočil na vůz a švihl koně.

Klimov se nahrbil a ještě pevněji k sobě přitiskl mrtvého Falina.

„Ve čtyři přijď na Zubovské náměstí,“ řekl a vykročil po nábřeží.

Klimov nesl Falina jako dítě, držel ho pevně, ale ne zase příliš, jako by se bál, aby mu neublížil. Každý krok mu působil nevýslovnou bolest, v hlavě měl prázdno, útržky myšlenek se mu vynořovaly a zase mizely jako titulky na plátně biografu.

„Ráno byl živý, veselý, měl radost z přiděleného úkolu … polštářek na židli … proč jsi tam, kamaráde, lezl, když tě mohli poznat?“

Na rohu Ordynky se mu podařilo zastavit drožku. Bryčka zaskřípěla a silně se naklonila na bok. ale kočí se ani neobrátil a jenom hněvivě zabručel:

„To se to zpíjí až do němoty. Jestli mi umaže kočár, tak bude platit.“

Klimov, který držel Falina stále v náručí, si položil jeho hlavu na rameno a řekl:

„Gnězdnikovská ulička.“

V náčelníkově pracovně položili Falina na pohovku a bůhvíproč zavolali nejdřív doktora.

Klimov seděl v křesle, hryzal náustek vyhaslé dýmky a nic nevnímal, jako by se ho to vůbec netýkalo.

Lékař, vysoký tělnatý muž, mlčky odstrčil lidi stojící u pohovky, sklonil se nad Falinem. nadzvedl mu víčko, ohmatal puls, šetrně položil drobnou ruku zpět na prsa a stejně mlčky zamířil k východu. Ve dveřích si odkašlal, sejmul si brýle a přikryl si oči těžkou dlaní.

Pracovníci kriminálky se začali rozcházet, každý se ještě nenápadně podíval na Klímova, za dveřmi bylo ještě chvíli slyšet jejich tlumené hlasy, ale pak všechno utichlo.

V pracovně zůstali, stejně jako včera, tři lidé — náčelník, Klimov a Falin.

„Kdo to udělal?“ zeptal se náčelník.

„Svišťák, promiňte Volodin, ho poznal.“

„Kdo ho přivezl?“

„Panin.“

„Odvážný chlapík.“

„Odvážný je.“ Klimov zvedl hlavu. „Jak to, že tam Falin šel, když ho banditi znají?“

Náčelník zaskřípěl židlí, něco urovnal na stole, vzal si tužku a pak z ničeho nic s ní sekl do koše na odpadky a řekl:

„A koho z nás neznají, Vasiliji? Každýho! Lidí tu máme,“ roztáhl prsty, „že bys je na prstech spočítal, kde je mám pořád brát? Šaška byl smělý chlapík a přitom mu to myslelo. Dostával nejnebezpečnější úkoly. Předevčírem jsme na základě jeho údajů zlikvidovali bandu v Mariánském háji. Kam se na tyhle lupiče hrabe ten tvůj Šedivec.“

„Ale mně Falin říkal …“

„Já vím,“ náčelník odešel od stolu a posadil se na kanape v nohách Falina. „Já vím, Vasiliji. Všem vykládal jednu a tutéž pohádku. Ve skutečnosti měl na pravé ruce skoro úplně ochrnuté prsty a psát nemohl. Střílet levou rukou se naučil, ale psát ne. A snad to i uměl, ale nepřiznal to, kdopak se v něm vyzná. To je chlapík všemi mastmi mazaný.“

Náčelník mluvil o Falinovi hned v minulém čase, ale hned zase v přítomném, jako by ještě žil. Mluvil rozvláčně, ztrácel nit, třel si hlavu dlaněmi a poslední slovo vždy opakoval.

Klimov se díval na Falinův ostrý profil a vůbec nemohl pochopit, kde se vzalo v tak křehkém těle tolik odvahy.

„Saška byl správný chlap a žil jak se sluší a patří. Čtyři měsíce byl ve štábu u Děnikina a lidé vyprávěli, že sám Vydal za celou divizi. Soudruh Dzeržinský mi volal, zajímal se o to, co dělá Alexandr a vzkázal ho pozdravovat. Falin měl tuberkulózu plic v pokročilém stadiu. Proto byl také tak hubený Jak jsem se dozvěděl o jeho nemoci a také o jeho práci v rozvědce, snažil jsem se ho šetřit. Loni jsme ho poslali na léčení, ale copak se Šaška bude léčit? Doktor mi řekl. že s těma jeho plícema je to naprosto beznadějné. On to taky věděl, a proto se hnal do těch nejnebezpečnějších akcí. A jak vytušil, že ho nenápadně nechávám stranou, udělal takový skandál, že se mi tu až třásl lustr.

,Na zatýkání podvodníků.’ řekl, ,se nehodím, psát nemůžu. ještě tak, že se umím potloukat po lupičských brlozích. Ty, — to říkal mně — nejsi žádný náčelník, ale krátkozraký a bezpáteřný inteligent, jak to, že zrovna ty máš řídit lidi.’ Pak začal vykládat o rozmísťování kádrů, citoval Lenina a div že mě neoznačil za kontrarevolucionáře.

Já taky nejsem žádná slečinka, na mě si hned tak někdo nepřijde,“ náčelník urovnal polštář pod Falinovou hlavou, „vyhodil jsem ho z kanceláře a napařil mu tři dny domácího vězení. Udělal po vojensku čelem vzad a vyšel ven, ale hned zase nakoukl dovnitř a povídá: ,Při pra v se, za tři dny ti tu uspořádám bartolomějskou noc!’ Nevíš, co je to za noc, Vasiliji?“

Klimov pokrčil rameny.

„Asi něco z historie.“

„No, snad máš pravdu, ale mně to tehdy mnoho nepomohlo. Za tři dny se Saška objevil a hlásil, že je schopen dalšího výkonu služby. Mně to jeho vojenské vystupování šlo vždycky na nervy, ale on najednou naklonil hlavu na stranu a zadíval se na mě tak, že se mi až srdce sevřelo. Ne. myslel jsem si, neustoupím. To chce zůstat neoblomný! Vyslechl jsem ho a suše jsem prohlásil: Dobrá, soudruhu Faline, zavolám vás, až vás budu potřebovat. Srazil podpatky a řekl: .Počkám u tajemníka.’ A než jsem stačil říct slovo, byl pryč. Uběhla asi půlhodina a volali od Dzeržinského. Nevím, co jim tam Alexandr napovídal, ale dostal jsem pořádně co proto. Nepustili mě vůbec ke slovu. ,Falina využít na nejexponovanějších úsecích práce. Splnění úkolu hlásit večer osobně Dzeržinskému.’ A břink se sluchátkem. Nestačil jsem si ani otřít pot a už stál u mě v kanceláři s kamennou tváří, díval se někam mimo mě a cvikr se mu blýskal jako polní triédr. ,Soudruhu náčelníku, Alexandr Falin přišel na váš rozkaz.’ Takový byl Saška. A ještě něco,“ náčelník zapraskal klouby prstů. „Tvůj šetrný vztah k lidem ti schvaluji, Vasiliji. Ale nelíbi se mi, že se takhle odzbrojuješ.“

Klimov zakašlal a zavrtěl se v křesle.

„Ano, odzbrojuješ se,“ opakoval náčelník. „Myslíš si, že jsme už definitivně zvítězili, že boj už skončil. Bitvy se prý vedou v sedle nebo v zákopech, a to, co my dnes děláme, to je obyčejná mírová profese, při níž mají být ztráty na životech minimální. Bohužel tomu zdaleka tak není. Lavrov a Panin přece jenom pokračují v boji, který jsi ty začal v sedmnáctém roce. a když už se jednou bojuje, tak se ztrátám nevyhneme.“ Náčelník ztěžka nabral dech a pak pokračoval. Klimov se díval na jeho veliký, nateklý obličej, na hluboké vrásky u úst a chápal, že náčelník nepřesvědčuje a nedodává kuráže jen jemu, ale i sobě.

„A konečně, Vasiliji. Mohli bychom samozřejmě sebrat Šedivce a všechny jeho chlápky a postavit je ke zdi. Mohli bychom, ale prostě to nejde. Vyhlásili jsme slavnostně první dělnickorolnický stát na světě a jeho první ústavu. Tento základní zákon musíme střežit a přísně dodržovat, protože zákon buďto existuje, nebo neexistuje. Třetí možnost není. Jsme povinni těm za-tvrzelým banditům jejich vinu dokázat, a proto jsou Lavrov s Paninem tam a Falin tady!“

Náčelník ukázal na pohovku, zvedl se a poprvé se podíval Klimovovi do tváře.

„Doufám, že jsi mne už pochopil, Vasiliji? Alexandra pohřbíme hned teď, v noci. Hezky potichoučku, bez tradiční salvy a bez hudby. Nedá se nic dělat, okolnosti to vyžadují. Kdy se máš setkat s chlapci?“

„V šestnáct hodin.“ Klimov vstal a napřímil shrbená ramena.

„Tak se rozluč a jdi. Musíš být na velitelství. Napiš mi do kalendáře adresu, přijdu také.“

Klimov políbil Falina na studené čelo, napsal do kalendáře adresu bytu na Zubovském náměstí, a došlapuje ztěžka na prošlapaný koberec, vyšel z pracovny. Na ulici se znova napřímil a vykročil rychle do noční Moskvy.

„Cara jsme svrhli. Bílé rozdrtili, tak teď přece necouvneme před nějakými šedivci. Co je to vůbec zač, ten bandita s třesoucíma se rukama? Jen hezky hlavu vzhůru a nepovolit! To jsme povinni našim druhům, kteří zahynuli. To jsem já povinen Alexandru Falinovi, kamarádům padlým v občanské válce, Lavrovovi a Paninovi, kteří jsou teď tam, na druhé straně.“

Klimov vyběhl po schodech, zastavil se před svou kanceláří a prošacovával si kapsy, hledaje klíč. Dveře se však otevřely samy a Klimova ohlušil hlasitý, družný chechtot. Chlapci stáli v půlkruhu, v jehož středu seděl na židli vysoký, vlasatý mladík. Seděl vzpřímeně, s nohama směle rozkročenýma, a s vážným pohledem upřeným na své posluchače, říkal:

„Stejně to jsou samí kontrarevolucionáři, občané příslušníci. Zeptejte se jich, nač to zlato potřebovali. To něco uslyšíte. A kdo jsem já? Pro-le-tář,“ přeslabikoval. „Když pro mne příslušník přijel, šel jsem s ním bez řečí. Tvrdím snad, že ty piliny nejsou moje?“ Mladík ukázal na plátěné pytlíky, vyrovnané na stole. „Ne! Kolik buržoustů si na mě přišlo stěžovat? Jedenáct? Tak ve skutečnosti jich bylo dvakrát tolik. Mám je všechny tady,“ zaťukal si prstem na spánek. „Proč, prosím vás, jich celá polovina nic nehlásila na milici? Protože nechtějí odpovědět na otázku, nač zlato potřebují. Ze mě má dělnická vláda jenom užitek.“

Všichni se znovu zasmáli, Konov, který seděl jako hrdina za Klimovovým stolem, se dokonce popadal za • hlavu, jen Zajcev se tvářil opovržlivě, zatřepal svou krabičkou a dal si do úst další cukrátko.

„Co se řehtáte? Četli jste Lenina. Víte v čem je smysl nové ekonomické politiky?“

„Dost!“ zahřímal svým basem Šlenov, těžce se zvedl a dvěma kroky přešel celou kancelář. „Zavři tu svou nevymáchanou hubu, mládenče,“ chytil mladíka za límec, prudkým škubnutím ho postavil na nohy, prohlédl si ho jako koně na jarmarku a z ničeho nic mu vlepil takovou facku, že odletěl jako káča do opačného kouta místnosti.

Nečekanost tohoto činu na okamžik všechny ochromila. První se vzpamatoval Konov, vyskočil od stolu a štíhlýma, chlapeckýma rukama chytil Šlenova za bohatýrskou hruď. Napadaje na nemocnou nohu, přistoupil k nim Somov, odstrčil Vituna a procedil skrze zuby:

„Nešpiň si s ním ruce.“

„Co jste se tak rozkdákali?“ divil se Šlenov. „Kdejakej hajzlík si tu bude brát do huby Leninovo jméno …“

„Drž hubu!“ vykřikl Lapšin, zvedl mladíka a vedl ho ke dveřím. Teprve teď si všichni všimli náčelníka.

Klimov ustoupil, aby mohl Lapšin s vězněm projít, a pak mlčky šel ke stolu.

„Zůstaň tady, Šlenove,“ řekl, aniž by se na koho z přítomných podíval, a pak si sedl a začal si cpát dýmku.

Případ, jaký neměl obdoby, jehož svědkem se právě stal, nevyvolal v Klimovovi hněv, tím spíše, že všichni fackování tak přísně odsoudili. „Jsme zásadoví, až bůh brání. Oni nás vraždí, a my se jich nesmíme ani dotknout. Co by řekli chlapci, kdyby viděli Falina?“ Klimov chápal, že nemá právo takhle uvažovat, a podíval se na Slenova zachmuřeně.

„Co to bylo, Pachomyči?“

Šlenov mlčky hýbal masívními lícními kostmi a funěl si pod vousy. Jeho malá chytrácká očka zmizela pod huňatým obočím, že vypadal jako obrovský medvěd, který je připraven pokorně přijmout nezasloužený výprask.

„Ještě jednou a postavím tě před soud,“ řekl lenivě, jakoby jen z povinnosti, Klimov. „Můžeš si před ostatními postěžovat, jak si Vasilij pořádně zanadával. Jasný?“

„Dobře,“ Šlenov si hlasitě oddychl a jeho očka se vynořila ze skrytu a šibalsky zasvítila. „To dá rozum, že si postěžuju.“ Vstal a zamířil ke dveřím.

„Pošli mi sem Zajceva,“ řekl s úsměvem Klimov.

„To myslíš toho oficírka?“ zeptal se jakoby pro sebe Slenov. „Ale jó, to můžu.“

Zajcev vešel lehkým, pružným krokem, povytáhl si nohavice a usedl s nohou přes nohu.

„Stala se nepříjemná věc, Vladimíre Nikolajeviči, a já vás prosím, abyste o tom nikomu nepovídal.“

„A prosíte o to všechny, nebo jenom mne?“ zeptal se Zajcev a Klimov zachytil jeho studený, výsměšný pohled. „Chápu, u ostatních můžete spoléhat na stranickou solidaritu. Ale proč ne, bezpartijní živel se vám tedy zaručuje, že bude mlčet.“

„Vy jste nepříjemný člověk, Zajceve,“ řekl Klimov podrážděně.

„To je možné. Jenže já nedělím lidi na příjemné a nepříjemné. Podle mého názoru existují důležitější lidské vlastnosti. A mezi ně patří i služební schopnosti.“

„Co tím chcete říct?“ Klimov se díval na svého zástupce nasupeně.

„Nevšiml jste si, jak se Slenov za poslední měsíc změnil?“ zeptal se Zajcev a vytáhl krabičku s bonbóny.

„Nemohl byste nechat těch hloupostí, když mluvíme o vážných věcech?“ křikl na něho Klimov, který se už přestával ovládat.

Zajcev si vložil bonbón do úst a krabičku schoval do kapsy.

„Promiňte,“ řekl vážně a potichu. „Bonbóny mně pomáhají myslet stejně jako vám dýmka. Ale Slenov se v poslední době doopravdy změnil. Mně se zdá, že chce každým svým činem dokazovat, že je ze všech’ nejstatečnější a nejčestnější. I dnešní jeho čin měl svědčit o tom, že prostě nesnese, když nějaký podvodník bere nadarmo Leninovo jméno. Nevede vás to k určitým závěrům, soudruhu Klimove?“

Klimov neodpověděl, propustil svého zástupce a šel spát. Ráno, když podepisoval všelijaké dokumenty a řešil běžné problémy, vracela se mu v mysli neustále Zajcevova slova, nemohl se však soustředit a vážněji se nad nimi zamyslet, teprve až když se vydal na schůzku s Paninem Ponořen do pochmurných úvah vystoupil do prvního poschodí a tady málem vrazil do náčelníka, který seděl na schodech s balíkem novin na kolenou.

„Tak to vidíš, Vasiliji,“ řekl náčelník, když vstal a oprašoval si kalhoty, „nemám na čtení čas. Koupil jsem si je cestou a chtěl jsem využít volné chvilky.“

Tolik let ho znám a nevěřil bych, že může sedět na špinavém schodišti a čekat na někoho, jako jsem já, pomyslel si Klimov, otevřel dveře a pustil svého nadřízeného do pokoje.

. „Seď a mlč chvilku, já se podívám, co tu píší nového.“

„Tak stařík je dalekozraký,“ uvědomil si Klimov, když viděl, jak náčelník drží noviny v natažených rukách. Sám rozbafal dýmku a zůstal stát ve svém oblíbeném postoji, doširoka rozkročen s rukama za zády.

Panin vešel rychle, vrhl letmý pohled na náčelníka a s rozpačitým úsměvem si přejel rukou po napomádované hlavě.

„Dobrý den,“ řekl a zůstal nerozhodně stát. Zřejmě se hned dovtípil, že neznámý je nějaký vysoký nadřízený.

„Srdečně tě zdravím,“ náčelník se zvedl, aby ho přivítal a silně mu potřásl rukou. „Posaď se a podej jako obvykle hlášení Vasiliji Vasiljeviči. Já si sednu stranou a budu poslouchat.“

Nikolaj si sedl tak, aby se neobrátil k náčelníkovi zády, ale ten pohněvaně řekl:

„Tváří ke svému představenému, Panine! Tvým náčelníkem je Klimov, tak se dívej na něj a mluv!“

„Provedu,“ řekl Nikolaj a podíval se na Klímova. Oči měl nezvykle vážné, pihy mu zbledly, jako by byly pokryty prachem.

„Promiňte mi, Vasiliji Vasiljeviči, co jsem vám řekl v noci,“ zamumlal.

Klimov vyfoukl oblak dýmu a ukryl se v něm.

„Situace v hostinci se v poslední době nezměnila. Považuji za svou povinnost ohlásit, že Michail Lavrov pochází z Moskvy a žil tady až do svých patnácti let. Já jsem o tom nevěděl, Vasiliji Vasiljeviči. V hostinci se Lavrov setkal se svým známým, s nímž kamarádil v osmi letech, a ten Michaila poznal,“

Klimov stiskl nohama židli a podíval se přes Panina na náčelníka. Ten se zamračil a položil si prst na ústa.

„My s Lavrovem myslíme, že to, co vyšlo najevo, nemusí mít na průběh operace vliv, protože bandita, který Lavrova poznal, o něm zřejmě nic neví. Jinak by s ním nedělali žádné okolky,“ vysvětlil Nikolaj.

„Proč sem nepřijde Lavrov? A proč přede mnou tajil, že je z Moskvy?“ zeptal se Klimov.

„Přijít nemůže, Vasiliji Vasiljeviči, protože teď tráví všechen čas se Šedivcem. Pokud jde o to druhé, na to jsem se ho ptal sám. Mlčí. Myslím, že se bál, aby nebyl vyloučen z operace.“

„Hra na vojáčky,“ zabručel Klimov, ale odmlčel se, když uviděl náčelníkovu pěst. Na tohle měl náčelník svůj vlastní názor.

„Teď ale všechno záleží jen na něm,“ řekl prudce Panin, snažící se zastat se svého přítele. „Miška je teď se Šedivcem jedna ruka. To je výhradně jeho zásluha. Jen včera…“ Panin se zarazil, ale pak mávl rukou a pokračoval: „Včera ujel. Trošku. To jistě chápete, Vasiliji Vasiljeviči. To musí mít člověk jeho výdrž, aby se v takové situaci dočista nesložil. Já bych byl asi docela vyřízený. Teď už je zas všechno v pořádku,“ dodal rychle Panin. „Čestné komsomolské, docela v pořádku! Nejenže se mu podařilo se ospravedlnit, ale dokonce ze svého nezdaru vytřískal určitý prospěch. Šedivec samozřejmě ohrnuje nos, ale ten ho ohrnuje nade všemi. A vůbec.“ Nikolaj vyskočil a prošel se po pokoji. Jeho tón se změnil a začal být poučný, jako by on, dospělý muž, poučoval dva nechápavé výrostky o nějakých obecných pravdách. „Být tam a zůstat mimo podezření, je absolutně nemožné. Dokonce i mě, řeklo by se, spolehlivého člověka, si oťukávají. Ráno mě hostinský zavolal do svého kamrlíku a začal se vyptávat na domov. Zpočátku jsem nepochopil, co tím sleduje. Dům, sýpka, krávy, koně, to i ono. Pak vidím, že se na mě dívá číhavým pohledem a došlo mi, že to má být prověrka. A když ten starý páprda náhodou popletl jméno mého domnělého tatíka se jménem po otci, bylo všechno nad slunce jasnější. Dokonce jsem mu vynadal.“ Panin se spokojeně ušklíbl. „Přistoupil jsem až k němu a zeptal jsem se: ,Co se to s vámi děje? Tatínek si vás tolik váží a vy pořádně neznáte dokonce ani jeho jméno. To není hezké, přece jen jste švagři.’ Začal překotně pobíhat sem a tam, vykládal něco o stáří a pak mne propustil. Vyšel jsem a za dveřmi stál Filek s rukou v kapse. To už jsem se dočista rozvzteklil, skočil jsem k němu a zeptal se: ,Přinesl jsi mi peníze? Tak sem s nimi!’ a plácl jsem ho po kapse. Měl tam samozřejmě nagan.“

„Jaké peníze?“ zeptal se náčelník.

Panin mlčel a díval se střídavě hned na náčelníka a hned zase na Klimova.

„Nikolaj půjčuje těm darebákům peníze na úroky,“ řekl Klimov a usmál se. „Pak vám to vysvětlím, soudruhu náčelníku.“

„Jen povídej, promiň, že jsem tě přerušil.“

„Proč jsem o tom vlastně mluvil? Proto, že podezřelí jsou všichni a Lavrov není výjimkou. Je jenom blíž a má to o to těžší.“

„Velice jasně jsi to všechno vysvětlil,“ náčelník se zvedl, uchopil židli a přinesl si ji blíže. „Uvažuješ logicky, jsi chlapík. Pavla Antonova náhodou neznáš?“

„Pašku Američana.“ vysvětlil Klimov.

