Joe Alex

Kde je třetí král

KAPITOLA PRVNÍ, V NÍŽ ZNÁMÝ PŘEKUPNÍK UMěLECKÝCH DěL HLEDÁ, KDO BY MU PRODAL TŘETÍHO KRÁLE

Pan Goméz měl za sebou perný den, a proto usnul hned po startu letadla. Když se probudil, svítalo. Odhrnul bílou záclonku zakrývající okno a vyhlédl ven. Dole pod nimi se rozprostírala až k hranici obzoru nekonečná, temně modrá rovina. Goméz znovu opřel hlavu o měkký polštářek připevněný na opěradle sedadla a podíval se na hodinky. Ještě hodinu. Za pár minut se zpod křídel letadla vytratí Atlantik a na jeho místo připluje stará, šedivá Evropa.

Letuška spíše přitančila než přišla, ladně balancovala podnosem. Naklonila se k němu. Kávu nebo čaj? Pan Goméz by raději kávu, pokud to ovšem slečnu nebude obtěžovat. Ani v nejmenším. Z velkého podnosu vzala malý tácek. Housky, džem, máslo? Ještě něco? Ne, pan Goméz usoudil, že to postačí. Držel tácek oběma rukama, zvedl hlavu a s úsměvem letušce poděkoval. Měl tmavě olivovou tvář a od ní, stejně jako od hladce učesaných černých vlasů, se odrážely mírně prošedivělé skráně. Letuška byla vysoká, štíhlá blondýnka s jasně modrýma očima a růžovou pletí. Goméz cítil přirozenou náklonnost právě k takovým vysokým, štíhlým světlovláskám. Snad právě proto požádal ještě o jednu skleničku koňaku.

„Koňak bystří rozum, že?“

„Jistě, pane. Hned vám ho přinesu.“

Usmála se a postoupila k následující řadě sedadel, kde se již probouzeli další cestující.

Pan Goméz vypil kávu, snědl dvě housky namazané slabě máslem a silně džemem, vypil skleničku koňaku a přivřel oči. Jeho tvář zvážněla. Myslel na důležitý a neodkladný úkol, kvůli kterému musel narychlo sbalit svůj cestovní kufřík a přeletět Atlantik, aby se co nejrychleji dostal do Stuttgartu.

Nejspíše však vypil o jeden šálek kávy méně, než bylo potřeba, a proto opět usnul. Když se po chvíli probudil, letadlo již nalétávalo nad přistávací plochu pařížského letiště. Goméz chvíli seděl s přivřenýma očima a vzpomínal, kde vlastně je a co se s ním děje. Když si to uvědomil, vzdychl. Na svůj telegram nedostal žádnou odpověď Nakonec ji vlastně ani nečekal, jestli nebude pan Gruber ve Stuttgartu, poletí za ním třeba na konec světa.

Obrovský boeing se zvolna přiblížil k nízké, skleněné budově letiště Goméz vystoupil a prohodil několik přívětivých slov k letušce, která stála u schůdků a loučila se s cestujícími milým pohledem a jemným kývnutím nakrátko ostříhané, světlé hlavičky. Podal pas zdvořilému úředníkovi pasové kontroly. Úředník jej informoval, že caravella do Stuttgartu je již připravena na ploše a odlétá za patnáct minut. Ne, pan Goméz nemusí vyřizovat žádné další formality, jde přece jen o tranzit Francií. Ano, je to ono letadlo s modrým pásem.

Goméze opustila ospalost a cítil se dobře. Naštěstí bylo v Evropě teplo. Nad ranní Paříží se rozprostíralo jasné nebe bez jediného obláčku a cestou do Stuttgartu nepotkali ani mráček, až na těch několik malých, bílých beránků pasoucích se vysoko na nebi. Goméz stačil vypít v letadle dvě kávy a byli ve Stuttgartu.

Po vyřízení pasových formalit vyšel před letiště a netrpělivým pohybem ruky přivolal taxi. Vytáhl zápisník a nahlas četl adresu. Tam, kde si nebyl jist německou výslovností, raději slabikoval. Řidič přikývl.

„Rychle,“ řekl Goméz, „tak rychle, jak jen to dovolují předpisy. Zaplatím vám dvojnásobně.“

„Vynasnažím se.“

Vůz se rozjel přímou asfaltovou alejí směrem k městu. Po deseti minutách už jeli širokou předměstskou ulicí lemovanou starými vozy, za nimiž probleskovaly bílé stěny vil ukrytých v zahradách. Řidič poněkud zmírnil.

„Tady to někde bude.“ Prudce zabrzdil a sjel k chodníku.

„Ano, tady.“

Goméz sáhl rychle do kapsy, vyndal z ní několik bankovek, na zlomek vteřiny zaváhal, podíval se na taxametr a pak podal řidiči pětidolarovou bankovku.

„Děkuji vám velice!“ Než se Goméz stačil opřít do dvířek vozu, řidič už stál před nimi a otevíral je s hlubokou úklonou.

„Mám na vás počkat?“

„Ne, ne.“ Goméz uchopil kufřík a vyskočil z auta, ale pak se opanoval. Teď už nebylo třeba spěchat. Je-li Gruber doma, určitě mu neuteče.

„Není třeba,“ dodal klidněji a pokynul řidiči rukou v šedé rukavici.

Přistoupil k vrátkům s ozdobnou mříží se zlacenými hroty. Chtěl zazvonit, ale ruka mu sklouzla na mistrně kovanou kliku. Vrátka se otevřela. Goméz otevřel údivem oči, jako by se mu ta prostá skutečnost ani tak prostou nezdála. Vstoupil, zavřel za sebou vrátka a šel obyčejnou, štěrkovanou cestou k velice modernímu, hezkému a zářivě bílému domu, který tonul v keřích obalených květy. Něco tak okouzlujícího Goméz opravdu nečekal v přece jen chladném podnebí střední Evropy, navíc na sklonku léta.

Přiblížil se k domu, ale dříve než došel ke dveřím, tiše se otevřely. Na prahu stála mladá pokojská v černobílém oblečení, světlovlasá, štíhlá. Goméz se bezděčně usmál. Byla velice podobná letušce, se kterou se rozloučil před dvěma hodinami.

„Mohu mluvit s panem Gruberem?“

„Podívám se, prosím. Koho mám ohlásit?“

Goméz položil svoji navštívenku na malý podnos, který měla pokojské v ruce. Sklonila hlavu a ustoupila. Goméz vešel do domu. Dívka zavřela dveře a Goméz se octl v chladném, příjemném pološeru.

„Posaďte se na okamžik.“ Téměř neznatelným pohybem ukázala na vysoká, jednoduchá křesla stojící v předsíni a odešla. Zmizela za skleněnými dveřmi, odkud sem nepronikl ani šelest.

Goméz se neposadil. Pohupoval lehce příručním kufříkem a přistoupil ke krbu. Jeho oči, které již stačily přivyknout tlumenému šeru v místnosti, spočinuly na vlámských zátiších v jednoduchých zlacených rámech; pohár a láhev divného, téměř groteskního tvaru stojící na zlatém talíři, za nimi drapérie a roh okna, z něhož jako by splýval bohatý barokní proud světla prosvětlující pohár a zažíhající jiskry v hlubinách láhve.

Goméz uznale pokýval hlavou. Zajímala jej umělecká díla vytvořená v průběhu celé historie lidstva, ale měl své malé lásky, s nimiž se nikomu nesvěřoval. Byl osobně přesvědčen, že lidé před třemi stoletími malovali lépe než kdykoliv předtím a kdykoliv později. Spokojeně mlaskl. Opravdu nádherná věc. Ten obraz ho ještě více utvrdil v jeho názoru. Byl vynikající. Ale kdo ho namaloval? Bylo zajímavé, že Goméz nikdy neviděl ani jeho reprodukci. Jistě, Gruber ho mohl…

Nedokončil myšlenku.

„Vítám vás. Dávno jsme se neviděli, není-liž pravda?“

Goméz se otočil s pocitem úlevy. Gruber byl tedy přece jen ve Stuttgartu. Neodjel. Bylo mu, jako by měl za sebou polovinu celého úkolu.

„Dobrý den, pane Grubere! Jsem opravdu velmi rád, že vás vidím.“

Podali si ruce. Pán domu byl vysoký, poněkud tělnatý muž, nechybělo mu pravděpodobně mnoho do šedesátky, pokud ji už nepřekročil. Na první pohled bylo těžké určit jeho věk. Pohyboval se jako mladík, ale vrásky kolem očí a pokožka na rukou prozrazovaly jeho skutečný věk.

„Dostal jsem váš telegram. Mnoho jsem z něho nepochopil. Jen to, že vám velice záleží na co nejrychlejším setkání se mnou. Vím, že nejste z těch, kteří připravují své bližní o čas kvůli maličkostem. Ale bude lépe nemluvit hned o věci, která vás sem přivedla. Máte asi hlad. Jistě se s chutí vykoupete a nasnídáte. Hned to zařídím.“

„Mám rezervovaný pokoj v hotelu,“ řekl rychle Goméz. „Nechtěl bych vás příliš dlouho zdržovat. Ostatně mám-li být upřímný, nemám moc času. Obchody…“ usmál se omluvně. „Naplánoval jsem to tak, abych byl zpět v Rio de Janeiru nejpozději do osmačtyřiceti hodin. Jistě mě chápete.“

„Samozřejmě, samozřejmě! V tom případě jsem vám hned k dispozici. Prosím, poslouchám…“

Otevřel malá, temným dubem vykládaná dvířka a pustil hosta před sebou. Vešli do velikého, světlého pokoje naplněného vůní květin. Otevřenými dvojitými dveřmi sem z terasy pronikalo ranní slunce a teplý, rozechvěný vzduch.

„To je moje pracovna, mohu-li to tak říct. Trávím jen velice málo času za pracovním stolem. Posaďte se,“ ukázal hostovi na jedno ze dvou křesel stojících u malého stolku. „Co budete pít?“

„Pokud vás to nebude obtěžovat, dal bych si koňak. Koňak v malém množství bystří rozum.“

Neznatelně se usmál. Myslí se mu mihla světlá tvář letušky z boeingu. Hned ale zvážněl. Rozhovor, který měl před sebou, vyžadoval naprosté soustředění při zachování atmosféry klidné výměny názorů. Sebenepatrnější nesprávný tón hlasu mohl stát tisíce dolarů.

Gruber otevřel malou skříňku ve zdi a vyňal jednu z lahví, které skříňku zcela zaplňovaly. Goméz mlčky počkal, až hostitel připraví na stolek dvě sklenky a nalije do nich trochu zlatavého koňaku.

Gruber postavil opatrně láhev a posadil se.

„Scéna je připravena,“ řekl s dobráckým úsměvem. „Herci také. Můžeme zvednout oponu. Poslouchám vás.“

Goméz pozvedl skleničku, dotkl se jí rty a postavil ji zpátky na stolek.

„Opravdu jsem se obával, že vás v Německu nezastihnu. Věc, která mě sem přivádí, je dost… prostě není to každodenní případ, a upřímně řečeno, záleží mi na jeho rychlém vyřízení. Prostě to spěchá, chápete?“

„Ano. Spěch!“ Gruber rozpřáhl ruce. „Všichni moji zákazníci mají dosti nevšední záležitosti k vyřízení a každému z nich záleží na rychlosti.“

„A na diskrétnosti,“ dodal Goméz.

„To ani nepřipomínám, protože na diskrétnosti záleží vždy oběma stranám. Jestli dovolíte, chtěl bych jen připomenout, že diskrétnost je základem mého povolání. Můžeme hovořit o spěchu, když už jste toho slova použil. Moji zákazníci vždycky spěchají, a proto musím i já žít ve věčném spěchu, abych mohl splnit všechny přijaté zakázky. Zítra mám například letět do Londýna, abych tam zařídil jistou dosti delikátní záležitost. Je to velmi slibný obchod a kromě toho je v okruhu mých zájmů a v možnostech mé skupiny.“

„Zítra?“ Goméz se zamračil. „Chcete zítra opravdu letět do Londýna?“

„Jestli chci? V mém věku se již cestování nepočítá za zábavu. Dokonce ani ty nejpohodlnější cesty. Ovšemže poletím, pokud mi do toho nepřijde nějaká větší akce, která by mě donutila změnit rozhodnutí a zůstat zde.“

Skončil a sáhl po skleničce.

„Říkáte nějaká větší akce?“ řekl s úlevou Goméz.

Vstal a šel k otevřeným dveřím terasy.

„Poslouchám vás,“ Gruber si olízl rty špičkou jazyka. Velice miloval koňak.

„Překrásné květiny. Úžasná souhra barev. Máte vynikajícího zahradníka… Opravdové květinové zátiší.“ Otočil se a zadíval se na svého hostitele. „Mám dojem, pane Grubere, že do toho Londýna zítra zřejmě nepoletíte…“

„Dost možná…“ v hlase pana Grubera byl znát naprostý nedostatek zájmu.

Goméz si sedl a sklonil se nad stolkem.

„Setkal jsem se s vámi pracovně už dvakrát a musím přiznat, že jste v obou případech splnil přijaté závazky pečlivě a přesně, což ostatně jsou známé přednosti vašeho národa.“

„Škoda že vás teď neslyší představitelé Interpolu.“ Gruber se pobaveně usmál. „Mám dojem, že by mezinárodní policie dala hodně za to, kdyby měla možnost vyslechnout tak vyčerpávající hodnocení mé osoby z úst kteréhokoliv z mých klientů.“

„Jak to? Zajímají se o vás?“ Zdálo se, že to pana Goméze upřímně překvapilo.

„Ovšem že se o mě zajímají. Chtěl byste, aby policie byla úplně tupá? Kdo by pak hlídal náš majetek a naše životy? Jsem přívržencem dobré policie, pane Gomézi.“

„Hm,“ broukl jen Goméz.

„Ovšem,“ dokončil hostitel, „mám rád dobrou policii, ale ne příliš dobrou. Zajímají se o mne řadu let a budou se mou maličkostí zabývat až do mé smrti. Mám jen obavy, že jim nedám žádnou příležitost k radosti. Prostě: nemají a nikdy proti mně nebudou mít žádné důkazy, které by stačily k tomu, aby mě vzali do vyšetřovací vazby.“

„Jste si dost jistý sám sebou.“

„Ano, jsem. Nedopustil jsem se v životě žádného zločinu. Jsem dostatečně inteligentní a dostatečně bohatý, abych měl vždy k dispozici dokonale vyškolenou skupinku lidí, kteří mě v práci zastoupí.“

„Hm,“ broukl opět Goméz. „Rozumím. Ale bude lépe, přejdeme-li k účelu mé návštěvy. Záležitost, jejímž vyřízením vás chci pověřit, je dosti těžká a komplikovaná.“

„Nejsou těžké a komplikované záležitosti, jsou jen lakomí zákazníci. Nízké finanční náklady ztěžují práci, velké ji ulehčují a veliké mohou dělat přímo zázraky. Poslouchám vás.“

Goméz mlčky sáhl do kufříku a vytáhl velikou obálku, kterou měl uloženu mezi srovnanými košilemi. Beze slova ji podal Gruberovi.

Ten ji opatrně otevřel a podíval se dovnitř. Pak z ní vytáhl tři veliké fotografie. Jednu po druhé si prohlédl a odložil na stolek. Byly to fotografie obrazů. Jednotlivé obrazy si byly podobné, byly patrně dílem jednoho mistra, a představovaly tři lidské hlavy ozdobené barokními korunami.

„Ty fotografie vám nic neříkají?“ zeptal se Goméz po chvilce ticha.

Teprve nyní si Gruber nasadil brýle a sklonil se nad stolkem.

„To je patrně Ribera, že?“

„Ano. A víte o nich ještě něco?“

Hostitel se narovnal a zavrtěl hlavou.

„Málo. Vypadají jako tři zvětšené fragmenty jakéhosi jednoho, zřejmě většího obrazu. Nejsem si jist, ale mám dojem, že nejsou v katalogu žádného z větších muzeí. Vím naprosto jistě, že jsem je dosud neviděl. Zapamatoval bych si je; když ne všechny, pak jistě aspoň jeden.“

„Nejsou to fragmenty jednoho obrazu.“ Goméz vzal snímky do rukou a rozložil je v polokruhu po stolku. „Jsou to tři samostatné obrazy, ale malované pro jednoho člověka a určené k výzdobě jednoho místa. Ribera je namaloval pro neapolského vicekrále. Obrazy byly určeny pro vladařovu domácí kapli. Měly znázorňovat klanění Tří králů. Nevím pochopitelně, zda návrh vyšel od vicekrále, či zda samotného Riberu napadlo, že může udělat zajímavý pokus, aniž přitom naruší náboženské téma. Obrazy visely patrně na jedné stěně vedle sebe. Jak vidíte, na každém z nich je zobrazen pouze jeden ze Tří králů, ale všichni tři se dívají nahoru k děťátku, které divák nevidí. Když visely obrazy v kapli vedle sebe, tvořily panoramatický celek a novorozený Kristus představoval jakousi mystickou hodnotu viditelnou pouze očím modlící se duše. Tak je podle mého názoru možné vyložit pravděpodobnou koncepci díla. Kromě toho je na všech třech obrazech umístěna řada symbolů, patrně přímo na přání vicekrále, o němž je známo, že byl velmi zbožný. Podívejte se například na hranostajové límce královských plášťů. U prvého krále je límec ozdoben jakýmisi proužky, u druhého zvonečky a zde u třetího malými beránky. Na první pohled se zdá, že jsou to prostě hranostajové límce. Téměř jako gotické miniatury. Nikdy bych u Ribery nečekal něco takového. Přiznám se, že mě to samotného velice překvapilo. Dva z nich jsem viděl. Jsou jemné, mají tlumené barvy, není v nich nic z těch krutých riberovských kontrastů, z těch jeho slavných jasných záblesků v temnotách. Zázračné, moudré, zralé malířství, spíše italské než španělské. Velasquez, který byl tehdy v Neapoli, poklekl prý v kapli před Třemi králi a řekl: ‚Poprvé v životě lituji, že nejsem panovníkem. Pro takový portrét bych se nechal i korunovat. Ale to bylo všechno před třemi sty lety.“

Zmlkl.

„Ano.“ Gruber pokyvoval hlavou. „Tři sta let, to už je pěkný úsek času. Ale co se stalo s obrazy potom? Kde jsou teď?“ Dlouhým pěstěným prstem se dotkl jedné z fotografií.

„Všechny vydržely dodnes. Dva z nich…,“ Goméz rychle natáhl tmavou ruku, vzal dva krajní snímky a schoval je do kapsy, „jsou majetkem jistého velmi bohatého sběratele v Jižní Americe“

Gruber se usmál.

„Rozumím. Vlastník dvou takových obrazů musí být úplně posedlý touhou mít i ten třetí. Ale získat jej je patrně dosti složité, a to je asi také důvod, proč jste za mnou přijel. Nebo se mýlím?“

Goméz přikývl hlavou a lehce se usmál.

„Ano, ten člověk opravdu velice touží po tom třetím obrazu. Pozval mne. Během hovoru mi dal na srozuměnou, že je přípraven vynaložit velké prostředky, jen aby ukojil svou vášeň.“

Pan Gruber rozpřáhl ruce.

„To je velice chvályhodná vášeň sbírat umělecká díla.“

Rovněž zmlkl a čekal. Také Goméz vyčkával. Hostitel zakašlal.

„A co stojí v cestě, abyste vyplnil přání vašeho zákazníka? Řekl jste, že třetí obraz je na světě. Není-li právě majetkem nějakého velkého muzea, je přece možné ho koupit. Nakonec všechno má svoji cenu, a vy jste řekl, že váš zákazník je velice zámožný člověk. Nebo snad neví, kde ten obraz je?“

„Ví.“

„A neobrátil se na vás, abyste mu pomohl při koupi?“

„Obrátil.“

„Pak mi tedy není dost jasná role mé maličkosti v celé té vaší záležitosti. Nakupovat umíte přece stejně dobře jako já. Vaše jméno je známé na každé větší aukci a zná je každý významnější obchodník s obrazy. Váš podpis má hodnotu miliónu dolarů, ne-li více.“

„Ano,“ vzdychl Goméz. „Při vší skromnosti musím říct, že se mi podařilo několik vážných, dokonce velmi vážných obchodů, ale v tomto případě bohužel…“

Natáhl ruku a vzal třetí fotografii, ze které se na něho dívala zbožná tvář černého krále. Obličej mouřenína byl jako by prozářen tajemnou září splývající z horního rohu obrazu.

„Bohužel, ten obraz není na prodej. Proto ho musím koupit od vás.“

Položil fotografii zpátky na stolek, podíval se na Grubera a usmál se.

„Rozumím vám.“ Gruber vzal fotografii a poprvé si ji se zájmem prohlédl. „Kolik chcete zaplatit za ten obraz?“

„Nezajímá vás spíše, kde se nachází a s jakými potížemi bude jeho získání spojeno?“

„Nejdříve bych rád věděl, o jakou jde částku,“ řekl klidně Gruber.

„Mám-li být upřímný, můj zákazník chce za ten obraz zaplatit dvě stě tisíc dolarů.“

„Vám či mně?“

„Mně.“

„To znamená, že mi nabízíte…“

„Polovinu.“

„Sto tisíc?“

„Sto tisíc.“

„To by bylo poměrně hodně peněz, pokud by šlo o jednoduchý případ.“

„Jednoduchý případ? To záleží na vašich možnostech. Pro mne by jednoduchý nebyl. Ostatně, dost dobře nevím, co nazýváte složitým případem.“

„No, řekněme, kdyby se ten obraz nacházel třeba v Polsku nebo v některém z dalších komunistických států. To velice komplikuje situaci. Jeho získání by ztěžovala řada činitelů, na které nemáme žádný vliv.“

„Přece jen jste tedy věděl…,“ řekl Goméz. „Odkud to víte?“

„Je to velice pěkný obraz,“ usmál se Gruber. „Neviděl jsem ho nikdy, ale Poláci přece vydávají knížky o svých kulturních pokladech. Můj knihkupec mi posílá téměř všechno, co na světě z této oblasti vychází. Muzejní katalogy, seznamy památek, průvodce a podobně. Máte pravdu. Od Poláků ten obraz koupit nelze. V komunistických státech neprodávají obrazy, které jsou vlastnictvím společnosti.“

„Dáte se tedy do toho?“ zeptal se Goméz a v jeho hlase se odrážel lehký neklid, přestože jeho tvář neprozrazovala ani stín znepokojení.

„Pakliže ano, znamenalo by to, že bych zítra místo do Londýna musel letět do Vídně.“

„Do Vídně?“

„Ano. Moje východní centrála je ve Vídni. Ve východní Evropě, a zejména v Polsku, jsou Rakušané někdo úplně jiný než Němci, nebudí totiž podvědomou nechuť. Musím si okamžitě objednat letenku.“

Zvedl sluchátko, ale zarazil se s prstem na číselníku aparátu.

„Řekl jste sto padesát tisíc dolarů, pokud jsem dobře rozuměl.“

„Řekl jsem sto tisíc. Přece zatím ani nevíte, je-li vůbec nějaká naděje na úspěch a…“

„Podrobnosti mě v dané chvíli nezajímají. Naproti tomu mě velice zajímají peníze. Musím zorganizovat v Polsku skupinu inteligentních lidí, musím najít pomocníky, musím odtamtud vyvézt obraz za hranice a musím vám jej předat do rukou. To všechno bude velice drahé, komplikované a nebezpečné.“

„A co mi zaručíte v případě, že dostanete sto dvacet tisíc dolarů?“

„Nic vám nezaručuji. Dnes mi zaplatíte dvacet tisíc zálohy, která propadne v můj prospěch, kdybyste z jakýchkoliv důvodů ustoupil od své zakázky. To je všechno. Soukromě vám ale mohu zaručit, že za…“ na okamžik se zarazil, „za sto třicet tisíc ten obraz dostanete.“

Zmlkl, očekával odpověď. Goméz chvíli mlčel. Konečně sáhl do vnitřní kapsy saka, vytáhl z ní šekovou knížku a položil ji na stolek.

„Přijímám vaše podmínky, pane Grubere.“

Stiskli si ruce. Gruber vytočil číslo. Chvíli čekal.

„Rád bych si objednal letenku na nejbližší letadlo do Vídně. V kolik… Ve čtyři odpoledne… Dobře. Jméno Gruber. G jako Greta, R jako Rosamunde…“

KAPITOLA DRUHÁ, V NIŽ SE SEZNÁMÍME S PRACOVNÍKY INTERPOLU, ZEJMÉNA PAK SE ZKUŠENÝM DŮSTOJNÍKEM GALERONEM S RŮŽOVOU TVÁŘÍ NEMLUVNĚTE

Všichni větší zločinci mezinárodního kalibru a nevelká skupinka dalších lidí vědí, že hlavní sídlo Mezinárodní organizace kriminální policie zvané krátce Interpol se nachází v Paříži, v jedné z těch elegantních ulic poblíž Etoile.

Pan Marcel Didot, zástupce generálního tajemníka této instituce, má takzvanou absolutní paměť. Ale to ví jen několik jeho spolupracovníků, neboť Didot nikdy nezatoužil po popularitě; byl to klidný, tichý a vyrovnaný člověk a na první pohled vypadal jako venkovský obchodník, kterému se v podnikání dařilo natolik, že bude moci jednou zanechat obchodu, usadit se na vsi a věnovat se pěstování růží nebo chovu slepic, které budou získávat různé ceny na oblastních výstavách. Měl veselé oči a jemnou gestikulaci.

Rovněž jen málo lidí ví, že ve vzdálenosti asi třiceti kilometrů od Paříže, v lese mezi Seinou a Marnou, stojí malý domek, vedle něhož se tyčí k nebi tři stožáry antén. Po jejich drátech se rozbíhají do éteru stovky šifrovaných zpráv o činech a osobách stojících mimo zákon. Tato stanice je velikým uchem a velikými ústy Interpolu, sbírá informace z celého světa a zase je do celého světa vysílá.

Pan Didot seděl ve své skromně zařízené pracovně, jejíž jedinou ozdobou bylo bronzové poprsí monackého knížete Alberta, zakladatele a tvůrce Interpolu. Socha byla realistická, měla dokonce i bronzový binokl, který kníže nosil a jímž se nyní díval na mladého, nevysokého, světlovlasého muže s růžovou tváří nemluvněte, který seděl naproti panu Didotovi. Ten muž se jmenoval Galeron a vůbec nebyl nemluvně. Byl to důstojník francouzské policie převelený k Interpolu. Jeho specializací bylo malířství, a i když v životě nedržel v ruce štětec a barvy, o falšování obrazů věděl leccos. Zajímaly ho pochopitelně také krádeže uměleckých děl.

„Měl jste plno práce s tím holandským gangem, šéfe, proto jsem se do toho pustil na vlastní pěst. Měl jsem zato, že bude lepší nevyrušovat vás z práce,“ řekl, jako by se ospravedlňoval.

„Gruber…,“ Didot si otřel rukou čelo, „to jméno znám. Němec, že? Sběratel uměleckých děl. Ano, pamatuji se. Několikrát se zapletl do různých krádeží. Zdá se, že je v kontaktu se Syndikátem. To jest připouštíme, že je, protože nemáme žádné důkazy. No a co?“ usmál se přátelsky na Galerona. „Co chtějí Němci?“

„Německá policie se již řadu let o pana Grubera velice zajímá: Řadu let, mohu-li to tak říct, pečuje o jeho zdraví.“

„Jak je vidět, nejsou schopni zjistit žádné příznaky choroby,“ usmál se Didot. „Prosím, mluvte dál.“

„Včera přiletěl do Stuttgartu, kde bydlí pan Gruber, jistý známý obchodník s obrazy z Jižní Ameriky.“

„Jméno?“

„Goméz. Enrique Goméz.“

„Neznám. Pokračujte prosím.“

„Přímo z letiště jel ke Gruberovi. Pak odletěl zpátky do Jižní Ameriky, to jest po dvouhodinové návštěvě u pana Grubera. A Gruber hned odpoledne odlétl pro změnu do Vídně.“

„Co se ti lidé nalétají. Osobně letadlo nesnáším, Galerone. Ale to jen tak mezi námi. A dál?“

„Němci nám telefonovali okamžitě po odletu Goméze. Přesedal v Paříži, proto usoudili, že bude rozumnější nechat ho klidně odletět z Německa, jako by tam jeho pobyt nikoho nezajímal. Dostal jsem telegram a hned jsem odjel na letiště. Asistoval jsem při – mimochodem velice zdvořilé – prohlídce příručního kufříku pana Goméze. Byly v něm obvyklé drobnosti. Kromě nich tam také byla velká obálka. Nahlédl jsem do ní a našel jsem tři fotografie obrazů. Samozřejmě jsem je zase hned vrátil, protože jakou by mohly mít fotografie cenu pro celní kontrolu. Za chvíli potom Goméz odletěl.“

„Ty snímky jste si patrně ofotografoval.“

„Ovšem, šéfe. Měl jsem aparát v hodinkách. Myslím, že si toho Goméz nemohl všimnout. Mikrokamery obyčejní lidé považují za výmysl autorů detektivek.“

„Vyvolal jste už snímky?“

„Ano, šéfe. A dovolil jsem si také pozvat hned na konzultaci profesora Delgrange.“

„Dobrá,“ Didot přikývl. „Profesor vám jistě řekl něco zajímavého, nebo ne?“

„Nevím, šéfe,“ Galeron vzdychl. „To, co mi řekl profesor, se může ukázat jako velice zajímavé. Jsou to fotografie tří Riberových obrazů. Dva z nich koupil během posledních let jeden jihoamerický milionář. Třetí se nachází v Polsku a je vlastnictvím Státního muzea.“

„To ještě nic neznamená, kromě toho, že ten Goméz bydlí v Jižní Americe a ten milionář také. Ale Jižní Amerika je celý světadíl.“

„Ano, šéfe, ale to ještě není všechno. Ty tři obrazy jsou součástí jednoho uměleckého celku, což znamená podle tvrzení profesora Delgrange, že člověk, který má dva z nich, jistě velice touží i po třetím.“

„Znám hodně lidí, kteří nevlastní žádný Riberův obraz a chtěli by mít alespoň jeden. Kolik stojí ten třetí obraz?“

„Profesor tvrdí, že každý z Tří králů má cenu nejméně tři sta tisíc dolarů.“

„Pakatel! Hm… a Gruber odletěl do Vídně. Také jej prohlédli?“

„Grubera už’prohlíželi mnohokrát. Nikdy u něho nenalezli nic, co by mohlo vrhnout sebemenší stín na jeho neposkvrněnou pověst.“

„Vyjadřujete se dnes poněkud květnatě, Galerone.“

„To je možné, šéfe. Ale není mi do smíchu. Mám totiž zprávy z Vídně. Grubera samozřejmě očekávali na letišti. Měl být nenápadně sledován…“

„Hm…,“ Didot pokrčil rameny. „Člověk, který ví, že bude sledován, si vždycky dovede sám zařídit tu nejlepší a nejdiskrétnější ochranu. Ztratil se jim, že?“

„Ano. Zmizel. Sedl si do taxíku, za kterým jel v uctivé vzdálenosti maskovaný rádiovůz, který ho předal jinému vozu, a ten zase dalšímu, aby si cestující nevšiml, že za ním někdo jede.“

„Pokládají to jistě za nejmodernější’a naprosto nenápadný způsob pozorování živého objektu,“ usmál se Didot ironicky. „Ještě si měli přilepit černé vousy. Tři muži s černými plnovousy stíhají lupiče obrazů. Musím vám říct, Galerone, že už léta čekám na něco takového. Bohužel jsem se toho zatím nedočkal v tom moři banality, jakým je svět zločinců a policie. Co bylo dál?“

„Taxík se ani jednou nezastavil. Ani na vteřinu. Když ale nakonec dojel na Ring, ukázalo se, že v něm Gruber vůbec není.“

„A co čekali? Mysleli snad, že člověk, který organizuje loupeže uměleckých děl a nelegální obchody, jim ukáže své účetní knihy, nebo že bude uzavírat svoje obchody u notáře?“

„Zdá se, že ano, šéfe. Rakušané jsou vždy překvapeni, když někdo porušuje zákony.“

„Chcete říct, že na rozdíl od nich jsme my překvapeni, když je někdo neporušuje, má-li k tomu příležitost. Co dál?“

„Už jen málo. Jak jsem řekl, Gruber v taxíku nebyl. Ukázalo se, že v něm sedí mladá elegantní žena, štíhlá, nevysoká, zatímco Gruber je vysoký, silný a bude mu šedesát, ne-li více.“

„Překrásná proměna. Pokračujte.“

„Mladá dáma klidně odešla, protože její pronásledovatelé neměli žádné právo a ani instrukce, aby ji legitimovali. Taxík byl sice pod nějakou záminkou prohledán, ale Grubera pochopitelně nenašli, ani v kufru ne.“ Mladík se mimoděk usmál a opět zvážněl.