„To je známá firma. Kapesní zloděj první kategorie.“

„Kapesní zloděj, říkáš?“ Náčelník zapraskal klouby a vzdychl. „To je škoda. S jeho otcem jsem bojoval proti Němcům, byli jsme spolu v zákopech. To byl dobrý chlap.“

„Ale Paška je taky znamenitý chlapík,“ řekl rychle Panin. „Ohromný kluk. Mě nenávidí, že až skřípe zubama. To pro ty mé lichvářské manýry. A bandity taky nemá v lásce.“

„Vasiliji, připomeň mi Antonova, až se vypořádáme s bandou. Nezapomeneš?“ Náčelník se obrátil k Paninovi. „Jestli jsem ti, Koljo, správně rozuměl, daří se vám všechno sice znamenitě, ale ne příliš. Šéfa nemůžete vypátrat. Šedivce potřebujeme přistihnout při činu, ale on se nechce do ničeho pouštět, dokud vás neodhalí. Pramen informací zůstává i nadále neznám! Je to tak?“

„Jsem si jist, že se šéf v hostinci neobjevil, jinak bychom ho zpozorovali, když ne já, pak Lavrov určitě.“

Klimov se díval na Panina, poslouchal jeho úvahy a nevycházel z údivu. Kam se poděl ten zrzavý kluk?

Hlášení o průběhu operace podával sice mladý, ale rozvážný, ba dokonce opatrný pracovník. Poslouchal pozorně, neukvapoval se, mluvil pomalu, vážil každé slovo. A náčelník bere Nikolaje vážně, uvažuje a radí se s ním. Sedí spolu jako rovný s rovným, čelo proti čelu, úplná rada starších.

„Proč myslíš, že Šedivcův šéf musí přijít zvenčí?“ zeptal se už podruhé náčelník. „Co když je po celou dobu tam, přímo v bandě, ale nehlásí se ke svému šéfování a drží se ve stínu?“

„Tam?“ Panin svraštil čelo a jeho zásoba vrásek byla tak malá, že se z něho stal hned zase chlapec. „Přímo tam,“ opakoval znovu. „To nás nenapadlo, musíme to uvážit.“

„Jen uvažuj, Koljo. A zatím mně čestně, jako bych byl tvůj otec, řekni, jaká je naděje na úspěch? Měj na paměti, že si s nimi nemůžeme vyměňovat lidi. Za jednoho Falina musíme dostat deset takových band.“

„Na tuhle otázku zatím nedovedu odpovědět.“ Bylo vidět, že tohle přiznání ho stálo velké přemáhání.

„Do zítřka je riziko minimální a zítra přijdu a řeknu co a jak. Máme s Michailem určitý plán, ale dnes je ještě brzo o něm mluvit.“

„Slyšíš ty úvahy, Vasiliji? A co kdybychom oba chlapce odvolali? Šedivec pochopí, že jsme stáhli své lidi, a pustí se do práce. A my ho přistihneme.“

„Ale kde? Moskva je velká. A co jejich šéf? A zdroj informací? Ne!“ Panin umíněně naklonil hlavu a díval se na náčelníka, jako by ho chtěl hypnotizovat. „Michail tohle předvídal a žádal, abych vyřídil, že proto přece nezemřel člověk, abychom teď ustoupili.“

„No, když to řekl Michail,“ náčelník vstal a rozhodil rukama, „tak do zítřka počkáme.“ Přistoupil k Paninovi a postavil se do pozoru. „Děkuji ti, že jsi přivezl Alexandra. Moc ti děkuji, Koljo.“

Chvíli všichni mlčeli, jen Panin zamumlal: „Na shledanou zítra,“ a šel ke dveřím. Na prahu zůstal stát, okamžik zaváhal a ochraptělým hlasem dodal: „Ještě mám vyřídit od Michaila, že je ochoten nést veškerou odpovědnost, ale že Svišťák zemře dřív, než bude banda zneškodněna.“

Klimov ho chtěl zavolat nazpět, ale Panin už byl na odpočívadle, pak se rozlehlo prásknutí domovních dveří a Klimov pochopil, že už ho nedohoní.

Kapitola sedmá

JMENOVCI

Když mu bylo devět let a služka mu říkala mladý pane a maminka Míšánku, stalo se, že zachránil život trestanci, uprchlému z nucených prací. Nevěděl, kdo je ten špinavý, ošklivě páchnoucí člověk, který se z ničeho nic objevil u zadního vchodu do panského domu. Právě dočetl Bídníky, a tak se při spatření pobudy nepolekal, a když slyšel hvízdot policajtů, vzal neznámého za ruku, zavedl ho nejprve do svého pokoje a pak ho schoval na půdě a týden ho tam živil. Na nic se ho nevyptával a bez řečí prováděl, co uznal za vhodné. Přinesl na půdu horkou vodu, mýdlo a nůžky, otcův oblek a náprsní tašku, a když jednoho dne zjistil, že jeho host zmizel, stejně bez řečí odstranil stopy jeho pobytu a za pár dní na všechno zapomněl. K té zapomnětlivosti mu pomohly události, v jejichž důsledku byl svržen car a „Míšánkovi“ rodiče přišli o vilu, postavení i o existenční prostředky.

Pochopil, že vila i „krátké kalhotky“ jsou nenávratně ty tam, nějakou chvíli se ještě škaredil na nářky a stesky „starých“, ale potom utekl. Přechod od úplného blahobytu k nedostatku a k urputnému boji za holou existenci mu nepůsobil přílišné potíže. Na ulici byl silnější, chytřejší a především zlobnější, než jeho vrstevníci. Dospělí, s nimiž se na své pouti setkával, jeho životní zkušenosti obohacovali a jeho nenávist zesilovali. Chápal, že chce-li uskutečnit svůj sen, musí se učit tomu nejhroznějšímu — splynout se svým novým prostředím. Našli se lidé, kteří mu to usnadnili.

V osmnácti už byl dospělým mužem, uvážlivě odvážným a rozhodným, odhodlaným jít po zvolené cestě až do konce.

Poflakoval se po Sucharevce a promýšlel věc, na níž právě pracoval, když vrazil do jakéhosi chodce, udělal krok stranou, avšak muž mu zastoupil cestu a hvízdavým šepotem mu řekl:

„Ukaž ten svůj ksicht. Máš krásný obočí, to se hned tak nezapomene, Poznáváš mě?“

Obličej nepoznával, ale syčivý hlas si pamatoval.

„Jean Valjean,“ řekl a rychle uvažoval, co by se dalo z nečekaného setkání vytlouct.

„Jakejpak Žán? Říkej mi Kobra jako ostatní. Je z tebe obyčejnej chlap, mladej pane, očumoval jsem tě hodnou chvíli, než jsem tě poznal. A jak že ti říkají, hošánku?“

„Michail.“

„Pěkný jméno. Tak pojď, Michaile, to se musí zapít.“

„Dobře,“ souhlasil a ohlédl se po své kavce, která náruživě poplácávala zadek vyzáblé kobyly.

V zapadáku, který Michail neznal, ho Kobra pozorně vyslechl a zasípal:

„Vykašli se na všecko a pojeď se mnou. V Moskvě si tě kriminálka všimne jedna dvě. Nechceš? No, to je tvoje chyba. Chceš se chytit správnejch chlápků? Kdysi jsem měl mezi moskevskými zloději velký slovo…“

Několik dní se potloukali po putykách, pak potkali na ulici Šedivce a Michail se stal členem jeho bandy. Věděl, do čeho se pouští, znal obtíže, které ho čekají, ale přesto je, jak se ukázalo, bral trochu na lehkou váhu. Uchvátit moc v bandě se mu nepodařilo, a dokonce se ani nedokázal stát jedním z nich.

Pochopil už, že lupiči, jak si je on představoval, neexistují. V jejich světě byla odvaha a chytrost něčím neobvyklým, ba dokonce cizím, a i takové představy, jako profesionální poctivost při dělení kořisti, nebo vděčnost za pomoc, tu docela chyběly. On však byl umíněný a rozhodl se, že neustoupí a podrobí si celou bandu i s Šedivcem v čele, ať to stojí, co stojí. Že si v tomto světě váží krutosti a věrolomnosti? Dobrá, mají mít jedno i druhé v hojné míře. Když dospěl k tomuto rozhodnutí, uklidnil se, ale tu se objevila nečekaná překážka v podobě jeho jmenovce, kamaráda z dětství, který se tu objevil neznámo odkud.

Znali se ještě před revolucí. Jejich rodiny byly stejně postavené. Otcové navštěvovali tentýž klub a matky šily ve stejném salónu. Přátelství obou Michailů bylo jejich rodiči podporováno, a tak se po vyučování takřka denně vzájemně navštěvovali, oba v stejnokrojích studentů reálky, upravení a vážní, jak se slušelo na desetileté mladé muže z těchto kruhů.

Za dlouhých zimních večerů seděli způsobně v salóně a zatímco naslouchali Měsíční sonátě v provedení muzicírující matinky, snili o Nautilu kapitána Nema, o hospůdkách na Montmartru a o tom, jak přetvoří svět. Od těch poklidných, dávných let se neviděli, ale z pověstí, které se k němu donesly, Michail věděl, že jeho bývalý kamarád přešel do tábora protivníka a že jsou teď zásadními a nesmiřitelnými nepřáteli.

Včera, když v Šedivcově kámošovi poznal svého kamaráda z dětství, se jen s námahou ovládl, aby nevystřelil. Nový nepřítel byl chytrý a úskočný a bylo třeba ho rychle zlikvidovat a samozřejmě že prostřednictvím Šedivce. Michail si už včera uvědomil, že jeho jmenovec má na banditu jakýsi vliv. Bude si tedy muset pospíšit, protože tento vliv poroste a přesvědčit Šedivce bude stále těžší.

Cikán otevřel víčka ztěžklá nevyspáním a rozhlédl se po pokoji. Serž ležel tváří dolů, objímal pevně polštář a spal, nebo se aspoň tvářil, že spí. V noci, když mu Šedivec „poradil“, aby se držel ostatních, Serž nic nenamítal a šel sem. Jak si lehl, tak zůstal ležet, a jeho pravidelné oddechování slyšel Cikán po celou noc. Oba se nesvlékli a Cikán si byl skoro jist, že Seržova ruka pod polštářem svírá pažbu naganu.

Cikán vyskočil, vytáhl z kapsy klíč, odemkl, bouchl hlasitě dveřmi a vyšel na chodbu. Po několika krocích se po špičkách vrátil a podíval se klíčovou dírkou — bylo vidět jen nohy, ale podle jejich polohy soudě, se Michail ani nehnul.

Ve vedlejším pokoji byl samotný Filek, který seděl u stolu a hrál sám se sebou očko.

„Trénuješ?“ zeptal se co nejpřívětivěji Cikán.

Filek odhodil objemný balíček karet a ukázav kompletní sadu kovových zubů, řekl:

„Už jste vstal, vaše blahorodí? Šedivec s ostatními si někam vyrazil a mně dal za úkol, abych hlídal našeho Francouze.“

„Toho uhlídám i bez tebe,“ Cikán vzal karty, obratně je zamíchal a dal jednu Filkovi. „O pětku.“

„Platí.“

„Dobrá,“ Cikán si vzal kartu a dal znovu Filkovi a pak ještě jednu.

„Do prkenný ohrady,“ Filek odhodil karty. „Jsem trop! Měl jsem šestnáct.“

„Máš štěstí v lásce, Filku,“ Cikán ho přátelsky poplácal po rameni. „Jdi si radši do biografu, v Jasu dávají ,Indickou hrobku’. To je klasa, byl jsem na tom včera.“

„Šedivec nic takovýho neříkal,“ protestoval nerozhodně Filek.

„Ten se tu objeví nejdřív tak k večeru. Má to dva díly a je to prvotřídní šlágr,“ sváděl ho Cikán a v duchu si říkal: „Jen jdi, milánku, já si tu zatím trochu promluvím s kamarádem z dětství. Pak řeknu, že to bylo tak a tak a že ten darebák chtěl utéct.“

„A vůbec, co mě honíš?“ zeptal se podezíravě Filek.

„Jen seď,“ řekl lhostejně Cikán a pokrčil rameny, ;,mně nepřekážíš.“

Když se vrátil do svého pokoje, sundal ze stěny kytaru, zahrál několik akordů a zamračil se. Ti hulváti už zase rvali struny a hulákali ty své kriminální songv. Michail funěl do polštáře a nehýbal se. Cikán naladil kytaru a zazpíval:

„Ubrus bílý se červená rozlitým vínem …“

„Husaři spí už hlubokým snem,“ přidal se Serž a posadil se na posteli. Protáhl se a sladce zívl. „Vidíš, jak je to fajn, že jsme se zase sešli.“

Mistr poodstoupil o krok, nadšeně si Pašku, prohlédl od hlavy až k patě, jako by ho nejen stříhal, ale i oblékal, ba dokonce, jako by ho vlastnoručně stvořil od špiček moderních polobotek až po vrcholek hlavy, pak obrátil oči v sloup, přitiskl si ruce na prsa a zvolal:

„Hotovo, mladý muži!“

Paška se smutně zadíval pod nohy, kde ležela hebká hromádka jeho kadeří, vzdychl si, zvedl oči a střetl se pohledem se svým dvojníkem v zrcadle. Uši, kterých si dříve nevšiml, dávaly najednou o sobě impertinentně vědět. Zato se objevilo čelo, neobyčejně vysoké a ušlechtilé a pěšinka, pro kterou celou tu operaci podstoupil, byla prostě jedna báseň.

Paška se poslušně otočil a dovolil mistrovi, aby mu štětkou okartáčoval límec a klopy nového saka,“ přimhouřil oči před palčivým oblakem kolínské, a vloživ peníze do nastavené dlaně, vyšel na ulici.

Šel strnule jako manekýn a z obavy před výsměšnými pohledy kolemjdoucích se díval přímo před sebe. Prvními Paškovými posuzovateli byli prodavači cigaret na rohu.

Kluk profesionálním zrakem objevil v davu šviháckou postavu a v tu ránu byl tady a odněkud zpod Paškova lokte začal rychle drmolit:

„Občanesoudruhupane, cigarety Lux. Račte si posloužit.“

Paška se zastavil, s námahou zastrčil ruce do kapes nových kalhot a celá jeho postava se v mžiku změnila a nabyla znovu ztracené volnosti.

„Američan!“ vydechl s údivem kluk a málem rozházel cigarety. „No maúcta! To je teda klasa,“ šoupal podrážkama, pomlaskával jazykem, vydával jiné neartikulované zvuky a motal se kolem Pašky.

„Tak co?“ zeptal se Paška a opatrně přejel dlaní po vlasech.

„Co ti mám povídat, Američane. Teď můžeš kliďánko pracovat v nóbl podniku a až tě při tom nějakej frajer chytí za ruku, můžeš se omluvit, že sis splet kapsu.“

„Se ví!“ řekl hrdě Paška, koupil si od kluka balíček cigaret a vykročil dál po Pjatnické. Bylo mu příjemné slyšet o sobě tak lichotivé mínění, ale v jednom se špunt mýlil. V tomhle úboru se pracovat nedalo, sako tísnilo a spoutávalo pohyby a do kapsy kalhot se nevešla ani vlastní ruka, natož pak cizí náprsní taška. Na to je nejlepší obnošený, pohodlný oblek, který se teď válí někde pod postelí. Stejně teď neměl na práci ani pomyšlení. Do vyloženého maléru se sice zatím nedostal, ale začal mít strach a nerad myslel na den, kdy si bude muset zase obléknout staré šaty a jít před Popovův krámek s textilem. Ostatně, zatím peníze měl a později se uvidí.

Paška zašel do kavárny, kde měl domluvenou schůzku s Alenkou, a sedl si k nejzastrčenějšímu stolku.

Divná holka, tahle Alenka! Večer kvůli ni udělala Ninka skandál a zmizela s prvním frajerem, který se jí namanul. A tak musel Paška přespat u té malé legrační žabky. Hned jak vystoupili po schodech, páchnoucích po kocourech, propletli se temnou chodbou, zastavěnou truhlicemi a zavřeli za sebou dveře jejího pokojíka, začaly se dít zázraky. Paška se svlékl, plácl sebou na úzkou železnou postel a v tu ránu usnul. Když se probudil, asi tak ve čtyři ráno, bylo už světlo. Alenka vedle něho nebyla. Paška se rozhlédl po světničce a ke svému údivu ji viděl, jak spí na nějakých hadříkách pod stolem. Už se chtěl zvednout a přenést ji na postel, jeho lenost však nakonec zvítězila a on znova usnul. Ráno s ním Alenka zatřepala a zašeptala s prstem na ústech:

„Oblékni se, Paško. Ale proboha tě prosím, potichu, tady je všechno strašně slyšet.“

Paška se zvedl rozespalý a vzteklý, rychle se oblékl a bez rozloučení s nepohostinnou hostitelkou vyšel na ulici. Tiše si hvízdl, když zjistil, že je teprve sedm. Kam se dá jít takhle brzo? Jestlipak mu to stálo za to, aby se kvůli ní hádal s Ninkou a pak takhle dopadl? Tak tedy nerozhodně stál, když se někdo dotkl jeho ruky a potichu se ptal:

„Zlobíš se?“

Alenka se přitulila čelem k jeho čelu a snažila se mu nahlédnout do očí.

„Nezlob se, miláčku. U mě se nedá přespávat. Vzala jsem tě tam jenom proto, že jsem se bála, abys mi neodešel s Ninkou.“

„Ale kde budeme bydlet?“ zeptal se Paška. „To snad mám den co den ráno v sedm vypadnout na ulici?“

„Pašo,“ Alenka zamhouřila oči a vzlvkla.

„Okamžitě přestaň,“ řekl nazlobeně Paška a obejmul ji kolem ramenou. O noclehu mluvil proto, že ze zkušenosti věděl, že v nejbližších dnech sotva Ninku udobří. Ale teď. když viděl ty přimhouřené oči a pochopil, jak vážně bere jeho starosti, připadal si Paška tak velký a silný, že se bezděky napřímil, protektorsky pohladil Alenku po tváři a řekl:

„Nebreč, najdem si kvartýr, že budeš koukat. Budem spolu žít jako pořádný lidi. Pojďme!“

U pouliční prodavačky si koupili smažené pirohy, v liduprázdném parku se posadili na lavičku a pustili se do jídla, ohromení tím. k čemu se právě rozhodli.

Paška strašně zatoužil podívat se Alence do tváře. Včera večer byl nejdřív strašně nervózní a pak se zase v opilosti hádal s Ninkou, a tak si žabku ani pořádně neprohlédl. Bál se však přivádět do rozpaku dívenku, která se k němu důvěřivě tulila, a proto jedl a přemýšlel o vzniklé situaci.

Bude samozřejmě jen dobré, když se konečně zbaví té prostitutky. Alenka taky není bůhvíjaký zázrak, ale zdá se to být milá holka. Byt si musí najít, už je dost toho povalování po cizích postelích. Jenže jak ta Alenka vlastně vypadá? To by se nehodilo, aby měl Paška Američan nějakého strašáka, ještě by se mu smáli. Ksakru, je to blondýnka, nebo bruneta?

„Pašo, nač myslíš?“ zeptala se Alenka a otřela se tváří o jeho rameno.

Paška si otřel mastné prsty do kousku papíru a uchýlil se ke lsti.

„Alenko, buď tak hodná,“ řekl, „a skoč mi na roh pro balíček luxek,“ a vtiskl ji do ruky půlrublovku.

Dívenka vyskočila, otřepala si ze sukně drobečky a rozběhla se po cestičce v parčíku.

Docela to ujde, konstatoval Paška při pohledu na ztepilou, dlouhonohou postavu, pak se zvedl a šel za ní.

Rozhodl se začít nový život solidně, křikl na Alenku, aby se vrátila a řekl jí:

„Jdeme do Obchodních pasáží, potřebuješ něco na sebe.“

Ale žabka si postavila hlavu.

„Ne,“ řekla pevně, „s tebou nepůjdu, Pašo. Nechci, aby se na mě dívali jako na lehkou holku. Sebral chudinku malou na ulici a teď si ji oblékl!“

Paška jí tedy dal padesát rublů, domluvili si schůzku ve dvanáct hodin v kavárně a sám se vydal hledat pokoj. Požádal o pomoc Kogana a podle jeho rady okamžitě našel, co potřeboval. Pokoj byl v pořádku. Bytná, zřejmě ženská, která se vyznala, obhlédla Pašku zkoumavým pohledem, dala mu mlčky klíč a ani nechtěla zálohu. Pak Paška udělal nade vším kříž, koupil si nový oblek a šel k holiči.

A teď tedy seděl v kavárně, převaloval v namanikýrovaných prstech cigaretu a cítil se jako ryba na suchu. Alenku uviděl, až když stála těsně u něho. Nebo spíš, viděl ji hned ve dveřích, ale poznal ji až teď. Poznal a divže neztratil hlavu — tahle krasavice že je Alenka? Upnutá do jednoduchých plátěných šatů, pohrávala si s pestrobarevným slunečníkem, kousala se do plného rtíku, aby zadržela úsměv, a její jemná pokožka zářila ruměncem. Zpod bílého panamáku se na Pašku dívaly ohromné oči zabírající půlku obličeje.

Paškovi se vybavil Serž a tak vstal a uklonil se:

„Dobrý den, miláčku,“ řekl hlubokým hlasem a přelétl sebevědomým pohledem několik málo návštěvníků, „v téhle putyce ovšem jíst nebudeme!“ Zavěsil se do Alenky a vyvedl ji na ulici.

„Hej!“ křikl Paška na kolemjedoucí drožku a vyskočil na stupátko, které se pod ním mírně zhouplo.

„Nejdřív pusť mě,“ zašeptala nenápadně Alenka, podkasala si sukní a vplula do kočáru, jako by celý život nic jiného nedělala.