„Zmizel beze stopy.“ Didot pokýval s pochopením hlavou. „A nyní Němce společně s Rakušany znepokojuje skutečnost, že Gruber sedí na neznámém místě ve Vídni a klidně vede schůzku nějaké bandy zlodějů obrazů. Není to tak, Galerone?“

„Asi ano, šéfe.“

„A co si myslíte vy?“

„Myslím si přesně totéž. Mám totiž dojem, že by Gruber neměl žádný jiný důvod k tomu, aby unikl pozorování. Cestu do Vídně předem neplánoval, protože si objednával letenku v době Gomézovy návštěvy ve své vile. Němci si všechno podrobně ověřili.“

„Krátce řečeno: připouštíte, že Goméz přiletěl z Jižní Ameriky a přivezl s sebou fotografie tří Riberových obrazů, z nichž dva se nacházejí ve sbírkách jeho chlebodárce. Třetí obraz, který je majetkem Poláků, byl předmětem rozhovoru obou vážených sběratelů. Po rozmluvě s Gruberem se vrátil Goméz domů do Jižní Ameriky a Gruber odletěl do Vídně. Krátce řečeno, připouštíte, že si na ten obchod plácli, a nyní jde jen o to, jak ukrást Polákům jejich Riberu a dodat obraz onomu milionáři, v jehož službách Goméz přiletěl do Evropy za Gruberem.“

„Ovšem, šéfe. To je snad jasné. Kromě toho Vídeň je přirozená základna pro činnost gangu v Polsku. Konečně v rakouském hlavním městě se sbíhá více stop a zdá se, že je to místo, kde jsou předávána kradená umělecká díla nejen z východní Evropy, ale i z Itálie. Ale to není momentálně tak důležité…“

„Vím,“ pan Didot kývl hlavou. „Důležitá je ta nezvykle čistá a jasná stopa před krádeží.“

„Musím se vám, šéfe, přiznat, že mě to samotného znepokojuje. Gruber za sebou nenechal nikdy ani stín čehokoliv, co by mohlo být nazváno stopou. Nejzajímavější na celé té věci je, že stejně jako Interpol, tak i německá policie velmi dobře ví, že Gruber je dobrodruh tak říkajíc vyšší úrovně, a je pravděpodobné, že je dokonce hlavou toho ohromného gangu, kterému během posledních let padlo za oběť několik evropských muzeí. Ale jak Vidíte, nikterak ho to nevzrušuje, žije si klidně a spokojeně a cítí se jistě úplně báječně, je jasné, že k jeho zatčení, soudnímu procesu a vynesení rozsudku i rozbití celého gangu je potřeba mít betonové důkazy, které by nemohla rozbít ani celá armáda advokátů, které Gruber zmobilizuje v okamžiku nebezpečí. To, co máme, je příliš jednoduché, že?“

„Hm…“ Didot potřásl hlavou. „Nic není tak jednoduché. Dokonce i kdybychom věděli, že Goméz přiletěl ke Gruberovi a nabídl mu odměnu za Třetího krále, a i kdybychom byli přesvědčeni, že Gruber s obchodem souhlasil a odlétl za tím účelem do Vídně, aby se tam dohodl se svými společníky nebo podřízenými, pak ani tato skutečnost sama o sobě nic neznamená. Za prvé: jak už víme, Gruber zmizel ve Vídni beze stopy během několika minut po přistání a rakouská policie mu nemůže v žádném případě dokázat, že přiletěl do Rakouska z jiného důvodu, než aby si například poslechl melodický valčík v jedné z těch maličkých, půvabných restaurací nad Dunajem, které, a to vám sdělím pouze jako tajemství, já sám velice miluji. Za druhé: dokonce i kdyby byl obraz v Polsku ukraden, žádný prokurátor v Evropě nebude ochoten vypracovat obžalobu na Grubera, který, a o to se s vámi mohu klidně vsadit, bude v den krádeže buď na jachtě brázdící vlny Středozemního moře, nebo na odborném vyšetření na jedné z nejváženějších stuttgartských klinik. A dokonce podaří-li se nastražit past, a někdo, kdo bude chtít ukrást Třetího krále, padne do rukou polské policie, mohu vám zaručit, že nevysloví během vyšetřování ani jednou Gruberovo jméno. Stalo se už několikrát, že členové těchto gangů nebo tohoto gangu byli zatčeni a vyslýcháni, a i když bylo naprosto jasné, že nemohli pracovat samostatně, žádný z nich nikdy své společníky neprozradil. Vycházeli zřejmě z přesvědčení, že je lépe posedět si ve vězení a mít po propuštění zajištěnu ochranu své organizace, než promluvit, nesedět ve vězení, ale zahynout v první postranní uličce. Ti lidé neudávají ze zásady, Galerone. Vědí, že v době, kdy si odpykávají trest, jejich rodiny neumřou hlady. Rovněž vědí, že je za mlčení čeká odměna a za povídavost jim jejich kodex ukládá jediný trest, z něhož se nevykroutí. Gangu, který disponuje takovými styky a tak obrovským kapitálem, se podaří najít zrádce, i kdyby se schoval v rovníkové džungli nebo v eskymáckém iglú půl míle od pólu. Oni si to uvědomují, a také my si to musíme uvědomit. Kdyby to bylo jinak, nebyl by pravděpodobně v této chvíli Gruber ve Vídni, ale odpočíval by už řadu let ve vězení některého kontinentu naší ne zase tak malé planety, milý Galerone.“

„Ano, šéfe, ale…“

„Chtěl bych dodat ještě jednu maličkost. Celá vaše hypotéza je vybudována na jediném faktu – na obsahu obálky, která byla nalezena V příručním kufříku toho Goméze? Ano?“

Didot jej ani tentokrát nenechal domluvit.

„A to vás nenapadlo, že takový starý lišák, jako je Gruber, mohl klidně předvídat prohlídku Gomézova kufříku? Mohl mu dát tři předem připravené fotografie a jejich rozhovor se mohl týkat kteréhokoliv obrazu nacházejícího se v Tyrolích, Miláně nebo dokonce tady, nám přímo pod nosem v Paříži.“

Ano, šéfe. Napadlo mě to. Přemýšlel jsem, zda nás nechtějí uvést tímto způsobem na nepravou stopu. „Ale…“

„Ale?“

„Ale mohli to prostě zanedbat. To je přece také možné. Goméz, pokud víme, není v rozporu se zákonem. Nemuselo ho napadnout, že mezinárodní policie bude okamžitě reagovat. Konečně podle toho, jak Gruber narychlo objednával letenku do Vídně, soudím, že o celé věci nemusel mít sám ani tušení, dokud nepřiletěl Goméz a neukázal mu ty tři fotografie a nepřednesl svoji nabídku. Pochybuji, že by se o obchodech tohoto druhu předem korespondovalo. Kromě toho, šéfe, je-li to falešná stopa, pak…,“ zarazil se.

„Chcete říct, že ani pak nic neztrácíme, protože falešná stopa je totéž jako žádná stopa a včera jsme ještě neměli ani tu falešnou?“

„Ano, šéfe, právě to jsem si myslel. Musíme sledovat tuto stopu bez ohledu na to, zda je správná nebo ne. Prostě už proto, že nemáme jinou.“

Didot kývl hlavou.

„A víte už přesně, co chcete říct slovy: sledovat tuto stopu?“

„Nemám ještě podrobně rozpracovaný plán, ale myslím, že se musíme především soustředit na ten obraz, protože Gruber na něj jistě také soustředí pozornost. Pokud jde o Grubera, chtěl bych ho na čas pustit z hlavy, aniž bych na něho zapomněl – mohu-li to tak vůbec vyjádřit. Ať si klidně žije ve své pěkné vile ve Stuttgartu, netrpí ani nespavostí ani nechutenstvím a ať si klidně pěstuje své přesvědčení, že mu žádný policajt v Evropě nemůže položit ruku na rameno a vyslovit onu svátou formulku, kterou už měl ostatně dávno slyšet. Ať si…“

„Jistě, Galerone. Měl byste začít psát laciné romány pro dospívající dívky. Máte cit pro melodram a nenutíte čtenáře používat šedou kůru mozkovou. Dojal jste mě téměř k slzám. Ale co dál? Pochopitelně musíme uvědomit Poláky o možnosti krádeže obrazu. Nevidím bohužel žádnou souvislost mezi touto skutečností a pokažením dobrého sebevědomí pana Grubera. Doufám, že si nemyslíte, že ten vážený občan poletí do Polska a nechá se lapit ochránci zákona právě v okamžiku, kdy ponese pod sakem Třetího krále? Zdá se mi, že dříve, než navážeme kontakt s Poláky, je třeba splnit několik úkolů.“

„Ne, šéfe. Mám jistý plán…“

Galeron se rozhovořil a nevinný vzhled jeho obličeje se při tom ani trochu nezměnil. Snad mu jen trochu více zrůžověly tváře. Když skončil, řekl Didot tentokrát bez stínu ironie:

„To je velice rozumné. Souhlasím s vámi ve všem.“ Galeron zrůžověl ještě více, protože šéf své podřízené chválil opravdu jen málokdy. Vstal.

O deset minut později se rozběhla z vysílací věže Interpolu do éteru první slova šifrované zprávy.

KAPITOLA Třetí, VE KTERÉ SE MIMO JINÉ DOVíME, co SI MYSLÍ PAN GRUBER O POLICII

Pan Gruber se spokojeně usmíval. Oknem pronikal do místnosti silný hluk z ulice: svist stovek pneumatik klouzajících po asfaltu, kroky a směs vzdálených zvuků města pronikajících nad střechami tisíce domů, zvolna se halících do večerního šera. Proti oknu pulsoval zářivě červený neón propagující krásu žen, které používají k mytí vlasů šamponu E-L-I-D-A, E-L-I-D-A, E-L-I-D-A…

Místnost, přestože byla vlastně v podkroví, byla dosti rozlehlá. Růžové světlo nízké stolní lampy s hedvábným stínidlem tlumeně osvětlovalo tváře tří mužů sedících naproti Gruberovi. Také oni se spokojeně usmívali.

„Mne jste také spletl, a jen tak tak, že jsem nevyrazil za taxíkem, abych zjistil, zda nejste sledován,“ řekl nejmladší ze tří, vysoký, asi pětatřicetiletý muž slušného vzhledu, s pěknýma pěstěnýma rukama. „Bylo to překvapivé.“ Rozesmál se a v jeho smíchu bylo znát obdiv.

„Opakuji vám už léta, moji drazí, že policie, to jsou velké děti,“ řekl vážně Gruber. „Zdá se mi, že do služeb policie vstupují převážně mládenci, kteří v jistém smyslu nikdy nedosáhnou hranice dospělosti. Pochopitelně nemluvím o dopravní policii, protože to jsou stejní lidé jako listonoši nebo pekaři, toužící si vydělat poctivou prací zasloužený kousek chleba, ale o těch, kteří patří ke kriminální policii, jsou to chlapci, kteří v raném mládí příliš mnoho četli o dobrodružství a o boji dobra se zlem. Myslí si, že budou hrdiny bojujícími s legionem krvavých banditů, kteří podle jejich mínění tvoří to, co se obvykle nazývá podsvětím. Ve skutečnosti se ale ukazuje, že toto podsvětí jako ostatně každá společenská třída – a my, pánové, jsme zvláštní společenská třída, protože nás nelze přičlenit k žádné z ostatních společenských tříd – má rovněž své nejlepší představitele, svoji špičku. Těmi nejlepšími, tím překrásně rozkvétajícím květem na neúrodné půdě trestního zákoníku, i když zase ne tak neúrodné, aby musil předčasně uvadnout, jsou intelektuálové, kteří své schopnosti zasvětili boji s šedí života vyplývající z té skutečnosti, že průměrný obyvatel tohoto světa dostává za svoji práci jen velmi málo peněz, aby mohl uspokojit alespoň svoji skromnou touhu po dostatku a milém prožití toho omezeného počtu let, který je nám dán ode dne narození do stáří. Ukazuje se, že mentalita člověka, který se stává důstojníkem policie, je na mnohem nižší úrovni než mentalita skupiny lidí, o níž jsem se před chvílí zmínil. A právě proto jsou bezradní, když se setkají s naší činností, pokud se ovšem nedopustíme nějaké jednoduché chyby, jejíž odhalení odpovídá jejich představivosti. Pouze taková chyba může dostat lidi našeho druhu do rukou policie nazývané populárně spravedlností. Už jsem mluvil o rozdílu mezi dětmi a dospělými. Tento rozdíl spočívá především v tom, že dospělí díky zkušenosti, a řekli bychom jakési vycvičenosti rozumu, se v neočekávaných situacích lépe přizpůsobují a dovedou se rychleji rozhodnout, zatímco děti jsou překvapené, stane-li se cosi neočekávaného, s čím se dosud ještě nesetkaly a na co proto nedovedou reagovat. Použil jsem nejprostší trik na světě, stejný, jaký používají všichni varietní kouzelníci. Chtějí-li udělat nějaký pohyb, odvracejí pozornost diváků jiným směrem. Sedl jsem si prostě do vozu, ve kterém, jak jsme si to ostatně dávno nacvičili, seděla slečna Welhauerová stulená v koutku a zvenčí téměř nepostřehnutelná. Nasedl jsem, a aby mohl řidič, kdykoliv bude dotazován, dosvědčit, že mě se slečnou Welhauerovou vůbec nic‘ nespojuje, řekl jsem: „Ach, promiňte, paní, nevěděl jsem, že je obsazeno…“ protáhl jsem se kolem ní a vystoupil dvířky na druhé straně vozu. Byl jsem přesvědčen, že mě sledují, ale současně jsem byl’také přesvědčen, že to bude hlídání nenápadné a že člověk nebo lidé, kteří mě pozorují, nebudou tak blízko, aby mě poplašili. Záleželo jim na tom zjistit, kam jedu. Přikrčil jsem se, udělal dva kroky a nastoupil do následujícího taxíku v řadě. Nastoupil jsem do něho pochopitelně z druhé strany.“

„Viděl jsem to…“ mladý muž, který předtím hovořil, se nyní rozesmál. „Bylo to tak jednoduché, že se mi to zdálo až nepravděpodobné. Dostal jste se do následujícího vozu, aniž jste se nějak zvlášť schovával.“

„Samozřejmě! V tom je právě základ naši převahy: pracujeme co nejpřirozeněji, zatímco oni si myslí, že budeme dělat nějaké zázraky nebo kličky, abychom je zmátli. Protože byl jeden taxík obsazený, nastoupil jsem do druhého. A protože jsem vystoupil z levé strany, bylo tudíž zcela přirozené, že jsem z levé strany opět nastoupil. Kdyby si mě byli všimli, jel bych prostě do hotelu provázen svými pečlivými ochránci. Základem je následující: policie nikdy nepochopí tak jednoduchou skutečnost, že na setkání s vámi mohu jet teprve tehdy, až budu mít naprostou jistotu, že nejsem sledován. Ale oni jsou jako děti, ani je nenapadlo, že bych jim mohl zmizet hned v tlačenici a zmatku aut přijíždějících na letiště. Mysleli patrně, že takové bleskové přesednutí už není nic pro člověka mého věku. Nyní jsou bezradní. Přiletěl jsem do Vídně zcela legálně a neexistuje žádný zákon nařizující občanu cizího státu, že se musí nacházet právě v tom taxíku, ve kterém by ho chtěli mít agenti rakouské policie.“

Vybuchl neočekávaně hlasitým smíchem, mladistvým a klidným. Ostatní se rozesmáli jako ozvěna a zvážněli, když zvážněl Gruber. Sedl si a mávl rukou.

„Nám ale nejde o policii. Máme tu k řešení daleko důležitější věci. Ta historka před letištěm mě tak pobavila, že jsem jí věnoval až příliš mnoho času. Musím se ještě do večera přihlásit v nějakém řádném hotelu a ráno navštívím jednu nebo dvě výstavní síně a podívám se na aukci obrazů. Zítra se už s nikým z vás nesmím setkat. Všechno proto musíme naplánovat a zařídit dnes. Zítra již nemohu udělat ani jediný nelegální krok.“

„Náš archív je naštěstí naprosto spolehlivý a můžeme být vděčni doktoru von Heitzovi za to, že v něm lze nalézt téměř úplný seznam exponátů a vedoucího personálu všech muzejních budov v Evropě, a to zde nehovořím o tisících poznámek týkajících se uměleckých děl nacházejících se v soukromých rukách. Kurte, zatáhněte laskavě záclonu a zapněte promítačku.“

Dva lidé se současně zvedli ze svých míst, jeden z nich zatáhl těžké, tmavé závěsy a místnost se náhle ponořila do neproniknutelné tmy. Současně se ozvalo vrčení promítacího aparátu a na stěně se rozsvítil žlutý obdélník osvětlující nevelké plátno.

„Prosím obrázek číslo jedna,“ ozval se tmou Gruberův hlas.

Na plátně se objevila barevná zvětšenina Riberova Třetího krále. Byl to černý král zahalený do nádherného pláště ozdobeného malými, zlatými zvonečky.

Chvíli bylo naprosté ticho. Pak bylo slyšet Grubera. Mluvil tiše a bylo znát, jak se rád poslouchá. Hovořil velmi klidně a s takovou jistotou, jako by byl profesorem historie umění, který vysvětluje studentům tajemství neapolských mistrů.

„… a tak, vážení pánové, obraz, který si právě prohlížíte, staví před nás problém, který máme vyřešit během nejbližších měsíců a možná jen týdnů. Je to dílo, jehož cenu téměř nelze určit, ale z pochopitelných důvodů hodně ztrácí odloučeno silou historie od dvou ostatních obrazů, s nimiž kdysi tvořilo jeden umělecký celek. Po tom, co jsem vám řekl dříve, nebudu znovu analyzovat umění vytvořené štětcem velikého Ribery, protože to nás teď zajímá pouze druhotně. Bezprostředně nás zajímají jiné dvě věci. Jak obraz získat a jak to udělat bez skandálu.“ Na okamžik se odmlčel. „Z mnoha důvodů je nezbytné, pro mé zákazníky stejně jako pro mě, aby celá akce proběhla bez velkého hluku. To pochopitelně celou akci značně komplikuje, protože nestačí oklamat pozornost těch, kdo o obraz pečují jen na přechodnou dobu, ale je nutné oklamat je jednou provždy.“

„To asi nebude možné…“ řekl někdo ve tmě. „Nechcete snad říct, že kustod muzea nebo kdokoliv jiný odpovídající za obraz krádež zatají, až na ni přijde.“

„O to nejde. My pochopitelně nemůžeme počítat s pomocí protivníka. Proto musíme provést svoji práci tak, aby si neuvědomili, že Třetí král zmizel.“

„Z toho, co jste řekl dříve, nevyplynulo, že by to byla jedna z podmínek toho sběratele…“

„Protože nám takovou podmínku také nedal. Je to bohatý člověk, dokonce velmi bohatý, žije v jedné z jihoamerických republik a zákon tam bývá interpretován dost pružně. Ten dotyčný jistě dokáže umístit svůj obraz tak, aby se jím mohl těšit, aniž by jej musel ukazovat nepovolaným očím. Víte také, jak to v Jižní Americe bývá s podobnými případy. Jak se tam jednou obraz dostane, nikdo ho zpátky nedobude. Odtamtud je těžké dostat vraha stíhaného zatykači, tím spíše kousek pomalovaného plátna. Po jisté době dochází k promlčení a dřívější majitel ztrácí dokonce i právní nárok na to, aby se mohl hlásit o svůj majetek. To nám nemusí dělat žádné starosti. Cožpak všechny veliké sbírky na celém světě nevznikly částečně z loupeží? Mají snad Angličané nějaké právo na své řecké sbírky v British Museum? A Francouzi, koupili snad alespoň polovinu toho, co zdobí stěny Louvru? Ne, drazí pánové! Ani v tom to není. Jestliže chci, aby se skutečnost, že Třetí král zmizel, nedonesla Polákům, mám tím na mysli výlučně naši bezpečnost a nic jiného…“

Opět na chvíli zmlkl. V tom, co řekl, bylo hodně pravdy. Ale nebyla to pravda celá. Vedl už dost dlouho složitý život vůdce jednoho z největších a nejobratnějších gangů, jaké kdy Evropa poznala, a příliš vysoko si cenil svého umění řídit lidi, než aby se dopustil základní chyby a’zasel byť jen špetku zbytečných pochybností do duší těch, kteří museli plnit jeho plány. A Gruber sám měl tentokrát jisté pochybnosti. Po odchodu Goméze nejasně cítil, že něco přehlédl. Jistou dobu se nedokázal zorientovat, co vlastně vyburcovalo jeho přecitlivělé podvědomí. Uvědomil si to teprve v letadle. Goméz s sebou přivezl tři fotografie. Co se s nimi stalo? U něho ve vile je nezanechal. Musel si je tedy vzít s sebou. To bylo ono přehlédnutí. Kdyby… Kdyby například někdo ty snímky u Goméze viděl, musel by dojít k závěru…

Gruber sice rád svým lidem říkal, že policie, to jsou velké děti, ale současně věděl, že některé děti bývají chytřejší než druhé. Jestliže se mnoho let obratně vyhýbal četným nástrahám, pak to bylo proto, že nikdy ani v nejmenším nepodcenil policii v žádné ze zemí, v nichž jeho parta překračovala zákon. Ty snímky… Mohly se samozřejmě klidně vrátit do Jižní Ameriky. Samy o sobě neznamenaly žádné nebezpečí. Policie možná podezírala Grubera z mnoha věcí, ale nevěděla nic určitého. Přijímal ve své vile desítky lidí, z nichž většina byli opravdu čestní lidé, muzejní pracovníci, historici umění a podobně. Měl mnoho vynikajících obrazů. Přijal Goméze zcela veřejně. Před nikým to setkání netajil.

Ano, ale je pozorován. Věděl to už několik let. Pozorovali ho ve Stuttgartu, ve Vídni, všude. Věděl o tom. Bylo mu šedesát let a mohl od toho odejít. Ale nechtěl. Být bohatý, mohl žít v přepychu a v klidu až do konce svého života. Ale Gruber, přestože miloval přepych, si nedovedl představit, jak by mohl žít v klidu. Kromě toho si věřil. Byl zkušený, pracoval bez chyb, měl obrovské styky, síť lidí ve všech hlavních evropských městech. Ne, nemusel se obávat, ovšem pod podmínkou, že nikdy neudělá žádnou chybu. Jestli kdokoliv nepovolaný uvidí ty fotografie, může mít zítra ráno polská policie poplach. Bylo by možné zeptat se Goméze. Ale Goméz nebyl směrodatný. Jistě o té věci s nikým nehovořil, tím si mohl být Gruber naprosto jistý. Ale ty snímky…

Ano, jedno bylo jasné, bude nutné zjistit, zda se Poláci dověděli, že obrazu něco hrozí. Ale polská policie může pracovat nenápadně. Proto bude nutné ukrást obraz tak, aby si ani Poláci neuvědomili, že byl ukraden Bude potřebovat několik měsíců, než bude všechno řádně připraveno, Gruber věděl, že musí dát v Polsku do pohybu malou, ale zato dobře připravenou skupinku Pečlivost vyžaduje čas Nabídka byla vysoká, ale Gruber nepotřeboval peníze Odřeknout však znamenalo prohrát bez boje, a Gruber nerad prohrával, tím spíše bez boje. Nemohl říci o těch snímcích svým lidem. Člověk, který tuší past, se pohybuje nejistě, pracuje pod vlivem strachu a tím spíš do té pasti padne.

„Bude pro vás snazší, dostanete-li se z Polska s obrazem, aniž vzbouříte policii v celé zemi. Ale o tom všem si vážně pohovoříme, až budete podrobně seznámeni s akcí a až bude vypracován podrobný plán. Teď prosím o následující snímek.“

Malý reflektor vrhající proud světla na plátno na chvilku zhasl. Podobizna Třetího krále zmizela a na jejím místě se objevil pohled na barokní zámek ze strany vysoké příjezdové aleje.

„Zámek, či spíše vesnice, v níž se nachází, se jmenuje Bory,“ řekl klidně Gruber „Je to staré šlechtické sídlo, fines je tam státní muzeum, něco na způsob skansenu ale na rozdíl od vesnického skansenu ukazuje způsob života polské šlechty, Zámek společně s knihovnou, obrazárnou a překrásným parkem, v němž je dosud největší oranžérie ve východní Evropě, každoročně navštěvují statisíce jednotlivců i celé skupiny, přestože tam prakticky není vlakové spojení. Zámek je vzdálen od nejbližší stanice asi patnáct kilometrů. Naštěstí se nedaleko zámku křižují dvě dosti frekventované silnice, takže spojení autokarem nebo autem je velmi snadné. Prosím obrázek číslo tři.“

Obrázek se opět změnil. Objevil se tmavohnědý kout knihovny s vysokými dveřmi, po jejichž obou stranách stály dva veliké globusy znázorňující Zemi a Nebe. Nalevo od Země, v určité vzdálenosti od knihovny, visel nevelký obraz. Byl to Třetí král. Visel asi ve výšce lidských očí a byl zarámován do těžkého, zlaceného rámu, který jej snad až poněkud tísnil.

„Majitelé zámku dostali tento obraz od ruské carevny asi před sto padesáti lety. Od té doby, nepočítáme-li drobné opravy konzervátorů, visí bez přestávky v zámecké knihovně. Za okamžik vás seznámím s plánem zámecké knihovny a potom si prohlédneme všechny poznámky, které máme o muzeu v Borech a o lidech, kteří tam pracují. Může se ovšem ukázat, že naše informace jsou již poněkud zastaralé. Prosím obrázek číslo čtyři…“

kapitola Čtvrtá, v níž se pije ve sluZbě

Místnost byla velká, ale skříně stojící podél stěn a sahající téměř ke stropu ji značně zmenšovaly. Uprostřed místnosti byl stůl a na něm byla nehybná skupina sedících dřevěných postav starostlivě podpírajících hlavy dlaněmi, jako velká skupina unavených poutníků, kteří na chvíli usedli a nemají sílu vstát a pokračovat v cestě.

Nevelké dveře, napůl skryté mezi skříněmi, se prudce otevřely a na prahu stála mladá dívka v uniformě poručice. Byla hezká, světlovlasá, moderně učesaná. Rovné dlouhé vlasy jí padaly na nárameníky uniformy. V ruce držela svazek papírů.

„Tady máš svoje akta,“ řekla a zavřela za sebou dveře. „Nevím, proč mi je položili na stůl, je tady přece jasně napsáno velikými písmeny: kapitán Štefan Viečorek.“

„Polož to vedle těch Ježíšků,“ ozvalo se tiše.

„Kde jsi?“ Stále ještě nikoho neviděla. „Jestli si chceš hrát na schovávanou, musíš nejdřív počítat do dvaceti a pak zavolat už!“

Kapitán Viečorek se těžce zvedl z podřepu, v prstech jemně držel roztřepenou církevní korouhev, na níž zlatý svatý Jiří probodával modrého draka rudým kopím.

„U nás se počítalo do padesáti…“

Vzdychl, odsunul loktem nejbližšího ukřižovaného Krista a položil korouhev na stůl.

„Jistý pán si vychoval tři chlapce, sedmnáct, osmnáct a devatenáct let, aby mu to nosili. Platil jim stovku dvě, jak ho napadlo, a prodával to cizincům po dvou tisících. Předevčírem chytili na hranicích jednoho Angličana, který vezl tři. Rovnou jim řekl, od koho to má. Zbytek jsem našel při prohlídce.“

„No a co?“

„Nic. Angličan odjel do Anglie bez svatých a tamten sedí. Chlapci zatím také. Sám nevím, co s nimi mám dělat. Jsou dost sympatičtí. Budu je muset pustit.“

„Aby začali znovu?“

„To ne. Oznámil jsem to jejich rodičům, dokonce jsem tam byl. Šel jsem pěšky, byl strašný mráz. Dobře že dnes polevil. Matky plakaly, děti plakaly, přestože jsou to už téměř dospělí chlapci. Bylo to ošklivé,“ rozkládal rukama, „toho člověka předávám prokurátorovi. Je to celkem jednoduchý případ. Svatí z podhůří a z krakovského vojevodství, několik církevních památek z Bieszczad a to je všechno.“

„A tady máš to starožitnictví, víš, s těmi koberci.“

„Dobrá. Bude nutné zajet do Krakova a do Vratislavi. Asi tě tam pošlu. Projedeš se?“

„Jasně,“ přikývla rozhodně hlavou. Vlasy se jí přitom rozlétly a opět se slily do jednoho proudu. „Mráz nemráz, mám stokrát raději služební cestu kamkoliv, než sedět ve Varšavě. Týden před vánočními svátky. Kdy mám jet?“

Kapitán Viečorek chtěl odpovědět, ale jeho podřízená se už nikdy nedozvěděla, co chtěl vlastně říci.

Ve dveřích se objevila hlava dozorčího:

„Kapitán Viečorek a poručice Rogalská se mají hlásit u náčelníka.“

„Okamžitě?“

„Asi ano, protože neřekl kdy.“

„Dobrá. Už jdeme.“

Hlava ve dveřích zmizela. Viečorek si stáhl srolované rukávy košile, s povzdechem si utáhl kravatu a oblékl si blůzu.

„Co myslíš, Katko, co nám starý může chtít?“

„Dovíte se to včas, občane,“ řekla poručice Kateřina Rogalská lhostejným, úředním hlasem, kterým hovořila výhradně s vyslýchanými provinilci.

Vyšli na chodbu. Přede dveřmi náčelníka operačního oddělení potkali ještě jednoho důstojníka.

„Porada? A v tak nezvyklé době?“ Kapitán Tadeuš Pultorak byl mladý, vysoký, klidný člověk, dokonce tak vysoký, že jej často, když se pohyboval v civilu, považovali za basketbalistu. Mezi kolegy se mu z blíže neznámých důvodů říkalo Televizor.

„Běž první, Televizore…,“ řekla polohlasně Rogalská a couvla o půl kroku.

„Proč? Chraň si svá dívčí privilegia…“ Pultorak stiskl kliku a slabě strčil do dveří.

Za chvíli stáli všichni tři v plukovníkově pracovně. Pohled, který se jim naskytl, byl tak neočekávaný, že Rogalská v prvém okamžiku oněměla. Náčelník byl společenský člověk, ale kdyby někdo řekl komukoliv z jeho podřízených, že ho uvidí pít alkohol ve službě, byl by ten někdo považován za blázna. Nic podobného se v oddělení nemohlo stát.

A přece se stalo. Plukovník seděl pohodlně rozvalený v křesle a proti němu, na druhé straně stolu, stejně tak pohodlně usazen, seděl mladý člověk v šedém elegantním obleku s růžovou dětskou tváří a nevinnýma modrýma očima. Mezi nimi stála do poloviny vypitá láhev červeného vína a skleničky.

Když ten cizí mladík uviděl vcházet ženu v uniformě, prudce se zvedl ze svého místa a plukovník jej poněkud pomaleji následoval. Zarazil pohybem ruky Viečorka, který chtěl podat hlášení, a řekl:

„To jen pan Galeron, komisař francouzské kriminální policie delegovaný do Interpolu. Přijel k nám v jisté záležitosti, která se vás všech bude ode dneška týkat, a proto jsem chtěl, abyste hned přišli. Katko, sekretářka má skleničky. Řekni jí, ať nám sem dá ještě tři, ano?“

Mladý muž jim tiskl ruce a srdečně se usmíval a pokyvoval radostně hlavou, jako by považoval skutečnost, že potkal tři důstojníky Bezpečnosti v budově hlavního velitelství, za neobyčejně šťastnou hru náhody. Kateřina na chvíli vyšla a vrátila se se skleničkami. Plukovník nalil.

„Posaďte se.“

Obrátil se k mladému muži a zcela nenuceně se s ním dal francouzský do řeči. Viečorek se neznatelně usmál. Francouzský host jistě nevěděl, že plukovník je synem horníka, který žil ve Francii a pak se vrátil do vlasti. Jestli na základě plukovníkových znalostí předpokládá, že všichni pracovníci polské Bezpečnosti plynně hovoří cizími jazyky, bude za malou chvíli lehce rozčarován.

„Pan komisař přiletěl do Varšavy dnes ráno. Jeho příjezdu předcházela výměna telegramů mezi našimi institucemi. Abych dlouho neoddaloval záležitost, která se vás bezprostředně týká; Interpol dostal před několika měsíci informaci, na jejímž základě předpokládá, že jeden z největších gangů, zabývající se krádežemi uměleckých děl a známý pod jménem Syndikát, se co nejdříve pokusí o krádež jistého obrazu nacházejícího se v Polsku. Obraz je velice cenný, má hodnotu několika set tisíc dolarů a dá se předpokládat, že jistý latinskoamerický milionář je připraven zaplatit značnou sumu osobě, která mu jej sežene. Agent toho milionáře přiletěl v srpnu do Evropy a spojil se osobně s jakýmsi panem Gruberem, na kterého je vážné podezření, že je šéfem Syndikátu. Interpol začal pátrání a zjistil, že agent před svým příjezdem do Evropy sbíral informace týkající se našeho obrazu. Mezinárodní policie počítá v tomto případě velice s naší pomocí a chce nastražit právě u nás v Polsku past na šéfa Syndikátu. Bohužel ani Interpol, ani my nemáme žádné přesnější informace, kdo, kdy a jakým způsobem bude chtít obraz ukrást. Víme jen, že gang má velmi rozsáhlé styky, že má znamenité_odborníky a pravděpodobně i dobré hlavy pokud jde o organizování akcí, protože z toho, co mi tu vyprávěl pan komisař Galeron,“ obrátil se na Francouze, který se usmál a zdvořile kývl hlavou, i když pravděpodobně nerozuměl ani jedinému slovu z toho, co bylo právě řečeno, „je možno usoudit, že tato organizace, ačkoliv provedla mnoho krádeží velkého rozsahu, rozvíjí svoji činnost dosud beztrestně, a pokud se podaří chytit jednotlivé zločince zapletené do některé z těch záležitostí, mlčí všichni jako hrob a stopa u nich končí. Z pozorování Interpolu vyplývá, že k úderu bandy musí dojít co nejdříve. Proto jsme v naší telegrafické výměně názorů během posledních čtyřiadvaceti hodin dohodli společný plán, k jehož splnění nám Interpol dodal jistý nezbytný, předmět, který leží tamhle,“ ukázal rukou na pracovní stůl. Byl to plochý, téměř čtvercový kufřík.

Galeron tiše zakašlal. Plukovník zmlkl a obrátil se k němu. Francouz zvedl ruce a ukazováčkem pravé ruky se dotkl zlatých hodinek na zápěstí levé ruky. Pak rozpřáhl ruce a vstal.

„Pan komisař musí ještě dnes odletět zpátky do Paříže a za hodinu mu letí letadlo.“

Zvedl sklenku. Galeron si se všemi připil, na každého se mile usmál a odešel s plukovníkem, který jim pohybem ruky naznačil, že na něho mají počkat.

Dveře se zavřely.

„Pochopili jste něco?“ zeptala se Rogalská.

„Zatím ne…“ řekl kapitán Pultorak, zvedl láhev a prohlížel si ji proti světlu. „Ještě tam trochu zůstalo. Navrhuji, abychom uzavřeli alespoň tento případ, dříve než se starý vrátí.“

Společně vyprázdnili skleničky a opatrně je postavili na stůl právě v okamžiku, kdy náčelník operačního od dělení vzal za kliku.

KAPITOLA PáTá, V NÍž PAN GRUBER ZDŮRAZŇUJE ČEST ZLODĚJE

Od doby, kdy pan Gruber seděl naposledy v této místnosti, uplynuly čtyři měsíce. Za tu dobu se tady nic nezměnilo. Za oknem v houstnoucím soumraku pulsoval zářivě červený neón nadšený krásou žen, které užívají k mytí vlasů šampon E-L-I-D-A, E-L-I-D-A…

Slabé světlo pochmurného zimního dne matně osvětlovalo tváře tří mužů, s nimiž se zde před čtyřmi měsíci rozešel.

Gruber stál na stejném místě jako minule. Jen promítací plátno, které tehdy viselo na stěně, bylo nyní svinuté a na jeho místě visel Třetí král.