Posadili se způsobně vedle sebe a Paška řekl směrem k drožkářovým monumentálně vznešeným zádům:

„Balčug!“

„Jako ve filmu,“ zašeptala Alenka a stiskla Paškovi ruku.

Dveře Balčugu se úslužně rozletěly, vrátnému se při spatření Pašky a jeho společnice údivem nadzvedlo obočí, ale okamžitě je nechal klesnout a rozevíraje před nimi dveře, řekl s hlubokou úklonou:

„Račte tudy, ctěné panstvo.“

Ani číšník Pašku nepoznal, uklonil se, podal jim jídelní lístek a vzdálil se.

„Pašenko,“ řekla potichu Alenka, „nemám vůbec na nic chuť. Jsem strašně přejedená.“

„Konec filmu,“ Paška odhodil jídelní lístek a povolil si uzel kravaty. „Už nemůžu, Alenko. Viťko!“ křikl na číšníka, a když přistoupil, řekl mu:

„Tě zdravím. Alenka je moje přítelkyně, takže se nemusíš tolik natřásat. Mně přines něco k pití a obložený chlebíčky s rybičkama. A Alence… Co si dáš?“

Alenka odložila slunečník na volnou židli, sundala si panamák a ulehčené si oddychla.

„Přineste mi, prosím vás, biftek. To jen v tom filmu jsem nic nechtěla, ve skutečnosti mám hlad jako vlk.“

„Viťka je fajn kluk,“ řekl Paška, vyprovázeje číšníka pohledem. „V zimě bejvám někdy docela na mizině a on mě pak třeba celý měsíce živí na sekeru. Když už jsem měl tam v hospodě plný zuby Petroviče, to bejval vrchní u ,Třech schůdků’, tak jsem vždycky šel k Viťkovi. To je bezva kámoš.“

„Někteří jsou docela fajn,“ souhlasila Alenka, „mně zas dává už třetí týden v hostinci jídlo Nikolaj.“

„To je ten zrzek?“ zeptal se Paška.

„Ano. Je strašně legrační,“ Alenka se pousmála, „nadává, ale je to dobrák. Když sedí se mnou u stolu ještě někdo, tak mi nejdřív dá oběd, pak hodí na stůl dvacetikopejku a zasyčí: ,Tady máte zpátky na rubl. To jsou lidi, snědí toho za kopejku, ale aby dali tuzér, to ne.’“

Paška se díval na Alenku udiveně, nepřerušoval ji, ale pak se z ničeho nic zeptal:

„Ty s ním spíš?“

Alenka celá zčervenala.

„Co to říkáš, Pašo? Já jsem ještě nikoho neměla. Nemusíš mi to věřit, ale je to tak,“ zašeptala rychle. „Před měsícem jsem vyšla na ulici, po tři večery jsem se potulovala, chlapi si mě ani nevšimli a sama začít jsem se bála. Katka si mě všimla a pozvala mě. Tak jsem přišla ke ,Třem schůdkům’. Seděla jsem tam pár večerů, Katka a ostatní holky vždycky někoho sbalily, ale já ne. Jednou zas takhle večer sedím sama, hladem šilhám, najednou se přižene tenhle Nikolaj, hodí na stůl večeři a lahvičku limonády. Prostře talířky, dívá se na mě jako vrah a syčí: .Nikomu ani muk, nebo ti utrhnu uši!’ a nahlas zpívá jako slavík: ,Saláteček, milostivá, prosím. Telecí je čerstvé, račte se spolehnout.’ A od toho dne to šlo takhle pořád. Přijdu do hostince a čekám, až si mě všimne. Sedím a dívám se na tebe. A hrdý Paška si chodi sem a zase tam a mě si samozřejmě ani nevšimne.“

Paška věřil, že dívka mluví pravdu, ale nemohl pochopit, proč by takový lakomec měl nějakou holku živit zadarmo málem celý měsíc, když mu musí být jasno, že peníze od ní neuvidí.

„Ale včera ti najíst nedal?“ zeptal se Paška.

„Nemá rád holky, co se mnou seděly,“ řekla Alenka a pohladila Paškovi ruku, „nač myslíš?“

„Holky nemá rád, a tebe ano?“ Paška se podíval na dívku nedůvěřivě.

„Já přece nejsem taková,“ Alenka naklonila hlavu.

„Copak to nechápeš? On jim říkán.“ zamračila se a skousla si ret. „Jak jim to říká? Dědictví minulosti nebo tak nějak. No, jako že nám zůstaly po carovi, víš?“

„Co? Tak tohle vykládá ten zrzek zrzavá?“ • „Pašenko,“ Alenka se dívala vylekaně. „Nech ho být, on je hrozně hodný. Nevím, co bych udělala, kdyby se mu mělo kvůli mně něco stát.“

„A kdyby se muselo něco stát buď jemu nebo mně? Co potom?“

Přišel k nim číšník a postavil na stůl kbelíček s lahví šampaňského.

„To vám posílají, Američane,“ zasmál se, „tvoji přátelé. Sedí támhle u okna.“

„Kdo je to?“ zeptal se Paška, rozhlédl se po sále a uviděl Serže, který se nadzvedl ze židle a uklonil se. Vedle Serže seděl Filek a naproti nim ještě někdo, ale Paška z něho viděl jen zátylek. Až když se podíval pozorněji, poznal Cikána.

Serž se díval k Paškovi, cosi svým přátelům vykládal, pak se zvedl a šel k nim. Přišel, uklonil se a Alence políbil ruku.

„Dobrý den, přátelé. Jsem rád, že vás vidím,“ řekl Serž a znova se uklonil. „Nechtěli byste si laskavě přesednout k nám?“

Alenka celá červená rozpaky mlčela, Paška se zamračil a už se chystal ho odmítnout, když mu Serž stiskl loket a významně řekl:

„Moc tě o to prosím, Pavle. Naše dohoda snad ještě pořád platí, ne?“

„Pojďme, Alenko. Nemůžeme odmítnout.“ Paška vstal.

Na novém místě nebylo příjemně. Filek lenivě usrkával pivo, díval se z okna a na příchod hostí vůbec nereagoval. Cikán byl jako obvykle vzteklý a přivítal příchozí jízlivým úsměškem. Serž. když usadil Pašku s Alenkou, si zapálil, vypouštěl kroužky dýmu a díval se na své přátele, jako by mu ta trapná situace, kterou zavinil, působila potěšení.

Paška se podíval na rozpačitou Alenku a dostal vztek.

„Co tu sedíte jako na funuse? Já jsem se sem necpal. Ale když už jste nás zvali, tak nás taky pohostěte.“

Číšník přinesl, co si objednali, pak otevřel a nalil šampaňské.

„Jakpak ti mám vlastně říkat?“ zeptal se Cikán Serže.

„Já ti přece říkám Cikáně,“ odpověděl Serž, zvedl číši se šampaňským a uklonil se Alence.

„Nechte si už ty blbý vtípky,“ řekl otráveně Filek. „Podívej se na ty dva blbouny, Američane. Neviděli se deset let. Místo aby takovýhle setkání jaksepatří zapili, tak jenom seděj a štěkaj na sebe, proč tomu druhýmu říkaj tak a ne takhle. Sami nepijou a mně to taky nechtěj dopřát. Abych polykal tyhle koňský chcanky,“ odstrčil sklenici s pivem. „Tak třeba já si vůbec nepamatuju, jak mi říkali, když jsem byl malej.“

„To je k popukání vidět kamaráda z dětství, jak si hraje na zloděje,“ řekl Serž, zálibně si prohlížející bublinky v křišťálové číši. „Pavle, ty ho jistě znáš už dlouho, ne?“ kývl směrem k Cikánovi.

„No, tak měsíc,“ odpověděl Paška.

„To je tedy zajímavé,“ Serž se usmál a mrkl na Pašku.

„My oba víme hodně zajímavého,“ řekl Cikán. „Měl jsem v dětství přítele a tomu říkali Michail. Před rokem jsem se doslechl, že tenhle Michail se přímo zamiloval do nového režimu. Nevěřil jsem, Michail byl z velice slušné rodiny a neměl by mít k rudým zvláštní sympatie. Na to mi řekli: ,Dej pokoj, kamarádíčku. To je na beton, že se Michail rozešel se svými rodiči a teď je v nějaké speciální škole pro čekisty.’ Tak se stal z mého kamaráda z dětství uvědomělý soudruh,“ na Cikánových lících, pod osmahlou pokožkou, vystoupily svaly. „A tyhle uvědomělé já přímo zbožňuju.“

Paška si vzpomněl, že přesně tatáž slova slyšel před několika dny od Serže.

„Co vy na to, přátelé?“ Cikán se rozhlédl po přítomných.

„To mluvil o tobě, Francouzi?“

„Jistě chápete, přátelé,“ pokračoval Cikán, „že mě hryže svědomí, že jsem to všecko neřekl Šedivcovi.“

„To je neobyčejně zajímavé,“ Serž odstrčil svou číši a setřásl s ramene Filkovu ruku, „zbožňuju pohádky z dětství. Filku, nevíš, proč vlastně můj přítel z dětství, nemohu si zvyknout na jeho nové jméno, nepoví tuhle pohádku Šedivcovi?“

Filek se podíval zamračeně na Serže, pak na Cikána:

„Zaplaťte a jde se do hospody. S tímhle ať si lámou hlavy větší chytráci než já.“ „Půjdeme?“ zeptal se Cikán a rozesmál se.

Večer nechal Paška Alenku v novém bytě a sám šel do hospody. Mluvil Cikán pravdu anebo ne? Co je ten Serž doopravdy za člověka? Co udělá Šedivec? Tyhle úvahy nedopřávaly Paškovi klidu a poslední blok před cílem už skoro běžel.

Vešel zadem a okamžitě zamířil k salónkům. V chodbě narazil na Filka, který nervózně přecházel dopředu a zase dozadu a když uviděl Pašku, řekl: „Skřípl je oba, a posadil k nim Svišťáka, ale Varka tam vlezla a dělá na Francouze zamilovaný kukuče. Poslechni, Američane,“ od plic zaklel a nakopl kočku, která běžela po chodbě, „poraď co dělat. Všecko se to zašmodrchalo. Bruslíme na moc tenkým ledě a to já nemám zapotřebí. Myslíš, že to s námi praskne?“

Paška, který si řekl, že bude lepší, když neodpoví, jen pokrčil rameny a šel do hlavního salónku.

„Zdravím vás, ctěná sešlosti,“ řekl a při pohledu na stůl zarovnaný talířky a lahvemi si pomyslel: Jak jen se dokážou od rána do večera pořád jenom takhle cpát a chlastat?

Svišťák metodicky pohyboval čelistmi a tuto činnost přerušoval jen aby si nalil a hodil do sebe sklenici vodky. Sekáč s Cikánem mazali u stolku karty. Serž seděl na kanapátku vedle Varky, držel ji za ruku a něco jí překotně vykládal.

„Pašo, pojď sem,“ Varvara vzala Pašku za ruku, přitáhla si ho k sobě na pohovku a objala ho. „Co přede mnou utíkáš, jako bych byla prašivá? Bojíš se snad toho mýho?“

„Nech toho, Várko,“ Paška od sebe odtrhl horké ruce a poposedl si, „tobě jde jen o to, aby byl skandál, a pak půjdeš od toho.“

Varvara pokrčila rameny a naklonila se, takže se v hlubokém výstřihu odhalila její těžká, oblá ňadra.

„Bojíš se, chlapečku,“ zatvářila se dotčeně a obrátila se k Seržovi. „To tadyhle Seržík se nebojí. Že je to tak, Seržíku?“

Seržovi se rozevíralo chřípí, díval se okouzleně na koketující ženu a Paška měl strach, že se v nejbližším okamžiku na ni přede všemi vrhne, nebo že udělá nějakou jinou hloupost.

„Nech toho, potvoro,“ Paška plácl Varvaru po tučném stehně, „tenhle chlapík nezná ani tebe ani Šedivce.“

„Ale je to hezounek,“ nepřestávala koketovat Varvara, „a zajíčci, to je moje. Copak se nesmím ani pobavit?“

Serž vytáhl dvěma prsty z náprsní kapsičky prstýnek, vzal Varvaru za ruku, políbil ji na ni a navlékl jí prstýnek na prst.

„To je ale nádhera!“ zašeptala Varvara a schovala ruku za zády.

Paška se znepokojeně ohlédl, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. Pak si vzal židli a sedl si tak, aby svým tělem Serže a Varvaru před ostatními zakryl.

„To je jen taková rodinná hloupost,“ řekl potichu Serž. „Pojďme odtud. Co je ti do Šedivce. Co je ti do těchhle lidí. Copak ty jsi stvořená pro takovýhle život?“

„Ale, miláčku, já přece stojím velké peníze,“ šeptala Varvara, „kde bys je vzal?“

Serž se zarazil, ale pak energicky stáhl obočí a řekl:

„Peníze budou. Zatím je nemám, ale budu mít.“

„Shoříš jako frajer. To sis opravdu nemoh najít lepší místo, kde by sis pouštěl hubu na špacír?“

„Ty se do toho nepleť,“ Varvara si popotáhla hedvábné šaty a odhalila své vnady. „Třeba mě doopravdy miluje a vezme si mě,“ řekla nahlas.

„Co to tu žvaníte?“ zeptal se Svišťák, který k nim přistoupil. „Jakýpak milování?“

„No a teď si to vyliž sám,“ zabručel Paška a odsunul se i se židlí do kouta.

Serž se ani nezvedl a mávl na Svišťáka štíhlou rukou.

„Jdi pryč, ty hlupáku!“

„A hele kamaráda z dětství!“ rozchechtal se Cikán.

Svišťák se těžce, s hvízdavým oddychováním, od něhož měl svou přezdívku, hrozivě přibližoval k Seržovi.

Varvara vyletěla a stoupla si mezi ně.

„Co sem lezeš?“ rozkřičela se. „Jakým právem se do toho pleteš? Tenhle džentlmen mi dal prstýnek,“ přistrčila ruku Svišťákovi pod nos. „Vidíš? Chce si mě vydržovat a třeba se se mnou i ožení.“

V salónku nastalo ticho jako v márnici. Všichni chápali, že Varka Serže záměrně shodila a že tím, jak se ho zastává, jenom doplňuje na jeho ortel Šedivcův podpis. Svišťák se díval přes Varvaru na Serže, který s hlavou mezi rameny a s rukama v kapsách blůzy stál přitisknutý ke stěně.

„Že se ožení, říkáš,“ Svišťák odstrčil Varvaru jako loutku, až porazila židli a spadla na pohovku. „Už dávno se chce tomu Francíkovi dostat na kůži.“

Ve Svišťákově ruce se zaleskl nůž. Paška se na své židli přikrčil, jako by rána patřila jemu, obrátil se a uviděl, jak Cikán, který odhalil pravidelnou řadu ostrých zubů, zvedá nagan.

Výstřel třeskl nezvykle potichu, jako z kapslovky. Svišťák udělal ještě krok, zdálo se, že taková maličkost ho nemůže zastavit. Serž sklouzl podél stěny, ozvalo se druhé třesknutí a teprve teď Paška pochopil, že nestřílí Cikán, ale Serž. Ze střílí z kapsy blůzy, skrze podšívku, a proto že je zvuk výstřelu tak tlumený a slabý.

Svišťák narazil čelem na přepážku, kolena se mu podlomila a pomalu se sesul na podlahu.

„Tak vidíš, kamaráde z dětství, udělal jsi mi přátelskou službu, ušetřil jsi mi náboje. Stejně bych ho byl oddělal.“ Cikán schoval nagan do podpaždí. „Jsi chlapik, o to nic. jenom nevím co řekneš Šedivcovi?“

„Copak jsem prase?“ zaječel hystericky Serž. „To mám stát a čekat, až mě zařízne?“

„Už zas se tu střílelo?“

Ve dveřích salónku stál Šedivec a za jeho zády vykukoval Filek.

Kapitola osmá

JESTLI JSI OPRAVDU DOBRÝ ZLODĚJ …

Varvara zkřivila namalované rty do oplzlého úsměšku. V ruce těžce oddychujícího Svišťáka se blýskal nůž a Serž pořvával jako kojenec. Cikán svíral v ruce nagan a jeho hlaveň mířila na Pašku. Šedivcův obličej, nehybný jak maska pokrytá prachem, se rozplizl do obrovských rozměrů a se rty pevně sevřenými hrozivě opakoval: „Už zas? Už zas?“

Paška se probudil dotykem něžné a chladivé dlaně.

„Co je, Pašenko? Copak, miláčku? Probuď se,“ šeptal Alenčin vylekaný hlas.

Paška slezl z postele, šel do kuchyně a umyl se.

„Kolik je hodin?“ zeptal se, když se vrátil do pokoje a otíral se do třecího ručníku, který se tu vzal bůhvíodkud.

„Sedm,“ odpověděla Alenka.

Zručně ustlala postel, uvázala si šátek a vklouzla do stařičkých sandálů.

„Už nespi a počkej na mě,“ říkala mu rychle Alenka, zatímco vkládala do plátěné tašky jakési sklenice, „skočím jen na trh a hned jsem zpátky. Postav na čaj,“ volala už z chodby.

Paška šel do kuchyně a začal se obírat primusem.

Jak to včera všechno dopadlo? Svišťákovou smrtí to všechno neskončilo, to byl teprve začátek rychle se rozvíjejících událostí.

Šedivec přistoupil k Svišťákovi, který tu ležel jako obrovská neforemná hora masa a strčil do něho nohou.

„Kdo to udělal?“ zeptal se lhostejně.

Všichni mlčeli, jen na kanapátku potichu vzlykala Varvara.

„Neřvi, Varko!“ řekl popuzeně Šedivec. „Ptám se, kdo tu střílel?“

„Šel po mně s nožem. Všichni to viděli,“ řekl Serž, snažící se neposlušnými prsty vytáhnout vatičku ze známé tubičky.

„Tak,“ řekl zamyšleně Šedivec, sedl si na pohovku vedle Varvary a začal si prohlížet přítomné jednoho po druhém. Za závěsem se vynořil otec Vasilij, uviděl mrtvolu a nedbale se pokřižoval.

„Zesnul služebník boží. No, musíme tam všichni.“

Namířit tak kanón na něj, jakoupak by asi zpíval, pomyslel si Paška při pohledu na toho pokřiveného človíčka s těkavýma očkama a s úzkou štěrbinou úst.

„Máš hned přijít, synku. Už tě čekají,“ řekl rychle otec Vasilij, „a tahle boží dítka, ať zůstanou tady, dokud nebožtíčka nevyneseme. Hned poručím Nikolajovi, aby zapřáhl.“

Při velitelských slovech otce Vasilije sebou povadlá pokožka na Šedivcově tváři nervózně zaškubala a kalná očka pod opuchlými víčky docela zmizela. Přesto však pokorně vstal a zamířil k východu.

„Filek a Sekáč odklidí mrtvého a ručí za to, že všichni živí zůstanou na svých místech. Varko, ty běž domů,“ řekl ve dveřích.

Filek se Sekáčem se pokusili nadzvednout mrtvého, ale vzápětí si to rozmysleli a odtáhli ho ke dveřím za nohy.

„Cikáne, zavři dveře do sálu,“ řekl Filek.

„Neslyšel jsi Šedivce?“ zeptal se Cikán ze svého kouta. „Vy máte nebožtíka vynést a dávat pozor, aby se živí nerozutekli. Já teď nepožívám důvěry a nesmím opustit salónek.“

„Ale jak tu mrchu těžkou vynesem. když budou dveře do sálu otevřený?“ zeptal se funící Sekáč.

„Byli jste poctěni důvěrou a ještě vám to není recht!“

Cikán seděl rozvalen, šťoural se sirkou v zubech a otevřeně se svým kumpánům vysmíval.

„Nezapomeňte, že musíte hlídat nejen mě, ale i támhletoho džentlmena, který tak šikovně střílí z kapsy.“

Paška vstal, překročil Svišťáka, plácl Filka do zad a řekl: „Odtáhni toho neřáda na dvorek a já zatím budu hlídat u dveří do sálu.“

„Hele. Filku. Američan je taky podézřelej, nepouštěj ho!“ křikl Cikán ze salónku a spokojeně se zachechtal.

Paška měl hrůzu z nebožtíků a v životě nejenže nikoho nezabil, ale dokonce ani nikdy nenosil zbraň. Svišťáka ani trochu nelitoval, ten šibeničník dostal, co mu patřilo. Paška si stoupl do dveří, tváří do sálu a hustou kouřovou clonou si prohlížel návštěvníky. Proč vlastně úřady tohle lupičské doupě nezavřou? Od vzdáleného stolu na něho zamávala Ninka. Zřejmě se chtěla udobřit, ale Paška se tvářil, jako že ji nevidí. Vybavil se mu Alenčin čistý profil, její vylekané a současně důvěřivé oči a bezděky se usmál.

Za ním se ozvalo chraptivé oddechování a šoupání nohou. Filek se Sekáčem táhli své těžké břemeno. Paška se už vlastně mohl vrátit nazpět, zůstával však opřený o zárubeň dveří a nehýbal se.

Jak se vůbec dostal do takovéhle situace? On, Paška Američan, kapesní zloděj a ne lupič. Nemá přece zapotřebí strkat nos do cizích záležitostí, které zavánějí smrtí a dlouholetým žalářem.

V sále z ničeho nic nastalo ticho a Paška zvedl hlavu. Uličkou mezi stoly procházeli dva mládenci s dívkou a pozorně se rozhlíželi po sále a po hostech. I bez těch rudých pásek na rukávech a pouzder s pistolemi u pasu, by Paška stejně v té trojici poznal komsomolskou hlídku. Sli beze spěchu, dívka přísně stahovala jemné obočí a mládenci se spolu vesele bavili. Byli oblečeni prostě, spíš nuzně, chovali se však sebevědomě, ba až nafoukaně, jako by si mohli koupit celý podnik otce Vasilije i s hosty. Jejich do bronzova opálené a zdravě začervenalé tváře jen podtrhovaly šedavou povadlost obličejů lidí, sklánějících se nad sklenicemi.

Trojice došla na konec sálu a zastavila se na dva kroky od Pašky.

„To je taky život,“ řekl vysoký mladík, mhouřící oči před kouřem.

„Čtrnáct dní lesní brigády by jim určitě prospělo,“ zabručel druhý a rozkašlal se, „to se tu schovávají před životem, či co?“

Dívka mlčela a jen netrpělivě podupávala nohou v plátěných střevících. Pak se obrátila k Paškovi:

„Tam jsou salónky?“

Paška se podíval do dívčiných přísných šedých očí a mlčky ustoupil, ale když hlídka vešla do chodby, šel za nimi. A najednou si s lítostí pomyslil: Přišli jste kapánek pozdě, vážení soudruzi. Přijít takhle o čtvrthodinku dřív! To bych pak chtěl vidět tu Šedivcovu povedenou partu. Tihle mládenci nenosí své nagany v podpaždí a určitě nestřílejí z kapsy.

Dívka nakoukla do jednoho salónku, pak zaslechla hlasy a prudce rozhrnula umaštěný závěs salónku, v němž byla shromážděna banda.

Paška moc litoval, že nemůže vidět, jak se tváří Šedivec a ostatní.

„Plamenný revoluční pozdrav!“

Paška poznal Cikánův zvučný hlas.

Hoši se pohrdavě ušklíbli, ale dívka si položila ruku na bok a nakažlivě se rozesmála.

„To je ale frajer. Určitě si myslí, že je neodolatelný.“

Hlídka obešla Pašku, jako by to byl sloup, a vrátila se do sálu. Paška vešel do salónku, sedl si stranou a zlomyslně si přítomné prohlédl.

Cikán si hryzal rty a díval se po Seržovi.

„Propásl jsi příležitost, kamaráde z dětství. Stačilo, abys vstal a odešel se svými soudruhy. Zůstal bys naživu.“

Serž neodpověděl a s lhostejným výrazem si dál čistil nehty.

Na chodbě se ozvaly rychlé kroky a za okamžik vešel do salónku Šedivec. Přelétl přítomné pohledem, prudce si přitáhl židli, posadil se a snažil se zapálit si. lámaje jednu sirku za druhou. Jeho obvykle mrtvolně šedivý obličej byl teď pokryt červenými skvrnami a z jeho hubených zad víc než jindy vystupovaly ostré lopatky.

Zřejmě dostal na frak od šéfa, pomyslel si zlomyslně Paška a aby zakryl spokojený úsměv, dal si ruku před ústa.

„Nikdo neutekl, všichni jsou tady,“ řekl Cikán a ukázal rukou po salónku. „Chybí Svišťák, který byl na tvůj nejvyšší příkaz vyslán na procházku po dvoře a teď se už nejspíš koupe. Zlikvidovali ho rychleji, než jsem čekal.“

„Drž hubu,“ zakvičel tenkým hláskem Šedivec, „s tebou si ještě promluvím. Filek mi vykládal něco o tomhle chlapíkovi,“ kývl směrem k Seržovi. „Proč jsi to neřekl dřív?“

„Vymyslel si to až dnes,“ zabručel Serž a foukl si na prsty.

„Pakáž jedna! Jeden jako druhej!“ Šedivec vyskočil, uklouzl však a znovu se svalil na židli.

Pašku něco spálilo na zádech, že až nadskočil na stoličce. Za ním stála Alenka, dívala se vážným pohledem a ukazovala mu mokrou dlaň.

„Až z tržnice ti nesu kousek ledu,“ řekla. „Šlohla jsem ho v rybárně, strašně moc studí.“

„Abys mi ho mohla strčit za límec?“

Paška kroutil celým tělem, aby se zbavil studícího ledu.

„Hm,“ řekla Alenka, strčila mu ruku za košili a přitiskla mu na prsa studenou dlaň.

Paška vypískl, uskočil a vyškubl košili z kalhot. Kousek ledu spadl na podlahu.

„Myslela jsem, že to máš rád,“ protáhla zklamaně Alenka, podívala se na Pašku naprosto vážně a jen v koutku oka jí pohrával nezbedný smích.

Alenka prostřela stůl, naložila Paškovi plný talíř salátu z čerstvé zeleniny a vedle postavila prskající pánev s osmaženým salámem, černým chlebem a vajíčkem. Sama se posadila proti němu, podepřela si hlavu dlaněmi a dívala se, jak jí. Za chvíli se ho zeptala:

„Tak co, Pašo? Chutná ti?“

Paška mlčel, přikyvoval hlavou a chroustal osmažený chléb a baštil salám s vajíčkem, nedbaje na to, že se spálí. Když už na pánvi nezbylo téměř nic, zarazil se a zeptal se:

„A proč ty nejíš?“

Alenka se usmála a vzala mu vidličku.

„Máme jen jednu vidličku, Paško Američane. A proč ti vůbec říkají Američan?“

„Když jsem byl malej,“ Paška přesunul pánev, „daroval mi soused takový dlouhý tlustý ponožky. Když mě v těch ponožkách viděli kluci na dvorku, začali mi říkat Američan.“

Alenka dojedla a podívala se na budík.

„Nepřijdeš pozdě?“

„Kam?“ zeptal se udiveně Paška.

„Do práce, kam jinam? Neměl jsi včera malér z toho, že jsi prolajdal půldne?“

Paška neodpovídal a snažil se vzpomenout si, co Alence v opilosti vyžvanil. Ostatně, lhal nerad. Všichni dobře věděli, čím se živí, dokonce i kriminálka o tom byla dobře informována.

„Říkal jsem ti snad něco?“ zeptal se opatrně Paša.

„Ty ne, vyptávala jsem se na tebe Katky a ta mně říkala, že pracuješ v Obchodních pasážích a že jsi ve svým oboru klasa,“ odpověděla Alenka, podívala se na Pašku a začervenala se. „Jenom si, prosím tebe, nemysli, že tě mám ráda jenom pro to.“

Paška přišel do rozpaků. Nikdy se netajil tím, že je zloděj, všechny jeho dívky o tom věděly, a dokonce byly hrdé na to, že jejich partnerem je široko daleko známý kapsář.

„Víš co, mezi náma musí bejt všechno na rovinu,“ řekl rozhodně a pak se zamračil, hledaje mírnější výrazy. „Já jsem jenom zloděj. Docela obyčejnej zloděj a klasa už vůbec ne. Myslel jsem. že to víš.“ Paška vstal, oblékl si sako a zamířil ke dveřím. „Odcházím pracovat do Obchodních pasáží. Ty si to zatím rozmysli, když chceš, zůstaň, když ne, můžeš jít.“

Paška vyšel na ulici a snažil se vypadat bezstarostně. Je to ale slečinka, zloděj jí není dost dobrý. Copak je to jeho vina, že je to slušná holka a ne děvka? Tedy, byla slušná, teď spí se zlodějem! Zarazil se a rozhlédl se, jestli někdo jeho úvahy nevyslechl.

Paška vešel do krámku s textilem a kývl na příručího. Ten neodpověděl a začal se horlivě hrabat ve svých knihách.

„Copak mě nepoznáváš?“ zeptal se Paška a opřel se lokty o pokladnu.

„Malér, Američane,“ poznamenal příručí a vrhl pohled na zadní dveře. „Předevčírem tady byli z kriminálky a pohrozili šéfovi, že mu zavřou podnik, když tě tady nebo někde blízko uvidí. Šéf mi samozřejmě dal do těla,“ poplácal si hubený krk. „Proboha, jdi pryč, Američane!“

Paška nic neřekl a vztekle práskl rozviklanými dveřmi.

Tak poldové dělají zátah. ,Při první krádeži se vezeš,’ vzpomněl si na náčelníkovu hrozbu. No, to se ještě uvidí, kdo se poveze! Paška se jen tak snadno nepoleká a holýma rukama se chytit nenechá! Zašel si ke Koganovi a hodil do sebe dva panáky vodky. Paška velice dobře věděl, že pít při práci je to nejhorší, co může udělat, přesto tvrdošíjně vykročil k Obchodním pasážím.

Oběť se objevila jako obvykle nečekaně. Chudokrevná panička se vyptávala na cenu dětského kožíšku a nejisté smlouvala s usměvavým prodavačem. Na špičatém lokti se jí kymácela velká nákupní kabela a z ní vykukoval růžek lakované taštičky. „No, pojď ke mně. zlatíčko,“ pomyslel si Paška a bez jakékoliv přípravy či otálení rychle vytrhl kabelku a strkal si ji do kapsy. Zapomněl však, že má na sobě nový oblek a ne svůj obvyklý „pracovní“, kabelka se nechtěla do kapsy módních kalhot vejít, a tak Paška zasakroval a hodil si ji do záňadří. Zřejmě se opozdil nebo se otočil nešikovně a panička ho s tichým zaúpěním chytla za rukáv. Paška se k ní hrozivě přiblížil a zašeptal skrze zuby:

„Mlč, nebo uvidíš!“

Panička ho pustila a chvějící se rukou si zakryla bledé rty. Paška šel záměrně pomalu a čekal, že se za ním ozve křik. „Určitě z těch hromskejch pasáží neuteču! Ti mi dají do těla,“ uvažoval lhostejně, jako by se ho to netýkalo.

Zbývalo mu už jen deset kroků, když uviděl fízla z obvodní kriminálky. Znal toho mladíka velice dobře. Stál u východu z pasáží a pozorně si prohlížel Pašku, který šel ještě stále k němu, sotva za sebou táhl podlamující se nohy a už netrpělivě čekal, kdy panička konečně zařve.

Fízl ustoupil, aby mohl Paška projít a zeptal se, dívaje se stranou:

„Copak, nedaří se ti hned po ránu, Američane?“

„Ale tohle už je přece loupežné přepadení!“ Pod dojmem této myšlenky Paška klopýtl a kabelka mu málem vypadla na dlažbu. Z průchodu na něho zavanul chlad a nakyslý pach odpadků. To už byl Paškův rajón a on vykročil jistěji, i když pořád nemohl pochopit, jak se z té kaše dostal. Pak si vzdychl a vylekal se doopravdy. Z ničeho nic se za ním ozval drobný klapot podpatků a přeskakující hlas volal:

„Počkejte, mladý muži!“

Paška skočil kupředu a současně se ohlédl. Klopýtajíc o nerovné dlažební kostky a komicky mávajíc kabelou, spěchala k němu hubená panička. Byla sama a v opuštěném, i ve dne temném dvorku se zdála zvlášť maličká a bezmocná. Paška zůstal vyjeveně stát. Čekal hlučné a zuřivé pronásledování, tváře znetvořené křikem a zvednuté pěsti, ale jeho oběť divže nepadla únavou a udýcháním a tiskla si ruce na prsa. Konečně byla u něho, vrazila do Pasky špičatým ramenem a zvedla bledou, upocenou, ale energickou tvář.

„Copak se tohle dělá!“ dostala ze sebe s námahou a vrazila Paškovi pěstičku do boku. „Hned mi to vraťte! Dejte to sem po dobrém, nebo budu křičet,“ říkala hvízdavým šepotem a tahala ho za sako.

Paška stál s rukama v kapsách kalhot, loktem tiskl k sobě kořist ukrytou pod sakem a rozhlížel se po tmavém dvorku, nevěda co dělat. Má jí podrazit nohy a utéct?

Panička konečně nahmátla pod sakem tvrdou hranu své kabelky a neobratně za ni zatáhla. Paška už se ji chystal povalit na zem, když panička škubla ještě jednou a pak se mu pověsila na ruku a zašeptala:

„To mě radši zabijte!“

Paška si vzpomněl na nůž ve Svišťákově ruce, na Cikána zvedajícího nagan, pustil kabelku a ta spadla na zem. Paška odstrčil vzlykající ženu a vyšel na ulici. Zaskočil si znovu ke Koganovi a vypil u pultu ještě tři panáky. Pak se posadil, rozložil na stolku celou svou hotovost, přepočítal zmačkané bankovky a zastrčil je nazpět do kapsy. Pak se dlouho bezmyšlenkovitě díval oknem, kouřil a cítil na sobě soucitné pohledy žida, který ze zvyku vzdychal. Z vypité vodky, ze vzdychání a soucitu hostinského začalo být Paškovi sebe sama strašně líto. Z ničeho nic se mu vybavily rozhodné, sebejisté tváře mladých, kteří včera prováděli kontrolu v hospodě, a znovu zalitoval, že hlídka přišla pozdě.

Hostinský, který tahal po zemi neúměrně velká chodidla, přistoupil k Paškovi, postavil před něho lahvičku limonády a řekl:

„Osobně jsem proti chlastu, ale někdy se člověk potřebuje napít. Nemysli si, že myslím jen na svůj prospěch.“

Paška si čichl k láhvi, nalil si půlku sklenice a s heknutím ji vypil. Hostinský neměl povolení k prodeji lihovin, ale štamgastům naléval a výjimečně i podával na stůl v lahvích od limonády. Paška kouřil jednu cigaretu za druhou a uvažoval.

Především musí nechat pití a poslat ke všem čertům hospodu i bandity. Den, dva si odpočinout, vyspat se a dát se do pořádku. Peníze mu stačí tak na dva dny. S holkama musí taky přestat, jedna chce denně nové šaty a druhá se div nechystá chodit na stranické školení. Určitě se už odstěhovala. Paška si otřel pusu dlaní a odstrčil láhev. Měl by si najít naoko nějakou lehčí prácičku, aby uspokojil kriminálku. A nejdřív by měl zjistit, jak ten binec v hospodě skončil. Dnes naposled a zítra už utrum!

V hostinci byl klid. Šedivec a jeho parta tu nebyli, jen Serž seděl v sále a podřimoval, maje nataženy své dlouhé nohy v lesknoucích se perkách.

„Tak ses z toho dostal?“ zeptal se Paška a přisedl si k němu.

„Aha. to jsi ty?“ Serž zívl, poplácávaje si dlaní na ústa. „Šedivec není padlý na hlavu a ví, koho může potřebovat.“

„Co Varvara?“

„Jaká Varvara?“ Serž se podíval na Pašku nechápavě. „Myslíš tu prostitutku?“ Mávl rukou. „To byla jen mladická nerozvážnost, příteli. Měl jsem dojem, že má ušlechtilou duši, která cosi hledá. Peníze, hadříky, tretky — tím jsou vyčerpány ideály dnešní ženy.“

„Tak proč jsi jí dal ten prstýnek?“

„Prsten je přece symbol, příteli. Ale ty nic nechápeš!“ Serž znovu mávl rukou k Paškovi a odvrátil se. „Všecko je tak sprosté a přízemní.“

Paška zíral na rozmazleného floutka, který mu mával navoněnýma rukama u nosu, a pomalu v něm narůstal vztek, byl už skoro střízlivý a měl chuť mu povědět od plic, co si o něm myslí.

„Škoda, že tě neodkrouhli, Francouzi. To teda Šedivec prošvihl. Odkudpak máš tu pistoli?“

„Na otázky a odpovědi jsem si hrál celou noc, příteli. Jsem unavený a musím vyřešit ještě jeden menší problém.“ řekl Serž, protahuje lenivě slova, a posadil se zpříma. „Všichni nejsou takoví flákači jako ty.“

„Jaký problém?“

„Vidíš, jak jsi nelogický! Nejdřív lituješ, že jsem zůstal živ, a pak na mě zase dorážíš s otázkama. Já se na tebe nezlobím a povím ti o svém problému, ale nejdřív mi ty odpověz na jednu otázku.“

„Dobrý večer, Američane,“ křikl přibíhající zrzavý číšník a dal hlavu na stranu. „Co to bude?“

„Dvě piva,“ řekl Paška a obrátil se k Seržovi.

„Jsi doopravdy dobrý zloděj, Pavle?“ zeptal se Serž a celá jeho postava se napřímila a ztuhla.

„Říká se to o mně,“ odpověděl nejisté Paška. „Nač to potřebuješ?“

„Jen tak, možná že ti to později vysvětlím.“

„Já jsem ti odpověděl, tak odpověz taky.“ Paška si vzal z podnosu, který mu vrchní nastavil, půllitr, sfoukl pěnu a několikrát si lokl. „Tak co?“

„Už jsem ti říkal, že tu musí být dva, jak vy říkáte, fízlové. Jednoho znám bezpečně, ale druhým si nejsem docela jist. Získat jistotu, a tak říkajíc nezbytné důkazy,“ Serž zapraskal klouby prstů, „v tom spočívá ten můj problém. Jaký je, příteli, tvůj vztah k tomu zrzavému číšníkovi?“ zeptal se z ničeho nic.

Paška se podíval na Nikolaje, který stál v uličce a rozmlouval s Kleštíkem, který právě přišel, vzpomněl si na Alenčino vyprávění a mlčky pokrčil rameny.

„Já jsem si skoro jist, že je to on,“ řekl s přesvědčením Serž.

Nikolaj s Kleštíkem přistoupili k jejich stolku, Kleštík si sedl a číšník zůstal stát vedle něho. Paška rozzlobený, že je vyrušili z rozhovoru, se popuzeně zeptal:

„Co chceš?“

„Poslyš, Američane, zaruč se za mě u tý zrzavý pijavice. Nechce dát na dluh, okrádá na úrocích a ještě chce ručitele. Já ti dám peníze, říká, a ty mi zítra zmizíš v base.“

„A co s tím mám společného já?“

„Když se za mě zaručíš, dá mi deset rublů.“ Kleštík chytil Pašku za rukáv a mrknuv po lhostejně sedícím Seržovi, zašeptal:

„Na zejtřek mám tutovku, ale dnes se chci trošku rozšoupnout,“ přejel prstem po krku. „Tak zaručíš se?“

„Tak honem,“ řekl Paška a kývl na vrchního, „dej tomu chlapovi pětku, já za něj ručím.“

„S radostí,“ číšník položil na stůl připravenou ban-kovku, „vždycky k službám, ale pořádek především.“

Kleštík si odplivl na zem, vzal peníze a odešel.

„Viděli jste vděčnost toho hovada?“ zeptal se Nikolaj a vytáhl z kapsy zápisník. „Tak to píšu na tebe Američane.“ Naslinil si tužku a začal si cosi v zápisníku počítat, pohybuje při tom rty.

Paška se díval na jeho ulízané zrzavé pačesy, lokajský, servilní úsměv a už Alenčině vyprávění nevěřil. Ze by tenhle škrob pro nic a za nic vyhodil třeba jen kopejku, to je vyloučeno. Když se číšník uklonil a odešel, Paška řekl:

„Viděl jsi tu potvoru lichvářskou? A ty říkáš fízl! Ručitelé, úroky, seznamy dlužníků. Je to ale krkoun!“

Serž, jak se zdálo, neslyšel, díval se stranou a třel si prsty spánek. Pak, jako by si najednou vzpomněl, se zeptal:

„Říkáš krkoun? Aha, rozumím,“ vzpamatoval se definitivně a pokračoval: „Naivní, Pavle! Ne ty, ale ta komedie, kterou hraje číšník. To je staré jako kolo u vozu. Ten prostě zuřivě nenávidí takové, jako jsi ty, a proto si hraje na lichváře. Honí úroky a co chvíli připomíná, že zloděj je dnes tady a zítra ve vězení. Má z toho požitek. A to ho taky přivede do záhuby, ale udělat tečku za logickým řetězem mých úsudků a podepřít je nezbytnými věcnými důkazy musíš ty.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Pavel.

Serž poklepával pilníčkem na nehty o své zuby a výraz jeho obličeje se neustále proměňoval: hned se usmíval, hned se mračil a hned byl zase zcela nehybný. Avšak zloba a vychutnávání vlastní převahy a moci zůstávaly na jeho tváři, ať nasadil jakýkoliv výraz.

„Ten pingl je dost mazaný. Ale na mě nestačí, na mě ne. Já jsem si ho všiml hned první den. Je až příliš, jak má být — uhlazený, podlézavý, chamtivý. Nic mu nechybí. Po rozhovoru s tebou jsem si na něj začal dávat větší pozor a všiml jsem si, že čím je zákazník bohatší a solidnější, tím je podlézavější, ale současně pomalejší a obsluhuje ho hůř. Naopak na pracující lidi je nevrlý, ale obsluhuje rychle a zpropitné nechce. Tenhle postřeh byl prvním článkem v řetězu mých úvah.“

„Jsi náramně mazanej, Serži, ale jestli chceš, abych ti rozuměl, tak mluv normálně,“ přerušil ho Paška.

„Jen si zvykej,“ Serž zkřivil pohrdavě rty. „No, jak se říká, čím hloub do lesa, tím víc stromů. Den ze dne jsem si byl se svým podezřením jistější a jistější a předevčírem všechno definitivně dosedlo na svá místa. Víš, že předevčírem došlo v salónku k menší výtržnosti a Svišťák,“ Serž se pokřižoval, „poslal na věčnost jakéhosi občana. Tělo uložili na vůz a číšník dostal příkaz, aby podle místního zvyku hodil občana do kanálu.“

„A co z toho?“ zeptal se Paška, který to nevydržel. „Brebentíš, ale nemá to hlavu ani patu.“

„Toho občana časně zrána pohřbívala rudá milice.“

Serž se opřel o opěradlo židle a zívl. Paška si srovnával v hlavě fakta a mlčel. Teď Alenčino vyprávění výrazně dokreslovalo portrét vykreslený Seržem. Nikolaj se přehnal s podnosem kolem nich a Paška ho sledoval dlouhým pohledem. Tak takhle se to tedy obrací! Musí to být odvážný chlapík, když se nebál odvézt tělo svým přátelům, aby mrtvého pohřbili. A je spravedlivý, když Alenku skoro měsíc živil.

„Jestli jsi opravdu dobrý zloděj,“ Serž zatřásl Paškovi ramenem a otočil ho obličejem k sobě, „jestli jsi opravdu dobrý zloděj, Pavle,“ opakoval, „seber číšníkovi ze zadní kapsy ten zápisník. Dokážeš to?“

„To je hračka! Ale proč?“

„Nejdřív ho seber, pak ti to vysvětlím,“ Serž ho postrčil ze židle. „Tak co?“

„V zadní kapse, říkáš?“ Paška vstal a odhadoval, kde by se dal záměr nejlépe uskutečnit. „Hned to bude.“

Sel do uličky, postavil se na nej užším místě a čekal, až tudy poběží číšník. Všecko proběhlo neobyčejně snadno a bylo to odbyto, než bys řekl švec. Nikolaj se vynořil za rohem s těžkým podnosem v ruce, Paška se opile zapotácel, skoro přitiskl číšníka ke zdi a chytil růžek zápisníku do dvou prstů. Číšník se mu omluvil, vzklouzl do kuchyně a zápisník zůstal Paškovi v ruce.