„Helmute,“ oslovil Gruber jednoho z mužů a ukázal na obraz, „víte, že neplýtvám pochvalami. V našem povolání je nejlepší odměnou příslušný podíl na zisku. Tentokrát bych vám ale chtěl osobně pogratulovat. Zařídil jste to všechno opravdu znamenitě. Syndikát vám to nikdy nezapomene. Našel jste, mohu-li se tak poeticky vyjádřit, spojence v samém srdci nepřítelovy tvrze. Díky snímkům a rozborům, které jste pro nás získal cestou, o níž se teď nechci blíže zmiňovat, mohli jsme ukončit všechny přípravy akce za poměrně krátkou dobu“

„Děkuji, šéfe,“ odpověděl Helmut a začervenal se. „Byla to jen moje povinnost.“

Gruber jej umlčel pohybem ruky.

„Je to opravdu dokonalá práce. Jen díky vám zde máme kopii, která jako by ani kopií nebyla. Ani křemíková lampa, ani žádná nejmodernější metoda rozboru plátna nebo barvy nenajde sebemenší mezi naším obrazem a Riberovým originálem. A nyní nám zbývá jen jeden úkol – převézt náš obraz do Polska, vyměnit jej za originál a vrátit se do Vídně se skutečným Třetím králem. Tím bude naše práce skončena, protože zbytek je už jen formalita, spočívající v předání objednaného zboží zákazníkovi Vzpomínám si, že když jsme se zde naposledy setkali, hovořili jsme o tom, jak se vyhnout skandálu a nevyvolat reakci polských úřadů. Zde je odpověď.“

Gruberova napřažená ruka opsala veliký oblouk. Na přímený ukazováček se zastavil před pokornou tváří černého monarchy. Všechny pohledy jej následovaly. Chvíli bylo naprosté ticho. Konečně si Gruber odkašlal:

„Pokud jde o plán akce, prohovoříme jej za chvíli se všemi podrobnostmi. Vždy se řídíme dvěma hlavními zásadami, od nichž se nikdy nesmíme ani odchýlit. Za prvé: nikdy neprolévat lidskou krev a nepošpinit se vraždou, protože, jak je všeobecně známo, trestní zákoníky celého světa mají zcela jiný poměr ke zločinům, jichž se dopustily osoby neozbrojené pomáhající si pouze svým intelektem. Kromě toho považujeme vraždu za věc naprosto vyloučenou. Nelze dopustit, aby jeden člověk bral život druhému. Neshoduje se to s křesťanskou etikou. Výjimku lze učinit pouze u zrádců, ale o těch mezi námi není třeba hovořit. Za druhé: postupovat tak, aby v žádné situaci nezískala policie nejmenší šanci odhalit naši organizaci, z toho důvodu předpokládá náš plán bleskovou výměnu obrazů. Maximum bezpečnosti a jistotu, že nevypukne poplach, získáme tehdy, když obraz, který nazýváme Třetím králem, zmizí ze stěny muzea jen na několik minut potřebných k výměně za kopii. Stane se tak v noci.

Kdybychom kopii poslali dříve a dovolili našemu společníkovi provést výměnu dříve, než přijmeme originál, celá operace by si možná vyžádala méně času, ale celý plán by se mohl zhroutit a následky by byly nedozírné. Mohli bychom tak znemožnit splnění úkolu a způsobit zatčení osoby, která se od nás vydá do Polska. Myslím, že by kopie a originál byly zbytečně dlouho pod jednou střechou, mimo naši kontrolu, a náhoda by mohla našeho společníka prozradit. Muzeum, jak už víte, je v současné době mimo provoz, není tedy třeba uvažovat o nějakém triku nutném k odvrácení pozornosti hlídačů. Později vám svůj plán předložím k diskusi. Teď bych chtěl hovořit podrobně o úkolu celkově. Prosím vás, pánové, abyste jako vždy poslouchali pozorně, a vyvolá-li cokoliv na mém projektu pochybnosti nebo bude hodné diskuse, či nebudete-li se shodovat s mým názorem v kterékoliv podrobnosti mého plánu, žádám vás, abyste to otevřeně řekli. Čtyři hlavy vědí vždycky víc než jedna, byť i sebezkušenější. Konečně vy přece nejste žádní nováčkové.“

Zmlkl. Tři hlavy přikývly a mlčky tak potvrdily jeho slova.

„Již dříve jsme si vyjasnili,“ pokračoval Gruber, „v čem spočívá náš úkol. Šlo o to, získat v Polsku někoho, kdo by v době našeho vojensky řečeno útoku na zámek v Borech byl uvnitř a měl by potřebnou volnost pohybu. Taková osoba je nezbytná, abychom mohli provést své záměry. Nuže, taková osoba se našla. Nabídli jsme jí za její pomoc značnou částku. Je to…“

Jeden ze sedících zvedl ruku. Gruber se zarazil v polovině věty.

„Ano, poslouchám vás, doktore.“

„Mohu se zeptat na něco dříve, než přistoupíme k diskusi o vašem plánu? Zdá se mi, že jsem přišel na jistý…, jak bych to řekl…, jednoduchý způsob splnění úkolu.“

„Ale ovšem. Ptejte se prosím. Poslouchám vás.“

„Chtěl jsem se prostě zeptat, zda je náš obraz Třetího krále absolutně identický se skutečným Třetím králem?“

„Hm…“ Gruber na zlomek vteřiny zaváhal. „Nevím, co myslíte pod slovem absolutně. Na světě nejsou žádné dva absolutně stejné předměty. Jestliže jsem řekl, že jsou ty obrazy identické, chtěl jsem tím říci, že jsou téměř stejné, to znamená, že naše kopie byla udělána s co největší dokonalostí a má všechny vlastnosti originálu, včetně struktury materiálu. Nebylo přehlédnuto ani to nejmenší popraskání barvy neviditelné prostým okem, ale jen pomocí zvětšovacího skla, a bylo okopírováno s co největší možnou přesností. Barvy ani plátno nedají při prosvětlovací zkoušce ani při užití chemických zkoušek jiné výsledky, než by dal originál. Krátce řečeno, naše kopie může zmýlit i odborníka, ovšem jen tehdy, nepostavíme-li náš obraz vedle skutečného Třetího krále a nedovolíme-li je zkoumat současně. Pak by se situace patrně vyvíjela tak, že by odborníci po krátkém čase, ale po velmi složitých zkouškách, zjistili, že náš obraz není původní a ten druhý ano. Ale jak jsem již řekl, mohu ručit za to, že nikdo nebude pochybovat o původnosti naší kopie nejen na první pohled, ale ani po povrchním rozboru, a vůbec nemusím mluvit o nebezpečí, že falzifikát bude odhalen, nebudou-li badatelům k dispozici oba obrazy pro porovnání. Konečně jak jistě sami chápete, ty dva obrazy přece nikdy nebudou spolu. Chvíli, to je pravda, budou blízko sebe, ale hned se od sebe vzdálí a bude je dělit vzdálenost tisíců kilometrů. A jestli je přece jenom za sto či více let svede kolo dějin, které připravuje uměleckým dílům ty nejsložitější cesty a dráhy, do stejného místa, nechť se pak starají ti, kteří přijdou po nás. Náš úkol je prostý. Dodat obraz zákazníkovi a nechat Poláky v domnění, že vlastní Riberu. Nikdo je přece nebude vyvádět z omylu, náš zákazník jistě ne.“

„Ano, a o to mi právě jde,“ řekl doktor von Heitz. „Proto jsem se také chtěl zeptat, proč, když nikdo, kdo nemá oba obrazy současně, nemůže zjistit padělek, nepošleme tomu sběratelovi z Jižní Ameriky, který jako všichni soukromí sběratelé nemá jistě velké ponětí o umění, naši kopii. Jistě by ho nikdy ani nenapadlo, že to, co dostal, nemusí být skutečný. Třetí král Riziko by se snížilo na nulu a zisk by byl stejný.“

„Jak to myslíte, doktore?“ Gruber byl zjevně nespokojený. „Odpověď na vaši otázku je velice prostá. Bylo by to nepoctivé. Kdybychom měli postupovat podobným způsobem, jistě by se to jednoho dne prozradilo a my bychom ztratili nejváženější zákazníky a stáli bychom před krachem našeho obchodu. Ne, moji drazí, kdybych oklamal důvěru zákazníka, ztratil bych zítra i vaši důvěru a pozítří byste zjistili, že ani vás už nic neváže ve vztahu k vašim kolegům. Zapamatujte si, pánové, jedno. Nikdo nemusí být tak poctivý jako člověk stojící za hranicemi zákona. Ale dost o tom. Vraťme se k našemu úkolu. Hovořili jsme o osobě, která provede výměnu obrazu. Tou osobou je…“

KAPITOLA ŠESTÁ, V NÍŽ PRACOVNÍCI KRIMINÁLNÍ POLICIE dOSTANOU ROZKAZ KE KRÁDEŽI

Plukovník se vrátil do pracovny, zavřel za sebou dveře a přistoupil ke svému pracovnímu stolu.

„Jak se vám líbil ten mladík?“

„Měl pěknou kravatu,“ řekla Kateřina přesvědčivě. „Více jsme nestačili postřehnout.“

„Jde samozřejmě o ten obrázek.“ Náčelník operačního oddělení obešel stůl, sklonil se nad ním, otevřel pouzdro a sňal vrstvu molitanu chránící obraz. „To je on. Lépe řečeno kopie, kterou nám darovali Francouzi, abychom s její pomocí mohli uskutečnit náš společný plán. Zdá se, že je opravdu výborná a téměř k nerozeznání od originálu.“

Viečorek se zvolna přiblížil, podíval se nejdříve letmo na obraz a pak nedůvěřivě na plukovníka.

„To je přece Riberův Černý král,“ řekl překvapeně. „Interpol si vážně myslí, že nám ho někdo může ukrást? Je to přece velice známý obraz.“

„Všechno ukazuje na to, že nám ho chtějí ukrást. Francouzi, jak řekl ten komisař, se o tom dozvěděli téměř náhodou a nyní chtějí této nečekané příležitosti využít k odhalení šéfa Syndikátu a rozbít celý mezinárodní gang. Na této kopii je tajné, naprosto neznatelné znamení, které vám za chvíli ukážu. Společně jsme se dohodli, že obrazy vyměníme, vystavíme tuto kopii v muzeu jako originál, dovolíme Syndikátu, aby ji ukradl, necháme zloděje vyvézt lup z Polska, rovněž ho necháme odevzdat obraz panu Gruberovi a teprve pak se objeví na scéně Interpol a chytí ho při činu, až bude odevzdávat ukradený obraz zákazníkovi.“

„Nezdá se to tak těžké, pokud všechno půjde tak, jak si to ti pánové v Paříži představují.“ Pultorak pokrčil rameny. „Náš úkol tedy spočívá jen v hlídání obrazu. Stačí zjistit okamžik krádeže, nenápadně doprovodit zloděje na hranice a předat ho někomu jinému. Tak?“

„Nejen to…,“ plukovník se usmál. „Originál obrazu musí být rovněž ukraden.“

„A kdo ho má ukrást?“ Kateřina nepochopila plukovníkova slova.

„Vy!“ řekl vítězně plukovník. Natáhl obě ruce. Jeho ukazováčky jasně ukazovaly na Viečorka a Kateřinu. „Vy. A musíte to udělat tak, aby si nikdo na světě nevšiml, že došlo k výměně’obrazů.“

„Ale…“ namítla Kateřina.

Viečorek jí lehce položil ruku na rameno.

„Počkej chvíli a pusť šéfa ke slovu.“

„Promiňte, soudruhu plukovníku…“ Kateřina se začervenala.

„To nic,“ usmál se plukovník, „mám doma také dvě velké dcery.“

Kateřina zrudla ještě více. Náčelník oddělení otevřel zásuvku svého pracovního stolu, vyndal z ní velkou obálku a vysypal z ní několik velkých fotografií.

„To je zámek v Borech, kde se teď obraz nachází. Je to naše největší muzeum toho druhu. Vzniklo ze staré knížecí rezidence uprostřed lesů, nedaleko vsi téhož jména. Když stát převzal zámek od původních majitelů, bylo rozhodnuto nechat celek netknutý jako svého druhu šlechtický skansen, aby budoucí generace viděly, jak vypadal život na takovém sídle, jak byl zámek vybaven a tak dále. Galerie obrazů a sbírka jiných uměleckých děl zůstaly rovněž v původním stavu. Vzniklo tak muzeum, které přitahuje tisíce zájezdů ročně, neboť i když trať probíhá hezkých pár kilometrů od Borů, křižují se v blízkosti dvě důležité silnice. Příjezd autem nebo autokarem je snadný. Váš úkol je následující. Předejít zloděje, jet do Borů a vyměnit tajně tuto kopii za originál visící v zámecké knihovně.“

„Jak to vyměnit?“ Viečorek zavrtěl pochybovačně hlavou. „Nechcete snad říct, že každý může volně vejít do muzea v Borech, sejmout ze stěny obraz v hodnotě několika set tisíc dolarů a pověsit na jeho místo co chce?“

„Ne každý. Prakticky nikdo, protože muzeum je už půl roku pro návštěvníky uzavřeno kvůli vnitřním úpravám. Naštěstí je tam několik pokojů pro hosty, kteří přímo na místě studují sbírky v muzejní knihovně. Tak se to konečně dělá na celém světě Přidělování míst je v pravomoci ministra kultury. Postaral jsem se…“ usmál se významně, „o přidělení dvou pokojíků. Pojedete do Borů jako manželé. Spisovatel se ženou, který právě píše dejme tomu nějaký historický epos. V Borech je rovněž velká zbrojnice, a tak se domníváte, že tam naleznete hodně rekvizit, jejichž prozkoumání a prohlédnutí zblízka vám pomůže docílit větší autentičnosti vašeho díla. Takový epos přece vyžaduje vážné studium.“

„Jaký epos?“ vyjekl Viečorek. „Jaká žena? Ona?“

„Ano, ona. Naše neocenitelná soudružka, zde přítomná poručice Kateřina Rogalská.“ Plukovník v té chvíli doslova zářil.

„Nemáte, doufám, nic proti tomu, tím spíše, že bude vaší ženou pouze jedinou noc.“

„Zní to jako červená knihovna,“ povzdechla si Kateřina. „Myslíte, soudruhu plukovníku, že by se mnou nikdo déle nevydržel?“

„Jsem přesvědčený, že se najde někdo, kdo bude chtít trávit celý život po vašem boku, ale v dané situaci to není možné.“ Plukovník zvážněl. „Náš plán předpokládá, že pojedete do Borů jako manželé, v noci vyměníte obraz a my pak ráno pošleme pod nějakou záminkou vůz pro poručici Rogalskou. Řekněme, že jste, Katko, pracovnicí výzkumného ústavu chemie či fyziky, a přestože vám dali právě dovolenou, musí vás odvolat vzhledem k nějakým pokusům. Pojedete nerada zpátky do Varšavy, necháte muže v Borech a vezmete s sebou toto pouzdro, které bude obsahovat místo kopie originál Třetího krále.“

„Rozumím.“ Kateřina kývla hlavou. „A Štefan?“ ukázala na Viečorka.

„Soudruh kapitán zůstane i nadále v Borech. Musíme tam mít uvnitř někoho, kdo by všechno pozoroval, a kapitán Pultorak se postará o ochranu zámku zvenčí.“

„Jak se s vámi budeme dorozumívat, soudruhu plukovníku? Telefonem to asi nepůjde, protože by mohl někdo nepovolaný něco zaslechnout.“

„Dostanete malou krátkovlnnou vysílačku a přibalíte si ji do kufříku. Je slabá, ale postačí na spojení s kapitánem Pultorakem, který bude jen několik kilometrů od Borů, a možná i blíže.“

„To je dobré,“ Viečorek se podíval na Kateřinu. „Nikoho nezatkneme, nesmíme se prozradit, máme jen ukrást jeden obraz a dbát na to, aby se někomu jinému podařilo ukrást druhý. Jen jedno mi dělá starosti…“

„A to?“

„Že v Polsku přece jenom není tolik spisovatelů.“

„Ale zase ne tak málo, jak by se zdálo. A pak, kdo dnes čte eposy. Věřte mi, že nikdo. Všechno bude v pořádku.“

„Doufám…,“ kapitán nebyl tak zcela přesvědčený.

„A ještě jedna věc.“ Kateřina natáhla ruku a zamávala prsty. „Prstýnky! Co je to za manžele bez prstýnků?“

Plukovník zvedl bez váhání telefon.

„Spojte mě s depozitářem… Ano, tady plukovník Vala. Dnes se u vás přihlásí poručice Rogalská a kapitán Viečorek… Dáte jim dva zlaté prstýnky… Na míru… Prosím?… Že nemáte nic takového v úschově?… Prosím?… A jaký je v tom rozdíl, tak budou z utopené… Cože?… Neznámý sebevrah přejetý vlakem?… A prstýnek je celý?… No tak dobrá… Ano. Na revers. Vrátí to osobně. V pořádku.“

Položil sluchátko.

„Zajdete si do depozitáře. Potřebují znát velikosti prstenů. Říkají, že tam bude několik prstýnků na výběr.“

„Po neznámé utonulé…“ Kateřina obdařila svého nadřízeného vděčným úsměvem. „Jak je to od vás, soudruhu plukovníku, milé, že nezapomínáte na city nevěsty. Dar hlavního velitelství pro dívku důstojnici. Doufám, že prstýnek té nešťastnice byl zlatý a ve vodě nezrezivěl.“

„Kdy pojedeme?“ zeptal se Viečorek.

„Samozřejmě ještě dnes. Každou chvíli se tu má objevit profesor Gavroňský, který mi slíbil, že vás odveze autem ministerstva přímo na místo a představí vás kustodovi.“

„Gavroňský?“

„Ano. Kunsthistorik. Ministerstvo ho pověřilo péčí o muzeum v Borech. Chtěl bych, abyste si pamatovali, že je jediný, komu jsem musel prozradit, že jedete do Borů jako ochránci Černého krále.“

„A profesor Gavroňský samozřejmě také ví, že máme vyměnit obrazy?“

„Ne,“ řekl plukovník s důrazem. „A nesmí se to dovědět.“

„To nechápu.“ Pultorak se podíval nejdříve na Viečorka a pak na svého nadřízeného. „Jestli ví něco, proč nemůže vědět všechno?“

„Celá věc se má takto. Interpol na základě několikaletého rozboru činnosti Syndikátu dospěl k závěru, že se tato skupina opírá téměř vždy o někoho, kdo nebudí žádné podezření a má přístup k uměleckým dílům, která mají být ukradena. Kdybych vás nemusel okamžitě umístit přímo v Borech – a to je nutné, protože Interpol věří, že banda udeří co nejdříve –, nezasvětil bych do celého případu ani profesora Gavroňského. Musel jsem to udělat, ale prozradil jsem mu jen to nejnutnější. Nechci tím říct, že bych podezíral profesora Gavroňského z jakýchkoliv styků se Syndikátem, osobně jsem přesvědčen, že je mimo podezření. Ale…“ plukovník se zarazil, „je jedním z těch, kteří mají stálý volný přístup do muzea v Borech, a proto s ním musíme také počítat, i když je to velmi nepravděpodobné. Proto bych také rád, abyste v něm nevyvolali dojem dokonale pracujících a zkušených důstojníků policie. Pro všechny případy, jasné?“

„Štefanovi to půjde lehce,“ řekla Kateřina smrtelně vážně. „A já udělám, co bude v mých silách, ale neručím za úspěch. Jsem až příliš dokonalá.“

Ozvalo se zaklepání. Ve dveřích pracovny se objevila hlava dozorčího.

„Soudruhu plukovníku, jde k vám profesor Gavroňský.“

„Ať chvilku počká.“

„Ano,“ řekl dozorčí a zmizel za dveřmi.

Plukovník rychle otevřel kufřík, vložil do něho vrstvu molitanu ležící na stole, zavřel víko, vyzkoušel zámky a podal Viečorkovi dva malé klíčky.

„Postavte to ke stěně,“ řekl polohlasně a ukázal na pouzdro. Viečorek vzal opatrně kopii Třetího krále a postavil ji na místo, které mu ukázal náčelník oddělení.

Plukovník šel ke dveřím, otevřel je a kývl na službu. Potom ustoupil zpět.

„S vámi, soudruhu Pultoraku, se dohodneme později. Vyrazíte dvě hodiny po nich.“

Pultorak kývl hlavou. Opět se ozvalo zaklepání. Plukovník otevřel dveře dokořán.

„Prosím, pojďte dál, pane profesore. Naši lidé vás již očekávají.“

Profesor Gavroňský vešel a stiskl náčelníkovi oddělení ruku. Byl vysoký, opálený, hezký. Mohlo mu být nejvíc padesát let, ale Viečorek na první pohled usoudil, že je mu o něco méně. Profesor se usmál.

„Dobrý den! jsem rád, že nám chcete pomoci v té záležitosti, i když se vám přiznám, že tomu moc nevěřím. Krádež v Borech! Mezinárodní gang! Zní to příliš fantasticky. Ale všechno je možné…“ Poslední větu řekl bez nejmenšího přesvědčení. Kateřině se zdálo, že v jeho hlase postřehla téměř neznatelný odstín ironie.

KAPITOLA SEDMÁ, V NÍŽ KAPITÁN VIEČOREK DOUFÁ, ŽE SI V BORECH POŘÁDNĚ ODPOČINE

Pan Gruber se podíval na hodinky.

„Letadlo odlétá za dvě hodiny, Helmute. Večer budeš ve Varšavě a přesně ve dvacet tři třicet, půl hodiny před půlnocí, máš být… ano, tady, a potom…“ Obrátil se a ukázal na velký, panoramatický snímek. Byla na něm silnice a hned za ní sněhem zapadané křoviny rostoucí před vysokou zámeckou zdí. V hloubce za zdí bylo vidět uprostřed zasněžených stromů vzdálenou střechu a nejvyšší patra borského zámku.

„… zhasneš reflektory a vypneš motor. Náš společník se s tebou setká na tomto místě. Nesmíš se opozdit, protože na tom závisí jak jeho, tak i tvoje bezpečnost. Vezmeš od něho originál a dáš mu kopii, která musí o několik minut později viset v zámecké knihovně. Zde máš speciálně vyrobený kufřík, který ti poslouží k převezení originálu. Ráno odletíš z Varšavy do Vídně. Někdo jiný převeze kufřík z Vídně do Stuttgartu, kde ještě týž večer předám obraz našemu zákazníkovi. Celá akce je velmi jednoduchá, všechno je připraveno do nejmenších podrobností a nemohou vzniknout žádné komplikace. Teď se ještě, prosím tě, podívej na snímek a ukaž místo, kde máš zastavit vůz.“

Vysoký mladý člověk vstal a přiblížil se k veliké fotografii. „Přesně ve dvacet tři třicet… tady, šéfe…, se zhasnutými světly.“

Přejel pomalu prstem úsek silnice téměř před zámeckou branou a ukázal na určené místo.

Auto zpomalilo. Na levé straně zahlédli ve světle dohasínajícího dne zámeckou bránu. Padal hustý sníh hnaný poryvy větru. Stírače běžely jen ztěžka a odmetaly nahoru i dolů bílé vějířky sněhových vloček padajících na přední sklo.

„Jsme v Borech,“ profesor Gavroňský, který seděl vedle řidiče, se otočil a usmál se na Kateřinu. „Ještě den dva takové chumelenice a nebudeme se muset o nic starat. Úplně nás to tady zasype.“

Černá ministerská volha s lehkým smykem zatočila a projela vysokou kamennou barokní bránou s pěknou mříží otevřenou dokořán. Vjeli do dlouhé příjezdové aleje zasypané sněhem, která vedla přímo ke vchodu do zámku. Vlevo v hloubi parku bylo vidět bílou patrovou budovu a nízké stavení někdejšího čeledníku.

Téměř nad vozem zavyl vítr a zaclonil na okamžik zámek mrakem bílého, sypkého prachu a vrhl ho přímo do pochmurných kamenných tlam dvou lvů střežících vchod.

Volha ještě jednou zatočila a zastavila se.

„Jsme na místě,“ řekl profesor Gavroňský.

Ani on, ani nikdo jiný z ostatních si neuvědomoval, že za okamžik společně s nimi vstoupí do hluboké, klenuté předsíně také Osud. Blízká budoucnost jim přinášela obrazy těch strašných snů, které občas mívají lidé a z nichž se probouzejí s výkřiky, polití ledovým potem.

Ale skutečnost byla zatím jiná, daleko příjemnější. Padal sníh, vítr dul do oken zámku, a když vysoký, šedivý muž s kožichem lehce přehozeným přes ramena otevřel dveře a vyběhl pro zavazadla, všech se zmocnila nejlepší nálada.

Viečorek vystoupil a podal ruku vystupující Kateřině, která mu jeho pozornost oplatila úsměvem.

„Sníh…,“ zašeptal. Odpověděla lehkým přivřením víček. Nepočítali s dovolenou dříve než v červenci, a i když pro ni to měl být jen jeden večer, noc a ráno, byla šťastná, že může vdechovat svěží chladný vzduch a rozhlížet se po velikých bílých holých stromech. Byla na venkově a Kateřina Rogalská se na venkově narodila.

„To je pan Golos, noční hlídač,“ řekl Gavroňský o muži, který mizel na schodišti s jejich zavazadly. „Haló, pane Golosi, kde je kustod?“

Golos se zastavil.

„Jistě u sebe v kabinetě, pane profesore.“

Pak zmizel v ohybu schodiště. Šli za ním po velikém, širokém schodišti, stoupajíce po bílých mramorových stupních. Schodiště končilo v poschodí, kde vyústilo do veliké haly, z níž vedly dvojité otevřené dveře, pravděpodobně do sálů muzea. Viečorek si všiml dlouhé řady místností. Na vzdálené stěně se zablýskl obraz, o něco blíže se zalesklo sklo veliké skříně. Rozhlédl se. Hala byla od stropu až do výše očí ověšena portréty mužů i žen v oblecích, které svědčily, že jednotlivé obrazy přibývaly po více méně stejných časových úsecích už nějakých tři sta, možná tři sta padesát let. Podél jedné stěny vedly nahoru jednoduché palisandrové schody s jednoduchým štíhlým zábradlím a ztrácely se ve stropě.

„Podívám se nejdříve do kustodova kabinetu,“ řekl profesor, „a vy se zatím ubytujte. Hned se vrátím a seznámím vás se zámeckým pánem. Pane Golosi, zaveďte hosty do pokojů, ano?“

Muž v kožichu už byl v polovině dřevěných schodů. Zastavil se a pokynul hlavou. Gavroňský zdvořile kývl na Kateřinu, vešel do pootevřených dveří, kolem kterých před chvílí přešel Viečorek, a zmizel za nimi, aniž je za sebou zavřel. Kapitán a Kateřina šli nahoru.

Viečorek zhluboka vdechoval vůni muzea. Vůně mrtvého světa, ticho, lehce skřípající schody… Kdesi v této budově visel portrét Černého krále namalovaný před třemi sty lety chudým malířem, který do konce života zápasil s dluhy a konkurencí průměrných, ale průbojnějších mistrů štětce, kteří tak hustě zabydlovali jeho vlast. Nyní měl jeho obraz větší cenu, než kolik mohl jeho autor vydělat, i kdyby pracoval tisíc let bez oddechu, a přitahoval zloděje, protože někde na druhém konci světa byl člověk, dost bohatý, aby ho zaplatil, a dost bezohledný a sobecký, aby ho chtěl jen a jen pro sebe, a to za jakoukoliv cenu.

Viečorek se usmál.

Měl bych mu být vděčný – blesklo mu hlavou –, kdyby ho nebylo, seděl bych teď u televizoru. Vracím se z práce tak unavený, že nemám na nic chuť, ale vůbec na nic. Koukám na televizi a spím s otevřenýma očima. A tady je příjemně. Dej bože, ať ti zloději přijdou za dva za tři týdny. Alespoň si pořádně odpočinu.

Viečorek původně studoval historii umění, ale studium nedokončil. Po třech letech se přihlásil na základě inzerátu v novinách do důstojnické školy. Byl tenkrát velice překvapený, když ho přijali. Ale cítil, že je to dobře. Neklidný charakter mu nedovoloval vysedávat celé hodiny nad klasifikací řeckých váz. Kriminalistika ho brzy zcela pohltila. Přesto zůstal chtě nechtě věrný umění, protože zmínka o nedokončeném studiu kunsthistorie v jeho osobních spisech způsobila, že mu rok od roku svěřovali stále více případů spojených s krádežemi uměleckých děl, jejich pašováním za hranice a porušováním zákona o ochraně uměleckých památek. Ve svých šestatřiceti letech byl uznávaným specialistou, proto jej také poslali sem. Proto se cítil šťastný. Dovolená v muzeu. Bylo to jedno z těch příjemných překvapení, jaké osud lidem připraví jen málokdy.

Vystoupili do druhého poschodí. Dlouhá chodba z jednoho konce budovy na druhý byla osvětlena jen slabými žárovkami ve starých kovaných lucernách předělaných na elektrické lampy. V jejich mlhavém, měkkém světle se konce chodby ztrácely v pološeru.

„Zde je pokoj pro paní,“ řekl muž v kožichu a postavil kufr u prvních dveří. Potom udělal pár kroků, prošel kolem druhých dveří a postavil Viečorkovo zavazadlo u třetích. „A tady bude váš pokoj.“

„A co je mezi nimi?“ zeptala se Kateřina s lehkým znepokojením.

„Koupelna. Ale dveře zatloukli ještě za knížete pána, protože do koupelny se chodí z obou pokojů.“ Couvl a podíval se na kapitána, který po chvilce zaváhání sáhl do kapsy a podal mu deset zlotých.

„Děkuji vám,“ řekl uctivě muž v kožichu. Uklonil se způsobem, jaký už ve Varšavě nikdo nepamatuje, a zvolna se vzdálil po schodišti.

Když jim zmizel z očí, zasalutovala Kateřina Viečorkovi, vzala energicky kufřík a vpochodovala do svého pokoje.

KAPITOLA OSMÁ, V NÍŽ’SE VYSKYTNE OBRAZ ZNÁZORŇUJÍCÍ UMUČENÍ SVATÉHO ŠEBESTIÁNA

Štefan Viečorek postavil své zavazadlo na zem a vedle něho položil i ploché kufříkové pouzdro s kopií Třetího krále Zadíval se na ně podezíravě. Bylo na první pohled jasné, že není polské výroby. Velice elegantní, šedé, rohy ze světle modrého semiše.

Kapitán si povzdechl a přistoupil k oknu. Sníh padal tak hustě, že téměř nebylo vidět k nejvzdálenějším stromům příjezdové aleje. Stmívalo se. Černá volha, která je sem přivezla, vyjela nehlučně na cestu a pomalu se ztrácela za záclonou sněhu. Projela branou, zahnula doprava směrem na Varšavu a zmizela za zdí zahrady Viečorek se chvíli díval směrem, kterým vůz odjel. Volha byla pryč. Viečorek měl pocit, jako by se přetrhlo jediné pouto, které ho spojovalo s vnějším světem. Kolem bylo hluboké ticho vyvolávající dojem, že zámek leží hluboko pod vodou nebo někde ve vzpomínkách, v neskutečnu, uprostřed nekonečného měkkého rostoucího bílého ticha. Do vánoc chybělo ještě hezkých pár dní.

„Asi se mění počasí,“ broukl si kapitán, ačkoliv ho změny počasí obvykle nezajímaly. Pokrčil rameny, odtrhl pohled od příjezdové cesty a otočil se do místnosti. Zvolna si svlékl kabát, hodil ho na velikou postel s vyřezávanými čely a pohladil dlaní dřevěnou hlavičku Amorka vykukujícího zpod okraje deky. Popošel a zůstal stát uprostřed pokoje. Zapálil si cigaretu a rozhlížel se. V koutě nedaleko dveří se až ke stropu tyčila vysoká kamna z velkých, primitivně vypalovaných kachlů ozdobených rodovými erby a s lesklou, místy otlučenou glazurou. Na stěně visely dva obrazy. Jeden z nich – pozdně vlámský – představoval pastýřskou scénu s ovcemi prchajícími před blížící se bouří. Pod stromem pastýř s děvčetem, nedbajíce vichru, který ohýbá silné větve nad jejich hlavami, stojí v objetí zcela lhostejní k osudu ovcí, šťastní a spokojení na pozadí temných mraků, které se nesou nad obzorem, rozervaným blesky. Druhý obraz, patrně o mnoho starší, byl klidný a ve srovnání s prvým téměř idylický, přestože představoval smrt člověka hynoucího přímo před očima diváka. Na veselém pozadí barevného města položeného na hezkých pahorcích stál svatý Šebestián přivázaný ke kůlu. Polonahý svatý byl klidný, téměř usměvavý a měl růžovou hladkou pokožku. Z prsou, nohou, rukou a krku svatého Šebestiána trčely dlouhé šípy a v místech, kde jejich hroty pronikaly do těla, vytékaly světle červené potůčky krve. Ale Šebestián byl šťastný. Své hasnoucí oči obracel vzhůru a nejspíše už viděl otevírající se nebe a velikou záři splývající k němu z výše. První odlesk té záře se již zrcadlil v jeho tváři. Za chvíli se pohne a vzlétne, ne-li on sám, pak jistě jeho duše povznesená nad všechna pouta a rány.

Viečorek mimoděk ucouvl o krok.

Ne, nebyl to přelud. Svatý se zcela výrazně pohnul.

„Co to je…,“ zašeptal kapitán.

Teprve nyní si všiml, že současně s obrazem se zvolna pohnula celá velká část stěny. Bezděčně sáhl do kapsy saka a čekal, co se bude dít.

Objevil se úzký otvor, který se zvolna rozšiřoval. Byly to dveře. V nich se ukázala ženská ruka, pak hlava.

„Bála jsem se,“ řekla Kateřina, „že je to nějaký omyl a že ty dveře nevedou k tobě. Mohlo to být zábavné, vlézt tak do cizího pokoje.“

Vešla. Viečorek klidně zavřel dveře a teprve nyní si všiml vyřezávané dřevěné kliky skryté v dřevěném obložení stěny.

„Podívej,“ ukázal na obraz na dveřích.

Kývla hlavou.

„Hezké. Mám strašně ráda takové tajné vchody.“

„Viděla jsi už někdy něco takového?“

„Ne,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „Ale nejméně stokrát jsem si to představovala. Přečetla jsem všechny detektivky, které se mi kdy podařilo sehnat. Téměř v každé druhé je něco takového.“

Viečorek otevřel dveře dokořán.

Byla za nimi koupelna, krásná a staromódní, s obrovskou vanou a zrcadlem přes celou stěnu, v němž by se lehce zhlédl celý batalión vykoupaných naháčů. Vzadu byly otevřené dveře vedoucí do Kateřinina pokoje. Štefan tam nahlédl a pak se vrátil do svého pokoje.