„Tu máš, Francouzi,“ Paška hodil zápisník na stůl a sáhl po nedopitém pivu.

„Tak, tak,“ Serž, který se zabarikádoval špinavými talíři a sklenicemi, si listoval v zápisníku. „Vp, bl,“ bručel si a pak se plácl do kolena. „Já jsem to věděl. Jména, přezdívky a popis návštěvníků hostince. To znamená: vyšší postavy, blonďák. Teď ho máme v hrsti.“.

Paškovi došlo, že svou obratností odsoudil k smrti člověka, a podíval se na číšníka. Nikolaj si jeho pohled vyložil po svém a přiběhl k nim, otíraje si pot.

„Račte si přát?“

Paška se díval na pihovatý obličej s ohrnutým nosem. Jsou asi tak stejně staří.

„Děkuju, nepotřebuju nic,“ řekl a podíval se jinam. „Co chceš teď dělat, Serži?“

„Jak to, co?“ podivil se Serž a jeho flegmatičnost a klid z něho spadl. „Dám to Šedivcovi,“ plácl na zápisník. „Šedivec mi slíbil po pěti stovkách za hlavu. Takže mám vlastně už tisícovku v kapse. Ty taky o svůj díl nepřijdeš.“

„Po pěti stovkách za nebožtíka?“ zeptal se potichu Paška.

„Podrobnosti mě nezajímají. To je Šedivcova věc,“ Serž si zamnul ruce. „Pojďme do salónku, asi tam už bude.“

„Jen jdi, přijdu hned. Musím zaplatit. Číšník by se mohl přihnat do salónku a něco zaslechnout,“ řekl Paška.

„Jsi chlapík, Paško, stát se může leccos,“ Serž vstal, schoval zápisník na prsou a pečlivě si zapnul knoflíky. „Čekám.“

Paška sám nechápal, proč se k tomu odhodlal, ale když se Nikolaj octl vedle něho, řekl nahlas:

„Zaplatím,“a zatímco sázel na stůl peníze, dodal šeptem: „Koukej se rychle zdejchnout. Francouz tě prokouk a teď podává hlášení Šedivcovi.“

Nikolaj zastrčil peníze do kapsy, uklonil se a řekl:

„Děkuju, Pavle.“

Paška si otřel čelo. Mám zdrhnout taky? Našli by mě i pod zemí!

Šedivec seděl, prohlížel si zápisník a poslouchal Seržovo vysvětlování.

„Jsi chlapík, Paško, čistá práce,“ řekl a kývl na židli, „posaď se.“

„Málo platný, nad Američana není,“ přitakal Filek, blýskající kovovými zuby.

Cikán seděl shrbený, držel se za břicho a potichu klel. Pak vstal a vyběhl ze salónku.

„Má běhavku. To je sranda,“ řekl Sekáč, „od rána nevyleze ze záchodu.“ „Rozumím, to stačí,“ Šedivec zakryl zápisník chvějícími se prsty. „Stačí, zavolej otce Vasilije.“

Když se otec Vasilij pokřižoval a posadil na krajíček židle, Šedivec mu pomalu, vychutnávaje každé slovo, vysvětlil situaci.

„Spas mou duši od žaláře, ó pane,“ zabručel starý. „Vždyť mi dal dopis od švagra,“ začal se přehrabovat v kapsách.

„Ať nic nehledá,“ Serž se samolibě usmál. „Skočili jste Klimovovi na špek. Načapal někde chlapíka s tím dopisem, ten pak dal svému zrzavému pomocníkovi. A toho mládence strčil do basy. Jasné?“

„Jasný?“ zařval Šedivec.

„Hned sem Nikolušku pošlu,“ projevil snahu hostinský, „odpusťte mu hříchy jeho.“

„Filku,“ Šedivec ukázal na dveře.

Vrátil se Cikán, sedl si do kouta a sklonil až ke kolenům svou bledou tvář s kruhy pod očima. Serž se po něm podíval, zamračil se a řekl:

„Igore, sázím sto proti jedné, že číšník už v hostinci není a nebude.“

Šedivec se podíval na Serže, obrátil se k němu celým tělem i se židlí, dlouho ho mlčky pozoroval, pak vytáhl z kapsy desetirublovku, sevřel ji v dlani a položil na stůl.

„Přijímám, Francouzi!“

„Můj honorář za práci,“ řekl Serž“, rozvalil se na židli, vypouštěl kroužky dýmu, pak vytáhl z kapsy dlouhý lesklý řetízek a začal si s ním hrát jako malý kluk.

„A seš nahranej,“ myslel si Paška, který si prohlížel spleť čar na své dlani. „Že by to ten hajzlík věděl předem? Proč ho teda hned nezadržel? Neměl jsem se sem už vracet.“

Paškovi bylo hrozně a padla na něho taková slabost, že by nedošel ani ke dveřím salónku, i kdyby měl možnost odejít.

Otec Vasilij a Sekáč se vrátili do salónku současně. Sekáč si mlčky sedl do kouta, hostinský však zůstal ve dveřích, rozhodil rukama a rozpačitě říkal:

„Nikoluška tu není, někam asi odběhl, uličník, určitě se vrátí.“

„Tak vidíš, kamaráde z dětství!“ Cikán se zkřivil a hladil si břicho. „Jsi chytrá bestie. Málem jsi mě svým domnělým odhalením shodil.“

Serž na objevení hostinského a Cikánovu repliku nereagoval, jen se líně zvedl a dál si pohrávaje s řetízkem, přistoupil ke stolu, nadzvedl Šedivcovu dlaň a vzal si desetirublovku.

Všichni se dívali na Šedivce a čekali, k čemu se rozhodne. jen Paška nemohl odtrhnout napjatý pohled ze Serže, který se klidně procházel po salónku. Když se octl za zády Cikána, rychle mu hodil řetízek kolem krku a silně zatáhl. Cikán zachroptěl, nadzvedl se na židli a prohnul se do oblouku. Zdálo se, že se vyškubne, obličej mu však nejdřív zrudl, pak zmodral a Cikán dopadl bezmocně na židli. Serž stáhl řetízek, založil Cikánovy ochablé ruce dozadu a spoutal je řetízkem. Všechno proběhlo tak rychle, že ostatní stačili stěží vyskočit.

„Tady máš druhého, Igore,“ řekl Serž, otíraje si tvář kapesníkem, „než ti taky uteče. Zatímco jsme se spolu dohadovali, varoval zrzka.“ Když zpozoroval Šedivcovu zamračenou a nedůvěřivou tvář, vysvětlil blíže: „Vzpomeň si, že vyběhl ze salónku hned, jak jsem začal mluvit o číšníkovi! To jsme si neuvědomili. Já blbec,“ Serž se udeřil do čela. „věděl jsem přece, že on je ten druhý. Nebo spíš první!“

Sok náhle přešel a všichni se začali hýbat. Šedivce popadla mírná třesavka, snažil se něco říct, ale jen bezzvučně pohyboval bílými rty.

„Jděte, jděte odtud, děťátka,“ řekl energicky otec Vasilij. „Takovou čtvrthodinku na to ještě máte.“

Serž, který zpozoroval, že Cikán přichází k sobě, ho poplácal po tváři a zeptal se:

„Jak se daří, Michaile?“

Kapitola devátá

ZISK FIGURY

Nikolaj se rozhlédl po sále, usmál se na zákazníky, dožadující se obsloužení, a pak vyšel slavnostním krokem na ulici. Zhluboka nadechl chladivý večerní vzduch, svlékl si zástěru, otřel si s ní obličej a ruce a zahodil ji za plot. Číšník Nikolaška přestal existovat — po Pjatnické ulici rychle vykročil agent kriminální služby Panin. Vyběhl do prvního poschodí, rozevřel dveře s tabulkou „Náčelník kriminálního oddělení“, zeširoka se usmál vstříc tvářím, které se k němu otočily, a šel rovnou ke stolu, za nímž seděl Klimov.

„Soudruhu náčelníku, agent Panin v důsledku svého odhalení utekl z hostince a hlásí se o další dispozice.“

„Hlavně že jsi živ,“ řekl štíhlý muž, sedící vedle Klimova. „Nechceš bonbón?“ přistrčil k Nikolajovi krabičku s cukrátky, ležící na stole.

„To je hoch jak malina,“ prohodil basem statný, zdravím kypící vousáč. „To si dám líbit, chlapci, takovýho statečnýho pomocníka.“

Panina obklopili usmívající se lidé, plácali ho po ramenou a tiskli mu ruce. I on se usmíval na obličeje, které se mu míhaly před očima, a nemohl se zbavit myšlenky na to, který z nich to asi je?

„Ticho!“ vykřikl Klimov a zvedl ruku. „Podejte hlášení. Panine!“

„Není co hlásit, soudruhu náčelníku. Ti darebáci mi šlohli zápisník a to byl můj konec, jen taktak že jsem stačil vzít nohy na ramena. Teď ale honem do hostince, musíme zachránit Michaila.“

Auto těžce dosedlo pod nadměrnou váhou osmi lidí a s prskáním a kašláním se vyřítilo do uličky. Panin seděl vousáčovi na klíně a úpěnlivě prosil:

„Dejte mi nagan, přes měsíc jsem ho neměl v ruce.“

„Tu máš,“ Klimov se obrátil a podal mu zbraň. „Ty znáš nejlíp situaci, tak řekni, jak máme rozmístit lidi.“

„Dva by měli jít přes dvůr a hlídat zadní vchod, jeden by měl zůstat u hlavního vchodu a ostatní ať jdou přes sál k salónkům. Souhlasíte, Vasiliji Vasiljeviči?“

„Teď velíš ty,“ odpověděl zachmuřeně Klimov.

Panin cítil, že se náčelník jen stěží ovládá, aby ho nezahrnul otázkami.

„Somov a Lapšin na dvůr, Viktor zůstane u hlavního vchodu. Zajcev a Šlenov půjdou s námi,“ řekl Klimov a vyskočil z auta, které právě zastavilo.

„Kriminálka! Všichni zůstanou na svých místech,“ řekl hlasitě Klimov a zvedl ruku s naganem. Nikolaj ho chtěl předejít, ale Klimov mu zahradil cestu a šel vpředu. Hosté je s napětím sledovali a Paninovi se zdálo, že každý z nich si ulehčeně oddychl, když ho minuli. V chodbě se Klimov zastavil, namířil nagan k salónkům a řekl:

„Hostinec je obklíčen kriminálkou. Všichni v salóncích ať vyjdou se zvednutýma rukama a postaví se čelem ke zdi.“

Ozval se cinkot skla a z ústředního salónku se vynořila záda kohosi, kdo zřejmě považoval za bezpečnější vyjít pozpátku. Panin poznal svého parťáka a zapřísáhlého nepřítele sklepníka Aljošku.

„Další,“ Klimov cvakl kohoutkem.

„Nikdo tu není. Utekli,“ zabreptal sotva slyšitelně Aljoška.

Panin proběhl kolem Klimova a rozhrnul závěs. Salónek byl prázdný. Nikolaj dal Aljoškovi facku a zeptal se:

„Kdy odešli?“

„Už tak před deseti minutama.“

Do chodby se přihnal hostinský, spěšně se pokřižoval a začal hořekovat.

„Jakých těžkých hříchů jsem se dopustil, občane veliteli,“ obhlédl prázdný salónek a spráskl ruce. „Banditi jedni prokletí, najedli se, napili a utekli. Kdo za ty antikristy zaplatí?“ všiml si Panina a chytil ho za ruku: „Nikoluško, zastaň se mě. Pročpak jsi neřekl, že jsi rudý velitel? Viděl jsi, jak staříka mučí, duši z něho mohou vytřepat, a neřekl jsi ani slovo. Snad ještě přijdou?“

Klimov se mračil a prohlížel si špičky bot. Panin hostinského odstrčil a vešel do sálu.

„Nikoluško, ještě lahvičku vodky!“ zakřičel jakýsi opilec, který poulil na Panina nepřítomné oči.

Nikolaj k němu přistoupil, položil na stůl nagan, narovnal mu kravatu a zeptal se:

„Nestačilo by tohle?“

Kolem se všichni rozesmáli, flamendr našpulil rty, udiveně nadzvedl obočí, odstrkoval od sebe nagan a snažil se něco říct.

„Tak dost té frašky, Panine,“ pronesl úsečně Klimov, který se ani nezastavil. „Jedeme!“

Na velitelství se vraceli mlčky, Panin cítil na sobě rozmrzelé pohledy ostatních, a tak se snažil nedívat se jim do očí.

„Tak, kozáku, co teď?“ zeptal se Klimov, když zůstali spolu sami. „Situace je horší než před měsícem. Ty jsi odhalen, banda nám utekla a Lavrova vzali s sebou. Povídej! Podezírají ho?“

„Vyloučeno,“ řekl s jistotou Panin. „Miška je teď se Šedivcem jedna ruka.“

„Kde je máme hledat?“

„Michail nám zatelefonuje.“

„Jestli bude mít možnost.“

„Vasiliji Vasiljeviči, vy ho neznáte, to není jen tak ledaskdo. Michail je všechny převeze a usvědčí.“

„Jak tě odhalili a jak ses zachránil?“

Panin se podíval do Klimovovy drsné tváře, na jeho shrbenou a unavenou postavu a pochopil, že podvádět tohohle člověka a nadarmo ho utěšovat, nemá právo.

Klimov ho vyslechl bez jediného slova, bafal přitom z vyhaslé dýmky, a když mu Nikolaj pověděl o Paškovi, udiveně pokrčil rameny.

„Ale přece jen jsme o něco postoupili, Vasiliji Vasiljeviči,“ řekl Panin na závěr svého hlášení. „Šéfem bandy je otec Vasilij.“

„Co? Nežvaň hlouposti!“ Klimov vstal a vykročil k Paninovi.

„To je hotovka. Měl jsem už delší dobu podezření, ale včera, když mně Michail šeptl, že si Šedivce zavolal šéf, jak jsme neznámému říkali, prolezl jsem celou hospodu, až jsem ty milánky našel. Podíval jsem se do okénka a vidím, jak ve sklepě s vínem sedí hostinský s Šedivcem. Zavolal si ho hned po zabití Svišťáka. Otec Vasilij koukal na Šedivce jako vrah, po jeho usměvavosti ani stopy, bušil pěstičkou do soudku a něco říkal. Šedivec jen rozkládal rukama a zřejmé se ospravedlňoval. Strčil jsem palici až do okénka, ale nerozuměl jsem jasně, slyšel jsem jen, jak hostinský vyhrožuje ,poroučím ti’, ,kliď se’ a ještě něco. Šedivec si otíral pot a zase rozkládal rukama. Déle už jsem tam nemohl zůstat, a tak jsem utekl.“

„Jsi chlapík, Nikolaji,“ řekl Klimov a poprvé za celý večer se usmál. „Ani netušíš, jak je to důležité.“

„Proč bych netušil?“ zeptal se dotčeně Panin. „A kromě toho to není všechno, co jsem udělal. Asi za hodinu jsem vlezl do sklepa a proklepal jsem všechny soudky. V pěti největších nebylo vůbec víno, protože jejich zvuk byl docela jiný. Chtěl jsem vyrazit dno a podívat se do nich, ale nakonec jsem se neodvážil.“

Klimov těžce vzdychl.

„No, co mám s tebou dělat?“

„Vždyť jsem se tam nakonec nepodíval,“ Panin rozhodil rukama, „takže se mnou nemusíte dělat nic. Jsem přesvědčen, že v těch soudcích jsou ukryty uloupené věci.“

Klimov rozbafal dýmku, začal přecházet po své kanceláři, něco si bručel pod vousy a nazlobeně pokukoval po Paninovi.

„To je ale překvapení,“ řekl a zastavil se. „Ze nás to nenapadlo dřív! Takový mírný staroušek a poskytne útulek a úvěr lupičům. Jsem to náčelník za všechny prachy,“ Klimov si poklepal dýmkou na čelo. „Teď je přiskřípneme. Staříka můžeme sebrat hned, bude chtít zachránit vlastní kůži, složí se a označí nám svědky.“

„To přece nemůžeme,“ přerušil ho Panin.

Klimov šel k němu, chytil ho za uši a začal třepat.

„Ty kluku drzá, to mě máš za úplného pitomce? Jsou to ale prevíti!“ odstrčil Panina a začal zase přecházet po kanceláři. „Že na něho nemůžeme sáhnout? A co když můžeme!“ Klimov se zastavil a zadíval se na Panina nepřítomným pohledem. „Zkusme to, Nikolaji! Co vlastně riskujeme?“ Sedl si vedle Panina, objal ho kolem ramenou a vyložil mu plán, který se právě zrodil v jeho hlavě.

„To je výborné, Vasiliji Vasiljeviči. Vy jste prostě génius!“ zvolal Panin a nadskočil na židli. „To jste trefil hřebík na hlavičku. Tohle určitě nevydrží!“

„Neraduj se předčasně, Nikolaji. Kolik času budeš potřebovat na přípravu?“

„Asi půlhodinku.“

„Tak do toho. Vezmi si Viktora. To je ten nejmladší, znáš ho?“

„Ovšem,“ Panin stál a rytmicky se pohupoval. „Mohu jít?“

„Jdi, ale kdyby něco, tak hned střílej. Pokud možno na nohy.“

Panin vyletěl z kanceláře. Klimov slyšel jeho dupot, který se za okamžik už změnil v dupot dvou lidí.

„Jsou pryč,“ pomyslel si Klimov, „pro ně je to hra, ale pro mě? Teď se ukáže, který z mých přátel je zrádce.“ Stoupl si k otevřenému oknu a čekal. Za chvíli na ulici zacvakaly koňské podkovy a pod lucernou zastavila drožka. Kočí seskočil z kozlíku, zastrčil bič do sedadla, dlouho se zabýval koněm a pak začal vytahovat z kočáru na mol opilého pasažéra.

Klimov nakoukl do chodby a křikl:

„Soudruzi, pojďte všichni ke mně.“

Když se všichni usadili, vstal a s úsměvem řekl:

„Přátelé, můžeme si blahopřát. Podařilo se nám odhalit a zadržet skutečného vůdce lupičské bandy.“ Klimov mluvil a snažil se nehledět nikomu do obličeje. „Ticho, soudruzi! Bandu řídil hostinský, ani dobře neznáme jeho jméno. Je to ostuda, že jsme ho neodhalili dřív, ale jak se říká, dobrý konec všechno spraví.“

„Proč jste ho zadrželi?“ zeptal se rozhořčeně Zajcev, „kdy už skončí ta hra na vojáčky a začne se pořádně pracovat.“

„Soudruhu Zajceve,“ Klimov zvýšil hlas. „Přestaňte, laskavě, s vašimi demagogickými výpady. Zločinec je zatčen a Panin ho začal vyslýchat.“

„Chápete vůbec, co jste provedl?“ Zajcev vstal. „Měl jste takový trumf a prostě jste ho zahodil. Uzavřel jste si cestu k Šedivcovi. Kde ho chcete hledat? To mi tedy laskavě povězte!“

„To nám poví otec Vasilij,“ řekl klidně Klimov.

„A co když ne?“

„Ale určitě ano. Všechno poví. Hned se mu budu věnovat sám,“ Klimov bouchl pěstí do stolu. „A žádám vás, aby odtud nikdo neodcházel. Uspořádáme razii, poslední razii. Takový chcípáček se nám položí jedna dvě.“

„Jdu spát,“ řekl jízlivě Zajcev. „Žádná razie se dnes konat nebude. Dobrou noc. přátelé,“ řekl hlasitě a odešel jako první z kanceláře.

„Že by to byl on?“ pomyslel si Klimov, zhasl světlo a šel k oknu. „Jestli ano, tak se na moc dobrou noc netěš, ničemo!“ Zadíval se na prázdný kočár, stojící pod lucernou a na dvě tmavé postavičky, pohybující se u průchodu protějšího domu. „Měl by se každou chvíli objevit.“

Za okamžik dole zaskřípaly dveře, ozvaly se plíživé kroky a jakýsi stín se objevil u okapové roury. „Selhaly ti nervy, darebáku.“ Klimov vytáhl nagan, pečlivě natáhl kohoutek a napínaje zrak, snažil se rozeznat člověka, plížícího se dole. Ten chvíli stál. pak rychlými skoky přeběhl prostor ozářený lucernou, naskočil do kočáru a přetáhl bičem hřbet ustálého koně. Kůň se vžepjal na zadních, vysmekl se z oje a začal se plašit. Muž spadl s kozlíku. Vedle něho už stáli Panin s Vitunem a mířili na něho nagany.

„Ať vás ani nenapadne klást odpor, Šlenove!“ křikl z okna Klimov. „Odpráskneme vás jako psa! Do vězení s ním, chlapci.“

„Provedu!“ ozval se zvenčí Paninův hlas.

Klimov seděl na okně a šeptal:

„Svině! Svině jedna mizerná!“

„Klimove, promiňte mi mou neukázněnost.“

Klimov zvedl hlavu. Vedle něho stál Zajcev.

„Nechcete bonbón?“ zatřepal krabičkou. Klimov si mechanicky vzal cukrátko a dal si ho do úst.

„To bylo perfektní, kaju se a beru nazpět svá slova. Stal se z vás prvotřídní pracovník, Klimove. Mám radost, opravdu, mám z toho upřímnou radost.“

„Ale nechte toho,“ zabručel Klimov a mávl rukou. „Já jsem ho dával za příklad.“

„To nic, Vasiliji,“ Zajcev mu rozcuchal vlasy. „To se stává.“

„Já jsem podezříval vás.“

„Já vím. Všechno vím,“ řekl Zajcev, rozsvítil světlo, pak vyšel z pracovny a pečlivě za sebou zavřel dveře.

„K náčelníkovi teď nemůžete, jděte si lehnout,“ uslyšel Klimov jeho nespokojený skřípavý hlas.

Panin vešel do pracovny, mlčky se posadil na židli a čekal. Klimov spolkl bonbón a zeptal se:

„Kde jsme to přestali?“

„U toho, že otce Vasilije nemůžeme sebrat,“ odpověděl Panin.

„To nemůžeme,“ opakoval Klimov a zasněně dodal: „Kdybys tak teď byl tam, Kolko. Stařík potřebuje navázat spojení s bandity, sám se teď bude bát jít, ale tebe jako spolehlivého člověka by určitě poslal.“

Panin si vzdychl.

„Nevzdychej. Spojení mezi Staříkem a Šedivcem, to je tenká nitka, které se musíme zuby nehty držet. Jen abychom ji nepřetrhli. Nemůžeme přece jen sedět a čekat, až nám dá Lavrov znamení. Jsem přesvědčen, že Šedivec půjde v nejbližších čtyřiadvaceti hodinách, a nejspíš zítra v noci, do akce, aby se pořádně napakoval a mohl zmizet z Moskvy. Ale kde asi chystá ten svůj velký podnik?“

„Michail si myslí, že Šedivec nic konkrétního nemá,“ řekl Panin.

„Ale stařík určitě ano. Jedině on ví všechno. Jak asi bude udržovat spojení s Šedivcem? Komu důvěřuje?“

„Nikomu.“

„A co kdybychom se obrátili na Antonova? Tedy na Pašku Američana?“

Kapitola desátá

ŠACH

Paška vyletěl z hospody jako opařený a běžel, pokud mu síly stačily. Teď ho do tohohle zapadáku už nikdo za živý svět nedostane. Že se ale vyplašili, milánkové. Všechno jejich vytahování, veškerá odvaha je tatam a vzali do zaječích stejně jako Paška. Ten zrzavý se ale pěkně vybarvil! Jejda, tak on je to polda! Sekáč kluk, když ho Paška varoval, díval se, jako by se nechumelilo a tvářil se jako jezule. Už si Paška myslel, že se Francouz spletl, ale kdepak. Mela to teda byla pořádná.

Paška vešel do pokoje a uviděl Alenku, jak sedí u stolu s hlavou položenou na složených rukách. Tak jsi tady, krasavice? Lepší žít se zlodějem, než se potloukat po ulici, že? pomyslil si se zadostiučiněním Paška.

„Večeři máš v posteli pod polštářem,“ řekla Alenka, aniž by zvedla hlavu. „A nemysli si, že jsem tu zůstala jen pro ten kousek chleba.“

„Nemyslím si,“ zabručel Paška a bylo mu, jako by ho klient přistihl ve své kapse.

„Nemysli si,“ opakovala umíněně Alenka a vzlykla.

„Jdi k čertu, já si nic nemyslím.“

Paška vytáhl pánev zpod polštáře, hodil ji na stůl, svlékl se a v minutě usnul.

Ráno, když vstal, seděla Alenka pořád ještě u stolu. Paška ji pohladil po hlavě a řekl:

„Jdi si lehnout do postele, hlupáčku.“

„Jdi pryč,“ děvče ucouvlo a Paška uviděl velikánské rozzlobené oči. „To budu radši dělat děvku! Vezmi si ty své zatracené dárky, nic od tebe nepotřebuju! Já husa věřila, že jsem potkala člověka, jako ve filmu.“ Chytila Pašku za ruku, přitiskla se k ní obličejem a rozvzlykala se.

„Co pořád chceš?“ zeptal se zaraženě Paška. „Aby se ze mě vyklubal nějakej hrabě, nebo kníže, či co? Oklamal jsem tě snad, lhal jsem ti v něčem? Jsem prostě zloděj!“ vykřikl zlostně, vytrhl jí svou ruku, vyšel ven a bouchl za sebou dveřmi.

Když běžel dolů po schodech, už si svá poslední slova vyčítal. Chtěl obejít jakéhosi muže v uniformě, který tam stál, ten mu však zastoupil cestu.

„Dobré jitro, Pavle.“

„Tě bůh,“ řekl Paška a jasné světlo ho přinutilo přimhouřit oči. „Nikolaj?“

„K službám. Díky tobě živý a zdravý,“ prohlásil bývalý číšník, usmál se a bouchl se pěstí do prsou. „Nechoď na ulici, musíme si promluvit.“

„Co ještě chceš?“ zeptal se naježeně Paška. „Kámošové nejsme, tak jakýpak mluvení. Zůstal jsi naživu a co má bejt?“

„Nestav se na zadní, Pavle. Tady máš adresu,“ Nikolaj mu podával papírek. „Jdi tam hned, čeká tam na tebe jeden člověk.“

„Co máš zase s adresou?“ Paška mu odstrčil ruku. „Nikam nepudu!“

„Klimov prosí, abys přišel,“ řekl neodbytně Nikolaj. „Prosí, rozumíš?“

„Tak jeho adresu znám.“

„Tohle je jinde, Pavle. Není třeba, aby tě u nás někdo viděl. Vezmi si to.“

Nikolaj mu vstrčil do dlaně papírek a vyšel na ulici. Paška rozbalil lístek a přečetl si adresu napsanou tiskacím písmem. Asi se bojí, že neumí pořádně číst, když píšou takhle. Přijel na Zubovské náměstí, vyhledal příslušnou uličku i dům a začal vystupovat po schodech.

„Počkej, Paško!“

Ohlédl se a uviděl znovu Nikolaje, který s těžkým oddechováním vyběhl po schodech.

„Špehoval jsi mě, co?“

„Potřeboval jsem tu taky být, ale spolu jsme jít nemohli,“ vysvětlil Nikolaj a otevřel dveře. „Jdi dovnitř.“

Paška vešel, prohlédl si poloprázdnou místnost, posadil se na okno a začal pozorovat svého průvodce. Ale pohvizdující si Nikolaj se věnoval domácím pracím, zametl, otřel prach, běhal s konvicí na čaj a s kbelíkem sem a zase tam, prostě choval se jako člověk, který se po dlouhé nepřítomnosti vrátí domů. „Nač mě proboha potřebujou?“ uvažoval Paška, sledující Nikolajovo pobíhání. „Sebrat mě snad nemají za co a takhle se taky nezatýká. A ten kluk je klidnej, hvízdá si a usmívá se, jako by ani včera nebyl jednou nohou v hrobě.“

„Měl jsi včera strach?“ zeptal se Paška.

Nikolaj se zarazil a postavil na zem kbelík.

„Strach, říkáš?“ zeptal se. „Potom, když jsem byl na ulici, to ano, ale v první chvíli jsem se jenom divil. Nečekal jsem od tebe takovou službu, myslel jsem, že mě příliš nemiluješ.“

„A co, jsi snad holka, abych tě miloval? Jsem snad taky člověk, ne?“ řekl Paška a odmlčel se. Ještě to nakonec vypadá, jako by se tomu fízlovi omlouval.

„Všichni jsme jen lidé,“ zazpíval Nikolaj a vyběhl z pokoje. Za okamžik se vrátil s jakousi mísou a džbánem. „Polej mě, Paško. Palice mě od tý mastnoty svrbí, že už to není k vydržení.“

Paška vzal džbán a začal lít vodu tenkým pramínkem na zrzavou hlavu. Nikolajova oblá, pevná ramena byla hustě poseta pihami a Paška na ně šplíchl vodu, jestli se náhodou nesmyjí.

„Zvíře jedno,“ vyjekl Nikolaj a uskočil. „Zbláznil ses, je přece horká!“ Stál tam se zavřenýma očima a bezmocně šmátral rukama ve snaze najít umyvadlo.

„Otevři přece oči, ty trdlo,“ řekl s úsměvem Paška a dloubl ho prstem do boku.

„Neblbni!“ zaječel Nikolaj a ustoupil ještě dál od umyvadla. „Nesnáším lechtání a mýdlo.“

Paška se díval na komickou postavu s bílou čepicí z pěny a s rukama napřaženýma jako u slepce a nemohl pochopit, co ho k tomu klukovi tak táhne.

„Kde jsi? Poslyš, Paško,“ Nikolaj dal ruce v bok a zvedl slepou rohatou hlavu. „Jestli mě okamžitě neodvedeš k umyvadlu a nebudeš mě v klidu polejvat, tak ti nařežu. Spráskám tě jako psa.“

Paška málem upustil džbán a to mu přišlo ještě víc k smíchu. Několikrát potlačovaně zachrochtal, ale pak se vesele rozesmál nezadržitelným a bouřlivým smíchem.

„Pašenko, miláčku, Klimov tu bude co nevidět,“ zafňukal Nikolaj a rozmázl si mýdlo po obličeji.

„Jak to vypadá, tak už je tady,“ rozlehl se veselý hlas a Paška uviděl náčelníka kriminálky, jak stojí ve dveřích a směje se. „Jen ho polej, Pavle. Zřejmě je ti souzeno, abys toho válečníka věčně zachraňoval.“

„Dobrý den, Vasiliji Vasiljeviči!“ vykřikl Nikolaj a mávl rukou.

Paška odvedl Nikolaje k umyvadlu a závěr procedury už proběhl klidně.

„Tohle mně s oblibou dělá Miška,“ vykládal Nikolaj, otíraje si hlavu. „Přitom ví moc dobře, že nesnáším mýdlo a lechtání. Ale i slunce má své skvrny, není-liž pravda, Vasiliji Vasiljeviči?“

Klimov seděl obkročmo na židli a nacpával si dýmku.

„Máš pravdu. I Pavel má své chyby, ale v jádru je to zlatej kluk,“ řekl.

Paška pochopil, že to začíná. Chtěl se vrátit k oknu, ale pak si to rozmyslel, vzal si židli, sedl si proti Klimovovi a zeptal se:

„Proč jste mě sem zavolal, občane náčelníku?“

Klimov na to nic neřekl a jen vyfoukl velký oblak dýmu. Nikolaj stále ještě pobíhal po pokoji, uklízel umyvadlo a džbán, oblékal si blůzu, přepásal se širokým opaskem, pak se malebně rozkročil, pohodil mokrými ztmavlými vlasy a zeptal se:

„Tak jak vypadám?“

„Jako obyčejnej fízl,“ řekl Paška skrz zuby. Nikolajova okázalá veselost a jeho snaha zatáhnout Pašku do jakési hry mu šla na nervy. Jakápak taky hra: vylákají ho do svého doupěte, přijde sem osobně sám náčelník a teď to vypadá, že ho budou vyslýchat.

„No dobře, když obyčejný, tak obyčejný,“ Nikolaj si vzal židli a sedl si vedle Pašky. Dopadlo to tak, že seděli oba bok po boku naproti Klimovovi.

„Za prvé ti chci moc a moc poděkovat, Pavle Ivanoviči Antonově,“ řekl Klimov a vstal. „Ty mlč, Nikolaji.“ Paška ucítil dloubnutí do žeber a vstal také. „Tedy poděkovat,“ Klimov mávl rukou, „však víš, za-co. Jsem rád, že jsi se projevil jako člověk.“

Paška bezděky opětoval pevný stisk ruky a kdovíproč se mu v tom okamžiku vybavily Seržovy štíhlé, namanikýrované ruce, zrozpačitěl a mlčky přikývl.

„Za prvé ti tedy děkuji,“ opakoval znovu Klimov.

„A za druhé, kdo se dal na vojnu, musí bojovat,“ dodal rychle Nikolaj a spokojeně se zachechtl.

Klimovovi vystoupily na tváři svaly, jeho pěsti se sevřely, ovládl se však a strčil si dýmku do úst.

„Byl bys ochoten nám pomoct?“ zeptal se po dlouhém mlčení. „Je to nebezpečné. Samozřejmě, je to trapné, takhle jednou rukou hladit a druhou zapřahat, ale nic jiného nám nezbývá. Jestli nechceš, tak se neurazíme.“

„Ale já jsem přece zloděj, náčelníku!“ řekl Paška a jako by hledal oporu, podíval se na ztichlého Nikolaje, který chtěl užuž něco říct, ale pak si zakryl ústa rukou.

„Jsi hloupý chlapec. To myslíš, že zůstaneš celý život hodným zlodějíčkem? Kdepak, to se ti nepodaří, Pavle,“ Klimov rozbafal svou dýmku a rozkašlal se. „Na jedné straně je vězení a Šedivec, na druhé my a ty v tom poletuješ jako třtina. Napřed kapsařina, pak krádeže, loupeže a nakonec vraždy. Mohl bys zabít člověka, Pavle? Nemohl? To nic, to se naučíš. Šedivec taky nezačínal s vraždama. Jen si na něho vzpomeň a uvědom si, že asi tak budeš vypadat za nějakých deset let.“

„To nepřipustíme, teď je jiná doba.“ zasáhl Nikolaj. „Z Pavla bude čestný člověk. To je hotovka! Jenomže do čestného života se člověk může dostat všelijak. Někoho abys tam heverem tahal a jiný tam zase vkročí sám a směle. Ale co ho agitujeme, Vasiliji Vasiljeviči!“ Nikolaj vyskočil. „Tohle přece Pavel ví líp než my. Já ti to zkrátka povím, i když nemám právo o tom mluvit. Se Šedivcem odešel můj nejlepší přítel a nevíme, co s ním je. Samozřejmě že ti za to, co jsi udělal včera, děkuju, ale jestli Miška zahyne, pak mi tvá služba není nic platná. Jasný?“

Paška cítil, jak mu po spáncích stéká pot. ale nebyl schopen zvednout ruku. Vzpomněl si na Cikánův zlý úsměšek, na Serže sklánějícího se nad ním a na jeho triumfující hlas: „Tak co, Michaile?“ Má jim to povědět, nebo ne? Odvedli ho a ted už možná ten odvážný Michail není mezi živými. Paška si olízl slanou kapičku, zakašlal a sotva slyšitelně řekl:

„Mluvte.“

Ale Klimov i Nikolaj mlčeli. Paška zvedl hlavu a netrpělivě řekl:

„Tak co, bude to?“

„Je to nebezpečné, Pavle,“ řekl Klimov.

„Nejsem o nic horší než ostatní.“

„Šedivec zmizel a my nevíme kam. Telefon se neozývá, přitom se v noci chystají k velké loupeži a ráno frnknou z Moskvy. Musíme vědět, kde se teď Šedivec skrývá.“

„Ale kdo by mi to řekl?“ Paška si s úlevou oddychl a narovnal se na židli. „To je vyloučeno, náčelníku. Jedině snad Varka…“ kousl se do rtů. Co to zas blbnu. Vždyť jsem jim rovnou řekl, že to nejde. Ale to ne, to já trouba musím najít skulinku, kudy bych se dostal do rakve.

„Nechceš si to ještě rozmyslet, Pavlíku?“ zeptal se Nikolaj, položil mu ruku na rameno a podíval se mu do tváře. „Vím sám podle sebe, jak je to napoprvé hrozné.“

„Pavlík“, Nikolajova upřímnost i jeho pochybnosti se dotkly Paskovy ješitnosti. Vždyť ten zrzek vůbec nepochybuje o tom, jestli bude Paška Američan ochoten pomáhat fízlům, ale pochybuje o jeho odvaze.

Kdyby teď vešlo do pokoje deset Šedivců a všichni by namířili na Pašku nagany, stejně by do toho šel. Podíval se na Nikolaje, pokoušeje se znovu zachytit číšníkův podlézavý úsměv, aby si obnovil pocit nenávisti. Ale nic z toho nebylo, z každé pihy toho chlapíka s ohrnutým nosem vyzařovala dobrota a starostlivost.

„Varvara,“ opakoval Paška a setřásl z ramene Nikolajovu ruku.

„Taky možnost, ale tu si nechme v rezervě,“ řekl Klimov. „Začneš, Pavle, otcem Vasilijem.“

„Copak ten pacholek něco ví?“

„Ten ví hodně a dnes určitě za Šedivcem někoho pošle. Snaž se, abys to byl ty.“

„Určitě? To teda kriminálka nepracuje nejhůř,“ podivil se Paška.

„Snažíme se,“ Klimov něco napsal na kus papíru a podal to Paškovi. „To je telefon. Zavoláš, neohlásíš se a jen řekneš adresu. To je vše.“

„Nebylo by lepší tam nejdřív trochu nakouknout, aby se vědělo, co se tam děje?“ řekl Paška a ani si neuvědomil, že už přemýšlí, jak se nejlíp přitočit k staříkovi, a že se už těší, jak se bude tvářit Šedivec a Serž, až uvidí nagany fízlů.

„To víš, lepší by to bylo,“ souhlasil Klimov.

„Tak fajn, jde se na věc,“ Paška se zvedl ze židle a urovnal si sako. Trochu tam nakouknu, posmíval se v duchu sám sobě, a dostanu kulku. Ty policajti si myslej, že když je Američan jednou známej zloděj, že je mimo podezření. No, myslet si to můžou, ale jedno je jistý, že Šedivec mě může odkrouhnout i bez podezření. Co taky se zbytečnými svědky.

„Počkej, Pavle. Takhle to nejde,“ Klimov se zamračil. „Co to má znamenat — tak fajn. Pověz nám, co chceš vůbec podnikat.“

Paška přistoupil nedbale ke Klimovovi:

„Hlášení ať ti podává zrzek, jemu můžeš poroučet,“ řekl a kývl na Nikolaje. „Zatáhnete mě do nějakýho zlodějskýho doupěte, dáte mi co proto a Paška ať běží splnit fízlovy příkazy a nastavit čelo banditově kulce. Tak si to představuješ’“ říkal stále podrážděněji. „Co chci podnikat? Půjdu a napiju se u Kogana, to bude celý mý podnikání,“ Paška se prudce otočil a zamířil ke dveřím. „Zavolám,“ zavrčel, vyšel na odpočívadlo schodiště, tam zaváhal, nemá-li se vrátit a pro všechny případy je požádat, aby se postarali o Alenku, ale pomyslel si, že to určitě dopadne jako ve filmu, mávl rukou a vyběhl na ulici.

Otec Vasilij. hned jak uviděl Pašku, k němu přispěchal, potřásal mu rukou a otíral si suché oči.

„Pašenko, synáčku, ty jsi vpravdě boží člověk. Nezapomněl jsi na starého člověka v neštěstí, neopustil jsi mě,“ lamentoval a sám prostřel stůl. „Posaď se, synku, vypij si skleničku.“

Paška odstrčil láhev, dal si do pusy olivu a pecku hlasitě vyplivl.

„Nemel pantem, starej,“ řekl a na chvilku se odmlčel. „Můžeš mě založit? Potřebuju stovku, nutně ji potřebuju,“ Paška si přejel dlaní po krku. „U mě o ni nepřijdeš.“

„Vím, Pašenko, vím, ale nemám. Bůh ví, že nemám.“

„Ten ví, jakej jsi škrob,“ řekl rozzlobeně Paška a s radostí si všiml, že si ho dědek pozorně prohlíží a o něčem uvažuje.

„Nemám peníze, synku. Ví bůh, že nemám.“ opakoval starý, a ještě něco si bručel a pomrkával holými ptačími víčky. „Ale půjčit ti musíme, nemůžeme přece nechat člověka v neštěstí. Šedivec samozřejmě prachy má. Hned mu napíšu psaní.“

Paška se div neudávil peckou z olivy, rozkašlal se a zakryl si obličej dlaněmi. Otec Vasilij odběhl a asi za čtvrt hodiny na něho z chodby křikl:

„Pašenko, synáčku, pojď sem! Vezmi si to,“ podal mu obálku zalepenou voskem. „Nečti to! Jestli ji otevřeš, Šedivec to určitě pozná a nedá ti ani kopejku.“

„Kdybych ty prachy tak nepotřeboval …“ zabručel Paška a dal si obálku do kapsy.

„Ještě mu dej tenhle pytlík,“ starý ukázal na velký pytel ze silné pytloviny. „Děťátka potřebujou jíst, tak jsem dal dohromady něco na zub.“

„Kam to mám nést?“ zeptal se Paška, a když viděl, že starý zaváhal, praštil s pytlem na zem. „Ale k čertu s váma se všema! Šedivce hledá kriminálka, ještě do něčeho vlítnu,“ řekl nerozhodně a vytáhl obálku. „Opatřím si peníze někde jinde.“

„Ale co, synáčku,“ starý mu odstrčil ruku. „Jen běž, milý chlapče. Šedivec ti dá peníze a sám se ztratí z Moskvy,“ šeptal otec Vasilij a strkal Pašku ke dveřím. „Ani to nebudeš muset vracet. Znáš Maronovskou uličku?“

„No a?“

„Tam je prázdný pozemek, když po něm přejdeš, uvidíš cihlový dům bez střechy, zezadu nemá zeď a jsou tam schůdky dolů. Po nich opatrně sejdeš a zaklepeš třikrát, chvilku počkáš a pak ještě dvakrát. Rozumíš?“

„Copak jsem blbej?“ řekl Paška .a zvedl pytel. „Ale dá mně Šedivec určitě ty prachy?“

„Dá, Pašenko, určitě dá. Jen tam jdi hezky opatrně a ne hned, nejdřív se stav doma a trošku si odpočiň.“

Domů Paška nešel, ale posadil se v parku a začal přemýšlet o situaci. Mohl by zavolat náčelníkovi, setkat se s ním, předat mu adresu i obálku. Ale co když má sklep ještě jeden východ a bandité uniknou? Co pak bude s Paškou? Obálku samozřejmě otevřit nemůže, i když je tam jistě něco zajímavého. Ale starý je stejně pěkná sketa, pobíhal, křižoval se a posbíral do pytle celou kuchyň. Stejně je s ním konec, náčelník ho určitě nenechá na pokoji … A co kdyby fízlům nezavolal a za Šedivcem nešel?

Paška se zvedl, vzal pytel, a častuje sám sebe vybranými nadávkami, zamířil do Maronovské uličky.

Bez obtíží našel sphody do sklepa, za stálého klení po nich sestoupil a zaklepal na vlhké dveře, jak mu poradil starý. Dlouho se nikdo neozýval a Paška už začal ťukat znovu, vtom však někdo za dveřmi tlumeně řekl:

„Kdo tam?“

„Američan,“ řekl Paška a snažil se poznat podle hlasu, kdo je za dveřmi.

„Vystup na světlo,“ ozvalo se za dveřmi.