„Bydlíme si tu pěkně,“ řekla Kateřina a pohladila kachlová kamna. „Ale všechno mi tu připadá takové vysoké, jako by bývalí majitelé byli nejméně třímetroví.“ Zvedla ruku. „Kam ti to mám položit?“

„A co?“ Viečorek se na ni nechápavě podíval. „Co to máš?“

„Tužky, pochopitelně. Přece jsi sem přijel psát, nebo snad ne?“

„Ovšem. Úplně jsem zapomněl.“

Rozesmál se.

„Ach, nemusíš si pamatovat takové drobnosti,“ řekla naprosto vážně. „Od toho máš milující ženu, která tě zná léta a plní každé tvoje přání dříve, než je vyslovíš.“

„To je pravda.“ Viečorek rozhodně přitakal. „Jsi hotový poklad. Bože, kolikrát jsem byl inspirován jen díky tobě… Dokonce i nyní, když pozoruji tvoji dívčí tvář a něžný profil a dívám se do tvých nevinných, milujících očí, slyším okamžitě šum křídel Múzy, která se vznáší nad mou hlavou…“

Kateřina zvedla oči. Potom ukázala prstem.

„Ano, vidím ji. Kyprá, modré oči, zvláštní znamení žádné.“

„Neruš,“ téměř zašeptal. „Už přilétá!… Ještě okamžik! … už!“ přivřel oči. „Litvo, vlasti má…“

Tleskla obdivné dlaněmi. „Tos vymyslel právě teď?“

„Všechno jsem napsal tak prostě, jak k vám hovořím…,“ odpověděl skromně Viečorek. „A tys můj anděl. Děkuji ti za tužky.“

„To je divné. Zdá se mi, jako bych to dokonce už někde slyšela.“ Přistoupila k oknu. „Jsme ve druhém poschodí, že?“

„Ano, výš už není nic, jenom střecha a na střeše sníh…“ Postavil se vedle Kateřiny. Nad sněhem přelétl havran nehlučně mávaje velikými černými křídly. Kdosi tiše zaklepal na dveře.

Viečorek se otočil.

„Prosím.“

„Mohu?“ profesor Gavroňský stál na prahu s rukou na klice.

„Ale samozřejmě.“

„Jestli jste se už alespoň provizorně ubytovali, chtěl bych vás představit kustodovi muzea panu Janasovi.“

Vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře. Ztišil hlas.

„Řekl jsem mu pochopitelně, že jste spisovatel, ale Via dek, to jest kustod, je tak roztržitý, že pochybuji, zda vůbec vnímal, co jsem mu říkal.“

„Moc vás prosím,“ Viečorek sepjal prosebně ruce, „nepřehánějte to s tím představováním. Sám asi chápete, pane profesore, že se zde budu cítit během svého pobytu jako tanečnice na laně. Každá otázka týkající se mého pobytu zde bude trhnutím tím lanem.“

„Samozřejmě, samozřejmě…“ Profesor chápavě přikývl. „Chtěl jsem se jen ještě něco zeptat. Nemohl jsem v autě kvůli řidiči a později bych se už k té věci nechtěl vracet.“ Poslední slova říkal s pohledem na dveře a hovořil tak tiše, že Kateřina stojící stranou si jen stěží domýšlela, co říkal.

„Ano. O co vám jde?“ Viečorek se k němu bezděčně naklonil.

„Víte, jde mi o Riberova Černého krále…“

Zarazil se a nerozhodně zavrtěl hlavou.

„Prosím, jen mluvte. Snad nás tu nikdo neslyší.“

„To jistě ne. Ale nevím, jak tu svoji otázku zformulovat. Nechtěl bych být indiskrétní.“

„Indiskrétní,“ kapitán se lehce usmál. „To si vůbec nedovedu představit.“

„Vy mi nerozumíte. Černý král není přece jen chloubou galerie v Borech. Je to mistrovské dílo, obraz, na který bych se například já mohl dívat celé hodiny a přemýšlet o něm, bez ohledu na to, jaká je jeho hodnota a jaký je jeho význam mezi ostatními uznávanými uměleckými díly. Mám k němu téměř osobní vztah, jako by to byla živá osoba a nikoli věc. Rozumíte mi?“

Kapitán mlčky kývl hlavou.

„Nechci ani pomyslet na to, že by někdo nepovolaný mohl mít, byť jenom na chvíli, ten obraz v ruce, což teprve ho ukrást. Vždyť i kdybychom obraz získali hned zpátky, mohli by ho přece poškodit. Právě dokončuji knížku o Riberovi a ten vynikající obraz v ní hraje velmi významnou úlohu.“

„Chápu,“ řekl Viečorek, ačkoli vůbec nechápal, o co profesorovi jde.

„To jsem rád. Moje otázka je prostá. Chtěl jsem se zeptat, zda máte důkladně propracovaný plán ochrany obrazu. Nechci být samozřejmě indiskrétní. Policie má jistě své metody, které nechce a ani nemůže vykládat nepovolaným osobám. Ale nebudu moci klidně spát, dokud nebudu přesvědčen, že mi můžete zaručit naprostou bezpečnost Třetího krále.“

„Hm…“ Viečorek se na okamžik zamyslel. Profesor se na něho díval s rostoucím překvapením. Výraz jeho tváře se nezměnil ani tehdy, když kapitán promluvil. „Proto tady jsme. Jistě uděláme všechno, co bude v našich silách. Ale nikdo na světě se nemůže v takových případech za nic zaručit, pane profesore. Jsem přesvědčen, že se nic nemůže stát. Jsme tady uvnitř společně s personálem, který přece také dbá o sbírky. Muzeum je pro cizí lidi uzavřeno, „mříže máte solidní, poplachové zařízení moderní. Nikdo nemůže vniknout do zámku zvenčí, aniž způsobí poplach. V noci, jak jé známo, je budova téměř hermeticky uzavřena zevnitř a z venku střeží muzeum noční hlídač a zlý pes, který by napadl každého vetřelce. Nebo se mýlím?“

„Ne, ne,“ profesor zavrtěl hlavou. „To všechno je pravda. Ale myslíte, že je to dostačující?“

„Za takových podmínek nevidím možnost krádeže,“ Viečorek rozpřáhl ruce. „Konečně, mám-li být upřímný, nemáme přece ani jistotu, zda vůbec někdo chce Černého krále ukrást. Připouštíme to jen na základě jistých informací. Jsme tady oba jen pro všechny případy. Hlavní velitelství nesmí podceňovat informace, které dostává, ale obvykle ze sta poplachů bývá pravý tak nejvíce jeden…“

Usmál se a položil profesorovi ruku na rameno.

„Věřte mi, pane profesore, vy stejně jako my máme předrážděnou představivost, ale zázraky se nedějí. Zloději nepřicházejí komínem a nemohou vyletět na koštěti vikýřem. Nicméně nemůžeme nic zaručit, protože v takových případech není nikdy nic jistého, nic naprosto jistého. Staly se už zcela nevysvětlitelné krádeže. Tajemství některých z nich se dosud nepodařilo objasnit.“

„Proč v takovém případě nepřevezete obraz do Národního muzea do Varšavy? Byl by tam v depozitáři za pancéřovými dveřmi a pod stálou ochranou stráží naprosto bezpečný.“

„Za prvé by nebylo možné držet ho věčně v depozitáři a nakonec by byl znovu vystaven, protože je příliš známý, než aby jej bylo možno delší dobu schovávat. Pak by zase všechno začalo od začátku a vaše obavy, by byly stejné jako teď. Za druhé bych se vás rád zeptal, zda jste si jist, že by obraz byl ve Varšavě bezpečnější. Obyčejnou krádež tady v Borech nedovolíme nikomu provést, a pokud jde o ty nevysvětlitelné záhady, o nichž jsem hovořil, tak se dají za celou historii kriminalistiky spočítat na prstech. A taková krádež se může stát stejně dobře tady jako ve Varšavě. Ne, pane profesore. Jestli nás upozornili, že někdo chce ukrást obraz, je lépe dovolit zloději, aby zkusil své štěstí. Naše převaha je v tom, že jsme byli upozorněni, a on o tom neví.“

„Ale…“ Gavroňský se odmlčel. Potom stále ještě na pochybách pokýval hlavou. „Máte jistě pravdu. Nakonec je to váš obor a ne můj. Ale neodpověděl jste mi na můj dotaz. Nemáte žádný plán ochrany obrazu?“

„Mám i nemám…“ Viečorek vzdychl. „Jak jsem vám, pane profesore, řekl, uděláme všechno pro to, abychom se nevzdalovali ze zámku a sledovali, co se bude dít. Ale nemůžeme přece sedět stále u obrazu, protože pak by ho zloděj ani nechtěl ukrást.“

„Překvapujete mě!“ zvolal Gavroňský upřímně. „Krádeže se přece nejvíce obávám.“

„Uvidíme, pane profesore. Důvěřujte trochu policii, budete klidněji spát.“

„Jistě, jistě…“ Gavroňský náhle ožil. „Půjdeme teď společně dolů, abych vás seznámil s kustodem, ano?“

„Ovšem. Jsi hotová?“ Viečorek se obrátil ke Kateřině. „Hned, jen se učešu.“

Zmizela ve dveřích koupelny a tiše je za sebou přivřela. Svatý Šebestián se vrátil na své místo, chvíli se lehce kolébal a pak znehybněl.

„Velice pěkný obraz, pokud to mohu jako laik posoudit,“ Viečorek přistoupil k obrazu, „a velice starý, vypadá to na patnácté století.“

„Ano, velice pěkný,“ Gavroňský byl poněkud roztržitý. Kapitán si všiml, že profesor sledoval jeho pohled jen s jistým přemáháním. „Ale tohle je pouze kopie a poměrně dobrá. Mantegna. Originál visí v Louvru. Je mnohem větší, má dva metry. Postava je v životní velikosti Tato kopie byla namalována před sto lety. Pradědeček posledního (vlastníka zámku se rád díval na obrazy znázorňující smrt. Tehdy ještě neexistovala reprodukce, bylo třeba udělat kopii obrazu, podstatně menší než originál.“

Šel pomalu ke dveřím. Viečorek se ještě jednou podíval na svatého Šebestiána. Neměl rád obrazy znázorňující smrt.

kapitola devátá, v níž je pan vilčkievič, ZBROJIŘ MUZEA V BORECH, NAZVÁN „ZASLOUŽILÝM HEFAISTEM POLSKÉ LIDOVÉ REPUBLIKY“

Stáli mlčky na chodbě, která Viečorkovi připadala nekonečně dlouhá. Gavroňský si přihladil vlasy a upravil kravatu, ale kapitán měl dojem, že vůbec nemyslí na to, co právě dělá. Zdálo se mu, že profesor neznatelně pohybuje rty, jako by si něco říkal pro sebe. Vědec si toho patrně všiml, nahlas odkašlal a pak se rozesmál.

„Nechal jsem ve Varšavě řadu nevyřízených věcí a teď jsem se přistihl, že dávám svému zástupci pokyny, které jsem mu nestačil dát před odjezdem…“

Ale jeho smích nezněl upřímně.

„Všichni jsme strašně přepracovaní,“ řekl Viečorek, jen aby vůbec něco řekl. „Zdejší zámecké prostředí ale jistě působí blahodárně. Chcete se zde zdržet tentokrát dlouho?“

„Dlouho? Několik dní. Obvykle se sem utíkám, když chci něco napsat. Ve Varšavě se nedá pořádně pracovat. Telefony, rodina…“ mávl beznadějně rukou. „Máte pravdu. V Borech se už během jednoho dne měním v úplně jiného člověka. Přestávám být nervózní, procházím se parkem, vrací se mi chuť k jídlu. Přesvědčíte se sám na sobě, jak to působí na nás, lidi z města. Kromě toho ta architektura…“ Rozhlédl se chodbou, na jejímž konci se matně rýsoval obrys okna vyplněný večerním pološerem.

„Všichni bydlí zde. V tomto poschodí je šestnáct nebo osmnáct pokojů, část jich je prázdná. A já bydlím tam,“ obrátil se a ukázal na chodbičku, která se ztrácela za ohybem zdi na druhém konci chodby. „Tam je věž, zbytek renesančního zámku, který zde stál před přestavbou. Stěny jsou silné půl metru, nedolehne ke mně žádný zvuk kromě šumění stromů za oknem. Je to asi jediné místo na světě, kde jsem opravdu šťastný…“

Zmlkl, jako by se styděl za tu nadměrnou upřímnost vůči téměř neznámému člověku.

„Velice se omlouvám,“ Kateřina se právě vynořila ze dveří svého pokoje „Zdá se, že to trvalo trochu déle, než jsem sama chtěla.“

„Zato výsledky vašeho počínáni nám těch pár okamžiků bohatě vynahrazují,“ uklonil se profesor. „Tudy, prosím.“

Ukázal na zábradlí, které ve vzdálenosti několika kroků prozrazovalo schodiště. Byly to tytéž schody, kterými se dostali nahoru. Naproti schodišti, téměř neviditelná z chodby, byla široká hala osvětlená řadou vysokých oken. Zvolna sestupovali. O patro níž přímo pod horní halou byla druhá hala, taktéž zakončená zábradlím, tentokrát z bílého mramoru. Na jednom místě se zábradlí otevíralo na široké mramorové schody hlavního schodiště.

Tudy jsme přišli – pomyslel si Viečorek a ohlédl se. Po těch schodech sejdou dnes v noci dolů do mramorové haly, z níž se vchází dvojitými dveřmi naproti hlavnímu schodišti do knihovny. A tam je Černý král!

Profesor se zastavil na úpatí schodů.

„Není tady,“ vzdychl. „Říkal, že na nás počká za pět minut, ale jistě se začetl a zapomněl. Půjdu se po něm podívat a vy zatím laskavě počkejte v knihovně.“

Ukázal rukou na otevřené dvojité dveře a sám rychle sestupoval dolů po mramorových schodech.

Viečorek s Kateřinou zůstali stát uprostřed mramorové haly.

Kapitánovy oči klouzaly po řadách portrétů, kterých zde byly plné stěny. Několik desítek tváří se lhostejně dívalo zpod paruk a zvednutých přilbic. Portréty nebyly nikterak vynikající, běžné zámecké umění, jakých jsou stále ještě stovky. Nudní vousáči a ženy s důstojně strnulými tvářemi. Ze stropu vymalovaného v klasickém stylu visel veliký svícnový lustr pozdějšího data.

„Tam je…“ Kateřina sotva pohybovala rty, ale zdálo se jí, že její slova zaduněla v prázdném sále jako hrom. Mechanicky si zakryla ústa rukou. Viečorek ji vzal za loket a vešli do knihovny.

Knihovna byla obrovská místnost ve středu budovy a její okna vedla na obě strany budovy. Kateřina se s překvapením zadívala na dva veliké, velmi staré globusy představující Zemi a Nebe. Podél stěny stály dvě řady velkých zasklených knihoven a nad nimi byly rozvěšeny ve stejných vzdálenostech od sebe portréty evropských panovníků z přelomu 18. a 19. století. Uprostřed místnosti stály dva dlouhé stoly, křesla, proti krbu byla umístěna veliká pohovka potažená purpurově červenou kůží a nad ní visel portrét zakladatele zámku.

Viečorek se udiveně zarazil.

„Kde jen může být?“ šeptl. Jestli byl Riberův Černý král chloubou zámecké galerie v Borech, pak zcela jistě nebyl pověšen na místě, které si zasloužil.

Kapitán nechal stát Kateřinu uprostřed místnosti a couvl téměř ke stěně, aby svým pohledem obsáhl celou protější stěnu. Dotkl se zády jakéhosi tvrdého předmětu a prudce se obrátil.

Ten tvrdý předmět byl vyčnívající rám obrazu a tím obrazem téměř ukrytým za skříní byl Třetí král.

„Podívej,“ pokynul Kateřině.

Přistoupila tiše po měkkém koberci. Oba stáli chvíli naprosto nehnutě. Potom se na sebe podívali a lehce se usmáli, r

„Je úplně stejný jako ten náš…,“ zašeptala sotva slyšitelně Kateřina. Mrkla významně na Štefana a stiskla mu ruku.

„Pojďme…,“ řekl Viečorek. Bylo lépe nezajímat se přespříliš o krále. Šli k následujícím, rovněž dvojitým, ale zavřeným dveřím, a rozhlíželi se. Viečorek na okamžik zaváhal a pak stiskl kliku. Dveře se pohnuly s hlasitým zaskřípěním a jedno křídlo se otevřelo.

Nahlédli dovnitř.

Místnost, do níž se dívali, byla asi tak stejně velká jako knihovna. Soudě podle dvou spokojených amorků, kteří zdobili protilehlé dveře, musela mít původně jiné určení než to, které právě plnila. Kolem stěn stálo několik brnění a přímo proti dveřím vedoucím do knihovny visely křížem dvě arkebuzy se štíhlými hlavněmi. Viečorek pohlédl vzhůru. Přímo nad sebou, po obou stranách dveří, si všiml dvou trubek kovového lešení. Podlaha sálu byla až do poloviny pokryta silnými deskami lepenky.

Kateřina vešla’první.

„Tady zřejmě provádějí tu opravu. Podívej se na ty halapartny! A co je tohle?“ ukázala na zbraně na stěně mezi okny. „To jsou luky? Asi ne, protože jsou napjaté…“

„To nejsou luky,“ ozval se náhle přímo nad ní hluboký bas, odrazil se mohutnou ozvěnou o klenbu a ztichl. Oba se otočili jako na povel a současně zvedli hlavy. „To jsou kuše. Je z nich možné zabít dva lidi najednou a ještě pošimrat na nose třetího.“

Nad nimi stáli na lešení tři lidé v bílých, ale velice špinavých kombinézách, a téměř se dotýkali hlavami stropu. Kapitán si s jistým překvapením všiml, že jedna z těch osob byla vysoká, mladá, na první pohled velmi hezká žena. Hlavu měla těsně ovázanou modrým šátkem, jako by pod stropem nebylo teplo, ale mnohastupňový mráz. Za stojícími lidmi bylo vidět pás oškrabané omítky, pod kterou byly fragmenty květinové fresky s medailónky, v nichž byly namalovány ozdobné ženské profily.

Všichni tři byli opřeni o zábradlí lešení a dívali se na pár stojící dole, jako by je pohled na lidi v této místnosti velice překvapoval.

„Dobrý den.“ Kateřina se obrátila k majiteli hlubokého basu. „Děkuji vám za informaci. Může být velice užitečná. Od této chvíle se nebudu za nikoho schovávat, uvidím-li zlého člověka s kuší.“

„Dobrý den vespolek!“

Odpověď ale nezazněla z lešení. Týmiž dveřmi, kterými sem před okamžikem vešla Kateřina se Štefanem, vstoupil nyní do zbrojnice profesor Gavroňský a za ním vysoký, štíhlý člověk s asketickou tváří, jejíž ostré rysy poněkud zmírňoval úsměvný pohled šedých a jakoby věkem unavených očí.

„To je pan Janas, kustod zdejšího muzea,“ řekl profesor, „a to jsou manželé Viečorkovi. Pan Viečorek je básník…“

Kustod podal Kateřině ruku, ale jeho pohled sklouzl hned na kapitána.

„Velmi nás těší, že –“

Nedokončil.

„Básník,“ houkl překvapený bas. „proboha! Slyšíte? Bude nám tady deklamovat ty svoje veršovánky a přitom se skromně ptát, zda je to dobré!“

Viečorek se k němu otočil a rozesmál se tak upřímně, že nikdo nemohl být na pochybách, jak tu poznámka přijal.

„Nebojte se. Nikdy v životě jsem nepřednášel svoje vlastní verše. Mohu vám na to dát své čestné slovo,“ dodal zcela přesvědčivě. „Dokonce o nich ani nedovoluji nikomu v mé přítomnosti hovořit!“

„Chvála bohu!“ bas zvedl ruce, pustil se přitom trubky, o kterou se opíral, a jen tak tak že nepadl na hlavy stojícím pod lešením.

„Jak vidím, už jste se seznámili,“ usmál se kustod a Viečorkovi se v té chvíli jeho úsměv zalíbil. „Ale formálně jste se ještě asi nepředstavili. Začnu třeba shora,“ a začal recitovat hlasem napodobujícím profesionální průvodce, kteří nutí diváka, aby si důkladně prohlédl vystavené umělecké exponáty.

„Toto je neocenitelná skupina malířů restaurátorů z Varšavy, kterou nám sem před čtyřmi měsíci laskavě poslal profesor Gavroňský, aby navrátila bývalou nádheru freskám dosud ukrytým pod nánosem ohavné omítky.“ Pak pokračoval normálním hlasem. „Jak už tomu bývá u opravdových restaurátorů, pracují dobře, klidně a zvolna, což pochopitelně na delší dobu znemožňuje prohlídku muzea výletníkům, ale nám to umožňuje odpočinek a vědeckou práci… Slečna Magdalena Sadecká, pan Jiří Marčak,“ ukázal na majitele hlubokého basu, „a pan Vitold Žentara… a to jsou manželé Viečorkovi, básník a jeho inspirace.“

„Hezky jste to řekl, pane šéf, ale pozdě,“ slečna Sadecká se narovnala. „Pracujeme pomalu a dobře, ale ne více než osm hodin. Padla, pánové!“

Přehoupla se přes zábradlí lešení. Viečorek uskočil ale slečna Sadecká skočila dolů lehce, jako by nad sebou měla padák. Odrazila se lehce prsty od podlahy narovnala se, rozvázala šátek a potřásla hlavou. Dlouhé světlé vlasy se jí nedbale rozsypaly po ramenou

„Velice se omlouvám, že se s vámi ani pořádně ne přivítám,“ řekla se smíchem a blýskla přitom nepravděpodobně bílými zuby, které se odrážely od zaprášených tváří. „Všechny bych vás umazala. Běžím do své ho pokoje. Večeře je dnes dřív, není-liž pravda?“ obrátila se ke kustodovi.

„Ano.“ Janas se stále usmíval „Sobota. Musíme dát personálu volno.“

Shora spadl provazový žebřík. Oba pánové zřejmě nechtěli následovat svoji kolegyni. Zvolna slézali.

„Sobota!“ řekl mladší z nich, kterého kustod představil jako Vitolda Žentaru. „To znamená, že si po večeři posedíme u krbu. Dřevo je už nahoře.“

Marčak, starší z obou malířů, slézal pomalu po žebříku. Viečorek si okamžitě všiml, že má chromou nohu. Podle jeho pohybů bylo zřejmé, že ji nemůže ohnout v koleni. Když slezl na podlahu, sáhl po silné holi § gumovým koncem, která stála za dveřmi, a zvolna přistoupil ke skupině.

„Budeme vás muset dát na přeškolení k Vilčkievičovi,“ řekl a díval se na Kateřinu. „Když jste sem vešla, ptala jste se, co je to za natažené luky. Chudák, asi by se zbláznil, kdyby to slyšel.“

„V životě jsem nic podobného neviděla,“ řekla Kateřina a ukázala na kuše visící na stěně. „Ale vy jste mě okamžitě osvítil.“ Pak se obrátila k Viečorkovi. „Určitě jsem tě na věky zkompromitovala. Psát historický epos o osmi knihách s prologem a mít ženu, která nerozezná kuši od luku, to je hanba, že?“

„Kdysi jsem přece přísahal, že tě neopustím ani v nejtěžších životních okamžicích,“ Viečorek ji lehce objal kolem ramen a hned ji zase pustil.

„Ba,“ Gavroňský se usmál. „Nikde se nedovíte o kuších tolik jako právě u nás. Kuše, to je svého druhu spécialité de la maison v Borech. Máme tu dokonce i malou výrobnu. Má všeho všudy jednoho zaměstnance, je to pan Vilčkievič, zástupce kustoda a dvorní zbrojíř muzea, je současně projektantem, truhlářem, střelcem, kovářem a montérem. Sám vyrábí staré typy kuší, které potom rozesíláme po celé zemi. Máme spoustu zakázek, protože původní kuše už téměř nikde nejsou. Vilčkievič o nich napsal i knížku. Pět set tiskových stránek plus jeho vlastnoruční ilustrace. Mám dojem, že i teď je ještě v zámeckém sklepení a pracuje.“

„Zasloužilý Hefaistos Polské lidové republiky,“ řekl Žentara s lehkou ironií, která neušla Viečorkově pozornosti.

„Jeho pracovně říkáme kušárna,“ kustod ukázal prstem na podlahu, „má tam i svoji podzemní střelnici a dílnu. A protože vám chceme ukázat celé naše panství, podíváme se také tam, budete-li ovšem chtít!“

„Ale samozřejmě!“ řekla nadšeně Kateřina. „A zítra se zjistí, že jsem jedna z mála žen v Polsku, která ví skoro všechno, to jest více než jiné ženy, o kuších!“

Netušila, jaký zlověstný význam dostanou její slova o několik hodin později.

KAPITOLA DESÁTÁ, V NíŽ SE POPRVÉ OZVE OSTRÝ SVIST LETÍCÍHO SÍPU

Z velké, okrouhlé předsíně se vcházelo do podzemí zámku malými klenutými dvířky. Kustod otevřel těžké, okované dveře z tmavého dubu.

„Schody jsou poněkud staré, půjdu raději první.“

Šel napřed a ostatní za ním scházeli po tmavém, kamenném schodišti osvětleném jen slabou žárovkou zavěšenou na šňůře. Schody se zatočily jednou, podruhé, a před sestupujícími se otevřela podzemní chodba, na jejímž druhém, dost vzdáleném konci svítila druhá žárovka. Šli směrem k ní. Kateřina při chůzi zavadila o mohutný, zrezavělý řetěz, jehož původní účel by dnes už nikdo nedokázal určit.

„Úplně jako v pohádce,“ šeptla Kateřina Viečorkovi a zvědavě se rozhlížela.

Gavroňský, který šel poslední, ji uslyšel a dodal:

„Jako v pohádce o baziliškovi. V tomto sklepení by bylo možné chovat pořádného draka.“

Zmlkli. Ozvěna kroků se hluše odrážela chodbou, zabíhala do dalekého šera, vracela se zpět a tichla pod klenutým stropem lesknoucím se vlhkostí. Prošli kolem zamřížovaných dveří, které vedly do místnosti úplně utopené v temnotě.

„Sklad koksiji,“ řekl Janas, „kdysi zde věznili neposlušné sedláky z okolí.“

Zastavil se a položil prst na ústa. Všichni se zastavili.

Po pravé straně byly pootevřené dveře. Viečorek natáhl krk, aby se mohl přes kustodovo rameno podívat do místnosti. Uviděl nízkou, rozlehlou sklepní místnost, ve které patrně kdysi skladovali víno, protože ve stěnách byly veliké, kulaté prohloubeniny sloužící jako opora velikým sudům. Místnost byla osvětlena dvěma silnými lampami a podle toho, jak z pootevřených dveří plynul na chodbu proud teplého vzduchu, dalo se předpokládat, že místností vede potrubí ústředního topení.

Někdo se dotkl kapitánova ramene. Kateřina mu proklouzla pod rukou a také nahlédla do místnosti. Ke svému překvapení spatřila deskami pobitou zadní stěnu, na níž byly namalovány bílé obrysy postav připomínajících duchy. Byla tam v životní velikosti silueta rytíře sedícího na koni s kopím v ruce, běžícího jelena a dvou lidí, jednoho se širokým kloboukem s pérem a druhého běžícího do útoku s napřaženým kopím.

Náhle se ozval ostrý, pronikavý svist a krátký šíp se zabodl do místa, kde by asi mohlo být oko rytíře jedoucího na koni.

„Znamenitě!“ řekl s hlubokým přesvědčením suchý, výrazný hlas. „Znamenitě. Nezanáší ani o chlup.“

Kustod lehce zaklepal na dveře a nahlédl dovnitř.

„Přivedl jsem ti hosty, Karle.“

Pak otevřel dokořán dveře. Spatřili nevysokého, holohlavého člověka v černých kalhotách a černém svetru ke krku. V ruce držel kuši a díval se na zasaženou siluetu na stěně. Zvolna otočil hlavu k lidem stojícím na prahu. Teprve pak si všimli výrazu jeho očí. Byly to černé, lesknoucí se oči fanatika, podobné očím středověkého potulného mnicha kazatele. Jejich záře zvolna hasla.

„Prosím,“ zvolna přendal kuši do levé ruky, spustil ji, a jako by si náhle uvědomil, že do místnosti vešli cizí lidé, až příliš živě přistoupil ke dveřím.

„Hosté přijeli před hodinou a zdrží se několik týdnů,“ řekl správce. „Pan Viečorek je básník a chtěl by se u nás seznámit s některými věcmi, které by se mu hodily pro jeho historický epos. Napadlo mě, že v takovém případě rád předvedeš svoji kušárnu. Proto jsme sem přišli.“

„Ale ovšem, ovšem. Je mi ctí…,“ zarazil se na okamžik, jako by hledal slova, ruka s kuší se prudce zvedla a hned zase klesla. „Bory jsou skutečnou pokladnicí nejrozmanitějších historických materiálů, pokud si ovšem někdo dá tu práci seznámit se s našimi sbírkami a archívem. Pan Viečorek, jestli jsem se nepřeslechl?“

Štefan sklonil hlavu. Vilčkievič se ještě jednou podíval na kuši, jako by od ní očekával pomoc. Pak zvedl hlavu.

„Ovšem,“ četl jsem. No ano… Velmi pěkně píšete… Velmi pěkně… znova se zarazil a náhle potřásl rukou zkamenělé Kateřině a hned nato stiskl ruku kapitánovi. Stisk jeho ruky byl nade všechno očekávání silný. „A budete patrně sbírat informace o starých zbraních, že? Pokud jde o to, jsem vám k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. Můžete mě probudit třeba o půlnoci a ptát se, na co budete chtít, jestli se opravdu chcete něco takového dovědět, mohu vás ujistit, že jste přijel do toho nejlepšího místa v Polsku. Nikde jinde byste neměl takovou příležitost vidět, jak naši předkové bili nepřítele.“

Prudce couvl, zvedl ze země plátěný toulec opřený o nohu stolu a naplněný šípy, vytrhl jeden z nich, vložil do kuše a natahoval tiše skřípající mechanismus. Rychle zalícil.

Ozval se svist, ostrý a pronikavý jako křik umírajícího ptáka. Viečorek sotva stačil sledovat letící šíp. Hrot utkvěl přesně v místě, kde běžící siluetě s kopím někdo namaloval červenou barvou, a možná že rtěnkou, srdce.

„No prosím. Přesně tak to vypadalo.“ V suchém hlase kustodova zástupce zněla netajená pýcha.

„To je nová kuše. Právě ji zkouším.“

„Jenom nezapomeň na večeři,“ řekl Janas. „Ať jsi za čtvrt hodiny nahoře, bez kuše, pochopitelně.“

„Budu tam přesně za čtvrt hodiny,“ odpověděl Vilčkievič a znovu sáhl po toulci.

Byli už za dveřmi, když k nim dolehl svist a tupý úder střely do stěny.

Stoupali jeden po druhém po schodech a Kateřině, která šla první, se zdálo, že je zde zcela jasno a útulno, ačkoliv dvě žárovky pod stropem dodávaly spíš náladu než světlo. Ve tmě za skleněnými, mohutně zamřížovanými dveřmi vyl vítr a tloukl do okenních tabulek. Chumelenice se každým okamžikem stupňovala. Zdálo se, jako by se vánice přelévala přes zámek, zatímco uvnitř bylo teplo a klid. Stoupali po širokých mramorových schodech hlavního schodiště vedoucího do haly naproti dveřím knihovny.

„Jak se vám u nás líbí?“ zeptal se Janas Kateřiny. „Já sám už to dnes po dvaceti letech pobytu necítím, ale kdokoliv tady pobyl alespoň pár dní, obyčejně se sem vrací, protože náš zámek, jak se říká, přiroste k srdci.“

„Zatím se mi tu všechno zdá trochu neobyčejné,“ usmála se Kateřina. „Ale už teď začínám věřit, že jakmile odsud odjedu, určitě se sem budu chtít vrátit a…“

Zmlkla. Stáli přímo proti dveřím knihovny. Ozval se ostrý praskot a z pootevřených dveří blýsklo oslepující světlo a okamžitě pohaslo.

„Co je to?“

Janas prudce vyrazil ke dveřím. Viečorek ho dohnal a oba vešli dovnitř téměř současně. Spatřili stativ s fotoaparátem, u něhož stála mladá, hezká štíhlá černovláska, s níž se kapitán dosud nesetkal.

Stála tu před portrétem Černého krále a s překvapeným výrazem ve tváři sledovala malý, bílý obláček rozplývající se nad pohovkou.

Obrátila se k příchozím a bezradně řekla:

„Vybuchla mi lampa. Tento měsíc je to už šestá.

V pondělí musím zavolat do Varšavy, aby mi poslali novou zásobu.“

„Proboha, Vando!“ Kustod se sklonil a zvedl kousek skla. „Za čtvrt hodiny bude večeře a ty si tady rozestavuješ aparát.“

„Pan profesor mě prosil o snímek Riberova krále. Nemáme ani jednu velkou, jemnozrnnou zvětšeninu. Chtěla jsem to teď udělat a po večeři vyvolat a zvětšit, aby to bylo do rána hotové.“

„Ale to tak nespěchalo…“ Gavroňský se bezděčně podíval na Viečorka a rychle odvrátil pohled. Kapitán si toho všiml jen tak koutkem oka, protože si právě se zjevným zalíbením prohlížel slečnu s aparátem.

„Nedělejte si starosti. Opravdu, tolik to nespěchá…“ Kustod se znovu sklonil a zvedl ještě jeden střípek rozbité žárovky.

„Já to uklidím,“ řekla rychle mladá žena.

„Pomůžeme vám,“ dodal Gavroňský a srdečně se na ni usmál. „Vlastně bych to měl uklidit já, protože je to moje vina. Ale vy jste se ještě ani neseznámili. To je slečna Vanda Ščešniaková, sekretářka muzea a hlavní a jediný archivář Borů.“

Slečna Vanda se velice nesměle přivítala s Kateřinou, a když jí Viečorek políbil ruku, začervenala se.

„Vlastně tu se slečnou Vandou a s panem docentem Vilčkievičem pracujeme ve třech,“ řekl kustod. „Vando, pospěš si, děvče, musíme dnes dříve uvolnit personál, zamknout po večeři budovu, všechno zkontrolovat a zapálit v krbu.“

„Úplně jsem zapomněla, že je dnes sobota,“ Vanda přistoupila ke stativu a odšroubovala aparát. „Zase sobota… Jak ten čas letí.“ Nesměle se usmála a znovu se začervenala. Podívala se na Gavroňského.