Paška odhodil pytel a začal se škrábat nazpět. Slyšel, jak zaskřípaly dveře, ale v tmavé sklepní díře nedokázal nic rozeznat.

„Jsi sám?“

„Ne. s nevěstou,“ řekl Paška a zaklel.

„Tak pojď!“

Paška poznal Filkúv hlas a začal sestupovat. Zvedl těžký pytel a protáhl se pootevřenými dveřmi, které se za ním hned zabouchly.

„Filku, Filku, z tebe nikdy nebude král,“ řekl Paška, který šel po hmatu podél zdi.

„Jen se vykecej,“ vykřikl za ním Sekáč a dloubl ho naganem do zad.

Když Paška ucítil mezi lopatkami hlaveň naganu. zachvěl se. ale protože znal banditovu zbabělost a věděl, že bez Šedivcova rozkazu se vystřelit neodváží, vzchopil se a zůstal stát.

„Schovej ten kanón, Sekáči. Nebo ti tím pytlem roztřískám kebuli.“

„Nestav se na zadní, Američane,“ řekl mírumilovně ”Filek a zatáhl ho za rukáv. „Víš, jak na tom jsme. Pojď, už tam budeme.“

Paška udělal několik kroků a buď, že tam bylo světleji. nebo že si jeho oči zvykly na tmu, rozeznal, že jde úzkou chodbou s cihlovými stěnami a s nízkým klenutým stropem. Vešli do velké místnosti, v jejímž středu stál stůl s petrolejovou lampou. Paška málem upustil své těžké břemeno, když viděl, že u stolu sedí Cikán se Seržem a v družné zábavě hrají karty.

„Zdravím počestnou společnost,“ řekl Paška, položil pytel na stůl a přimhouřenýma očima se rozhlédl.

Cikán a Serž mlčky přikývli. Ze tmy se vynořil Šedivec a řekl:

„Buď zdráv, Pašo, buď zdráv. Copak tě k nám přivedlo? A kdopak ti dal adresu?“

Určitě je tu druhý východ. Ten opatrný mizera stál asi u něho. Tady bude těžké je sebrat, pomyslel si Paška, podal Šedivcovi obálku a řekl:

„Přišel jsem si pro peníze a adresu mi dal otec Vasilij.“

Šedivec vzal obálku, dal si ji k lampě a dlouho ji prohlížel. Pak ji roztrhl a začal čist. Filek se Sekáčem rozvázali pytel a vytáhli z něho uzenou kýtu, bochník chleba a několik lahví vodky.

„Vodku nepít,“ řekl Šedivec, schoval dopis do kapsy a otočil se k Paškovi.

„Posaď se, Pavle, budeš naším hostem. Jenomže peníze momentálně u sebe nemám. Večer si s Filkem a se Sekáčem na chvilku odskočíme a přineseme prachy. Pak je dostaneš.“

„Co bych tu čekal celý den, večer sem zaskočím znovu,“ řekl Paška a poškrábal se za krkem.

„Hlupáčku,“ protáhl laskavě Serž a odhodil karty. „Ty si myslíš, že tě odtud někdo pustí?“

Kapitola jedenáctá

MAT

Šedivec postavil těžké kufry na asfalt, odtáhl si tuhý naškrobený límeček, a těžce oddechuje, zabručel:

„Odpočineme si, už je to jen kousek.“

Filek a Sekáč také odložili svá břemena a začali mávat naběhlýma rukama.

„Jsou to ale pěkný prachy, Šedivče. V tom já se vyznám,“ Filek strčil do jednoho z kufrů nohou.

„Hubu drž.“ okřikl ho Šedivec a narovnal mu tvrďák na hlavě. „Nevystrkuj pořád tu svou pitomou držku, ty nepovedenej nepmane. A měj hubu zavřenou, to tvoje železo je vidět na míli daleko.“

Sekáč cosi spokojeně zamumlal a upravil si svůj drožkářský kabátec.

„Ty taky kušuj. Drožkář nemá v přítomnosti panstva co vykládat. To mně pánbůh nadělil kámoše.“

Šedivec se zlostně podíval na své poskoky. Kdyby tu tak měl místo nich Cikána a Serže. Navlékl by je do fraků a sám by se posadil na kozlík. Taková trojice by mohla bez obav projet nejen přes celou Moskvu, ale třeba až do Pitěru. Kdyby se k nim teď jen trochu přiblížil i ten nejpitomnější fízl, poznal by hned, že všechny ty hadry nejsou nic než pouhá maškaráda. A jak pěkně to bylo vymyšleno!

Šedivec si zhluboka vzdychl a vzal zase kufry.

„Jdeme!“

Bryčka stála na svém místě. Lupiči naložili kufry. Sekáč stáhl koni s hlavy pytlík s obrokem a vylezl na kozlík.

„Tak jedem,“ řekl s úlevou Šedivec, ovívaje si rozpálenou tvář tvrďákem. „Cestu doufám znáš, ne?“

„Jó, hyjé,“ protáhl Sekáč, mlaskl a škubl opratěmi.

„Sedni si hloub,“ Šedivec hrubě šťouchl do Filka sedícího vedle něho. „Naraž si klobouk víc do čela. Kdyby nás zastavili, tak jsi na mol a ani muk. Jasný?“

Šedivec se opřel bradou o knoflík hůlky a zamyslel se za pravidelného cvakotu podkov a mírného pohupování bryčky.

Co teď, když celý tak skvěle promyšlený plán zkrachoval? V kapse měl tři jízdenky na rychlík, který jim ujede. Šedivec chtěl rovnou po skončení akce odjet na nádraží, ve sklepě nechat Cikána, Serže i toho kluka zlodějskýho, vykašlat se na otce Vasilije i s jeho haraburdím, ať se tím klidně udáví, a frnknout do Charkova. Všechno to zkrachlo. V kanceláři akciové společnosti, k jejímuž vyloupení se už tak dlouho připravovali, nebyly skoro žádné peníze na hotovosti. Starý je ujišťoval, že tam musí být nejméně sto tisíc.

Šedivec nahmátl v kapse útlý svazeček peněz, pak vytáhl teď už nepotřebné jízdenky na vlak, roztrhal je a vyhodil. Podíval se do Filkových prohnaných očí, které se leskly pod tvrďákem, a sotva se ovládl, aby se na celé kolo nerozeřval.

Ten blbec má příšernou radost z kořisti. Šest kufrů kůže, které docela náhodou objevili v kanceláři, není nic proti tomu, po čem Šedivec šel. Ve dvou kufrech je zřejmě sice prvotřídní psinka, ale to je zase jen zboží, a to znamená znovu závislost na otci Vasilijovi. Co s tím? Podíl, který mají u něho, je teď mnohem větší a bylo by hloupé ho ztratit. Musí se tedy vrátit do sklepa, čekat na starého a především skoncovat s Cikánem a Seržem.

Kdyby tak určitě věděl, který z nich je fízl. Co když jsou oba v pořádku? Ale proč se tedy tolik hádají?

„Šedivče, polda!“ zasyčel na kozlíku Sekáč a zvedl bič.

„Krokem, idiote.“

Šedivec si posunul tvrďák do týla, vypjal klenutou hruď v naškrobené košili. Podíval se nenápadně stranou a uviděl ve světle pouliční lucerny dvě postavy přepásané řemeny. Šedivec se vztyčil v celé své výšce a mávaje rukama zazpíval:

„Venku mráz už spálil růže,

ach, proč se tak bojím muže!“

Ještě jednou mávl rukama a svalil se na kolena Filka, tisknoucího se co nejhlouběji do bryčky.

„Ten se sežral, buržoust jeden,“ pronesl silný hlas. „Srpen a on má venku mráz!“

„Už je to v suchu,“ zašeptal Filek.

Sekáč mlaskl, škubl opratěmi a bryčka se rozjela.

„Tak, jak teď dál?“ vrátil se šedivec ke svým neveselým úvahám. Instinktivně věřil spíš Cikánovi, ale rozum dává za pravdu zase Seržovi. Kdyby si tak mohl nechat oba. Jsou to prima chlapi. Včera si prověřil Cikána. postavil ho na stráž, ale za rohem se schoval Sekáč. Cikán se však nepokusil utéci. A přitom ho Serž div neuškrtil a řekl mu do očí, že je z kriminálky a varoval zrzavého Nikolaje. Tak proč se tedy nepokusil utéci. Teď jsou spolu ve sklepě, zbraně jim sebral a nechal je, ať se navzájem hlídají, byl přesvědčen, že ze sebe oka nespustí, že se určitě nedomluví a neutečou spolu. Tak tam teď sedí, usmívají se a jsou připraveni vzájemně si prokousnout hrdlo. A s nimi je tam ten kluk.

Šedivec se podíval na Filka.

Tomu je hej. Sedí si a určitě sní o tom, aby už byl ve sklepě a mohl se sežrat vodkou. Ne. riskovat se nedá, budou muset zlikvidovat i Cikána i Serže. A co Paška? Šedivec se obrátil na svého souseda:

„Myslíš, že by Američan dokázal zabít?“

„Ne!“

„Ani kdybychom mu pohrozili?“

„Třeba jó, co já vím.“

Pohrozit mu, přinutit ho, aby oddělal Cikána a Serže; zkompromitovat ho dvojí vraždou a odvézt si ho s sebou z Moskvy. Ale jak vyrazit prachy ze starého?

„Už budeme na místě. Kde vyložíme zavazadla?“ zeptal se Sekáč.

„Na Mýtné zahni do dvora,“ řekl Šedivec.

Když zastavili, vyskočil z bryčky, a zatímco jeho podřízení vykládali kufry, přecházel sem a tam, aby si rozhýbal nohy, a promýšlel plán návratu pod zem. Když už kufry stály před kolnou a kůň se s chutí pustil do píce. Šedivec řekl:

„Sekáči, ty to jdi omrknout. Když je všechno v pořádku. tak se sem vrať, když ne, jdi druhou stranou a dej znamení výstřelem.“

„A proč zrovna já? Proč ne Filek?“ zakňoural Sekáč.

„Protože je ve svátečním, ty moulo. A hni sebou.“

Když Sekáč zmizel ve tmě, Šedivec vzal koně za uzdu a vyvedl ho na ulici a zastavil před domem. Pak se posadil do bryčky, vzal do ruky opratě a zašeptal:

„Jdi na dvůr a schovej se. Jestli ten kretén padne do léčky, zradí nás a přivede fízly, tak střílej a utíkej sem. Stačíme ještě ujet.“

„Máš ty ale hlavu!“ řekl nadšeně Filek a zmizel.

Šedivec otočil bryčku opačným směrem, aby mohl vyjet do paralelní uličky. Napjatě se zaposlouchával do každého šelestu, aby mohl při sebemenším nebezpečí prásknout bičem do koně a zmizet. Kolem však bylo ticho, asi za čtvrt hodiny se objevil Filek a společně odtáhli kufry šťastně do sklepa.

U stolu hodovali jen Filek se Sekáčem, hodili do sebe naráz sklenici vodky, sežrali každý pořádný kus šunky a pak spokojeně mazali karty o frťana. Ani Serž ani Cikán vodku nepili, seděli lenivě rozvaleni na židlích v polospánku, ale když si jeden z nich zapaloval, nebo udělal nějaký jiný pohyb, druhý na něho okamžitě vrhl podezřívavý pohled. Šedivec prohodil několik bezvýznamných vět s Paškou, ale přitom je pozoroval a nabýval jistoty o správnosti svého rozhodnutí a současně stále více litoval, že je bude nucen zlikvidovat oba. Jsou jako čistokrevní psi, myslel si. dívaje se na štíhlé postavy obou „přátel“, chytří, mazaní a odvážní. Ne jako támhleti dva vořechové! Šedivec přistrčil Sekáčovi svou láhev vodky. Jaký lov by se dal podniknout s takovými ohaři. Ale který z nich by ho asi v rozhodujícím okamžiku chytil za hrdlo?

Šedivec se obrátil k Paškovi.

„Ty jsi chtěl peníze, Američane?“

„Nedávej mu ani kopejku, Igore,“ řekl Serž a protáhl se. „Chtěl utéct, když jsi tu nebyl.“

„Ty jsi ale svině k pohledání, kamaráde z dětství. To ještě nemáš dost nebožtíků? Domluvili jsme se přece, že o tom nebudeme mluvit, ty neřáde.“ Cikán se odvrátil od stolu. „Nechápu, proč si na kriminálce drží takové, jako je on.“

„Paško?“ zeptal se zamračeně Šedivec.

„Nech kluka na pokoji,“ zasáhl Cikán. „Komu by se chtělo tady sedět? Kdybych neměl dost rozumu, taky bych se pokusil zdrhnout.“

„Proč ses teda s Američanem nesmluvil? Ve dvou byste Francouze přemohli,“ zeptal se Šedivec. Teprve teď si všiml, že má Paška na oku modřinu.

„To víš, že bych se domluvil, jenže přítel z dětství má v kapse bouchačku a už jako dítě dokázal trefit každého vrabce.“

Šedivec se zvedl a obešel stůl.

„Přece jsem tě prohledával, ne?“ řekl udiveně a zastavil se před Seržem. „Polož to na stůl. Vy ksichty pitomý, přestaňte chlastat vodku a pojďte sem!“ zařval. Šedivec a zamířil nagan na Serže.

Serž vstal a zvedl ruce.

„Cikán jako obvykle lže Igore.“

„Má, určitě má!“ křičel ze svého místa Paška. „Málem nás postřílel.“

Šedivec Serže prohledal. Pistoli nenašel.

„Někde ji schoval,“ Cikán mávl rukou do tmy.

„Dej sem ten kanón, nebo tě v tu ránu odkrouhnu,“ řekl Šedivec a opřel hlaveň naganu o Seržovo břicho.

„Kdybych neměl u sebe pistoli, tak bys tu našel mou mrtvolu a čekali by tu na tebe milicionáři.“

Šedivec sklonil nagan a dlouze zaklel.

„Mimochodem. Igore,“ pokračoval Serž, když štítivě setřásl z ramene Filkovu ruku a sedl si ke stolu. „Dostal jsem zajímavý nápad.“

„Mně už jde z těch tvých nápadů hlava kolem,“ zavrčel Šedivec, „dej sem ten kanón, Francouzi.“

„Moc zajímavý nápad, říkám.“ opakoval Serž a zapálil si. „V zápisníku toho zrzka jsme byli zapsáni všichni — ty, já, Filek. Sekáč.“ Serž se odmlčel, usmál se a přelétl přítomné pohledem. „Jediný Cikán tam nebyl. A proč taky, že?“

Cikán se napřímil a podíval se Šedivcovi pevně do očí.

„Já jsem si. Igore, nepotřeboval zavádět účetnictví, abych tě vydal kriminálce. Je to pravda? Měl jsem k tomu přece znamenitou příležitost, Igore, že? Tak řekni, ano nebo ne?“

„Co bylo, to bylo,“ odpověděl Šedivec a pohledem vyzval Filka a Sekáče, aby byli připraveni.

„A kdo si vymyslel tu pohádku, že jsem študoval na čekistu? Kdo se to vrhl na nebožtíka Svišťáka, dej mu Pánbůh věčnou slávu,“ Serž se pokřižoval, „když zabil toho chlapa s cvikrem? A kdo konečně varoval číšníka?“

„Opravdu, kdo?“ zeptal se Šedivec a už zdvihal nagan, když zaslechl smluvené zaklepání na dveře. „Sekáči!“ řekl a šel k zadnímu východu.

Za malou chvíli se Sekáč vrátil.

„Otec Vasilij. Mám ho pustit?“

Šedivec se vrátil ke stolu a mlčky přikývl.

„Hej, Filku,“ křičel Sekáč z chodby. „Pojď sem, pomoz mi s pytlem.“

„Já tomu dědkovi ale ukážu,“ řekl potichu Šedivec, „když nese pytel, tak určitě nejde sám.“

Z ničeho nic ale ucítil v ruce prudkou bolest, nagan mu vypadl na zem a kdosi ho odkopl stranou. Silné ruce chopily Šedivce za ramena, v kříži ucítil tlak tvrdého předmětu.

Rázem všechno pochopil, zvadl a hlava mu poklesla mezi ramena. V tmavém průchodu bliklo světlo. Filek se Sekáčem se vraceli s rukama nad hlavou. Šedivec opatrně zašilhal dozadu. Klimov ho dloubl naganem do boku a lhostejně ho napomenul:

„Nevrť sebou, občane.“

Šedivcův nagan ležel na hliněné podlaze. Noha v drahé polobotce z chromové kůže na něj šlápla a odstrčila stranou. Do Pašky někdo vrazil, ale on se ani nepohnul. Vedle nohy se objevila ruka a nagan začal vystupovat po proužkované nohavici. Paška chtěl vykřiknout, ale nemohl. Nagan byl jako živý. Paška zavřel oči, padl na zem a křečovitě škubl za nohy v přepychových polobotkách. Cítil, že se na něho shora valí lidé a že vedle něho někdo křičí.

Když se vyhrabal z hromady a otevřel oči, viděl Cikánův zuřivý obličej přitisknutý k zemi.

Pak se ozval dupot a do sklepa vletěl zrzavý Nikolaj. Zavřískl, chytil se za hlavu a pověsil se na krk Seržovi.

„Miško, kamaráde. Tak jsi to přežil!“

Kapitola dvanáctá

ODJEZD

„Když jsme odhalili a zneškodnili zrádce, chystali jsme se k zadržení bandy. Zatímco jsem mluvil s Pavlem Antonovem, Zajcev opatřoval informace o hostinském. Proč jsem se o tohle individuum nezačal zajímat hned!“ Klimov zaklel a přelétl, pohledem vedoucí pracovníky městské správy i obvodních oddělení kriminálky, kteří se sešli, aby vyslechli jeho zprávu o likvidaci bandy. „Kdybyste ho tak viděli, soudruzi! To se člověku prostě nechce věřit, že se za takovýmhle vzhledem může skrývat takový starý protřelý gauner. Jeho pravé jméno je Ržavin a je hledán Cekou jako agent carské ochranky a provokatér a spolupracovník popa Gapona. Jak vyšlo najevo, Ržavin zmizel hned po revoluci z Moskvy a připojil_se Machnovi, kde se seznámil se Slenovem, který tam dělal zbrojíře. Pak se Ržavin přesunul na venkov a v Moskvě se vynořil až v prvních dnech Nepu. Víc nám toho o tom božím dědkovi povědí na GPU, kam si ho ráno odvezli. Vladimíre Nikolajeviči,“ obrátil se Klimov ke svému zástupci, „povězte soudruhům, jak jste vypátral Ržavinovu minulost.“

Zajcev vyšel ze zadních řad a stoupl si vedle Klímova. Dnes byl obzvlášť vymydlený a nažehlený a jeho elegantní postava se výrazně lišila od opraných vojenských blůz a neforemných postav shromážděných.

„Máš to ale zástupce, Vasiliji! Já si pořád říkám, co je to zač, sedí si a cucá bonbónky, už jsem myslel, že se nám sem vloudil nějaký cizinec.“

Zajcev se na mluvčího podíval odměřeně a ten hned zmizel za sousedovými zády. Všichni se pohnuli, zahlučeli a rozesmáli se.

„A s tímhle já mám pracovat,“ řekl Klimov, sedaje si vedle náčelníka.

„Kdyby někteří soudruzi neměli pořád tolik řečí o třídním původu, seděl by Zajcev v téhle pracovně. Bylo by to jen dobře,“ odpověděl šeptem náčelník.

Zajcev zatím stál s rukama složenýma za zády, díval se z okna a čekal, až se sál uklidní.

„Vlastně není co povídat,“ Zajcev si pohladil bradu a rozpačitě se usmál. „Hned na začátku jsem se dotázal na GPU na bývalé agenty tajné policie, kteří žijí v našem obvodě a dal jsem dohromady podrobné informace o nich. Proč jsem to dělal, nevím. Snad jen pro strýčka příhodu. Když se ukázalo, že bandu řídí hostinský, napadlo mě, že tenhle člověk musí mít nějakou minulost, a tak jsem hledal někoho, kdo by o něm něco věděl a vzpomněl jsem si na bývalé tajné. Mezi nimi jsem objevil jakéhosi Alexeje Ivanoviče Kalugina, který si odpykal trest a teď žije jako řádný občan. S fotografií hostinského v kapse jsem včera ráno vykonal návštěvu u Kalugina. A ten Ržavina identifikoval a pověděl mi o něm to, co jste už slyšeli.“

„Je to jasný, soudruzi?“ zeptal se náčelník, který se zvedl. „Vykonal návštěvu a našel škodnou, kterou hledáme osm let. Děkujeme pěkně.“

Všichni se zasmáli a zatleskali. Klimov vstal, vrátil se na své místo, podíval se Zajcevovi do zrůžovělé tváře a nezdržel se úsměvu, když si všiml, že Zajcevovi sousedi cucají bonbóny.

„Antonova jsme samozřejmě nechali sledovat, zjistili jsme místo, kde se banda utábořila, a obsadili jsme zadní východ. Tou dobou už Zajcev zatkl Ržavina, zabavil zlato, kožišiny a ostatní cennosti v jeho sklepech, konfrontoval Ržavina se Šlenovem a dědek se ke všemu přiznal. Nejdřív jsme chtěli lupiče chytit přímo při loupeži, ale to by se určitě neobešlo bez střelby,“ Klimov udělal pauzu a podíval se na náčelníka. „Rozhodli jsme se, že nebudeme riskovat lidské životy a dovolili jsme lupičům, aby se vrátili do svého doupěte. Zajcev s několika dalšími soudruhy přivedli ke dveřím do sklepa Ržavina. Smluvené zaklepání a hlas starého nám umožnil dostat se bez obtíží dovnitř. Tou dobou jsem já vnikl dovnitř zadním východem. S výjimkou Rjumána, zvaného Cikán, se nikdo nepokusil klást odpor. A to je všechno,“ Klimov se posadil a okamžitě začal podřimovat.