„S tou fotografií budeme asi opravdu muset počkat do úterý, pane profesore. Bez blesku to nevyjde tak výrazně, jak bych si přála.“

Gavroňský se přiblížil k obrazu a pozorně si jej prohlížel. „Ano, tady je potřeba nejméně tisíce wattů…“

V pološeru uprostřed vytí vichřice doléhajícího sem lehce se chvějícími a drnčícími okenními tabulemi se zdálo, že obličej Černého krále září jakýmsi vnitřním jemným jasem.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ, V NíŽ SE OBYVATELÉ BORů VZÁJEMNĚ STRAŠÍ čTĚNÍM STARÝCH LETOPISŮ U KRBU

Večeřeli ve velikém, bílém sále v přízemí, který kdysi sloužil jako hodovní síň a nyní, kdy zde jedla malá skupinka lidí hovořících tlumenými hlasy, působil na přítomné tísnivým dojmem. Viečorek si během jídla připadal jako myš, která v noci ohlodává kousek sýra uprostřed katedrály.

Kustod vstal a řekl poněkud zvýšeným hlasem:

„Zveme vás všechny nahoru. Podle tradice, teď už jen naší a nikoliv knížecí, rozděláváme každou sobotu oheň v krbu knihovny. Personál má do pondělního rána volno, ale vždycky si nějak poradíme sami. Nebo snad ne, pane Vítku?“

Malíř Žentara přikývl hlavou ostříhanou téměř dohola.

„Ovšem, generále! Ale říkáte to zbytečně, Dřevo i polena jsou již připraveny u krbu. Přinesl jsem je ráno z dřevníku. Budete muset něco udělat s tím prokletým psem. Přes den je sice uvázaný, ale prošel jsem nevědomky v dosahu řetězu a jen tak tak že jsem stačil uskočit. Kdybych byl nestačil… Ježíši Kriste!“ v jeho hlase znělo upřímné zděšení. „To psisko by mě bylo roztrhlo na kusy. Nevím, jak je to možné, že dosud nikoho nezakousl.“

„Jsi kouzelný, Vítku,“ řekla slečna Magdalena Sadecká a pokývala hlavičkou se světlými vlasy, které se jí podařilo za překvapivě krátkou dobu upravit do večerního účesu. „Zvířata se stejně jako muži ochočují poměrně snadno, ale nesnášejí cizince. Ženy nemají takový pocit cizoty vůči nikomu.“

„Snad trochu… vůči jiným ženám,“ řekl tiše Viečorek. „Ale to jistě není pravidlo. Nechtěl bych říct nic, co by mohlo ublížit tak hodné, slabé a malé polovině lidstva.“

„To je zákon!“ Magdalena se rozesmála. „Ale vy, básníci, jste se naučili ctít lidstvo a vážit si u žen sta předností, které vůbec nemají. My přece nejsme ani hodné, ani slabé, ani milé, ani plaché.“

„… a nakonec dojdeme oklikou k tomu, co jsi před chvílí řekla o mužích,“ dodal Žentara. „Ženy jsou podobně jako muži divoká zvířata, s tím malým rozdílem, že nemají pudovou nechuť k cizím osobám.“

„To je fakt,“ broukl si pro sebe Vilčkievič.

„Pěkně popisujete náš druh,“ poznamenal kustod, přistoupil ke dveřím a otevřel je dokořán. „Ještě dobře, že jste nestačili hovořit o dětech.“

„Děti!“ Marčak pokrčil rameny. „Mám čtyři děti. Dva chlapce a dvě dcerky. Jsou to prostě malí mužové a malé ženy. Když se na ně dívám, myslím si, že vím, jak budou vypadat a co budou říkat za čtyřicet let, i když doufám, že se toho nedožiju.“

„Přiznáváte nám snad, pánové, alespoň to, že dovedeme pracovat lépe, klidněji a vytrvaleji než muži,“ pokračovala Magdalena.

„Bože!“ Žentara vzdychl. „Proto jsme jim dali rovnoprávnost, aby nás ponižovaly při práci, dokonce i v tak hezkém, sněhem zasypaném zámku na konci světa, kde by se zdálo, že člověka nemůže potkat nic zlého.“

„Člověka může všude potkat něco zlého,“ poznamenal Marčak a jeho hlas se odrazil temnou ozvěnou od klenby místnosti. Všichni na chvilku ztichli. Malíř přistoupil ke dveřím, ale zastavil se a dal přednost ženám. Přitom pokračoval: „Vždycky je potřeba dávat pozor, aby se nestalo nic, co by nemuselo dobře dopadnout. Naše Magdalena má například vrozený talent pracovat s rukama nad hlavou. A to já nemůžu ani vidět. Chápu Michelangela, že maloval Sixtinskou kapli vleže na lešení. Jistě měl pocit, že maluje normálně vstoje. Proto, jak už jsem řekl, dokonce i žena může být užitečná, pokud přistoupí odpovědně k podílu závazků a životních radostí.“

„Možná že máme málo těch radostí a trochu příliš závazků,“ řekla Vanda Ščešniaková a usmála se. Hovořila tiše a měla velice příjemný, hluboký hlas.

Teprve nyní si Viečorek uvědomil, že se během večeře ani jednou neozvala. Zvedl hlavu a jeho pohled se setkal s pohledem Kateřiny, která už vycházela z jídelny a právě se obrátila. Z jejího pohledu pochopil, co měla na mysli. Také si všimla, že slečna Vanda vyslovila ta slova se zvláštním důrazem, silnějším, než vyplývalo z nezávazné výměny názorů, k níž právě došlo. Ta slova byla řečena někomu, kdo je měl pochopit jinak než všichni ostatní. Ale komu? Možná že kustodovi? Byl jejím nadřízeným. Také je možné, že opravdu měla více práce než odpočinku. Viečorek, ještě když vycházel z jídelny a šel za ostatními ztemnělou nevelkou halou spojující jídelnu s předsíní a později, vycházeje po širokých, mramorových schodech vedoucích ke knihovně, měl nejasný pocit, že ta slova měla nějaký skrytý význam. Později na to zapomněl. Byla to nakonec nic neznamenající věta, neměla žádnou spojitost s úkolem, který ho sem přivedl, a pak, mohl si přece naprosto mylně vykládat způsob vyjadřování osoby, kterou ještě dobře neznal. Nikdo jiný si toho zřejmě ani nevšiml.

Poslední šel Marčak. Kateřina, která šla zcela vpředu, slyšela zřetelně klepání jeho hole, jíž si pomáhal při chůzi; druhou rukou se chytal opěradla mramorového zábradlí. Kustod je v polovině schodiště předešel, vstoupil první a rozsvítil, a když se rozsadili v půlkruhu před krbem, škrtl Žentara zápalkou a zcela prozaicky zapálil v krbu kusem novin, který položil mezi smolné třísky. Janas vstal, zhasl a knihovna se náhle ponořila do tmy. Chvíli tiše seděli a pozorovali rostoucí, mihotavé jazýčky ohně.

Když si Stefan Viečorek vzpomínal později na tu strašnou noc a na to všechno, co pojmenoval „tragédií Třetího krále“, vždy se vracel právě k této chvíli, kdy se ještě nic nedělo a průběh událostí byl ještě budoucností, kterou je možno ovlivnit, pokud ovšem víme, že… Později často přemýšlel o tom, zda by to všechno nebylo jinak, kdyby…

Ale nikdo nemohl předvídat to, co se později stalo. Řetěz lidského konání byl tak zamotaný a pravda tak nepravděpodobná a natolik překračující rozsah představivosti normálního člověka, že nejen předvídání, ale dokonce ani samo rozluštění celého případu, rekonstrukce běhu jeho jednotlivých částí a průběhu celého vyšetřování až po odhalení vraha se dlouho zdály zcela nemožné. Teprve později náhle pochopil, že to všechno bylo velmi prosté. Dokonce i každé slovo každého jedince se mu později jevilo jako jasná předzvěst blížící se tragédie. Ano, později se zdálo, že bylo možno všechno včas zastavit. K tomu by však bylo potřeba pochopit, co se kolem nich dělo, když seděli s Kateřinou a se všemi ostatními kolem velikého krbu zámecké knihovny v Borech.

V daném okamžiku netušil ještě ani vrah, co se všechno stane. Také oběť nic netušila a byla v nejlepší náladě, stejně jako i druhá osoba, jejíž smrt se později zdála vrahovi snad ještě nutnější než první. Ta druhá osoba si ještě ani nemyslela, že by jí někdo z přítomných mohl přát cokoliv zlého.

Oheň v krbu rostl a sílil. Jeho záře rozjasnila tvář černého monarchy, rozsvítila jasné, mihotavé plaménky na výčnělcích mistrně zhotoveného, zlaceného rámu, a když náhle zeslábla, ponořila naráz stěnu i s obrazem do hlubokého stínu.

Viečorek se pohodlně uvelebil na měkké pohovce, přivřenýma očima se díval do tváře Třetího krále a lenivě přemýšlel o tom, zda jeho příjezd do Borů má vůbec nějaký význam. Nejspíše se vůbec nic nestane. Celý ten případ byl založen na dohadech, a i kdyby, dnes v noci přece sejme obraz ze stěny, zavěsí kopii a od toho okamžiku se všechno soustředí jen na pečlivé pozorování a očekávání příchodu zloděje, který se také nemusí nikdy objevit. Viečorek vzdychl. Měl o sobě dost dobré mínění, protože během své desetileté kariéry vyřešil několik opravdu těžkých kriminálních případů a svůj nynější úkol mohl brát klidně jako mimořádnou dovolenou, kterou mu jeho dobrý náčelník udělil. Patrně to bylo třeba chápat právě tak. Jako dovolenou… V krbu prasklo hořící poleno a temně rudé jiskry se rozsypaly po kamenném ohništi. Jedna proskočila mříží. Vilčkievič se sehnul a prstem ji odrazil zpátky do ohniště.

„Nálada dobrá tak na vyvolávání duchů,“ poznamenal Žentara.

„Říkejte si, co chcete,“ Sadecká potřásla rozhodně hlavou, „já vím, že duchové nejsou. Vím to stejně dobře jako vy, ale vůbec mi to nepřekáží, abych se jich bála. Nedovedete si představit, co mi udělali minulý měsíc,“ řekla Kateřině a ukázala na usmívajícího se Žentaru a Marčaka, jehož mefistofelské rysy se chvěly skrývanou radostí a natažená ohromná noha dosahovala téměř k plamenům. „Postavili mi do pokoje mezi dveře a vypínač figurínu v brnění a pak se smáli, když jsem vykřikla. Chtěla bych vědět, kdo by nevykřikl, kdyby vcházeje do pokoje, ve kterém je tma, natáhl ruku po vypínači a dotkl se ledové lidské tváře. Couvla jsem a otevřela dveře dokořán. Světlo z chodby stačí tak k tomu, aby si člověk nevyrazil potmě zuby. Je vidět, že se aristokracie uměla pohybovat po hmatu a lidové Polsko ještě nestačilo dát na chodbu silnější žárovku. No a co jsem viděla. Stál tam černý chlap a náhle se vrhl ke mně a zůstal viset ve vzduchu. Postavili ho tam a přivázali provazem ke dveřím. Když se dveře otevřely dokořán, figurína letěla dopředu.“ Sadecká se rozesmála. „Takový je prosím život ženy, která musí pracovat s velkými dětmi. A to mají být dospělí muži, umělci, výkvět národa.“

„Dost jsme se tenkrát nadřeli, to je fakt,“ řekl Žentara vážně, „ale takový křik jsem dokonce ani já nečekal. Za naši námahu jsi nás opravdu řádně odměnila.“

„Podruhé mě nedoběhnete. Žádných duchů se už nepolekám.“

„Ledaže by to byl opravdový duch…,“ zašeptal dramaticky Marčak. „To by potom bylo něco jiného.“

„Přestaň!“ zarazila ho Vanda, ale v jejím hlase bylo méně jistoty, než o kolik se snažila. „Nikdo nikdy neviděl ani neslyšel skutečného ducha, že, pane kustode?“

„Hm… Patrně máte pravdu,“ usmál se kustod.

„Jak to patrně?“

„Protože nemáme žádné racionální předpoklady k tomu, abychom věřili v nadpřirozené bytosti. Ale jako kustod zámku v Borech mám povinnost hlídat nejen nábytek, sochy a obrazy, ale také místní tradice.“

Kustod se tajemně usmál a pokračoval:

„V zámeckých rodinných kronikách máme řadu poznámek, které by mohly způsobit zježení vlasů méně odolných badatelů…“

Zmlkl. Viečorek se podíval na Kateřinu. Seděla s vážnou tváří a upřeně se dívala na Janase. V jejím pohledu byla nedůvěra, která se spojovala s něčím, co kapitán nazval v duchu očekáváním.

Neexistuje žena, která by neuvěřila všemu, co je nejnesmyslnější, pokud se jí to řekne v příhodných podmínkách. Mohl by snad někdo vytvořit příhodnější podmínky pro vyprávění o strašidlech?

Ohlédl se. Za obrovskými okny plnými měsíce se rýsovala černá linie korun stromů v parku a vrhala bílý, kovový lesk. Světlo vnikalo mohutnými mřížemi do knihovny, a dříve než proniklo do její hloubi, haslo na koberci. Sklo rohových knihoven vrhalo mihotavé záblesky, a tím ještě více zdůrazňovalo temnotu místnosti. A ten pocit prázdnoty! Prázdnota za všemi dveřmi: řada prázdných sálů, mrtvý nábytek, portréty osvětlené chladným svitem odrážejícím se v jejich očích a v nehybném pohledu dávno nežijících lidí. Světlo měsíce na zbraních, které zabíjely před staletími. Schody, zákoutí, výklenky. Temné, naprosto jiné než ve dne.

„Když už vzpomínáte duchy,“ řekl klidně kustod, „máme dostatek zápisů, jimiž můžeme uspokojit i toho nejotrlejšího spiritistu. Právě dnes jsem je prohlížel v souvislosti s knížkou o zámku, kterou si u mne objednalo jedno vydavatelství. Velmi zajímavé. Konečně my je známe, pan profesor Gravroňský také, i vy…,“ obrátil se na Marčaka. „Nejednou jsme je zde citovali během vašich předchozích pobytů. Nechtěl jsem vás nudit opakováním těch historek.“

„Ale my jsme je neslyšeli!“ Magdalena Sadecká sepjala ruce. „Budu se příšerně bát, ale přečtěte nám to. Moc vás prosíme. Viečorkovi jsou zde také poprvé a jistě to dosud neslyšeli, a já také ne, ani Vítek.“

„Ovšem, pane kustode. To je přece šíleně zajímavé,“ řekla Kateřina a Viečorek si všiml, jak se jí lesknou oči.

„Dobře, když si to přejete.“ Bylo vidět, že se kustod nedá dlouho přemlouvat. „Přečteme si několik úryvků, nejtypičtějších pro způsob myšlení na počátku minulého století a dokonce i o něco později. Chtěl bych jen dodat, že nepocházejí od nevzdělaných osob, ale bezprostředně od členů knížecí rodiny. Konečně to poznáte sami. Okamžik, prosím.“

Vstal a zcela neslyšně přešel po měkkém koberci k jedné ze skříní a otevřel ji.

Žentara se zvedl z křesla, vzal dvě velká polena ležící před mříží a položil je opatrně do ohniště. Krb pohasl, ale za chvilenku už olizovaly poleno světlé jazýčky ohně a vytahovaly se stále výše, až ho zachvátily celé. V knihovně se rozjasnilo.

„To je něco pro tebe! Za chvíli ti bude horko jako za pecí,“ obrátil se Žentara k Marčakovi.

Kustod se vracel ke krbu a pod paží nesl dva silné svazky vázané do měkké kůže. Přisunul si křeslo k ohni, držel svazky nízko nad koleny, aby na ně padala záře krbu, a rychle obrátil několik listů.

„Zápisů o nadpřirozených příhodách je tady víc než by se dalo čekat, ale to snad ani není nic zvláštního. Autoři pamětí zapisovali vždy jen to, co jim připadalo nějak mimořádné. Živelní pohromy, návštěvy, bály, průběhy válek, narozeniny, smrt a občas i věci tak intimní, jako jsou láska, touha po pomstě nebo úvahy nad majetkovými poměry. Duchové pochopitelně nespadají do každodenních jevů, dokonce ani na zámcích s takovými tradicemi, jako je náš. Jedním z hlavních tajemných jevů byl signál, mohu-li to tak nazvat, který dával tento Riberův obraz Třetího krále. Obraz byl na Bory přivezen poměrně pozdě jako dar Kateřiny II. Věnovala jej knížecí rodině jako projev uznání zásluh při volbě Stanislava Augusta a při uspořádání konfederace. Pochopitelně to nebyl jediný dar, ale je nejvíce vázán se zápisky, které vám za okamžik přečtu. Okamžik… Hned to bude… Všichni jste si jistě všimli zvonečků, které zdobí královský plášť. No a to, co vám teď přečtu, napsal mladý kníže Michal. Píše se rok 1789, doba Francouzské revoluce. Poslouchejte:

… jelikož otec můj, Jeho Jasnost kníže, nemocen již byl po delší čas, obávali jsme se všichni, to jest já, matka a obě sestry, Barbara i mladší Helena, o jeho osud. Nicméně před týdnem se mu náhle ulevilo, takže byl téměř v pořádku. Pozval nás ke svému loži a dlouho s námi všemi rozmlouval, pak požádal o jídlo, a to o své oblíbené srnčí na červeném víně s houbami* od kteréhožto jídla lékař nás odrazoval a zaklínal se, že může velmi uškodit. Snědl celou mísu, každou chvíli zdál se býti veselejší a děkoval Bohu, že jej navrátil ze smrtelného lože do života. Jistě není ani třeba vzpomínat, kterak jsme se z toho všichni radovali, a moje matka a sestry odešly do kaple, kde ležely celé ‚dopoledne na zemi s rukama v kříž rozloženýma, děkovaly Stvořiteli a prosily jej, aby se zlepšení stavu mého otce neukázalo jen přechodným. Druhého dne kníže, otec můj, posadil se na loži, opřený o polštáře, a poprvé po dvou měsících sám jedl a pil posilující odvar, a přitom bez ustání děkoval Bohu. Našemu lékaři, Němci Holzovi, se posmíval a říkal, že jeho věda je dobrá tak leda k posílání pozůstatků na onen svět, ale na polského pána, na toho že je slabá, toho že nezdolá. Němec, člověk to poctivý, těšil se stejně jako ostatní, i když to zlepšení zjevně nepocházelo od jeho medikamentů, ale od zvláštní milosti Boží. Přesto však chtěl měřiti otcův puls, v čemž mu kníže bránil a říkal, aby šel ke stájím a tam chytil za ručku nějakou děvečku, že prý mu to jistě dá více potěšení. Zdě že není co zkoumat, neboť Vykupitel je největším lékařem, a zachce-li se mu, pak 1 mrtví vstávají ze svého lože, tím spíše nemocný. Navečer bylo vidět, že se mu zdraví válem navrací, a usnul. Také my všichni jsme po delší době klidně usnuli, když již dva měsíce jsme vídali zubatou s kosou, kterak krouží kol zámku, a jistě jen modlitby matky a sester ji dosud zadržovaly, aby toho ctného člověka neskosila jako dozrálý klas určený pro boží sýpky. Já sám musím se studem a bolestí přiznat, že jsem byl otcovou nemocí poněkud rozmrzelý, neboť mě nudil tak dlouhý pobyt na vsi, daleko od přátel a veselé společnosti ve Varšavě. Leč vraťme se raději k oné noci. Usnul jsem, jak již jsem řekl, až tu mě náhle kdosi budí, třesa mi ramenem. Byl to komorník Jan. ‚Vaše Jasnosti, slyšel jste to?‘ „Co jsem měl slyšet?“

„Zvonění.“ Vyskočil jsem z lože, neboť jsem již věděl, co by to mělo znamenat, i když moje paměť nesahala tak daleko, abych podobný případ pamatoval. Bylo to, když můj děd, Jeho Jasnost kníže Janus; umíral v téže ložnici, kde byl nyní můj otec. Zvonečky na obraze, který dostal děd laskavým darem od Jejího carského Veličenstva Kateřiny, zazvonily. Nikdo tomu neuvěřil, neboť to slyšela jenom Marcelka, stará otcova chůva, ale ta se zaklínala vším možným, že ty zvonečky, jimiž je pošit plášť toho krále, zvonily a kolébaly se, jak prý viděla na vlastní oči. Mezi služebnictvem se tehdy rozšířilo, že zvonečky zvoní, když má zemřít pán zámku. ‚Cos slyšel?‘ zeptal jsem se a pokřižoval se… Zvonění, Vaše Jasnosti. Jako že věřím v Boha. Z knihovny. Tichounce to zazvonilo u kouta, kde visí On. „A zvonilo to dlouho?“ „Ani nevím, neboť jsem téměř omdlel leknutím a hned jsem přiběhl vzbudit vás, mladý pane, neboť jsem nevěděl, co mám dělat.“

‚Dobře jsi udělal,‘ řekl jsem mu. Podruhé jsem se pokřižoval, a vloživ se tak do rukou Božích, šel jsem do knihovny. Je mi hanba přiznati, ale svíce se mi třásla v ruce, jako bych měl zimnici. Zůstali jsme státi před obrazem. Díval jsem se pozorně, ale obraz visel na obvyklém místě, nehýbal se a o nějakém zvonění nemohlo být ani řeči. Otočili jsme se s Janem a šli do otcovy ložnice, před jejímiž dveřmi jsem se náhle zarazil, neboť mne obestřela hrůza. Podal jsem Janovi svíci, aby mne vedl, opatrně jsem otevřel dveře a vešli jsme. Oblíbený otcův sloužící, který spával vždy v rohu komnaty, okamžitě vyskočil, ale poznal mne a s prstem na rtech ukázal pohybem hlavy na lože. ‚Pán leží, jak večer usnul, ani se nepohnul. Díky Bohu, zašeptal a mne v té chvíli mráz obešel. Přistoupil jsem rychle k lůžku, nachýlil jsem se nad ním a pohybem ruky jsem přivolal Jana. Přistoupil a celý se chvěl. Jak se zdálo na první pohled, otec spal, ale když jsem se sklonil níže až k němu, zjistil jsem, že nedýchá. Teprve pak jsem si dodal odvahy a dotkl se rukou otcova čela. Bylo ještě teplé, ale již bylo znát, že je otec po smrti. Napřímil jsem se a řekl Janovi: „Nepřeslechl jsi se, jak jsem myslel. Můj otec, kníže a pán náš, oddal svou duši Bohu‘.“

Kustod dočetl a položil knihu na kolena. Chvíli bylo ticho.

„Neuvěřím, dokud neuslyším,“ řekl klidně Žentara. Kouzlo zmizelo. Kateřina se pohnula v křesle a prudce se narovnala.

„A možná že byste si rádi poslechli, co bylo napsáno o smrti autora tohoto zápisu. Tentokrát píše sestra, žena středního věku. Přečtu vám její zápis, o něco kratší.“

… a když již byl velice zesláblý a nám všem se zdálo, že mu již není pomoci, přivolal mě jednoho rána lehkým pokynutím ruky a zeptal se: ‚Vstávala jsi dnes časně, sestro?‘ „Jako každodenně,“ odpověděla jsem a zneklidněna jsem na něho pohlédla, neboť jsem myslela, že se mu již plete rozum a on že mluví z cesty. „A to jsi tedy nemohla slyšet…“ „Co jsem měla slyšet?“ Probudil jsem se těsně před rozbřeskem, již začalo svítati. Chtěl jsem zazvoniti na komorníka, aby mi podal vína s vodou, neboť mne sužovala žízeň, ale moje ruce byly tak zesláblé, že jsem nedosáhl ani na zvonek. Ležel jsem tedy a čekal, až se sám probudí a přijde ke mně, a náhle slyším, jako by zvonek sám od sebe zazvonil…“ ‚Jak to, bratře můj?‘ zeptala jsem se znepokojena… Zazvonil. A ne jeden, ale jako by zvonilo hodně malých zvonečků… v knihovně.‘ Neřekl ani slova více, jen se na mne usmál a pokýval hlavou, jako by chtěl říci, že se tak stalo přesně podle jeho předpokladu. Slzíc jsem odešla od jeho lože a bez meškání jsem poslala pokojskou pro kaplana, který, jako by předvídal, že se blíží chvíle, kdy bude muset vykonat svou smutnou povinnost, čekal již v komnatě. Ale když vešel do ložnice a přistoupil k lůžku, bylo již pozdě na poslední pomazání. Můj bratr, kníže, zesnul tak rychle, že by se člověk ani nestačil pomodlit dva otčenáše od chvíle, kdy jsem ho opustila, a on již stál před soudem Božím a nás zde zanechal zoufalému pláči. Po pohřbu jsem přikázala panu kaplanovi pokropiti obraz svěcenou vodou a pomodliti se u něj, neboť nevíme, kde se Zlo nachází, a ani jsme nemohli vědět, zda nám ono zvonění posílají nebesa, či zda je jeho původ v pekle. Ale že na tom plátně jeden ze Tří králů vyobrazen jest, raději možno se nadíti, že moc Boží káže zvoniti oněm namalovaným zvonečkům…

„Tolik, pokud jde o prvá tři pokolení.“ Kustod pohlédl na obraz. Plamen v krbu vyšlehl výše a malé zvonečky zdobící plášť černého vládce jako by se pohnuly.

„Ta druhá příhoda je pochopitelnější,“ řekl Viečorek, vstal a přistoupil k obrazu. „Mladý kníže podvědomě vzpomínal na tu noc, kdy zemřel jeho otec, a na to, co mu tehdy řekl starý sluha Jan. Když cítil, že se již blíží jeho poslední okamžiky, vzpomněl si i na smrt svého otce a k ránu, již zcela na pokraji agónie, vyčerpaný nemocí, mohl dokonce skutečně slyšet, to jest mohl mít zcela realistický pocit, že slyší zvonky. Viděl ten obraz stokrát, tisíckrát, určitě si jej podrobně prohlížel, zejména po otcově smrti. Člověk si přece může klidně představit, jakým asi hlasem mohou zvonit takové malé zlaté zvonečky. Později, téměř před smrtí, se hranice mezi tím, co si představoval, a tím, co opravdu viděl a slyšel, setřela, tím spíše, že to bylo před svítáním, a kníže ležel osamělý a tak zesláblý, že nemohl ani sáhnout po zvonku.“

„Ovšem…“ Vanda, tmavovlasá sekretářka muzea, která dosud neřekla ani slovo, zvedla hlavu a zahleděla se svýma velikýma olivovýma očima do ohně. „Myslím, že halucinace, které jednou někdo uvěří, může působit bez konce. Lidé vidí a slyší ne to, co se opravdu děje, ale to, co očekávají. Oklamat vlastní smysly v okamžiku velikého psychického napětí je mnohem snazší, než se zdá například našim pánům policajtům, kteří nechápou, že deset očitých svědků nějaké silniční katastrofy může vypovídat s největší ochotou a přitom naprosto rozdílně.“

Kateřina otevřela ústa a zase je zavřela. Viečorek jen neznatelně zavrtěl zamítavě hlavou.

„Nelze se divit policii,“ řekl rychle profesor Gavroňský, „musí zjistit průběh událostí a obvykle jediným možným způsobem je právě výslech svědků. Myslím, že vůbec nejsou takoví hloupí, přinejmenším ti, kteří mají nějaké zkušenosti a dobře vědí, že tak zvaný očitý svědek má často úplně jiný dojem naprosto neodpovídající skutečnosti.“

„Protože pravda, jak známo, je kategorie absolutně relativní a naprosto nepostihnutelná,“ řekl s úsměvem Vilčkievič a přeložil si nohu přes nohu, „můžeme si být jisti, že náš způsob interpretace skutečnosti je lepší než jiné způsoby. Proto věřím, že ty zvonečky nemohly zvonit. Jsou přece namalované, tak jak by tedy mohly zvonit? Ale jak může dřevěná skříňka s několika drátky a lampami ukazovat obrazy a hlasy lidí vzdálených na tisíce kilometrů?“

„Co tím chcete proboha říct?“ Gavroňský rozpřáhl ruce a jeho pohyb vyjadřoval stejně tak překvapení, jako rozhořčení.

„Pouze tolik, pane profesore, že jako moderní člověk nejsem s to bez důvodu čemukoliv uvěřit, ale také cokoliv bez důvodu zamítnout.“

„Chcete snad doopravdy říct, že ty zvonečky mohly zazvonit?“ Kateřinu náhlý obrat rozhovoru překvapil a pobavil.

„Ale ne,“ rozesmál se klidně Vilčkievič. „Chci pouze říct, že zkušenosti určitého druhu mohou vytvářet v lidském vědomí jevy, o kterých se ani nesnilo takzvaným racionalistům v úzkém smyslu tohoto slova. Pokud jde o tyto věci, nemohl bych s určitostí tvrdit, že blížící se smrt člověka nemůže působit nějakým způsobem na předměty nebo na psychiku lidí, kteří jej obklopují, a to takovým způsobem, že dochází k nějaké blíže neznámé reakci buď předmětů, nebo v myslích lidí, a taková reakce pak může způsobit nejrůznější jevy na hranici toho, co je obecně nazýváno spiritismem, telepatií, mesmerismem, esoterismem a bůhví jak ještě. Mimochodem, tyhle věci jsou dnes předmětem seriózního výzkumu ve všech civilizovaných státech světa. Mohu vám říct zcela zaručeně, že skutečnosti takového druhu, jako je zvonění zvonečků toho obrazu, jsou rovněž zaregistrovány vědci a nikdo podobné jevy předem neodmítá. Věda se snaží vnést do celé věci nějaký pořádek a řád, oddělit popisy šarlatánů, přeludy chorých mozků, kouzla přírody od jevů, které, ač jsou nevysvětlitelné, přece jen se mohly s velkou pravděpodobností odehrát. Zda se skutečně mohlo stát něco takového? Nevím. Nejsem specialista. Nerozumím tomu. Nerozumím ničemu jinému kromě zbraní a několika úzkých výseků historie umění, a to ještě musím říct, že čím déle se jimi zabývám, tím větší mám pochybnosti o svých znalostech. Doufám, že jsem to dostatečně vysvětlil, pane profesore.“

„Zda jste to vysvětlil?“ Gavroňský se okamžik rozmýšlel. „Ano i ne. Teoreticky se všechno shoduje s vaším pohledem na svět. Ale má to jistou malou mezerku. Přece ne všechno, co je nedokazatelné, může být označeno za nejisté. Já například mohu na základě zápisů, které nám zde přečetl kustod, a stejně tak na základě toho, co zde bylo později řečeno, dokázat jednu prostou skutečnost. Namalované zvonky nemohou zvonit, protože to přece nejsou zvonky, ale pouze jejich podobizny.“ Náhle se chytil za hlavu. „O čem to tady hovoříme! A ke všemu ještě vážně. Nikdy mě ani nenapadlo, že by skupinka normálních, vzdělaných lidí mohla ve druhé polovině dvacátého století mluvit byť jen položertem o takových věcech.“

„Ano, to je pravda,“ rozesmál se Marčak. „Máte úplnou pravdu, pane profesore. Ale tak už to v životě bývá. Vy máte sice absolutně pravdu, bojujete proti přehánění a nesmyslům – a zvonečky si občas zazvoní. Tyhle nebo jiné. Jak známo, dějí se nejrůznější věci, o nichž se těm vašim filozofům ani nesnilo.“

„Nemluv tak,“ vyjekla Sadecká. „Já vím, že tady všichni vlastně jen žertujete. Ale já chudák nebudu moct do rána usnout a zítra je přece neděle. Chtěla jsem jít na výlet a odpočinout si ode všech těch barev a omítek Místo toho budu více než půl noci ležet a poslouchat a druhou polovinu dřímat a budit se při každém skřípnutí podlahy. Ve starých zámcích by mělo být napsáno velikým písmem: Rozhovory o strašidlech zakázány!“

„Souhlasím,“ řekl kustod a kývl hlavou. „Pojďme klidně spát. Ale zápis v té stařičké knize končí slovy:

… i když lidé jistě tak snadno těmto událostem neuvěří, vím již dnes, že ty zvonky znovu zazvoní. A stane se tak, až udeří moje hodina…“

Hodiny na stěně hlasitě zachrčely a pak začaly zvolna a vznešeně bít. Kustod zavřel knihu a všichni seděli tiše zaposloucháni do bití hodin. Osm… devět… deset… Hodiny ztichly.

Marčak vstal, vzal hůl a opřel se o ni.

„Moje hodina udeřila. Desátá. Spát, spát, spát.“

Šel ke dveřím a poklepával holí. Žentara se protáhl a šel za ním. Zastavili se u velikých globusů.

Profesor se obrátil ke kustodovi, který právě ukládal do skříně oba svazky letopisů.

„Ještě pro tebe něco mám, Vladku…“

„Dobrá.“ Janas zavřel dveře skříně. „Stav se u mě, než půjdeš spát. Nejraději hned.“

„Půjdu ještě chvíli pracovat.“ Vilčkievič se podíval na Magdalenu Sadeckou. „Proč se tolik bojíte?“

„Já?“ Sadecká se usmála. „Ale ne. Kdepak.“

„Nemusíte se za to stydět,“ Kateřina se rozesmála. „Já se také bojím duchů, i když na ně vůbec nevěřím.“

„Ale vy máte vedle sebe muže, a kdyby se něco stalo…,“ Magdalena nedokončila.

„Ano,“ Kateřina přikývla hlavou. „Jak známo, básníci si s duchy tykají. Počítám tedy v Borech s protekcí. Dobrou noc vespolek.“

Popřáli si vzájemně dobrou noc a rozcházeli se.

Profesor Gavroňský si sedl na pohovku a čekal na kustoda, který přistoupil ke krbu s velikým pohrabáčem a rozhodil dohasínající polena. Knihovna se rázem pohroužila do tmy.

KAPITOLA DVANÁCTÁ, V Níž SE OZVE UPROSTŘED NOCI PRONIKAVÉ, ZOUFALÉ VOLÁNí

Měsíc zmizel v mracích. Přihnala se vichřice, přinesla s sebou sypké mraky sněhu, bičovala napolovic zasypané lvy v temnotě před palácem.

Osvětlená okna druhého poschodí, za nimiž se právě ukládali ke spánku obyvatelé Borů, hasla jedno po druhém.

Noční hlídač dřímal na stráži schován za ohybem zdi, zahalený do velikého kožichu, který mu sahal až na paty. Před nárazy větru si chránil obličej vysoko zdviženým límcem a čapkou, která mu zakrývala téměř celou tvář. U nohou mu seděl mohutný, chlupatý ovčák, který jako by si vůbec nevšímal sněhu a větru. Díval se do tmy a pozorně hlídal.

Přímo před nimi ležela příjezdová alej, brána a dále pole a za nimi teď neviditelná stěna lesa, od níž se hnala vánice.

Uprostřed polí, tak daleko od zámku, že žádný, ani ten nejcitlivější psí čumák nemohl zachytit stopu jejich přítomnosti, byli tři lidé. Svorně mlčeli, ukryti za pootevřenými vraty prázdné stodoly. Za stodolou stála služební varšava se zhasnutými světly. Kapitán Tadeuš Pultorak si třel nos rukavicí a povzdechl si. Pak si upravil čepici, která mu chránila i uši. Vousatý seržant stojící vedle něho si rovněž povzdechl. Pak zvedl velký lovecký dalekohled zavěšený na prsou, podíval se směrem k zámku a zase jej nechal klesnout zpátky na prsa.

Pultorak tiše zaklel a pak ukázal rukou na zámek.

„Jim je tam dobře. Teploučko, klid.“

„Ještě štěstí, že není takový strašný mráz…“ zabručel seržant. „Takhle tu budeme každou noc, kapitáne?“

„Ano, každou!“

„Hodilo by se tak půl litru…“

Pultorak si znovu povzdechl.

„To by se hodilo. Kolik je hodin?“

Seržant se těžce dobýval pod rukáv kožichu.

„Půl jedenácté.“

„Proboha! Svítá až v sedm nebo ještě později.“

Kapitán se podíval znova k zámku a pomyslel si, že jedněm se v životě vede dobře, například těm, kteří si klidně spí v peřinách knížecích postelí, a druhým se vede zle, například těm, kteří musí hlídat knížecí odpočinek těch prvních. Ale Viečorek patrně také nespí. Musí přece v noci vyměnit ten obraz. Jistě mají s Kateřinou strašnou trému. Je něco jiného být v té věčné hře policajtem a něco jiného zlodějem. Ale přesto, měli tam alespoň teplo a útulno.

Skutečně: v pokoji bylo teplo, i když ne zrovna dvakrát útulno. Kapitán Štefan Viečorek ležel oblečený na posteli, četl detektivku a rozčilovala ho neschopnost detektiva, který si sám zaplétal stopy a líčil pasti na nevinné lidi. Kapitán na tom byl o poznání lépe než on. Po přečtení několika prvních stran se podíval na poslední, a když se přesvědčil, kdo je vrah, mohl klidně sledovat průběh celého případu. Četl a přitom pozorně naslouchal zvukům v zámku, který se zatím klidně ukládal ke spánku. Bylo však velice těžké přesvědčit se, zda ještě někdo obchází po budově. Budou muset počkat ještě nejméně hodinu, možná o něco méně. Musí přejít malý kousek po chodbě, kde jsou po obou stranách dveře, za kterými spí lidé, pak schody dolů, dveře knihovny… Budou-li zamčené, bude je nutno otevřít paklíčem. Mohou zaskřípat… ty schody vlastně také… jsou přece dřevěné. Škoda že nejsou mramorové jako ty dolejší. Odložil knížku. Nemohl se rozpomenout, zda při jejich odchodu z knihovny někdo zamykal dveře. Zůstal tam přece Gavroňský s kustodem. Snad na noc nezamykají.

Z druhé strany stěny, na níž visel obraz svatého Šebestiána, se ozvalo slabé zaklepání.

„Dále,“ řekl polohlasně. „Pojď.“ Vstal.

Vešla Kateřina. Byla převlečená do dlouhé noční košile a županu. Vlasy měla rozpuštěné a Štefanovi se zdály delší než ve dne. Věděl, že nenosí příčesek.

„Umyla jsem si hlavu,“ odpověděla na jeho pohled. „Nevěděla jsem, jak si zkrátit dlouhou chvíli, a řekla jsem si, že to nejrozumnější, co může udělat žena, která neví co s časem, je umýt si vlasy.“

„Neměla bys klepat, když jdeš ke mně. V manželství se to asi běžně nedělá.“

„Ve všech vynikajících anglických detektivkách se to dělá. A já si připadám jako hrdinka Agathy Christie. Ten zámek je jako z pohádky pro dospělé.“

„Je vidět, že malá obytná plocha nepříznivě ovlivňuje klepání na dveře. V polovině bytů, které znám, jsou jen jediné dveře, a to ty, které vedou ze schodiště přímo do místnosti.“

„To je vedlejší. Žena básníka si může dovolit mít dobré způsoby. Máš nějakou kapesní svítilnu? Já jsem žádnou nevzala.“

Přikývl.

„Báječně. Ještě se převlékni do pyžama a do županu.“

Pohyb hlavy tentokrát nevyjadřoval souhlas.

„Vím, že bych měl, ale nemám rád, když na mně všechno plandá. Nechal jsem v knihovně zapalovač, zasunul jsem ho do rohu křesla. Kdyby nás někdo potkal, můžeme říct, že jsme ho šli hledat, to jest, kdyby mě někdo potkal. Půjdu napřed a ty půjdeš s obrazem za mnou, a to v takovém odstupu, aby ses mohla vrátit, kdybych někoho potkal. Dám ti znamení tím, že s ním začnu hovořit.“

Přikývla.

„Kolik je hodin?“

„Tři čtvrtě na jedenáct.“

„V kolik vyrazíme?“

„Asi tak za půl hodinky. Musíme je nechat usnout. Hlavně si pamatuj, že se po záměně obrazů vracíme z knihovny stejně, jako tam půjdeme. Já první a ty za mnou. V zámku je jistě v noci silná ozvěna, a potkám-li někoho a začnu s ním polohlasitě hovořit, uslyšíš to určitě až dolů.“

Kateřina se usmála.

„Jsem přesvědčena, že se vrátíme společně a co nejrychleji. Teoretické plány mě vždycky zklamaly. Myslím, že nemusíme počítat s tím, že někoho potkáme. Tady se usíná mnohem dříve než ve Varšavě. To je jiný životní rytmus.“

„Ano.“ Viečorek zívl. „Sám jsem ospalý, to jest spal bych, kdybych mohl.“

„Spojíš se teď s Tadkem?“ Kateřina se podívala na kapitánův kufřík.

„Ne. Potom, až to všechno provedeme. Domluvil jsem se s ním, bude informovat plukovníka. Kdyby se nám to z Jakýchkoli důvodů nepodařilo, nemohli by přece pro tebe poslat ráno auto. Museli bychom to přeložit na pondělí.“

„Rozumím. Dobře že nám to vyšlo zrovna na noc ze soboty na neděli. Personál má až do pondělka volno a ani vrátný dole není. Zvenčí střeží objekt jenom hlídač s vlčákem.“

„Odkud to víš?“

„Slyšela jsem, jak slečna Vanda říkala profesorovi, že musí před spaním zkontrolovat poplachové zařízení.“

„Profesorovi Gavroňskému?“

„Ano, když jsme vycházeli z knihovny po tom posezení u krbu.“

„Ale proč mu to říkala?“

„Všichni se tu navzájem znají. Nezdálo se mi, že by to byla nějaká důvěrná výměna informací.“

„Jistě,“ Viečorek přikývl hlavou. „Je pro nás výhodné, že má personál volno, ale musíme si uvědomit, že nejen pro nás.“

„Chceš říct, že by si případný zloděj vybral právě takovou noc a ne jinou?“

„Nevím, ale na jeho místě bych se také chtěl vyhnout všem hlídačům. To je přece jasné i malému děcku.“

„Poslechni,“ Kateřina přistoupila ke kufříku, vzala ho a postavila na stůl, „měli bychom si ten obraz připravit.“

Beze slova přikývl, vyndal z kapsy saka klíčky, které dostal od plukovníka, a vsunul je do obou zámků kufříku. Současně jimi otočil, pružiny se uvolnily a víko kufříku se nepatrně zvedlo. Kapitán otevřel kufřík a vyndal vrstvu molitanu.

„Vypadá úplně jako tamten,“ řekla Kateřina šeptem. „Nikdy v životě bych je nerozeznala. Ale já také nejsem žádný znalec.“

„Ani znalec by si toho nevšiml na první pohled, a možná že ani na druhý. Je to výborně provedené. Vůbec se nedivím, že Amerikáni kupují stovky falzifikátů ročně jako originály, když mají v západní Evropě takové specialisty. Mezi těmi obrazy je ale veliký rozdíl. Na jednom je namalováno něco úplně jiného, než na druhém.“

„Jak to?.“

„No, ani ne tak úplně jiného, jako…, podívej se sem.“ Ukázal prstem na jeden ze zvonečků na plášti Černého krále.

„Vidím. A co má být?“

„Prohlédni si ho dobře a porovnej ho s ostatními zvonečky.“

„Je… úplně stejný…, ne, počkej!“ Bezděky zvýšila hlas a zakryla si ústa rukou. Pak teprve dořekla: „Vždyť ten zvoneček nemá srdíčko!“

„Právě. Všechny zvonečky, a je jich, jak vidíš, rozseto po celém plášti asi patnáct, mají dole srdíčko. Jen ten jeden ho nemá.“

„A na originálu?“

„Na originálu jsou samozřejmě všechny zvonečky úplné. To je právě to tajné znamení Interpolu, pomocí kterého chtějí panu Gruberovi připravit malé překvapení, až ho chytí při činu, s obrazem v rukou.“

„Jen jestli si toho někdo nevšimne. Je to přece dobře viditelné.“

„Ne. Myslím, že Francouzi mají pravdu. Je to viditelné, pokud si toho někdo všimne. Ale nezapomeň, že za hranicemi neměl nikdo originál v rukou, a za druhé, ta srdíčka jsou přece velmi drobná. Nepozná-li pan Gruber, že je to falzifikát, nevšimne si toho nikdo. Aby si toho všiml, musel by být s Černým králem v každodenním styku a mít v paměti jeho fotografický obraz. Kromě toho nebude mít moc času na nějaké srovnávací studium. Určitě ho chtějí lapit ve chvíli, kdy ten obraz dostane.“

„Chápu,“ Kateřina mrkla na hodinky. „Jedenáct deset…“

Přiblížila se ke dveřím a dlouho pozorně naslouchala. Viečorek se ani nepohnul. Otočila se na špičkách.

„Všude je úplné ticho. Snad bychom to mohli udělat hned. Musím se ti přiznat, že bych to raději měla za sebou. Usnu pak jako dítě. Ten zdejší vzduch mě úplně omamuje,“ řekla a zhluboka se nadechla.

„Opíjet se vzduchem ve službě je zakázáno,“ zabručel kapitán. „Počkáme ještě chvíli. Musím se přezout.“

Vytáhl z kufru tenisky a rychle se zul. Za okamžik byl hotov.

„Přesně ve čtvrt vyrazíme,“ zašeptal. „Máš nějaký šátek? Ale velký. Bude lepší obraz zabalit. Konečně, i kdyby tě někdo zdálky viděl, ten obraz není velký.“

„Mám velký ručník, to bude asi nejlepší.“

Zmizela neslyšně z pokoje a za okamžik se vrátila z koupelny s velikým, jasně růžovým ručníkem.

Viečorek na okamžik přivřel oči.

„Kdes koupila tu nádheru?“ Vzdychl. „Imponující barva, to se musí přiznat.“ Nedodal, že za ručníky toho druhu by vyměřil jak výrobcům, tak kupujícím trest doživotně se jimi utírat.

„Opravdu veselý, že?“ Kateřina se nevinně usmála. „Vybírala jsem ho se sestrou. Obě máme rády živé barvy.“

Vzala obraz, zabalila ho do ručníku a ten pak lehce nařasila.

„Vypadá docela snesitelně. Není ani moc vidět, zda nesu jen ručník, nebo jestli pod ním ještě něco mám. Položím si ho na ruku, tak, a můžeme jít.“

Viečorek se podíval na hodinky. Velká ručička se už dotýkala světélkující trojky. Přikývl na souhlas. Šel ke dveřím, zvolna otočil klíčem v zámku, otevřel je, zasunul klíč zvenčí a vrátil se do pokoje.

„Zamkneš a vezmeš klíč,“ řekl téměř neslyšně.

Přikývla. Vrátil se ke dveřím a po špičkách vyšel na chodbu. Ohlédl se. Kateřina stála s obrazem v rukou a usmívala se na něho.

Oplatil jí úsměv a s mírně tlukoucím srdcem udělal první krok. Opatrně položil nohu na práh, pak na kamennou podlahu chodby. Malá žárovka osvětlovala jen slabě cestu do knihovny. Zastavil se. Bylo naprosté ticho. Doléhal sem jen jako z veliké vzdálenosti šum vánice nad střechou budovy, rytmicky stoupal a zase utichal. Počasí bylo patrně ještě horší než před hodinou. Udělal druhý krok, pak třetí, upřeně sledoval řadu dveří po obou stranách chodby. Za nimi spali nebo také nespali lidé. Dveří zde bylo mnohem více než obyvatel Borů. Část místností musela být neobydlená. Šel naprosto tiše. Zábradlí, kraj schodiště. Ohlédl se.

Kateřina už byla na chodbě a všiml si, že dává do kapsy županu klíč.

Báječná holka, pomyslel si. Dokonce ani já tady na chodbě jsem ji vůbec neslyšel.

Pohlédl dolů. Část haly, kterou bylo vidět z místa, kde stál, byla prázdná. Nejdůležitější bylo, že dveře knihovny zůstaly otevřené. Za nimi, pokud si mohl všimnout, byla tma. Patrně ti, kdo odcházeli poslední, zhasli.

Viečorek si oddychl. Znamenalo to, že nebude potřebovat paklíč, otevírat dveře, které mohly vrzat, a pak celou tu proceduru na zpáteční cestě opakovat.

Podíval se na dřevěné schody, které ležely mezi ním a dveřmi knihovny. Jeden, dva, tři… dvanáct schodů. Opatrně vstoupil na první, druhý, třetí… tiché skřípnutí. Rychle ucukl nohou. Chvíli váhal, pak opatrně našlápl na místo, kde se schod dotýkal stěny. Ticho. Pátý, šestý stupeň.

Konečně byl dole. Mramorová podlaha haly a gumové podrážky tenisek zaručovaly naprostou nehlučnost jeho kroků. Viečorek se otočil a podíval se nahoru. Kateřina stála na okraji schodů. Pohybem ruky jí naznačil, aby ho následovala, a po špičkách šel ke dveřím knihovny. Na prahu se zastavil. Schody tiše vrzly. V duchu zaklel a otočil se. Kateřina už byla dole. Zastavil ji posunkem.

Pak vešel do temného sálu knihovny. Silný koberec tlumil jeho kroky tak dokonale, že se mohl pohybovat naprosto volně. Rozhlédl se. V sále bylo pološero. Jediné slabé světlo sem pronikalo otevřenými dveřmi. Druhý konec knihovny se dvěma velikými globusy byl ponořen do tmy. Kapitán rychle, přešel do tmavé části místnosti, rozhlédl se a vrátil se kolem zavřených dveří zbrojnice.

Slabé světlo v místnosti zaclonil stín na prahu. Kateřina. Pokynul jí, ale zbytečně, protože už šla sama k obrazu.

„Rychle,“ šeptl jí téměř do ucha. „Pojď sem.“

Kateřina odvinula z obrazu ručník, hodila si ho přes ramena a s kopií v ruce se postavila vedle kapitána. Viečorek přistoupil ke stěně, vzal oběma rukama rám Třetího krále, opatrně zvedl obraz a vyvlékl ho z háku, na němž byl zavěšen. Plátno napnuté na starý blindrám, ostatně zcela podobný tomu, který si opatřili Francouzi, bylo zezadu upevněno čtyřmi hřebíčky, které držely obraz v rámu. Rychle je ohnul a byl rád, když zjistil, že to jde zcela snadno.

„Dej ho sem!“

Podala mu kopii a co nejopatrněji vzala originál a jemně ho zabalila do ručníku. Pracovali téměř potmě.

Viečorek se snažil zbytečně nespěchat. Vložil kopii do obráceného rámu ležícího na koberci a ohnul hřebíčky zpátky. Hotovo. Přesvědčil se, zda jsou v pořádku. Držely pevně.

Zvedl se a pověsil obraz. Hned napoprvé navlékl kroužek na hák. Všechno šlo dobře, tak dobře, že se mu najednou celá ta záležitost zdála lehoučká a jen tak tak že se nerozesmál. Ale to přece ještě není všechno. Zbývá cesta zpátky.

„Hotovo.“

Obrátil se. Proud světla pronikající sem ode dveří padal na hodiny. Jedenáct pětadvacet. To znamená, že od chvíle, kdy odešli z pokoje, uplynulo stěží deset minut. Štefanovi se zdálo, že musela uběhnout aspoň hodina.

„Jdeme,“ zašeptal. „Společně,“ a usmál se, protože to Kateřina správně předvídala. Všechno probíhalo hladce, a proto teoretické výpočty ztrácely význam. Bylo to tak snadné, že tomu ani nemohl uvěřit. Zbývalo jen vrátit se co nejrychleji do pokoje a hotovo.

Vyšli z knihovny do haly a šli spolu ke dřevěným schodům vedoucím do poschodí.

„Opatrně,“ šeptl Viečorek a očima naznačil Kateřině, aby šla první.

Schody ani jednou nezaskřípaly. Pohybovali se oba jako duchové. Když už byli nahoře a kapitán chtěl projít chodbou, náhle oba znehybněli.

Viečorek se přikrčil za zábradlím a strhl k sobě i Kateřinu.

Kdosi tiše přicházel po mramorovém schodišti zdola ze zámecké předsíně. Ještě však neviděli, kdo to je.

„Jestli sem půjde,“ sotva slyšel Kateřinin šepot, „musíme zmizet chodbou. Snad to stihneme ztratit se v pokoji dřív, než vyjde nahoru.“

Neodpověděl a prudce jí stiskl ruku.

Noční chodec se objevil na vrcholu schodiště.

Šel po špičkách, rozhlížel se, zastavoval se a naslouchal. Byl to kustod Vladislav Janas.

Kateřina se kousla do rtů, aby zadržela výkřik překvapení; ne proto, že spatřila kustoda, ale proto, že Janas opatrně držel v pravé ruce nevelký obraz, a i při tak špatném osvětlení bylo jasně vidět, o jaký obraz jde.

Byl to Třetí král!!!

Kustod se rozhlédl a vešel po špičkách do knihovny. Viečorek sestoupil o tři stupně níže a díval se dolů, schovaný za zábradlím schodiště.

V proudu matného světla vnikajícího z chodby do knihovny viděl, jak Janas snímá obraz, který tam před okamžikem s Kateřinou zavěsili.

„Pojďme! Rychle!“

Ani sám nevěděl, jak se dostali do pokoje. Nepromluvil ani slovo a jen ukázal Kateřině na otevřený kufřík, do něhož vložila opatrně originál Třetího krále. Kapitán vzal svoje zavazadlo, otevřel je a zpod složených košil vytáhl velkou bílou oválnou krabici z umělé hmoty. Stiskl knoflík víka a objevila se malá vysílačka. Viečorek natáhl asi metrovou, složenou anténu, zapnul mikrofon a očima dal Kateřině znamení, aby se podívala do koupelny.

Vyšla a po chvíli se vrátila zpět do pokoje a zavřela za sebou dveře, na nichž visel obraz svatého Šebestiána, který se díval klidně do tváří neviditelných střelců.

„V pořádku.“

„Zhasni,“ šeptl. „Pro všechny případy, kdyby se někdo díval zvenčí.“ A když Kateřina došla k posteli, otočila vypínačem a noční lampička zhasla, začal tiše vysílat:

„Tady páv… tady páv… tady páv.“

„Jedenáct pětadvacet,“ řekl tiše seržant. Zvedl dalekohled a očima přejel zvolna po temném obzoru, zahaleném letícím bílým prachem. Náhle se narovnal a loktem vrazil do Pultoraka. Nepřestal však přitom sledovat obzor dalekohledem.

„Nějaké auto. Směrem od Varšavy.“

Kapitán mu vzal dalekohled z rukou, přiložil jej očím a pozoroval nevýrazné mihotání světel reflektorů automobilu, které se ztrácelo v bílé tmě. Auto se přibližovalo k Borům.

„Že se mu chce tlouct se v takové vánici,“ zavrčel seržant. „Dříve se říkávalo, že by do takového počasí ani psa nevyhnal, ale neříkalo se nic o…“

„Tiše,“ napomenul jej kapitán. „Zhasl světla. Za půl minuty bude u zámecké brány.“

Dveře služební varšavy se otevřely a z vozu se ozvalo: „Šéfe, přijal jsem volací signál páva.“

„Hlídejte cestu,“ řekl Pultorak a podal dalekohled seržantovi. „Odtud ho snad uvidíte, jestli zastaví…“

Rychle přešel k autu, nastoupil a zabouchl za sebou dvířka. Seržant couvl a zastavil se u vozu s dalekohledem u očí.

„Tady páv… Tady páv…“

Pultorak se usmál.

„Nezapomněl páv na neděli?“ řekl tiše do mikrofonu. Hlavou se mu mihla vzpomínka na bajku o pyšném pávovi, který se před havětí panského dvora chlubil, že ho budou v neděli obdivovat všichni vzácní hosté, kteří se na statku sejdou, a tak se také stalo. Jenže místo dvora a parku ozdobil slavnostní stůl na pánově nedělní hostině.

Pultoraka vyrušil seržant, jenž tiše zaklepal na okno.

„Počkej vteřinku,“ řekl kapitán a spustil okénko služebního vozu.

„Vůz zastavil se zhasnutými světly nedaleko zámecké’brány,“ seržant se stále díval dalekohledem. „Stojí tam, kapitáne. Nehýbá se. Asi nikdo nevystoupil, protože bych jej musel vidět na pozadí sněhu… Teď vystupuje. Vidím ho zcela jasně.“

Také Viečorek se usmál, když uslyšel onu osudnou větu o pávovi, který se nedožil pondělka. Po vteřince odmlky slyšel hlas kapitána Pultoraka poněkud pozměněný poruchami v éteru.

„Ano, slyším tě. Tady čáp.“

Kateřina přistoupila k oknu, zůstala u něho stát, a aniž odkryla záclonu, dívala se ven.

„Udělali jsme všechno potřebné,“ hlásil Viečorek. „Všechno bylo v pořádku provedeno tak, jako bylo dohodnuto. Dokonce i něco navíc. Měli jsme až příliš mnoho štěstí. Hned potom jsme totiž viděli, jak kdosi vyměňoval obrazy.“

„Víš kdo?“ zeptal se ho až nečekaně jasný a čistý hlas přítele.

„Vím.“

„Je to dlouho?“

„Před chvilkou. Nejvíce před pěti minutami.“

„Ptám se proto, že tady, před zámeckou bránou, zastavil na silnici nějaký vůz se zhasnutými světly. Přijel před chvilkou.“

„Štefane,“ sykla tiše Kateřina. Viečorek zvedl hlavu.

„Počkej, čápe. Něco se děje. Hned budu pokračovat.“ Vstal a šel k oknu, u něhož stála Kateřina, která jej volala netrpělivým pohybem ruky, vynořující se z úplné temnoty na pozadí obdélníku okna.

„Co je?“

„Tam Vidíš? Před chvílí tam přeběhl jakýsi temný stín. Kličkoval od stromu ke stromu. Pak za ním přeběhlo něco menšího. Snad ten veliký pes. Teď ale nevidím nic.“

„Od zámku k bráně?“

„Asi ano, protože tamhle jsem to uviděla a tam to potom zmizelo.“

„Dobře.“ Viečorek se vrátil k vysílačce. Sklonil se nad mikrofonem. „Poslechni, to bude asi ono. Zdá se, že náš zloděj právě vynesl obraz a jde směrem k vám, to znamená k tomu vozu. Vidíte ho dobře?“

„Není to nejhorší, ale jsme od něho asi čtyři sta metrů, možná půl kilometru, a fičí až hrůza.“

„Dávej pozor, za okamžik vyjde z brány zámku, pokud se nemýlím. Katka ho před chvilkou viděla, jak zmizel v keřích pod vysokými stromy. Musí tam být za dvě tři minuty.“

„Víš jistě, kdo to je?“ opakoval Pultorak.

„Vím. Oba jsme ho viděli.“

„Dobře, v pořádku. Pokračuj podle instrukcí. Jestli se ukáže a dá tomu v autě balíček, zlikviduji stanoviště a pošlu vůz na křižovatku a pak ho doprovodíme do Varšavy, pokud tam ovšem jede. Vzal kopii, doufám.“

„Jasně. Obraz mám tady v pokoji.“

„Báječně. Tak ahoj.“

„Ahoj. Nezapomeň sem ráno poslat vůz pro Kateřinu, asi i pro mě, je-li to ten chlap, o kterého nám běží.“

„Nezapomenu. Hned všechno ohlásím rádiem plukovníkovi, jen co se to vyjasní s tím vozem. Zatím stojí. Ahoj.“

„Hodně úspěchu!“

Viečorek zasunul zvolna po hmatu anténu do krabice, vypnul aparát a vložil jej do kufříku. Narovnal se.

„Zdá se, že jsme všechno vyřídili.“

Protáhl se a přistoupil ke Kateřině. Stáli potmě.

„Mám rozsvítit?“ zeptala se tiše Kateřina.

„Ne. Musí se přece hned vrátit. Bude lépe, když se nedozví, že se v zámku někdo probudil.“

Zvedl k očím zápěstí ruky a v bledém svitu, který sem pronikal jako odraz světla z nekonečného bílého prostoru, se podíval na světélkující ručičky.

„Půl dvanácté a tři minuty. Měli bychom se jít přesvědčit, zda obrazy zaměnil. Ale bude-li se hned vracet, a to určitě bude, mohli bychom se s ním setkat. Nesmíme ho poplašit.“

„Proč ne? Teď, když tamten chlapík odjel, můžeme pana kustoda klidně zatknout a měli bychom pokoj.“

Viečorek zavrtěl hlavou.

„Máme přece jasné instrukce. Neodhalit se v žádném případě. Plukovníkovi jde o to, abychom nepokazili záměr Interpolu. Janase máme i tak v hrsti. Přece nám neuteče. Kdybychom ho zmáčkli, někdo třetí, kdo může rovněž být v kontaktu se Syndikátem, by je mohl pomocí nějaké šifry nebo i ústně, mají-li ti lidé filiálku ve Varšavě, informovat o zatčení polského spolupracovníka. Pak by jistě okamžitě obraz zničili nebo by na delší dobu někam zalezli a naše kopie by se nikdy nedostala do rukou Gruberovi.“

„Co tedy uděláme?“

„Nic.“ Štefan se tiše rozesmál. „Pokud se to všechno odehrálo tak, jak to vypadá, vrátíme se patrně zítra do Varšavy. Paláce nejsou pro nás, soudružko poručice! Protivník nám svým spěchem zkrátil dovolenou!“

Kateřina se zvolna podívala do tmy za oknem. Bílá rovina táhnoucí se směrem k bráně a orámovaná černými kmeny stromů a napolovic zasypanými keři byla zcela pustá. V tom okamžiku se nehýbalo vůbec nic, od temného jednolitého pozadí se neodtrhla žádná tmavá silueta. Zdálo se dokonce, že se utišil i vítr. Sníh se sypal neslyšně dál a dopadal na okenní tabule.

„Krátce řečeno, jako v pohádce pro dospělé. Měla jsem pravdu. Zítra odvezu do Varšavy originál Černého krále, který leží bezpečně v našem pokojí. Na vlastní oči jsme viděli zloděje při záměně obrazů a Tadek Pultorak si pohlídá toho chlapíka, který odjel autem a odvezl kopii, kterou jsme mu v pravý okamžik sami podstrčili. Představoval sis dnes ráno, že to všechno pro, běhně tak hladce?“

„Ne. Dokonce mě to trochu děsí. Právě přemýšlím o tom, zda se v tom celku neobjeví někde nějaká trhlinka. Představ si, že bychom zítra ráno sešli dolů a zjistili, že ta kopie se zvonečkem bez srdíčka visí klidně tam, kam jsme ji pověsili.“

„Jak to? Přece jsem viděla na vlastní oči, jak nesl nějakou jinou kopii a také jsem viděla, jak začal obrazy vyměňovat. Je zřejmé, že i oni si připravili vlastní kopii. Máme teď tři krále do počtu, přesně podle předpisu.“ Kateřina se rozesmála, ale hned zase zvážněla. „A to auto před bránou? Ten chlap přece čekal na obraz.“

„Auto prostě mohlo mít poruchu a kustod mohl vzít obraz jen na chvilku nebo na pár hodin. Možná že sedí u sebe a něco o něm píše. To, co se stalo, nemusí vzájemně vůbec souviset.“

„Moc hezkého najednou. Sám přece víš, že to všechno proběhlo tak, jak jsme to viděli. Vsadím se, že všechno šlo tak, jak si to plukovník a ten chlapík z Paříže naplánovali.“

„Byla by to ta nejkrásnější souhra náhod v mé policejní kariéře,“ broukl Viečorek. „Škoda že se nemůžeme jít hned přesvědčit. Musíme být trochu trpěliví,“ ustoupil od okna a sedl si ve tmě na kraj postele. „Ale jistě máš pravdu. Zítra mě plukovník odvolá a vrátím se ke svým svatým. Doufám, že starý nepředal moje neukončené případy někomu jinému. Nadělali by mi v tom zmatky a pak bych se z toho přes měsíc nedostal.“

„Hlouposti,“ Kateřina se posadila vedle něho. „Vždycky jsou nějaké neuzavřené případy a vždycky někdo něco poplete, když se člověk otočí. Konečně zítra je neděle. Nebyli jsme na velitelství všeho všudy půl dne. Nemysli na to.“

„A na co mám myslet?“

„Na to, že zítra ráno my, policejní důstojníci, budeme snídat společně se zločincem, kterého jsme upřímně řečeno přistihli při činu. A budeme se tvářit jakoby nic.“

„To bude patrně to nejpříjemnější z toho všeho,“ řekl zcela vážně Štefan. „Podal byste mi laskavě cukr, pane kustode? Děkuji srdečně, pane kustode. Nechcete trochu džemu, pane kustode?“

„A vypadá tak slušně Nikdy bych to do něho neřekla, kdybych ho sama neviděla. Klidné, moudré šedé oči, jak se píše v románech. Probouzí v lidech mimoděk důvěru.“

„Zdání klame,“ zabručel si Štefan oblíbené rčení. „Zajímalo by mě, kolik mu zaplatili. Asi hodně, právě za to, že vypadá tak nepodplatitelně.“

„Jistě alespoň pět tisíc dolarů, jestli ne deset.“

„Mám dojem, že mnohem více. Ten obraz má hodnotu pár set tisíc a on to přece ví. Ne hůř než ta banda.“

„Kdybychom ho nechytili, byl by bohatý až do konce života,“ Kateřina vzdychla. „Víš, chtěla bych být jednou bohatá, alespoň na krátkou dobu. Třeba jen na měsíc Vědět, že mám peníze absolutně na všechno, čeho se mi zachce.“

„No, to sis vybrala opravdu odpovídající zaměstnání. Do prvního vždycky vyjdeš,“ rozesmál se Viečorek.

„Já ne. Ty si toho nemusíš kupovat tolik na sebe.“

„Můžeš chodit v uniformě.“

„Nemůžu,“ bezděčně zvýšila hlas a hned jej zase ztlumila. „Žádná žena nemůže…“ Vstala a šla k oknu. „Ale jistě bych se zbláznila, kdyby mi někdo nařídil, že musím žít sama v takovém zámku, dokonce i kdyby byl můj vlastní.“

„To je věc zvyku. Oni se tu narodili a ani je nenapadlo, že je možno žít na menší ploše, než je tisíc metrů čtverečních na osobu.“

„Štefane,“ šeptla. „Ten pes je tu zase!“

Viečorek vstal a podíval se z okna. Temný, štíhlý obrys se prudce mihl podél příjezdové aleje, opsal na sněhu veliký oblouk a zpomalil.

„Ta bestie je veliká jako drak.“ Kateřina stále sledovala zvíře, které strnulo na místě a zvedlo hlavu k nebi, sedíc mezi dvěma kamennými lvy.

„Ano, někdo cizí by s ním měl hodně práce Vůbec mě nepřekvapuje, že si našli raději někoho přímo ze zámku.“

Pes přešel zvolna hlubokým sněhem a zmizel pod zámeckou zdí.

„Jistě se už vrátil,“ řekla tiše Kateřina. „Škoda že je to všechno tak. Mohli jsme ho zatknout hned dole, když vešel.“

„To bychom to vyvedli. Dokud nechytí tamty chlapíky, předmět doličný, to jest náš král se zvonkem bez srdíčka, je nedotknutelný. Mimochodem, mám dojem, že jsem ti říkal, že by nám plukovník utrhal hlavy. Nebuď krvelačnější, než od tebe žádají nadřízení a okolnosti. Teď už si snad můžeme rozsvítit.“

Rozsvítil stolní lampu.

„To znamená, že pro dnešek končíme.“

„Konec. Teď už jen spát, spát, spát! A ráno, než pro tebe přijede auto, pokud budeš chtít, a já mám dojem, že ano, prohlédneme si důkladněji místní sbírky. Zejména ti doporučuji Černého krále. To je totiž chlouba zdejšího muzea.“

„Můžeme si ho prohlédnout hned,“ Kateřina přistoupila k zavřenému kufříku. „Pracovali jsme tam potmě a ani jsem se na něj nestačila zblízka podívat.“

Viečorek zavrtěl hlavou.

„Nechme to teď být. Zbytečně moc mluvíme. Je tady ticho a někdo by mohl zaslechnout i náš šepot. Čert ví, jaká je tady akustika. Hlas může procházet starými komíny nebo něčím takovým. Kolem dokola bydlí lidé. Běž už do svého pokoje,“ usmál se na Kateřinu. Podali si ruce.

„Dobrou noc, mužíčku,“ řekla Kateřina. „Dneska jsi nenapsal ani slovo. Jsem nespokojená.“

„Ani Petrarca nepsal každý den.“

Doprovodil ji ke dveřím koupelny. Když odešla, stál chvíli a díval se na obraz svatého Šebestiána, potom se obrátil, zvedl detektivku, znechuceně ji odložil, šel ke kufříku, vytáhl z něho žlutě vázaný svazeček Shakespearových sonetů, položil knížku na postel a začal číst. Ještě mrkl na hodinky, Za minutu půlnoc.

Jednou rukou si rozvazoval boty a druhou přidržoval samovolně se obracející listy knížky.

Z velké dálky k němu dolehlo bití hodin.

Jedna…

Dvě…

Tři…

Čtyři…

Náhle kapitánovi strnuly prsty na pevném uzlu tkaničky. Zatřásl hlavou. Ne, zvuk nezmizel.

Viečorek se vymrštil z postele a vstoje pozorně naslouchal.

Zdola od knihovny znělo na pozadí temných úderů hodin tiché, ale pronikavé cinkání, jako by se zvolna pohupovalo hodně malých zvonečků.