Po boji nebo po skončení namáhavé operace Klimov obvykle usínal na těch nejnevhodnějších místech. Občas si na to postěžoval lékařům — ti ho pak dlouze poslouchali a proklepávali a vysvětlili mu, že je nemožně zdravý, ale tohle že je docela přirozená reakce organis-mu, protože jak známo, spát se musí. Tentokrát tato reakce probíhala zvlášť bouřlivě, hlava mu ustavičně padala a dvakrát mu spadla dokonce dýmka.

„Klimove, táhni odtud,“ řekl hlasitě náčelník. „Soudruzi, dejte Vasilijovi jednu za uši a seberte mu židli. Tohle je přece schůze a ne polední siesta.“

Klimov vstal a rozhlédl se.

„Tak honem, honem,“ náčelník vyšel od svého stolu. „Obejmi chlapce a vyřiď jim, že jsou navrženi na udělení osobní zbraně s věnováním.“

Klimov zamával Zajcevovi, a dostávaje přátelské štulce od svých kolegů, vyšel ze špatně větrané pracovny a dlouho si mnul vytrvale se zavírající oči. Na ulici se cítil trochu líp, ale když si vzpomněl, jak si z něho Panin s Lavrovem vystřelili a že se s nimi ještě nevypořádal, spánek jako by zázrakem zmizel. S pokřikem „uši jim uřežu“ se vydal na velitelství.

Když vešel do místnosti, hlasitě prásknuv dveřmi, mládenci ustali v hovoru a vstali.

„Tak, milánkové,“ řekl Klimov a s rádoby hrozivým výrazem se posadil za stůl a zamnul si ruce: „Teď si spolu promluvíme.“

Lavrov stál s hlavou svěšenou a se sklopenýma očima, ale Panin naopak vysunul bradu kupředu a tvářil se jako nevinnost sama.

„Posaďte se,“ řekl Klimov a neobratně se zavrtěl na svém prokurátorském místě. „Copak tohle se dělá?“

„Kolko, dokazuj svou neyinu!“ zašeptal Lavrov.

„Pravda, jsem vinen,“ prohlásil upřímně Panin. „Ale nejdřív mě vyslechněte, Vasiliji Vasiljeviči,“ vstal a začal přecházet po kanceláři. Jeho činorodá povaha mu zřejmě nedovolovala, aby zůstal chvilku v klidu. „Pronikli jsme sice k Šedivcovi, ale dál to nešlo. On nás nějak vytušil a nechtěl se pouštět do toho svého podniku. Ke všemu ještě Cikán poznal Mišku a začalo to s námi být na levačku. Museli jsme buď jít od toho, anebo přejít do útoku. Michail si tedy vymyslel, že mě jako odhalí a tím že se rehabilituje a Šedivcovi pak namluví, že fízl prostě utekl a že za to může Cikán.“

„Tak co jsi to tu žvanil o Pavlovi?“ zeptal se Klimov, který už nedokázal zadržet úsměv.

„Nic jsem nežvanil. Když Miška skončil rozhovor s Pavlem, vstal a přičísl si vlasy. To znamenalo, že se mám ztratit, tak jsem kývl a šel k východu. Vtom mě ale Pavel zavolal a ve mně by se v tu chvíli krve nedořezal. Ze by mě chtěl zadržet, myslím si. Ale on mi strká drobné za pivo a šeptá: ,Serž tě shodil, uteč!’ Takhle to tedy bylo. Jenže podle Miškova plánu jsem měl jít za vámi a všechno vám povědět, ale já jsem dostal strach. Myslel jsem, že vás určitě napadne, že je na tom Michail moc bledě, když jsme se odhodlali k takovémuhle tahu. Tak mě tedy potrestejte,“ Panin rozhodil rukama.

„Zato já jsem to měl docela snadné,“ řekl Lavrov a rozpačitě se usmál. „Nikolaj odlákal palbu na sebe a schoval se, pak už to byla tak říkajíc jen otázka docela jednoduché techniky. Sebe jsem rehabilitoval a Rjumina, tedy Cikána, jsem zkompromitoval. Ale Šedivec, jak se ukázalo, nebyl tak naivní a až do posledního okamžiku mi nedůvěřoval. Využíval naší vzájemné nenávisti s Rjuminem a tím mi svazoval ruce. Když se objevil Pavel, bylo mi jasné, že jste ho sledovali a že znáte naši adresu. Mým jediným úkolem bylo zadržet Rjumina až do návratu banditů a pak čekat na váš příchod.“

„Rjuminovi se nepodařilo uskutečnit svůj sen — stát se šéfem bandy a přejít z loupeží na politiku. Tak Lavrov vlastně zachránil sovětskou moc,“ řekl Panin, vstal a stiskl Michailovi ruku.

Klimov, rozhodnutý chlapce trochu skřípnout a srazit jim hřebínek, si těžce vzdychl, podrbal se za krkem a řekl:

„To je všechno samozřejmě moc pěkné, nahoře vám dokonce chystají odměnu, ale co si mám počít já?“ Otevřel desky před sebou na stole a vzal první papír, který mu přišel do ruky „Tak třeba tohle je zpráva o tom, že pátého srpna byl v hádce v opilosti usmrcen občan Kirjušin, vám známý pod přezdívkou Svišťák. Hlášení je zaprotokolováno a z městské správy už telefonovali, co jsme udělali, abychom odhalili pachatele. Co s tím mám, prosím vás, dělat?“

„Střílel jsem v sebeobraně,“ řekl rychle Lavrov.

„To je fakt,“ zasáhl Panin, „můžu oficiálně dosvědčit, že v tomto případě mluví občan Lavrov jen pravdu.“

„Na to se ještě podíváme,“ zavrčel výhrůžně Klimov a schoval hlášení do stolu.

„Správně, soudruhu náčelníku, podívejte se na to. To musíme vyřešit opravdu zásadně, zvlášť když tu máme to hlášení.“

Klimov se podíval na hovořícího Panina, neovládl se a vstal od stolu.

„Já ti dám, ty uličníku…“ začal a vyhrnoval si přitom rukávy, ale pak si všiml Lavrova a zmlkl.

Lavrov seděl s hlavou zakloněnou a u nosu si držel jakousi skleněnou tubičku. Oči měl zavřené, chřípí se mu chvělo a tvářil se blaženě. Klimov si vzpomněl na hrozný řev narkomanů, když zbaveni své drogy pobíhají po cele, okamžik zaváhal, ale pak skočil k Lavrovovi a dal mu facku. Lavrov se zapotácel, ampulka mu vyletěla z ruky, narazila na stěnu a rozbila se.

„Zase jedna, která patřila Kolkoví,“ řekl Lavrov a třel si zarudlou tvář, „a mé věcné důkazy jsou zničeny,“ vytáhl z kapsy naprosto stejnou tubičku a podal ji Klimovovi.

Klimov ji vzal, podíval se na rozchechtaného Panina a vybuchl.

„Vysvětlete mi už konečně, co to vyvádíte. Co je tohle?“ strčil ampulku Lavrovovi pod nos.

„Samozřejmě že kokain,“ řekl Lavrov, odtáhl se a otřel si kapesníkem slzící oči. „Máte ale ručičku, Vasiliji Vasiljeviči!“

„Kokain? Tak ale teď ti doopravdy utrhnu palici!“

„To byl můj nápad, Vasiliji Vasiljeviči,“ zasáhl rychle Panin a chytil Klímova za rukáv.

„Nápad je to jeho, ale obličej patří mně,“ řekl Lavrov a vyběhl z kanceláře s kapesníkem na tváři.

„Všechno vám vysvětlím,“ Panin teatrálně rozpřáhl před nechápajícím Klimovem ruce. „Ampulky byly dvě, v jedné byl kokain a v druhé vanilka. Chápete? Miška čichal k vanilce, ale když chtěl někdo šňupnout, tak mu dal opravdický kokain.“

„Neřádi jedni,“ zabručel rozpačitě Klimov a přejel si rukou po tváři. „Jdi se tam za ním podívat,“ Klimov začal pobíhat po kanceláři. „Mám tu někde octan.“

„To přejde. Miškovi to může jen prospět, už v sobě začal vidět hrdinu. Ale hrál to znamenitě.“ Panin si sedl na židli, zaklonil hlavu, ale v tu ránu začal vypadat jako klaun, hrající si na nebožtíka. „Není to ono, ne-mám dost dlouhé nohy,“ vyskočil. „Chápete, jak rafinovaně jsem to vymyslel, Vasiliji Vasiljeviči? Jestliže všichni uvěří, že je Miška narkoman, pak veškerá podezření automaticky odpadnou. To je fantasticky rafinované. Dokonce až příliš,“ Panin zkroušeně vzdychl. „Bandité si těch jeho produkcí s kokainem ani nevšimli. Sňupe si, tak šňupe!“

„Už můžu?“ zeptal se Lavrov, stojící v pootevřených dveřích.

„Jen pojď, už jsem to všechno urovnal,“ odpověděl protektorsky Panin.

„Jen se, prosím vás, neomlouvejte, Vasiliji Vasiljeviči,“ promluvil rychle Lavrov. „Facka byla zcela na místě, jenže, jak už to bývá, nedošla na správnou adresu. Ale na to už jsem zvyklý, v Kyjevě jsem si za Nikolaje odseděl tři dny vězení.“

„Je to ale malicherný člověk!“

Panin zhluboka vzdychl a posadil se vedle svého přítele.

Klimov mlčel, díval se na chlapce a přemýšlel, jak to zařídit, aby si je mohl nechat v Moskvě.

Ozvalo se zazvonění telefonu a Klimov se mechanicky zeptal:

„Jaký Kyjev?“

„Docela obyčejný,“ zarachotil v sluchátku známý bas. „Nech si ty svý vtípky, já do tebe vidím i na tu dálku. A dej mi kluky k telefonu.“

Lavrov s Paninem rozmlouvali s Taťkou, tahali sluchátko jeden druhému z ruky, a ke Klimovovi se otočili zády. Klimov, který jim nechtěl překážet, si šel stoupnout k oknu. Když vešel do kanceláře Zajcev, usmál se a dal si prst na ústa.

„Šlenov by s vámi rád mluvil,“ pošeptal mu Zajcev.

Vyšli z kanceláře.

„To se na mě tedy nezlob, Vladimíre Nikolajeviči, ale já s tímhle…“ Klimov se zarazil v marné snaze najít vhodné slovo, „mluvit nebudu.“

„A pročpak?“

Klimov postřehl v hlase svého zástupce slabý nádech pohrdání a zůstal stát.

„Nechrne toho teď, ano? Když, tak až za nějaký ten den. Prostě teď nemůžu, chápeš? Nechci toho hada ani vidět!“ Klimov si rozepnul límec košile a přejel si rukou po krku. „Buď tak laskav a vyslechni ho sám.“

„Výslech jsem už provedl,“ řekl Zajcev, otevřel dveře do své kanceláře a gestem vyzval Klimova, aby vešel. „Šlenov nám poskytl úplnou výpověď.“

„No, a co mu taky zbývalo,“ odpověděl Klimov a vešel do místnosti. „Je to mizera. Teď asi všechno svádí na druhé, aby zachránil vlastní kůži.“

„Ty jsi tak dokonalý, Vasiliji. Tak snadno děláš závěry. A jakou máš vždycky jistotu, že všechno, co děláš, je správné!“ Zajcev odhodil desky, které držel v ruce, a bouchl pěstí do stolu.

Klimov koukal na svého zástupce s otevřenou pusou. Poprvé Zajcev zvýšil hlas a řekl někomu ty.

„Šlenov vůbec nic nesvaluje na druhé. Všechnu vinu bere na sebe, dokonce i to, za co nemůže. A přitom dobře ví, že za to může jít ke zdi!“

„Tak to ho máme teďka politovat a propustit ho?“ zeptal se Klimov.

„Odsoudit! Osvobodit! Zavřít! Propustit!“ rozkřičel se Zajcev. „Pochopit! Pochopit člověka bychom měli. Proč se stal Ivan Slenov zrádcem? O tom jsi neuvažoval? A taky nechceš, viď, protože pro tebe je to ztracený člověk. Buď do vězení, nebo ke zdil“ Zajcev přecházel rychle po kanceláři a mluvil bez okolků. „Tohle já prostě nedovedu. Ty si nedovedeš představit, že bys byl na jeho místě, ale já ano. Ty od prvního okamžiku, co začala revoluce, držíš krok a je ti všechno jasné. Dozvěděl ses, že Zajcev absolvoval vojenskou akademii a sloužil v bílé armádě, a už jsi měl Zajceva na mušce. Stačilo jen stisknout kohoutek. Jenže to mělo háčsk,“ zůstal stát před Klimovem. „Háček, milý soudruhu, Zajcev není zrádce. A posuzovat mě podle toho, že mám akademii, to je jako bys někoho posuzoval podle tvaru nosu nebo barvy obličeje. Ještě jsem se ani nenarodil a už se mnou v té prokleté akademii počítali. S mateřským mlékem jsem nasával ideje tobě zcela cizí, a přesto jsme tu teď spolu. Proč? Myslíš, že jsem rázem všechno pochopil, omluvil se za svou minulost a srovnal krok? Houby s octem! Mně pomohli bolševici. Opravdoví bolševici, ani za sto let do nich nedorosteš a nebudeš mít tolik rozumu, co oni.“

Klimov se podíval na Zajceva úkosem, cítil, že pomalu rudne a mlčel.

„A Šlenov? To je pracující člověk. Celý život ohýbal hřbet, a přece se stal zrádcem. Ty ho nemůžeš vidět? Tvoje svědomí ho nemůže vidět! Celá jeho vina, než si začal s touhle bandou, byla, že byl zbrojířem u Machna. To zatajil, a tak se dostal do drápů Ržavinovi. Stařík si ho hezky osedlal. A to je naše vina. Kdyby si nás Šlenov vážil, kdyby nám dvěma věřil, kdyby věřil v opravdovou lidskou spravedlnost, tak by k ničemu nedošlo.“ Zajcev se uklidnil a unaveně si přejel dlaní přes oči. „Co může být složitější a zajímavější než lidský osud? Vezmi si Lavrova a Rjumina. Stejné rodiny, stejné vychování a z Lavrova je komsomolec, který se zachová jako hrdina, a z Rjumina se stává záštiplný a pomstychtivý Cikán. Proč? Protože potkali na své životní cestě různé lidi, kteří rozhodli jejich osud a byli jim příkladem.“

„Když tě tak poslouchám, tak mám dojem, že člověk na svůj vlastní osud nemá žádný vliv. Všechno záleží podle tebe jen na druhých,“ zmohl se Klimov konečně na námitku.

„Lavrov i Rjumin byli opravdu závislí na druhých, v těch jedenácti dvanácti letech sotva mohli mít vlastní rozum. Směšné je, že tě mám já přesvědčovat o tom, že všechno záleží na vás, na bolševicích. Proklestili jste cestu a teď na ni musíte lidi dostat. Mnoho jich přešlapuje opodál, tak je přece nesmíme odstrkovat, ale naopak pomáhat jim na správnou cestu, a to každému zvlášť.“

„A proč ty vlastně nevstoupíš do strany?“ zeptal se z ničeho nic Klimov.

Paška strčil do dveří, ty však byly zamčené. To bylo poprvé, kdy se vrátil a nezastihl Alenku doma. Paška se sehnul, chvíli šmátral pod rohožkou, našel klíč a odemkl. Pokoj ho uvítal chladně, holé, oprýskané stěny na něho hleděly cize a Paška zimomřivě otřásl rameny. Kam se ta holka najednou zaběhla? Strčil ruce do kapes a začal si falešně hvízdat, pak rychle zamrkal a popotáhl nosem.

„Snad neutekla,“ pomyslel si a podíval se pod postel.

Proutěný košík zmizel. „Utekla. Tolik dní tu seděla, mlčela, čekala a teď si uteče!“ Paška si odplivl, ale ani to plivnutí se mu nevydařilo, tak jen neslaně nemastně zaklel, otřel si bradu a sedl si na židli. Holka jako holka, takových se poflakuje po ulici dvanáct do tuctu. Ale ráda ho má. to jo. Paška ví určitě, že ho má ráda. Ostatní si dělaly zálusk na jeho peníze, nebo se chtěly vytáhnout, že jejich kavalírem je nejšikovnější kapsář v okolí. Ale tahle ho má ráda. To je hotovka!

Svěsil ruce mezi kolena a zkřivil obličej jakoby bolestí. S Američanem je konec. Neshořel, poldové ho nesebrali, ale prostě je s ním konec. Když se tam ve sklepě pověsil ten zrzek Seržovi na krk, pochopil Paška, jakou hru ti dva hráli, zatočila se mu hlava a zatajil dech. Ale když se Serž, tedy vlastně Michail, na Pašku podíval, rozpačitě se na něho usmál, pohladil ho po vlasech a řekl: „Promiň mi to. Pavlíku,“ zajiskřilo se mu v očích, vyskočil a zařval: „Dej pryč ty pracky, ty pancharte jeden milicionářskej!“ A ti dva se na něho podívali tak soucitně, jako na štěně, které si hraje na starého vlka. a jenom se usmívali. Tehdy se najednou viděl jinýma očima a skoncoval s Američanem. Zbyl tu jen Paška, docela malý kluk, spíš ještě to štěně.

Paška si zapálil a smutně se rozhlížel po pokoji. Třel si čelo ve snaze vybavit si, jak Alenka vlastně vypadala. Najednou se rozletěly dveře a vešla Alenka, kukadla jako zrcadla, pusu od ucha k uchu, prostě doopravdická Alenka, ať si vypadá, jak vypadá.

„Čekáš?“ zeptala se vesele a zatočila se po pokoji. „To jsi hodný.“ Pak si zřejmě všimla, že s Paškou není něco v pořádku, chytla ho za pačesy, zvedla mu hlavu a dlouho se mu dívala do tváře. „Ty jsi nečetl můj vzkaz?“ Alenka vzala ze stolu jakýsi lístek a znova se zahleděla do jeho nevidoucích očí. „Hlupáčku. Ty jsi takový hlupáček, Pavlíku. Copak bych se na tebe mohla vykašlat?“

Paška mlčel, nic nechápal a také nic necítil. Ze všech sil se soustřeďoval jen na jedno - aby neplakal.

„Pojď už, Pavlíku,“ říkala mu Alenka, „nebo přijdeme pozdě. Máme už jen hodinu času.“

Paška se zvedl a šel ke dveřím. Cestou mlčel á jen se snažil pochopit, proč má někam jezdit. Na nádraží Alenka běžela před Paškou, táhla ho za ruku a říkala:

„Rychleji, Pavlíku, rychleji. Šestý vagón, místenky číslo deset a jedenáct.“

Proklouzli kolem průvodčí a přes spoustu kufrů a ranců se dostali na svá místa.

Lavrov, Panin a Klimov mlčky stiskli Paškovi ruku a pokračovali ve svém hovoru.

„Já půjdu na filosofickou fakultu,“ říkal Lavrov, „na katedru francouzského jazyka. Tady Kolka chce být detektivem z povolání, ale já ne. Ostatně za nějaký rok budou všichni lotři vyhubeni a jestli nějací zůstanou, tak vy už je dorazíte i beze mne.“

„Miška si prostě chce tu svou dezerci nějak politicky zdůvodnit,“ přerušil přítele Panin. „To je známý parazit, celý život jen hledá, kde je to nejsnadnější. Pistoli s věnováním, kterou dostal za moje zásluhy, si pověsí na zeď a pak se bude až do smrti smrťoucí vytahovat, že se jednou taky něčeho nepolekal.“

„Co ses tak nakřenil?“ zeptala se šeptem Alenka a zatáhla Pašku za rukáv. „Řekni přece něco.“

„A co bych měl povídat?“ zeptal se Paška.

„Okamžik, matko,“ křikl Panin na kolemjdoucí žebračku a obrátil se k Paškovi. „Rychle, babka nemůže tak dlouho čekat.“

Paška se na Nikolaje podíval udiveně a vytáhl hrst drobných.

„Je to ale podivín,“ Panin vstal a hbitě obrátil Paškovi všechny kapsy. „Hezky všechno, všechno sem dej! Nezůstalo ti nic? Tak je to v pořádku.“ podal všechny peníze lamentující stařence. „Jen si to vezmi, bábrlinko. Můj přítel má dnes narozeniny.“

„Ty ses zbláznil!“ zvolal Paška, který se konečně vzpamatoval. „To jsou přece moje poslední peníze!“

Panin vyšel do chodbičky a popostrčil vylekanou stařenku.

„Běž, běž, bábrlinko, on si dělá legraci. Můj přítel je hrozný taškář,“ Panin vzal Pašku za loket, odtáhl ho k okénku a sedl si vedle něho. „To nejsou tvoje peníze, Pavlíku. Nemůžu tě přece, kamaráde, přivézt do Kyjeva, promiň mi ten výraz, s kradenými penězi. To prostě nejde.“

Vagón sebou škubl, Klimov se začal loučit, pak vystoupil na perón a stoupl si proti okénku. Paška viděl, jak se k němu přidal hubený muž s ostrým nosem, něco mu řekl, pak se postavil vedle něho a Klimov ho objal kolem ramenou.

„Miško, přišel Zajcev,“ zašeptal vedle něho Panin.

„Vidím, copak jsem slepý,“ odpověděl také šeptem Lavrov a zamával.

Paška taky zamával a najednou si vzpomněl.

„Zapomněl jsem, úplně jsem zapomněl, já mrcha,“ vykřikl a začal lomcovat oknem.

„Tak napíšeš.“

„To nejde, to bude pozdě,“ Paška škubl ze všech sil a okno povolilo.

Klimov si všiml, že mu něco chtějí, šťouchl do Zajceva a oba šli vedle pomalu se rozjíždějícího vlaku.

Konečně se okno otevřelo a Paška se vyklonil ven.

„Náčelníku,“ Paška zapomněl, jak se Klimov jmenuje, a tak opakoval: „Náčelníku, na rohu Pjatnický a Klimentskýho prodává cigarety takovej prcek,“ říkal Paška a zajíkal se v obavě, že Klimov nepochopí, jak je to důležité. „Nevím, jak se jmenuje. Malinkej, s ohrnutým nosem. Mele pořád dokola ,občanesoudruhupane’. Postarej se o něj. náčelníku!“ křičel Paška úplně vykloněný z okna. „Řekni mu, že si to přeje Američan!“