„Co to je?“

Kapitán nedokončil započatou myšlenku, protože v tom okamžiku zaslechl strašlivý pronikavý křik.

Byl to ženský hlas a zněla v něm zoufalá, smrtelná hrůza.

Viečorek zůstal stát na zlomek vteřiny jako zkamenělý.

Hlas prudce stoupl a přetrhl se, jako by ho někdo násilím umlčel.

Nastalo ticho.

Štefan se vrhl ke dveřím, otevřel je a vyběhl na chodbu.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ, V NÍŽ SE DOZVÍME NĚCO VíCE O ZÁMECKÉM PÁNOVI – KUSTODOVI VLADISLAVU JANASOVI

Dveře vlevo se otevřely a v nich stála Kateřina. Oba chvíli poslouchali. Bylo naprosté ticho.

„Zdálo se, že to bylo velmi blízko,“ řekla Kateřina a rozhlédla se nejistě chodbou. „Tam, jestli se nemýlím, bydlí slečna Vanda.“

Rychle se rozběhla, proběhla kolem dvojích dveří a u třetích se zastavila. Tiše zaklepala, pak opatrně otevřela. To už vedle ní stál Viečorek.

Pokoj byl prázdný. Lůžko bylo sice rozesílané, ale dosud se ho nikdo ani nedotkl. Kapitán se rychle rozhlédl a pak vyšel zpátky na chodbu. Všechno proběhlo tak rychle, že si až nyní uvědomil, že ten pronikavý křik nikoho neprobudil. Náhle spatřil Žentaru. Mladý malíř vyšel na chodbu v pyžamu a zdálo se, že napolovic ještě spí. Bylo vidět, že chápe, že se něco děje, ale stále se ještě nemůže probrat a pochopit, co je ještě sen a co už je skutečnost.

„Křičela tady nějaká žena,“ řekl a přibližoval se k Viečorkovi a Kateřině. „Vy jste zde, to znamená, že křičela buď slečna Vanda, nebo Magdička.“

„Slečna Vanda není ve svém pokoji. Kde bydlí vaše kolegyně?“

Aniž odpověděl, šel Žentara ke dveřím, které se nacházely téměř na konci chodby, až za schody vedoucími dolů. Silně zaklepal.

„Magdičko!“

Viečorek s Kateřinou se rovněž přiblížili.

Všichni tři chvíli poslouchali. Na druhém konci chodby se objevil rozcuchaný profesor Gavroňský choulící se do županu.

„Co se stalo?“

Také Marčak vystrčil hlavu ze svého pokoje. Zahlédl je.

„Chvála bohu! Myslel jsem, že hoří,“ blížil se k nim kulhaje. Zastavil se přede dveřmi pokoje slečny Magdy a podrbal se naprosto nespolečenský na chlupaté hrudi, která se mu drala z pyžamového kabátku.

Viečorek odstrčil Žentaru, který stál přede dveřmi, a podíval se do místnosti klíčovou dírkou. Klíč byl zevnitř v zámku, ale naštěstí byl v příčné poloze a kapitán tak mohl spatřit alespoň část pokoje. Svítila tam asi stolní lampička, protože světlo padalo na postel a zbytek místnosti tonul v temnotě. Viečorek uviděl zmuchlanou deku, ze které vyčnívala noha, viditelná od chodidla po koleno. Byla naprosto nehybná.

Narovnal se.

„Je tam,“ řekl polohlasně.

„Magdičko!“

Žentara zabubnoval na dveře pěstmi. Ruka mu klesla. Znovu naslouchali. Uvnitř se nic nepohnulo.

Viečorek mlčky odstoupil k protější stěně chodby, udělal dva prudké kroky a ramenem vrazil do dveří, které praskly těsně vedle zámku. Urvala se z nich dlouhá štěpina a hlučně dopadla na zem.

Kapitán vletěl setrvačností do pokoje a zastavil se uprostřed, zapotácel se a stěží nabyl ztracenou rovnováhu. Ostatní se tlačili ve dveřích. Přistoupil k lůžku a očima rychle přejel po celém povrchu deky, jako by očekával, že uvidí velikou krvavou skvrnu nebo vražednou zbraň pohozenou zde ve spěchu vrahem. Neviděl však nic. Děvče leželo úplně zakryté a jen pramen vlasů na polštáři ukazoval, kde je asi hlava ležící Magdy.

Viečorek se naklonil nad lůžkem, zhluboka se nadechl a zvedl cíp deky, aby se podíval do tváře ležící.

„Néé!!!“

Křik byl tak pronikavý, že ucukl mimoděk rukou, a skupinka lidí stojících ve dveřích ustoupila o krok zpět na chodbu. Kapitán uviděl široce rozevřené oči naplněné hrůzou a dvě ruce svírající křečovitě okraj deky.

Zhluboka si oddechl. Potom ustoupil o krok zpátky.

„Muselo se vám zdát něco strašného,“ řekl mile.

„Uklidněte se, prosím, to jsme jenom my. Slyšeli jsme váš křik.“

Ležela a nespouštěla z něho oči i nadále plné zděšení.

„On je mrtev… mrtev,“ zašeptala chraplavě.

„Kdo je mrtev?“

„On!… Zvonění! Zvonění!“… její hlas se opět proměnil v křik. „Já jsem to slyšela! Slyšela! Zvonění! Tam dole.“

„Kdo je mrtev? Co zvonilo? Zbláznila ses, Magdičko?“ Žentara vešel do pokoje a zůstal stát u lůžka. „Něco se ti zdálo a hraješ tady divadlo pro celý zámek. Co zvonilo?“

Viečorkův pohled sklouzl z Magdy na Žentarovu tvář. Mladý malíř byl vyděšený.

„Nevím.“ Sadecká se začala uklidňovat. Její hlas byl sotva slyšitelný, ale výraz očí se změnil. „Nevím. Mohla bych přísahat, že jsem slyšela z knihovny malé, zlaté zvonečky.“

„Zlaté?“ Žentara pokrčil rameny. „Zlaté, protože právě zlaté jsou na plášti toho krále. Slyšela jsi, jak o tom pan kustod večer četl. Nebuď jako malá, Magdičko. Probudila jsi celý zámek. Mysleli jsme, že tě někdo zavraždil. Křičelas, jako by z tebe stahovali kůži. Zlaté zvonečky! Škoda že ne sám zvon Zikmund.“

Magda se posadila. Prsa a ruce si zakrývala dekou a upřeně se dívala na dveře. Když spatřila známé tváře, potřásla hlavou.

„Zvonilo to,“ opakovala nejistě. „Slyšela jsem to zcela jasně, jako slyším teď tebe.“

Marčak si zapnul pyžamo a pokrčil rameny.

„No bože! Můžeme se jít hned všichni přesvědčit dolů do knihovny.“

„Za nic na světě,“ Magda se schoulila v lůžku.

„Pan Marčak má vlastně pravdu,“ řekla Kateřina, vešla do pokoje, prošla kolem lůžka a zastavila se u okna. Bezděčně se podívala ven. Ale pokoj slečny Sadecké ležel na opačné straně chodby než jejich pokoje a jeho okno vedlo do parku. Bylo z něho vidět jen veliký, kruhový záhon zapadaný sněhem, za nímž následoval šedý špalír přistřižených keřů a dále obrovské stromy, které clonily černé nebe klenoucí se nad neviditelným horizontem. Sníh teď padal klidně, ve velkých vločkách. Kateřina se otočila a lemem županu zavadila o jedno z pláten, která stála pod oknem. Plátna byla čerstvě zagruntována bílou barvou. V rohu pokoje si ještě všimla nevelké zimní krajinky, která stála na přenosném stojanu. Sklonila se nad Magdou.

„Půjdeme tam všichni společně, jistě se uklidníte, jakmile se přesvědčíte, že obraz vypadá přesně tak jako večer.“

„Ale samozřejmě,“ řekl profesor a v jeho hlase zazněla náhlá, až trochu příliš upřímná horlivost, která donutila Viečorka, aby se na něho podíval. Hned ovšem odvrátil pohled.

„Musíme jít všichni společně do knihovny,“ Gavroňský se poněkud nuceně rozesmál. „Konečně, je přece pravda, že kromě slečny Sadecké nikdo zvonění neslyšel, ale musíme se ujistit, že je všechno v pořádku. S takovými věcmi je nutno vyrovnat se co nejdříve, jinak mohou vzniknout různé komplexy. Pojďme!“

„Bože,“ zašeptala Magdalena. „Ale cožpak je možné, aby měl člověk tak výrazné halucinace?“

„Jistěže ano, pokud spí,“ rozesmál se Marčak. „Oblékni se a pojď. Podíváme se na toho krále, vykouříme si cigaretku a vrátíme se do svých pokojů a pak budeš spát klidně jako kojenec. Zítra… a vlastně už dnes je neděle a můžeme si přispat, jak dlouho budeme chtít.“

„Ovšem,“ Kateřina si sedla na okraj lůžka a objala Magdalenu, která se stále ještě celá chvěla. „Běžte, pánové, a zavřete dveře. Zůstanu tady se slečnou a hned za vámi přijdeme.“

Sadecká ještě okamžik váhala.

„Tamhle leží můj župan,“ řekla nakonec tiše a ukázala na křeslo. „Podejte mi ho laskavě.“

Viečorek a ostatní pánové opustili spěšně místnost.

Stáli na chodbě, několik kroků od schodů. Profesor se nejistě usmál.

„Co je to za nesmysl. Vladek, tedy kustod, asi neměl číst po večeři ty nesmysly. Ale on si nemůže nikdy odpustit, aby nebavil hosty zvláštnostmi zámku.“

„A kde je pan kustod?“ Viečorek se rozhlédl, přestože věděl, že zde Janas nebyl a není. „Není tady ani on, ani pan Vilčkievič, ani slečna Vanda. Nebo snad bydlí v jiné části zámku?“

„Ne“ Profesora Gavroňského ta otázka vyvedla z míry „Kustod možná ještě pracuje. Když jsem od něho odcházel, ještě psal a říkal, že má nějakou neodkladnou práci. Vilčkievič je patrně dole u sebe v dílně a tam by neslyšel ani kanonádu. Do těch sklepení nepronikne zvenčí žádný zvuk. Také je možné, že spí.“

„To by spali hodně tvrdě,“ broukl nevrle kapitán.

„Ostatně,“ Gavroňský se otočil a zaklepal lehce na dveře hned vedle schodiště. Když nedostal žádnou odpověď, stiskl kliku a nahlédl dovnitř. Viečorek, který stál vedle něho, vsunul do pokoje hlavu. Žentara a Marčak stáli mlčky na chodbě. Mladší malíř vytáhl z kapsy pyžama cigarety a zápalky. Marčak si od něho jednu vzal, vytáhl z kapsy vlastní zápalky, zapálil si a pak podal oheň kolegovi.

Kustodův pokoj byl prázdný. Na posteli ležel uhlazený přehoz. Bylo jasné, že se pán Borů dnes večer ještě ani nedotkl svého lůžka.

„Je jistě ještě ve svém kabinetu,“ řekl Gavroňský. „Také mohl usnout při práci. Mně se to také občas stává. Zrovna minulý týden jsem se probudil u psacího stolu s hlavou na rukopisu. Jsme všichni přepracováni a do dovolené chybí ještě několik měsíců.“

Viečorek chtěl položit profesorovi ještě jednu otázku, ale zarazil se. Možná že slečna Vanda pomáhala při práci kustodovi, byla přece sekretářkou muzea. Ale jak to, že nikdo z nich neslyšel to zvonění? Že by všichni tak tvrdě spali? Dokonce ani nevěděl, zda to slyšela Kateřina. A jestli to byla jeho, Viečorkova, halucinace? Ne, to děvče to přece také slyšelo. Nemohli mít oba současně stejný přelud, tak daleko od sebe.

Letmo se usmál. Gavroňský si všiml jeho úsměvu, neporozuměl mu a pohlédl na něho udiveně.

V té chvíli zaslechli z: a zády hlas Kateřiny.

„Jsme tady.“

Stála s Magdou ve dveřích pokoje. Sadecká byla stále ještě velice bledá, ale když uviděla skupinku čekajících mužů, pokusila se o úsměv.

„Všem se moc omlouvám,“ řekla již poněkud silnějším hlasem. „Chovala jsem se jako naprostý hlupák. Je to přece příliš velký nesmysl, než abych tomu mohla, byť jen na chvilku, uvěřit. Takový namalovaný král přece nemůže zvonit.“

Znovu se pokusila o úsměv, ale ani tentokrát se jí nepodařil. Zachvěla se a přitáhla si župan pevněji k tělu.

„Souhlasím s vámi, namalované zvonečky by jistě měly značné potíže se zvoněním, ale v každém případě něco zazvonilo.“

„Cože?“ Gavroňský se podíval udiveně na Viečorka. „Jak to? Chcete snad říci, že jste to zvonění rovněž slyšel?“

Kapitán přikývl.

„Přesně ve dvanáct. Mohu to tvrdit zcela určitě, protože v témž okamžiku začaly bít dole hodiny.“

„Hodina duchů,“ řekl Marčak a zastavil se s rukou na zábradlí schodiště. „Pan básník, pan básník. Básníci patrně slyší přesně to, co touží slyšet. Pomáhá jim to v inspiraci. Také dost možná, že inspirace jim pomáhá slyšet. Nevím, nejsem básník. Poslední verš jsem četl dva dny před maturitou, a to už je hezkých pár let.“

Sadecká jako by vůbec nevnímala, co říkal. Dívala se široce rozevřenýma očima na Viečorka.

„Tak vy jste to také slyšel! To znamená, že to nebyla halucinace a že jsem doopravdy slyšela zvonky?“

„Ale ne,“ Gavroňský se pokoušel o smích, ale ani jemu se nepodařilo snížit význam kapitánových slov. „Pan Viečorek to řekl v přeneseném slova smyslu.“

„Nevím, v jakém smyslu to řekl můj muž,“ řekla Kateřina, podívala se na Viečorka a pak její pohled spočinul na profesorovi, „ale já jsem byla v jiném pokoji než on a mohu říct ve zcela nepřeneseném smyslu, že jsem také slyšela zvuk podobný zvonění mnoha malých zvonečků. V téže chvíli jsem rovněž slyšela bít hodiny a o chvíli později začala slečna Magdalena křičet.“

„Čím dále, tím lépe,“ řekl Žentara a tleskl rukama. „Pravda, já spal jako zabitý a neslyšel jsem nic, ale jsem osoba s velmi malou představivostí, a tak se mnou v podobných případech nelze počítat. Škoda že zde již nežijí knížata, mohli bychom se hned přesvědčit, kdo má pravdu. Buď by zámecký pán dnes v noci skonal, nebo ne. Podle záznamů, které má kustod, je to jediná a nejlepší možnost ověření, alespoň já mám takový dojem.“

„Ano,“ připojil se Marčak a pokrčil širokými rameny. „Knížata nám však nemohou bohužel potvrdit ani sny naší nedocenitelné Magdy, ani představivost pana básníka. Čas zámeckých pánů zmizel v nekonečnu zcela nenávratně.“

Viečorek zvolna sestupoval ze schodů. Neodpovídal. Co to všechno znamenalo? Snad někdo jiný zjistil krádež Třetího krále a chtěl tímto způsobem obrátit pozornost všech přítomných k obrazu. Kde ale byl kustod? A slečna Vanda? Nemohla přece pracovat v noci s kustodem, který potřeboval být sám, aby mohl vyměnit obraz a odejít ze zámku. Naopak, jistě by ji poslal co nejdříve spát. Pokud by ovšem nebyla spolupachatelkou. Mohla jí být? Proč ale teď nebyl ani jeden z nich ve svém pokoji? Museli by se okamžitě po výměně obrazů vrátit, aby si zajistili co nejlepší alibi. To by bylo naprosto normální jednání. Po krádeži jít do svého pokoje a dělat jakoby nic. A Vilčkievič?

Zavrtěl hlavou. Mlčky scházeli ze schodů. Před chvílí se všichni nutili do veselého tónu, ale nyní naráz zmlkli. Přibližovali se k otevřeným dveřím knihovny.

Musí to být nějaký jev způsobený větrem nebo rozdílem teploty uvnitř budovy a venku. Ve starých budovách se přece takové nevysvětlitelné věci občas stávají. Kapitán stál na posledním stupni schodiště a obrátil se k ostatním.

„Mohu přísahat, že jsem slyšel něco, co velmi připomínalo zvonění zlatých zvonků, jak to popsala slečna Sadecká. Ale mohl to klidně být kousek odstávajícího plechu tlukoucí do skla nebo průvan, který zazvonil kalichy ve skleněných skříních sálu za zbrojnicí, nebo snad…“

Stanul ve dveřích knihovny. Proud světla padal na koberec a sahal až k protější stěně, kde po jedné straně dveří visely velké bicí hodiny a po druhé straně Třetí král.

Na okraji proudu světla se výrazně odrážela na temném pozadí koberce lidská ruka, zcela bílá a strnulá. Prsty byly od sebe doširoka roztažené a přitom sevřené.

Viečorek se zakousl do rtů. Věděl, že žádný živý člověk, ani spící, ani při ztrátě vědomí by nedržel ruku v takové poloze.

„Rozsviťte, prosím vás,“ řekl klidně a nahlas a blížil se v pološeru k tělu ležícímu na koberci. Zaslechl za sebou slabý výkřik a někdo otočil vypínačem.

Naklonil se nad mrtvým a ještě slyšel hlas Kateřiny, který sem doléhal z chodby.

„Zapomeňte na to, berte to jako žert a…“

Zmlkla.

Viečorek si klekl u mrtvého a zaslechl tlumený výkřik Kateřiny a hned za ním nelidské, téměř zvířecí zavytí Magdaleny a Žentarovo tiché:

„Proboha!“

Kustod Vladislav Janas ležel na koberci, hlavu opřenou o nataženou ruku, jako by sem přišel, upadl a usnul.

Jeho široce otevřené oči se však dívaly nehybně a v prsou mu tkvěl šíp vystřelený z kuše.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ, V NÍZ SE KONSTATUJE, žE VRAHEM MůžE BÝT POUZE NĚKDO Z PŘÍTOMNÝCH

Viečorek se napřímil. Za zády slyšel zrychlený dech skupiny lidí tísnících se ve dveřích knihovny.

Obrátil se k nim.

„Jak je vidět,“ řekl tiše, „mýlili jsme se. Zámecký pán nežije.“

Po jeho slovech celá skupinka náhle ožila.

Sadecká vypukla v pláč s hlavou položenou na rameni Kateřiny, která stála velice bledá a dívala se upřeně na mrtvého muže ležícího na koberci.

Žentara zvolna zvedl ruce k obličeji a protřel si oči, jako by nemohl uvěřit, že to, co vidí, je skutečnost.

Marčak stál nehybně a na jeho tváři bylo znát překvapení.

Profesor přistoupil zvolna k mrtvému, zastavil se krok od něho, jeho rty se křečovitě zachvěly, ale opanoval se. Dívaje se do tváře mrtvého Janase vyjekl obvyklou větu, kterou říkají lidé, když vidí ve skutečnosti něco, co se běžně nestává a ani nemůže stát:

„To… To není možné.“

Ustoupil. Viečorek sledoval všechny přítomné a horečně přemýšlel. Smrt člověka pro něho neznamenala to, co pro ně. Viděl už mnoho mrtvých, jejichž život někdo násilně ukončil, ale tady něco nehrálo. Nebo raději nic nehrálo. Jestliže byt janas pachatelem, kdo ho zabil? Ti ze Syndikátu, aby zakryli stopy? Ale proč? Janas byl přece kustodem a na místo originálu dal kopii. Nebylo důvodu k obavám. A byla-li to prostě jejich metoda? Zabít každého, kdo by mohl přivést policii na stopu bandy? Také je dost dobře možné, že vražda není v žádné souvislosti s Černým králem.

Zvedl oči a podíval se na obraz, který visel hned u jeho hlavy. Zvonek na plášti měl srdíčko. Obrazy byly vyměněny. Kopie Interpolu zmizela.

Obrátil se ke skupině. Magdalena křečovitě lkala na rameni Kateřiny. Ostatní stáli na místě, jako by nevěděli, co mají sami se sebou dělat. Všichni se dívali upřeně na mrtvého, zdálo se, že od něho nemohou odtrhnout pohled.

První se vzpamatoval Marčak a kapitán si všiml, že jeho oči přešly z mrtvého přímo na obraz jako v očekávání, že Černý král po smrti zámeckého pána ještě jednou zazvoní. Když však Marčak spočinul očima na plátně, jeho tvář se prudce změnila. Bezděčně pokročil vpřed, zavrávoral, na okamžik ztratil rovnováhu. Potom couvl, zhoupl se na nemocné noze a zamumlal něco nesrozumitelného.

„I když to vypadá neobyčejně,“ řekl klidně Viečorek, „a kustod Janas byl, jak je možné vidět na první pohled, zastřelen z kuše, zdá se mi, že máme co dělat se zcela obyčejnou vraždou, i když smrtící zbraň je tak neobyčejná.“

„Prosím vás, abyste se…,“ začal Gavroňský. Kapitán zvedl prudce hlavu a vyčítavě se na něho podíval. Profesor zmlkl a Viečorek se rozhlédl.

„Někdo vystřelil patrně odtamtud,“ ukázal na zavřené dveře zbrojnice. „Bude těžké určit vzdálenost, z níž bylo vystřeleno, ale kustod Janas svého vraha asi neviděl, z toho můžeme usoudit, že bylo vystřeleno pootevřenými dveřmi zbrojnice.“

Všechny pohledy se Otočily tím směrem.

„Ale tam někdo…“řekl náhle Žentara.

Nedopověděl.

Dveře zbrojnice se pootevřely a vznikla tenká škvíra. Někdo byl za dveřmi. Viečorek stál bez hnutí a nespouštěl oči ze škvíry, která se zvolna zvětšovala. Velký stůl knihovny zacláněl patrně tomu za dveřmi pohled na mrtvého. Vrah, který zabil Janase, musel střelit nad stolem.

Nikdo se ani nepohnul. Magdalena stále plakala a ani si neuvědomovala, že se škvíra opět o něco rozšířila… a…

… ukázala se v ní kuše mířící na ně.

Pak se dveře otevřely a do tváře člověka stojícího na prahu padlo světlo.

Byl to Vilčkievič. Jeho oči se neobyčejně leskly. Ruka s kuší zvolna klesala. Lesk očí hasl.

Zástupce kustoda se suše rozesmál.

„Zdá se mi, že jsem vás poděsil, vážení. Ale když jsem před chvílí vycházel z dílny, slyšel jsem zde nějaký křik.“

„A ta kuše?“ zeptal se Viečorek. „To se s ní vždycky takhle procházíte po nocích?“

„Ne Když jsem slyšel ten křik, pomyslel jsem si, že někdo možná vlezl do zámku, a vrátil jsem se pro ni, na případného zlodějíčka.“ Vilčkievič vešel do knihovny. „Ona jen tak nevinně vypadá. Ve skutečnosti je to strašlivá zbraň. Mohl by si tak zkusit utíkat, já, prosím, trefím běžícího člověka na třicet metrů, třeba rovnou do paty. A se šípem v patě nikdo neuteče. Nikdy nechybím. Nikdy.“

Obešel stůl a pohupoval přitom v ruce kuší.

„Ale co tady všichni děláte tak pozdě…,“ hlas se mu zadrhl.

Oči všech přítomných doslova visely na Vilčkievičovi. Ten došel až k mrtvému tělu a prudce se zarazil.

„Co… co to je?“

„Jak vidíte,“ řekl suše Viečorek, „je to mrtvola kustoda Borů. Byl zavražděn šípem z kuše. A ten šíp byl patrně vystřelen z téhož místa, odkud jste na nás před chvílí mířil.“

Vilčkievič odložil kuši na stůl a sklonil se nad mrtvým tělem.

„Vladek?“ řekl tiše. „Z kuše… ano… bože!“

Náhle se napřímil a šel rychle ke dveřím zbrojnice. Viečorek vyrazil současně s ním a snažil se udržet krok. Vilčkievič přešel práh, zastavil se a rozsvítil. Zbraně se zaleskly.

„Tamhle,“ řekl chraplavým hlasem zástupce kustoda a ukázal na kuši, která visela nejníže a vedle níž viselo na stěně několik šípů. „Vidíte, jeden chybí. A to je právě ten, který vzal vrah.“

Zhasl světlo a vrátil se do knihovny. Vzal bezděčně kuši, kterou před okamžikem položil na stůl. Profesor Gavroňský stáhl se stolu přehoz a přikryl jím opatrně tělo mrtvého.

„Jak je to možné?“ Vilčkievič zavrtěl hlavou. „Zámek je přece uzavřen zevnitř. Před chvílí jsem kontroloval poplachové zařízení, je tady vedle v síni, vedle vchodu do podzemní části zámku. Když jsem slyšel ten křik, byl jsem se tam podívat. Všechno je v pořádku. Jsme zde absolutně odříznuti od vnějšího světa.“

„A před tím jste neslyšel nic?“

„Ne,“ rozhodně potřásl hlavou. „Máte na mysli pád těla? Dílna je sice pod knihovnou, ale dělí ji od ní ještě místnosti v přízemí. Kromě toho stěny jsou zde tak silné, že by ani nebylo možné zaslechnout hluk způsobený pádem těla,“ rozpřáhl ruce, podíval se znovu na nehybné tělo pod přehozem a nechal ruce zvolna klesnout.

„Ne, nemyslím pád těla. Ten jste slyšet nemohl. Patrně jej neslyšel vůbec nikdo. Byli jsme všichni příliš daleko a pak, na podlaze je silný koberec. Mám na mysli něco jiného. Přesně ve dvanáct tady něco zvonilo.“

„Zvonilo!“ Vilčkievič zbledl. „Snad nechcete tvrdit, že…“

„Nechci tvrdit nic určitého, kromě toho, že nejméně tři osoby zde v budově slyšely zvonění a byly přitom ve třech různých místnostech.“

„Ale,“ znovu pohlédl na mrtvolu, „… to je šílené!“

„A tohle?“ Viečorek ukázal očima na mrtvé tělo. „Myslíte si snad, že smrt vašeho kolegy vznikla nějakou nadpřirozenou cestou? To jistě ne, nebo se mýlím? Řekl jste, že zámek je uzavřen zevnitř. To znamená, že se po vraždě nikdo nemohl vzdálit. A to znamená jen jedno, že vrah je v muzeu. Nebudeme-li uvažovat o možnosti, že je to nějaká nám neznámá osoba, kterou sem mohl pustit jedině někdo z nás, musíme připustit, že vrahem je jeden z nás.“

„Ale kdo?“ Gavroňský pronesl svoji otázku šeptem. „Kdo mohl mít nějaký důvod k tomu, aby ho zabil? Byl to nejlepší, nejřádnější člověk ze všech lidí, které jsem kdy poznal. Neměl nepřátele.“

„Měl,“ řekl Viečorek. „Měl smrtelného nepřítele. Musel ho mít, protože byl zavražděn. V každém případě se našel někdo, kdo riskl oprátku jen proto, aby se ho zbavil.“

„Ale to je přece úplně šílené…“

„Ano. Přiznávám, že v tomto zločinu je něco, co na první pohled překračuje všechny možnosti a hranice představivosti a zdá se naprosto protichůdné všem základům logiky. Já například nemohu pochopit, proč vrah oznámil svůj čin zvoněním.“

„To… to přece nemusí jedno s druhým souviset.“

„Chcete říci, že lidé vraždí a duchové zvoní,“ kapitán lehce pokrčil rameny. „Nezdá se mi. Nechápu, proč se tak stalo, ale…,“ zarazil se. „Konečné vyřešení takové záhady není náš úkol. Myslím, že bychom měli okamžitě uvědomit kriminálku.“

Vydržel překvapený pohled profesora, který jen otevřel ústa a zase je zavřel.

„Obávám se, že to v tak pozdní době nebude dost dobře možné,“ řekl Vilčkievič. „Poštovní úřad ve vsi, který zajišťuje naše telefonní spojení se světem, pracuje od šesti ráno do osmi večer. Pak úřednice zamyká na čtyři západy.“

„Jiný telefon tady nikde v blízkosti není?“

„Ne. Na nejbližší policejní stanici je to po silnici asi dvanáct kilometrů a my zde nemáme žádný dopravní prostředek. Teď v noci a těmi závějemi bychom tam šli několik hodin.“

Viečorek se podíval na hodinky.

„V tom případě musíme čekat do šesti hodin do rána,“ rozhlédl se a pak se podíval na profesora Gavroňského. „Co říkáte, pane profesore, nebylo by nejlépe, kdybychom ještě do příchodu kriminálky zkusili dát dohromady všechno, co víme a co se týká dnešního večera? Ušetří to jak jim, tak i nám hodně starostí.“

„Jistě, jistě,“ profesor přitakal energickým kývnutím hlavy. „Myslím, že nikdo nebude nic namítat, když si zde společně pohovoříme o celém tom případu. Ubohému Vladkovi to už neublíží.“ Zmlkl a chvíli jen s velkým úsilím se snažil zadržet chvění rtů. „Rovněž si myslím, že je to nezbytné pro nás pro všechny, jestli jak tvrdí pan Viečorek, je vrahem jeden z nás.“

„Pan Viečorek se může mýlit,“ zahučel Žentara. „Pan Viečorek, pokud jsem tomu dobře rozuměl, neví přece o nic víc než kdokoliv z nás. Přitom se tu mohlo stát něco, co nikdo z nás nebude schopen vysvětlit. Neměli bychom se vzájemně obviňovat, dokud nebudeme mít nějakou jistotu.“

„Máte pravdu,“ řekl Viečorek. „Neměli bychom se navzájem obviňovat, ale nicméně soudím, že bychom mohli dát dohromady těch několik skutečností dříve, než přijde policie.“

„A jaké jsou to skutečnosti?“ Vilčkievič se na něho podíval s výraznou nevolí. „Zahynul člověk, prosím vás. Byl to člověk, kterého jsem si cenil a vážil pro jeho lidské přednosti, a což se u lidí málokdy potkává, i pro naprostý nedostatek vad, které by mohly znepříjemnit život podřízeným a spolupracovníkům. Byl jsem jeho podřízeným i spolupracovníkem, vím o něm víc než kdokoliv jiný. Cítím hluboký žal, a možná že ani ne tak hluboký, jak jej budu cítit zítra nebo za měsíc. Je to otřes pro nás pro všechny. Ještě stále si neuvědomujeme, že ten… že ten zločin se zde doopravdy stal. Přesto si myslím, že nemá žádný význam žvanit tady bezdůvodně nad Janasovou mrtvolou. Policie si s tím bude vědět rady lépe než vy a já. Je to jejich věc, a ne vaše nebo moje.“

Profesor chtěl opět něco říci, ale Viečorek odpověděl dříve, než stačil otevřít ústa.

„Máte pravdu. Je nutné mít k mrtvému úctu. Ale otázka, která mě trápí, je otázka živých. Živého vraha a živých nevinných. Panu Janasovi už nikdo život nevrátí, ale mohou nastat okolnosti, za kterých se podaří vrahovi uniknout spravedlnosti, nebo – což by bylo ještě horší – se mu podaří obvinit z vraždy někoho nevinného. Protože si myslíme, že vrahem je někdo z nás, musí všem nevinným záležet na tom, odhalit ho co nejrychleji. Bez ohledu na to, kdy přijde policie, která z pochopitelných důvodů začne dlouhotrvající a složité vyšetřování v tomto exotickém muzeálním prostředí, pro ni naprosto neznámém, myslím, že můžeme celou záležitost poněkud urychlit.“

„A jak si to představujete?“ zeptal se s pochybami v hlase ještě ne zcela přesvědčený Vilčkievič. „Myslíte si snad, že vaše veršotepecká kvalifikace, promiňte, prosím, ten výraz, se zde může nějak uplatnit?“

„Ne. Nemyslím. Myslím si ale, že bychom mohli všichni pomoci, kdybychom si vzájemně kladli otázky, které považujeme za potřebné k objasnění celé té záhady.“

„Jaké například?“

„Například první taková otázka, která mě napadla. Vypadá docela prostě a pochopitelně. Můžeme klidně tvrdit, že kustoda Janase zabil někdo, kdo umí dokonale střílet kuší. Vrah přece nemohl nic riskovat. Kdyby totiž Janase jenom zranil, přivolal by křik zraněného do knihovny všechny obyvatele zámku. Smrtící šíp zasáhl kustoda přesně na milimetr, a protože, jak víme, kustod zemřel okamžitě, nestačil ani vykřiknout. Proto bych svoji první otázku formuloval následovně: Kdo kromě pana Vilčkieviče tady umí zacházet výborně s kuší? Není to přece všeobecně rozšířená znalost, která by se učila v základní škole.“

„Kdo…“ Vilčkievič přivřel na chvíli oči. Jak se zdálo, udělala na něho Viečorkova otázka větší dojem, než by mohl kdokoliv tušit. Otevřel oči a jeho pohled sklouzl po tvářích všech přítomných, na nichž se odráželo soustředění a napětí, s nímž čekali na jeho odpověď.

„Kdo, prosím vás?… Všichni. Všechny jsem je naučil zacházet s kuší!“

„Je to pravda?“

Dokonce i Magdalena přestala plakat. Zvedla hlavu s Kateřinina ramene, narovnala se a řekla první:

„Ano. Já to také umím.“

Ostatní včetně profesora Gavroňského potvrdili kývnutím hlavy pravdivost Vilčkievičových slov.

„Ale všichni zde přece nejsou.“ Kapitán se rozhlédl, ačkoliv dobře věděl, kdo chybí. „Není zde přece mezi námi slečna Vanda. Viděl ji někdo po desáté hodině, to je poté, co jsme odešli z knihovny?“

„Jsem přesvědčen, že prostě spí,“ řekl rychle profesor. „Říkala mi dnes před večeří, že je velmi unavena. Myslím, že bude nejlepší, když…,“ udělal krok ke dveřím, ale zarazil se.

Z haly zaslechli kroky na mramorové podlaze. Všichni se otočili, nečekali dlouho.

Vanda Sčešniaková se objevila v otevřených dveřích knihovny. Vlasy měla rozcuchané a na sobě tmavomodrý, dlouhý župan sahající až na zem.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Slyšela jsem hlasy a…“ Uviděla přehoz, pod nímž se rýsovala lidská postava. Zmlkla. Nechápala, co se děje, a proto se podívala tázavě na profesora.

„Hrozné neštěstí,“ řekl rychle profesor. „Kustod…“ na okamžik zaváhal a mimoděk se podíval směrem k mrtvému, „je mrtev. Někdo ho zabil.“

„Zabil?“ Vanda se opřela rukou o rám dveří. Teprve teď pochopila situaci. Přivřela oči, ale hned je zase otevřela. „Kdo, kdo to udělal?“ Zarazila se. Viečorka překvapilo, že její bílá tvář náhle prudce zrudla. „Zdálo se mi, že jsem zaslechla nějaký křik…“ rozhlédla se, jako by hledala nějakou oporu. „Ale spím tak tvrdě. Pak se mi zdálo, jako by po chodbě chodili lidé a hovořili…“

„… a probudila jste se, pochopitelně,“ Viečorek mrkl na Kateřinu, která chtěla něco dodat. „To je dobře, že jste přišla. Jsme tu všichni, proto si musíme zopakovat, že vrahem je jeden z nás…“

Zmlkl. Nikdo neodpověděl. Uprostřed naprostého ticha, které se rozhostilo v knihovně, se ozvalo vzdálené zavytí psa, tak žalostné, že se i kapitán neklidně pohnul a otočil se směrem k oknům, za nimiž byla neproniknutelná tma.

„To zvíře už také ví, že do zámku vešla smrt,“ řekl tiše.

Přistoupil k oknu. Uprostřed příjezdové aleje seděl velký ovčák s hlavou zvednutou k zamračenému nebi, z něhož se znovu začal hustě sypat sníh. Vítr zesílil.

„A protože jeden z nás je vrah,“ řekl znova, jako by se nemohl odtrhnout od těchto slov, která již jednou řekl, „myslím, že bude nejlépe, zamkneme-li nyní knihovnu na klíč a počkáme v naprostém klidu do chvíle, kdy budeme moci zavolat policii. Ať se každý z nás snaží uvědomit si co nejrychleji průběh událostí posledních hodin, a možná několika posledních dní, pokud se během nich stalo něco, co nám není zcela jasné. V takových případech, podle mého názoru, nějaký na první pohled nic neznamenající postřeh může být pro vyšetřující důležitou informací.“

Opět nikdo neřekl ani slovo, ale všichni jako na povel šli ke dveřím. Štefan vyšel jako poslední, otočil dvakrát klíčem v zámku a vložil jej do kapsy. Na schodech dohonil profesora, který šel se svěšenou hlavou poslední. Naklonil se k němu.

„Půjdete laskavě na chvíli ke mně do pokoje?“

Zdálo se mu, že jej Gavroňský neslyšel, ale po krátké chvíli profesor přikývl hlavou.

Jeden po druhém se zvolna rozcházeli do svých pokojů.

Vytí sílilo, mlklo a znova zesílilo.

KAPITOLA PATNÁCTÁ, V NÍŽ SE OBJEVÍ LEBKA TAM, KDE SE TO NEJMÉNĚ OČEKÁVALO

Kateřina stála u okna a kdoví pokolikáté dnes v noci se dívala upřeně do tmy venku. Slyšela slabé zaklepání Gavroňského, otočila se, opřela se o dlaně a usedla na okno opřena zády o sklo.

„Prosím, posaďte se, pane profesore,“ řekl Viečorek. Stál u dveří vedoucích do koupelny a mechanicky jezdil prstem po rámu obrazu znázorňujícího umučení svatého Šebestiána.

Profesor ztěžka usedl. Zvedl hlavu a podíval se na kapitána unavenýma očima. Kateřině připadal o patnáct let starší než ve chvíli, kdy se s ním seznámila, a přece od toho okamžiku uplynulo jen několik hodin.

„Nemohu tomu uvěřit. Nemohu. Vím, že je to skutečnost, ale stále ještě doufám, že se probudím a ta hrůza bude pryč…“

Zmlkl. Viečorek rozpřáhl ruce, jako by chtěl naznačit, že to je to jediné, co se během vyšetřování celého případu zaručeně nestane.

„Proč?“ Gavroňský se podíval na Kateřinu, jako by od ní očekával odpověď na svoji otázku. „Proboha proč? Byli jsme přátelé od studentských let. Byl to nejlepší, nejslušnější, nejpracovitější člověk, jakého jsem kdy znal. Po smrti se to říká o každém, ale on byl doopravdy takový. Řekl jste, že musel mít smrtelného nepřítele. To není možné. Nemohl mít žádného nepřítele. Byl milý, ochotný a neublížil nikdy ani kuřeti.“

„A přesto ho někdo zavraždil,“ dodala Kateřina. „Pro tu vraždu přece musí být nějaké vysvětlení. Nemyslíte, že by to mohlo mít nějakou souvislost s obrazem?“

„Souvislost s obrazem? Myslíte s Černým králem?“

„Ano.“

„Ne. To by nemělo žádný význam. Myslím, že to udělal nějaký šílenec.“

„A kdo by měl být podle vás ten šílenec?“ zeptal se Viečorek.

„Nevím…, dokonce nemám ani tušení. Přesto byl zavražděn. Tím strašným šípem. Nikdo normální by se takové vraždy nedopustil.“

„Proč? Kuše, pokud s ní někdo umí dobře zacházet, má určité přednosti dejme tomu před pistolí, je nehlučná a zabíjí, jak jsme se o tom přesvědčili, stejně účinně.“

„Vy… vy o tom mluvíte, jako by to bylo všechno zcela prosté a jasné a každý se s tím denně setkával… ale pro mne… ale pro mne je to nemožné…, takové věci se prostě nemohou dít v normálním světě normálních lidí. Nemohu tomu uvěřit. Nemohu…“

Zakryl si tvář rukama, ale po chvíli se opanoval a se značným přemáháním se narovnal v křesle.

„Bohužel, i kdyby se zdálo, že máte pravdu, mýlíte se. Ke zločinům dochází v každé společnosti. Proti zločinu je nutné neustále bojovat, protože se projevuje v nejrůznějších formách a podobách. Určité množství vražd ve společnosti je statistickým ukazatelem. Zaměstnání mé kolegyně a moje má kromě jiných také úkol snižovat tento statistický údaj. Ale mýlíte se, kladete-li do jedné roviny zločin a projev šílenství. Dokonce i takový nepochopitelný zločin. Rovněž se mýlíte, tvrdíte-li, že se na každého vzpomíná v dobrém. Ne na každého. Nejsem osobně přesvědčen, zda se sluší vzpomínat a hovořit v dobrém o vašem kolegovi. Mnohé totiž dokazuje, že byl zločinec.“

„Co že byl?“ Gavroňský vyskočil ze svého místa a klesl zpět jakoby sražen prudkou ranou. „Zločinec? Vy asi nevíte, co říkáte!“

„Vím, co říkám, i když si zatím nejsem zcela jist, zda mám pravdu,“ řekl Viečorek klidně, ale rozhodně. „Musím bohužel považovat kustoda za zločince, protože jsem dnes v noci krátce před jeho smrtí viděl, jak zaměňoval obrazy. Viděl jsem ho, jak jde s kopií Černého krále, viděl jsem ho, jak vchází do knihovny, a viděl jsem ho, jak sňal ze stěny obraz a na jeho místo zavěsil kopii, kterou přinesl s sebou.“

Gavroňský chtěl něco říci, ale kapitán jej zarazil pohybem ruky.

„Nyní vám už také mohu říct, že v té době zastavilo nedaleko té velké brány auto se zhasnutými světly a kolegyně viděla nějakého člověka kradoucího se od zámku k bráně. Nepoznala kustoda, ale vzhledem k tomu, co jsem vám právě řekl, to nemohl být nikdo jiný.

Vyměnil obrazy a odnesl ten, který považoval za originál, člověku čekajícímu v autě. Nemohl to být žádný tulák, ale někdo z obyvatel zámku, protože pes běžel za ním naprosto klidně. Zcela jistě ho znal.“

„Ale…“

„Okamžik, pane profesore. Několik vteřin poté kustod zahynul, zavražděn patrně svým společníkem uvnitř zámku. Tak by se přinejmenším dalo usoudit, kdybychom chtěli vyslovit první, předběžnou hypotézu o průběhu událostí. Je možné, že mu jeho společník nedůvěřoval nebo chtěl sám shrábnout celou odměnu určenou pro oba. Ovšem je-li to tak, jak říkám, musíme nalézt toho společníka. Najdeme ho v poměrné krátké době, protože auto, v němž se veze obraz, je sledováno policií a naši lidé, i když zatím nevědí o vraždě, nedovolí tomu ptáčkovi uklouznout, protože jim jde o Třetího krále. Řidič toho vozu neuteče, a až bude nakonec zatčen, jistě poví, kdo mu dal Třetího krále, nebo lépe řečeno obraz, o kterém si myslí, že je originálem Třetího krále. Pak se také patrně dovíme, kdo spolupracoval při výměně obrazů v zámku s kustodem.“

„Myslím, že nemusíte čekat tak dlouho, abyste se dozvěděl, kdo přemluvil kustoda k záměně obrazů. To jsem byl já!“

„Vy, pane profesore?“

„Ano. Já.“

„Můžete mi říct, proč jste ho k tomu přemluvil?“

„Samozřejmě. V souvislosti s tím, co jste řekl před chvílí, považuji za svou povinnost informovat vás o všem…,“ na okamžik se zarazil, ale pak pokračoval. „Přiznám se, že ani po smrti Vladka, to je kustoda Janase, jsem vám o tom nechtěl říkat. Upřímně řečeno, dokonce jsem pozapomněl, že se to stalo. Ty dvě skutečnosti jsem totiž vůbec nespojoval. Jak víte, nevěděl jsem o tom autě. Řekl jste mi to teprve před chvílí.“

„Nemohl jsem vám o tom říct dříve, protože se to stalo teprve před půldruhou hodinou.“ Viečorek se sotva znatelně usmál a opět zvážněl. „A pak se toho událo příliš mnoho. Ale jak vidíte, pane profesore, nic před vámi neskrývám. Vy naopak… Ale přerušil jsem vás. Pokračujte, prosím.“

„Tedy… Jak jen začít. Když jsem vás navštívil po vašem příjezdu do Borů a hovořili jsme o ochraně obrazu, došel jsem k závěru, že vy nic…, že prostě nemůžete zaručit žádnou jistotu Černému králi a nemůžete jej uchránit před krádeží nebo poškozením. Sám jste to ostatně řekl, jestli si pamatujete.“

Viečorek přikývl mlčky hlavou.

„Právě. Jsem rád, že jste na to nezapomněl. Po našem rozhovoru jsem byl zmatený. Na jedné straně mě velitelství kriminální policie uvědomilo o možnosti krádeže obrazu jakousi tajemnou mezinárodní bandou a na druhé straně tatáž policie, jak se mi zdálo, nemá žádný plán, jak Třetího krále ochránit. Jako muzejník dostávám mezinárodní přehledy a dobře vím, ke kolika krádežím došlo během posledních několika let a jaká kouzla dovedou udělat zločinci, aby ukradli to, na čem jim záleží, dokonce i z těch nejlépe uzavřených a střežených místností vybavených nejmodernějším poplachovým zařízením. Byl jsem na vahách. Slíbil jsem vám, že budu diskrétní. Neměl jsem se na Borech nikomu ani slovem zmínit o případné možnosti krádeže. Ale situace nebyla tak jasná. Víte, Janas a já jsme s tím obrazem byli velice spjati. ‚Já o něm dokonce právě teď píšu povídku. Ale vraťme se k věci. Bez ohledu na to, co jste usoudili vy, jsem věděl, že Janas je člověk, kterému mohu důvěřovat jako sobě samému. Byl kustodem Borů, ředitelem muzea a člověkem odpovídajícím společnosti za stav sbírek, které zde byly pod jeho ochranou. Odpustil jsem proto sám sobě, že jsem nedodržel slovo dané vašim nadřízeným, a hned po našem posezení u krbu jsem si s Janasem pohovořil, všechno jsem mu vysvětlil, včetně vašeho pobytu zde. Oba jsme věděli, že je v depozitáři muzea uložena kopie Třetího krále, kterou před lety opravdu mistrně namaloval pan Marčak, se kterým jste se zde také seznámili. Mimochodem, je to náš nejlepší malíř kopií vůbec. Rozhodli jsme se tedy s Vladkem, že je nutné zajistit především bezpečnost obrazu. Ať už byl váš plán jakýkoliv, zdálo se nám, že kopie visící na místě originálu musí uspokojit zloděje stejně dobře, jak to měl udělat opravdový Třetí král. Na první pohled by nikdo nepoznal, že jde o falzifikát. V Janasově kabinetě je nedobytná pokladna. Dohodli jsme se, že až všichni usnou, půjde kustod do knihovny, vymění obrazy, pověsí kopii na stěnu a originál zamkne v pokladně, od níž má klíče pouze on. Pak měl střežit klíče jako oko v hlavě. Když jste jej viděl, jak jde s obrazem a jak ten pak mění za originál v knihovně, dělal pouze to, na čem jsme se dohodli, a to nikoliv jako zločinec, ale naopak jako ochránce uměleckých pokladů národa. Zemřel na svém místě. To je celá pravda.“

Odmlčel se. Pohlédl na Kateřinu a pak na Viečorka. „Možná že mi budete vytýkat, že jsem nedodržel slovo, ale myslím si, že to, co jsem udělal, bylo mou nejsvětější povinností. Musíte přece sami objektivně uznat, že policie neprojevila dost nápaditosti, pokud jde o ochranu Třetího krále před krádeží.“

„Chápu,“ řekl Viečorek. „Nechtěl bych se teď pouštět do hodnocení vašeho počínání, které je lim, co jste právě řekl, do jisté míry obhájeno. Chtěl bych se pouze zeptat, zda jste si prohlédl obraz po vraždě kustoda.“

„Po vraždě?“ Gavroňský zavrtěl hlavou. „Nechápu, byli jsme tam přece současně. Viděl jsem obraz, visí na svém místě.“

„Který obraz?“

„Jak to který?“

Kateřina se zavrtěla na okenním rámu a řekla:

„V okamžiku, kdy přišel kustod do knihovny, byli tam přece dva Černí králové. Kopie pana Marčaka, kterou kustod přinesl s sebou, a obraz, který v té chvíli visel na stěně.“

„Ano, chápu,“ odpověděl profesor, ale bylo jasné, že nechápe dosud vůbec nic. „A co se děje?“

„Nyní je tam jen jeden obraz,“ dokončila Kateřina. „A my se ptáme, kde je ten druhý?“

„Nerozumím vám. Je přece v nedobytné pokladně. Janas pověsil kopii na stěnu, odnesl originál do svého kabinetu, zamkl ho v trezoru a…“

„Vy jste ho viděl vycházet z knihovny?“

„Ne. Hned po tom rozhovoru jsem se vrátil do knihovny.“

„V tom případě se pouze domníváte, že se tak stalo.“

„A co se mohlo stát jiného?“

„Co se mohlo stát…,“ opakoval tiše Viečorek. „Všechno. Kustod mohl vejít do knihovny, vyměnit obrazy a chvíli po tom mohl být zastřelen vrahem, který vzal originál a na stěně nechal kopii pana Marčaka tak, jak jste to chtěli udělat i vy. To mohl být dokonce i pravý motiv zavraždění kustoda. Vrah si přišel pro obraz, viděl Janase vyměňujícího obrazy, nesměl ztratit ani minutu a navíc pochopil, že jeho příležitost může být navždy promeškána. Před bránou čekal na obraz vůz, a proto když si to všechno uvědomil, vzal ze zbrojnice kuši a vystřelil. Nechal v knihovně mrtvého a obraz odnesl svému společníkovi. Pak šel spát… Nemohlo mu nic hrozit, protože nevěděl, že jsme o plánované krádeži informováni.“

„V tom případě,“ připojila se Kateřina, „vrah vzal obraz, který jsi tam pověsil ty, a předal ho společníkovi v autě, přesně jak jsme si to naplánovali.“

„Ovšem,“ přikývl kapitán. „Jestli nebyl zlodějem kustod Janas, ale jeho vrah, dostaneme ho hned po zatčení toho chlapa v autě. Řekne nám, kdo mu dal obraz. Je něco jiného být obžalován z krádeže a něco naprosto jiného být obžalován z účasti na připravované vraždě za účelem zisku. Je totiž značný rozdíl mezi vězením a oprátkou.“

„Řekla jste vzal obraz, který jsi tam pověsil ty?“ Gavroňský vstal. „Rozuměl jsem dobře?“

„Ano. Rozuměl jste zcela dobře, pane profesore.“ Viečorek se opět sotva znatelně usmíval. „My se totiž také neradi díváme na krádeže uměleckých pokladů. Byl jsem bohužel zavázán mlčením dokonce i před vámi. Přivezli jsme do Borů kopii Třetího krále, která byla provedena na žádost Interpolu, a vyměnili jsme obraz okamžik před tím, než to udělal Janas.“

„To znamená, že jste zabezpečili originál?“

„Ano. Byla to naše první povinnost po příjezdu na zámek.“

„A kde je nyní?“

„Tam!“

Viečorek ukázal na kufříkové pouzdro stojící u stěny.

„To je neslýchané,“ téměř zašeptal profesor. „To znamená, že byl ještě třetí Třetí král!“

Kapitán přistoupil ke stěně, vzal pouzdro a odnesl je ke stolu

„Pro všechny případy, vzhledem k tomu, že se nám tu ti Černí králové dnes v noci nějak rozmnožili, chtěl bych, kdyste se teď podíval na obraz. Zámečky tohoto pouzdra nemůže otevřít nikdo, pokud nemá dva zcela odlišné speciální klíče. Můžeme být proto zcela klidní. Tady nám už nikdo obraz nezamění. Nezdá se mi, že by obrazu mohlo hrozit ještě nějaké nebezpečí. Gang si v této chvíli myslí, že originál cestuje z Borů a že ho má tedy v rukou. Já osobně budu klidnější, dáme-li toto pouzdro i s originálem do kustodovy nedobytné pokladny, kde bude až do příchodu policie, která si ho pak odveze pod dohledem do Varšavy. Vrah je dosud na svobodě a mezi námi. Nevíme, kdo to je a co ho ještě všechno může napadnout.“

„Ovšem, ovšem…,“ překvapení Gavroňského přehlušilo dokonce i jeho smutek. Se zájmem se sklonil nad kufříkem a prsty pohladil jeho povrch. Viečorek vytáhl z kapsy klíčky, vložil je do zámečků a otočil jimi. Pak zvolna zvedl víko a sňal vrstvu molitanu chránící obraz.

„Tady je,“ řekl.

„Co… Co to je…,“ zašeptal chraplavě profesor a couvl o krok.

Kateřina se svezla z okna a přiblížila se ke kufříku. Podívala se dovnitř a tiše vykřikla. Kapitán se rychle podíval do pouzdra.

„Co to je?“ opakoval jako ozvěna slova Gavroňského. Zavřel oči, stiskl víčka a rychle je otevřel. Přízrak neustoupil.

V pouzdru ležel obraz, přesně v té poloze, jak jej tam položil, byl to Třetí král, ale místo zbožné černé tváře se z plátna dívala temná lebka a v jejích prázdných očních důlcích byly dva malé, zlaté zvonečky.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ, V NÍZ PADAJÍ OBVINĚNÍ

„Udělal jste si ze mne pěknou legraci,“ řekl tiše profesor dívaje se na ohavnou karikaturu Třetího krále. „Proč jste to udělal? Nejsem kriminalista, nechápu vaše metody, ale…“ podíval se na Viečorka a výraz kapitánovy tváře změnil okamžitě chod jeho myšlenek. „Tak to…“ ukázal prstem, „to je pro vás také překvapení?“

Pohlédl na Kateřinu, která stála jako zkamenělá a dívala se upřeně na obraz. „A pro vás rovněž? Vypadáte oba jako překvapení. Co se tu vlastně děje?“

„Nevím,“ řekl Viečorek. „Prosím vás, věřte mi, že mluvím pravdu. Neužil jsem vůči vám žádného podrazu.“ Vzal obraz do rukou, zvedl ho a podíval se do pouzdra, jako by očekával, že tam může být ukrytý originál Třetího krále. Vespodu byla jen další vrstva molitanu a pod ní už jenom dno kufříku. „Mohu vám dát čestné slovo, že jsem ten obraz sňal se stěny knihovny těsně předtím, než tam vešel kustod Janas. Byla tam téměř tma. Oba jsme si byli jisti jednou věcí: vzali jsme obraz, přinesli ho sem a uložili ho do pouzdra.“

„V tom případě,“ profesor se zarazil, „někdo mohl obrazy vyměnit, když jste byli dole.“

„Chcete říct, že to mohl udělat buď Vilčkievič, nebo slečna Vanda? Ostatní byli přece s námi v knihovně.“

„Ale ne, ne,“ nesouhlasil rychle profesor. „Nechci nikoho obviňovat. Máme tu dneska už dost záhad, strašlivých záhad, než abychom k nim mohli doplňovat jména nevinných lidí.“

„U nás užíváme jedno takové rčení,“ řekla tiše Kateřina, „tam, kde není jistý viník, nejsou ani jistí nevinní.“

Gavroňský neodpověděl.

„Kromě toho,“ kapitán se dotkl rukou pouzdra, vytáhl klíčky a podal je profesorovi, „tenhle kufřík byl vybaven malými, ale naprosto dokonalými a spolehlivými zámečky, a bylo by zapotřebí opravdového mistra a složitého kasařského náčiní, aby je otevřel bez poškození. Jsou jen jediné klíčky a ty jsem měl stále u sebe. Za to mohu ručit.“

„To by znamenalo, že obraz, který máme před sebou, byl pověšen na stěnu knihovny již v okamžiku, kdy jste jej vyměňovali, a to znamená před záměnou obrazů kustodem.“

„Ano…“ Viečorek vstal. Chvíli přemýšlel a potom vyndal ze zásuvky nočního stolku zápisník a pero.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Kateřina.

„Chtěl bych si seřadit alespoň část faktů týkajících se obrazů, abychom si v tom neudělali nějaký zmatek. Myslím, že nám pan profesor jako znalec může hodně pomoci.“

„Udělám, co bude v mých silách, samozřejmě.“

„Máme zde za prvé: obraz, který jsme přivezli my, budeme ho nazývat policejní kopií. Vyznačovala se tím, že v jednom zvonku chybělo srdíčko; za druhé: originál Třetího krále, který ještě dnes visel v knihovně. Je to tak, pane profesore?“

„Ano, za to osobně ručím. Sám jsem ho měl dnes v rukou.“

„Kdy to asi bylo?“

„Přibližně v deset dvacet, když jsme se rozešli. Rozmlouval jsem o celé té věci s Janasem, bezděčně jsem došel k obrazu, vzal jsem ho do rukou a pozorně si ho prohlížel!“

„Jste si jist, že to byl originál?“

„Mohl bych na to i přísahat. Znalec v oblasti malířství se může zmýlit, ostatně stává se to často. Ale ne v případě, že jde o obraz, na němž zná zpaměti každou podrobnost a s nímž je léta sžitý. Konečně, Janas byl se mnou. Velmi ho znepokojilo to, co jsem mu řekl o té bandě a o možnosti krádeže. Prohlíželi jsme si obraz společně a mohu zaručit, že i kdyby bylo možné, aby se jeden z nás zmýlil, pak v případě, že jsme jej prohlíželi oba, a přitom jsme věděli, že již mohl být vyměněn, nemohli jsme se mýlit. Naprosto vylučuji něco takového.“

„Kdy jste se rozloučil s kustodem?“

„O několik minut později. Dohodli jsme se, že Janas vymění obě plátna před půlnocí, přesný čas zde nehrál roli. Šlo jen o to, aby už všichni byli ve svých pokojích a pokud možno spali. Z pochopitelných důvodů jsme nechtěli, aby si kdokoliv té výměny všiml.“

„Vy jste si také šel lehnout?“

„Ano. Rozloučili jsme se s Vladkem a odešel jsem do svého pokoje, z něhož jsem se nevzdálil až do okamžiku, kdy jsem slyšel křik slečny Sadecké.“

„Zvonění jste neslyšel?“

„Ne. Upřímně řečeno, kdyby zde nebylo vaše svědectví, nikdy bych tomu neuvěřil. Kromě toho si, prosím, uvědomte, že knihovna leží v samém středu budovy a můj pokoj je ve věži, na samém konci zámeckého křídla. Kdysi se do něho vcházelo po točitých schodech z přízemí, a teprve před sto lety, když bylo dobudováno druhé patro budovy, byl proražen vchod do pokoje silnou stěnou věže, právě tou chodbičkou, která ústí do chodby v místech, kde jsou vaše pokoje. Jsem tam úplně izolován od vnějších zvuků, nepočítám-li zvuky pronikající oknem. Tady ve vašem pokoji je daleko větší možnost zaslechnout zvuky doléhající sem z knihovny, protože tato místnost je již mnohem blíže střední ose paláce, přestože vás od ní dělí více řež deset kroků. Váš pokoj,“ obrátil se ke Kateřině, „je ještě blíže a pokoj pana Marčaka je přímo nad knihovnou. Pokoje slečny Sadecké a Žentary jsou téměř nad knihovnou a pokoj slečny Vandy Ščešniakové je o něco dále, asi tak daleko jako váš, ale z druhé strany. Janas bydlel ještě dále, téměř vedle schodiště, a naproti němu bydlí Vilčkievič.“

„Schody jsou téměř uprostřed budovy a vedou přímo ke dveřím knihovny, že?“

„Ano, ale jsou zde ještě jiné schody. Jistě jste si jich nevšiml, protože jsou od chodby odděleny dveřmi. Jak jste viděli, zámek má dvě stejné věže stojící na koncích obou křídel. Jedna z nich byla během přestavby přebudována jako součást obytné části a v té právě bydlím já. Uvnitř této věže byly také vybudovány schody pro služebnictvo. Bylo to točité schodiště a vedlo do prvého poschodí, pak pokračovalo do druhého, kde končilo. Tudy nosívali palivo a vodu na mytí, dokud v paláci ještě nebyly instalovány vodovody a kanalizace. Jak už jsem řekl, byly to schody pro služebnictvo, aby se nestýkalo s knížetem a jeho hosty.“

„A to schodiště se stále ještě používá?“

„Ano.“

„A je možné dostat se jím do knihovny?“

„Přímo ne. Vede do posledního sálu v řadě místností muzea, nazýváme ho knížecím kabinetem, odtud je možno projít malým salónkem a tanečním sálem do zbrojnice, a teprve z ní je přístup do knihovny.“

„Škoda, že jste mi o tom neřekl dříve, když jsem zamykal dveře knihovny.“

„Nepomyslel jsem na to, a ani bych si na to nevzpomněl, kdybyste se přímo nezeptal. Konečně všichni vyšli s námi a…“

„Chápu. Vraťme se ještě na chvíli k portrétům: za prvé naše policejní kopie; za druhé originál Třetího krále, který pan profesor viděl asi v půl jedenácté; za třetí karikatura, kterou máme tady; za čtvrté kopie pana Marčaka, která se nachází stále ještě v muzeu a kterou, jak můžeme předpokládat, měl v ruce kustod, když jsme ho viděli vcházet do knihovny. To by zatím bylo všechno. Karikaturu máme tady a jeden z obrazů, které jsme si označili čísly 1, 2 a 4, by měl viset v knihovně. V tom případě dva chybí. Podle vás, pane profesore, by měl být jeden v nedobytné pokladně v kanceláři kustoda, pokud ho tam ovšem stačil Janas odnést a nezahynul okamžik poté, co jsme ho viděli. Víme alespoň, že to nebyl originál. Ten vzal někdo, kdo předběhl jak nás, tak i kustoda a jeho vraha. Ten někdo vzal originál a pověsil na jeho místo tohle. Co byste mohl říct o tomto obrazu?“

Gavroňský se sklonil nad obrazem a chvíli si jej pečlivě prohlížel.

„Což o to…,“ řekl tiše, „je to skica, ovšem… a ještě spíše než skica…, je to žert,“ rozpřáhl ruce a narovnal se. „Namaloval to někdo, kdo dobře a lehce vládne štětcem. Kromě nejhrubších rysů tady není ani pokus o napodobení Třetího krále. Má to ale tutéž kompozici, tytéž barvy… Ani se nedivím, že jste v tom spěchu a polotmě vzal tuto karikaturu a zavřel ji do kufříku, zvlášť když jste věděl, že v knihovně musí viset určitě originál Třetího krále. Ale autor té malůvky nemohl počítat s tím, že kohokoliv oklame.“ Podíval se na Kateřinu a pak pohlédl překvapeně na kapitána. „A to zvonění…“ řekl tiše. „A smrt Janase. Nezdá se vám, že je zde mezi námi nějaký šílenec?“

„Také mě to už napadlo,“ šeptla Kateřina, „ale abych tomu mohla uvěřit, musela bych vidět hlášení našich kolegů. Kdyby se totiž ukázalo, že to auto se zhasnutými světly nemá nic společného s Třetím králem a vůbec s Bory, pak,“ pokrčila rameny, „pak by to už nebyla souhra okolností, ale zázrak, aby za takové vánice, jako je dnes v noci, stálo na postranní cestě auto se zhasnutými světly a pak se z ničehož nic zase klidně rozjelo. Ale já jsem toho člověka venku viděla, kustod byl zavražděn a originál Třetího krále zmizel. A to mě trápí nejvíce, protože jsme sem byli posláni na jeho ochranu a zdálo se nám, že jsme svůj úkol splnili rychle, snadno a dobře. Je tu však tolik věcí, které nemůžu pochopit, že je možné, že se najde nějaké vysvětlení pro celou tuhle příšernou záhadu. Někdo si z nás udělal ohavnou legraci a kromě toho zahynul člověk.“

„Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe.“ Viečorek šel ke dveřím. Byl v té chvíli velmi vážný. Zastavil se s rukou na klice.

„Víme s jistotou, že během pětapadesáti minut, to znamená od okamžiku, kdy jste si s kustodem prohlíželi originál, do chvíle, kdy jsme přišli s Kateřinou dolů, někdo ukradl Třetího krále a pověsil tam tohle…“ vrátil se ode dveří, vložil obraz do pouzdra, zaklapl víko a schoval klíčky do kapsy. „Proč ale, když už měl originál, zabil kustoda Janase? Ta prokletá lebka bere vrahovi jediný možný motiv činu. Ledaže vztahy na zámku jsou trochu jiné, než se zdá na první pohled. A mám důvody si to myslet, že, Katko?“

Kateřina mlčky přikývla. Gavroňský otevřel překvapeně oči.

„Nerozumím vám…“

„Já sám tomu ještě nerozumím.“ Viečorek se smutně usmál. „To, co se ještě před několika minutami zdálo takové prosté, se dík vaší výpovědi a tomu obrázku, který tu máme, značně zkomplikovalo. Nejsem odborník, ale i já vidím, že obraz je namalovaný na polském plátně, které je ještě navíc napnuté na úplně nový blindrám. Ale to, jak by se zdálo, nemá žádný význam. Nevíme nic. Nevíme, kdo zavraždil kustoda, ani kdo ukradl originál Třetího krále a kdo je společníkem gangu.“

„Možná že se ukáže, že viníkem je jedna a táž osoba,“ řekla Kateřina. „Bude jen nutné nalézt společného jmenovatele všech těch činů.“

„Táž osoba?“ Viečorek se podivil. „Táž osoba krade originál, zaměňuje ho za čmáranici a tím na sebe upozorňuje, a když už má originál, vraždí kustoda a oznamuje svůj čin zvoněním tajemných zvonků, po kterých mimochodem není v knihovně ani vidu ani slechu? Navíc tu máme mnoho těch obrazů, až příliš mnoho.“ Chvíli stál bez hnutí a díval se upřeně na obraz svatého Šebestiána, aniž jej vnímal. „Pojďme,“ řekl nakonec tiše, „jestli kustod vyměnil obrazy, musí být naše kopie u něho v pracovně. Jestli tak neučinil…“

Nedořekl, otevřel dveře a vyhlédl na chodbu. Na jejím druhém konci zahlédl Žentaru stojícího na chodbě a kouřícího cigaretu. Když jej mladý malíř zahlédl, šel zvolna ke dveřím Marčakova pokoje a zmizel za dveřmi.

Zvolna šli do ztichlé haly, v níž se jejich kroky rozléhaly mohutnou ozvěnou jako v katedrále. Zastavili se přede dveřmi knihovny. Viečorek zasunul klíč do zámku a otočil jím. Velké dveře se otevřely téměř nehlučně. Ustoupil, aby udělal místo Kateřině, která po malém zaváhání vešla první.

Když před chvílí opouštěli knihovnu, nezhasli a světlo teď padalo na nehybné tělo na koberci pokryté přehozem a odráželo se od skleněných tabulek knihoven. Viečorek obešel opatrně tělo ležící na zemi a přiblížil se k obrazu.

„Můžete nám, pane profesore, říct, co je to za obraz? Když jsme před půlnocí odcházeli, nechali jsme zde naši policejní kopii a viděli jsme kustoda s jinou kopií. Říkal jste, že to byla kopie namalovaná před lety panem Marčakem. Obraz, který zde visí, není policejní kopie. Znamená to, že by to měla být kopie přinesená kustodem, že?“

Profesor se přiblížil, sňal obraz opatrně se stěny a pozorně se na něj zadíval. Pak jej rychle obrátil, prohlížel si zadní stranu, znovu jej otočil a šel s ním rychle k silné lampě stojící na stole uprostřed knihovny. Přiblížil se k ní s obrazem v rukou a sklonil se tak nízko, že se téměř dotýkal nosem obrazu, pak obraz oddálil na délku ruky, znovu jej přiblížil, a nakonec se podíval překvapeně na Viečorka a Kateřinu.

„Není to Marčakova kopie a není to ani originál, i když jsem byl v první chvíli přesvědčený, že mám, v ruce autentického Třetího krále. Je to geniální kopie, a kdybych si neprohlížel originál tak dlouho a tak důkladně, dokonce i kdybych se na tuto kopii nedíval pod vlivem toho všeho, co se zde dnes v noci zběhlo, ani by mě nenapadlo, že by to mohla být kopie. Mohla by zde viset sto let, než by někdo zjistil, že to není originál. To je policejní kopie? Musím přiznat, že ji dělal odborník.“

Viečorek zavrtěl hlavou.

„Naše kopie byla, pokud vím, rovněž výborně udělaná, ale má, jak jsem vám už řekl, jistou charakteristickou podrobnost, která ji zcela výrazně odlišuje od originálu. Její autoři počítali s tím, že zloděj nebude mít dost času na podrobné zkoumání obrazu a nevšimne si proto, že v jednom zvonku chybí srdíčko. Toto znamení má současně sloužit jako důkaz, že gang má v rukou obraz ukradený v Borech. Obraz, který máme před sebou, má však srdíčka ve všech zvoncích.“

Gavroňský se podíval znovu na plátno.

„Jestli jste si jist tím, co říkáte, a to jistě ano, v tom případě…“

Nedořekl.

„V tom případě,“ dokončila Kateřina, „máme co dělat s pátým Třetím králem během jednoho dne.“ Přetřela si rukou čelo. „Začíná se mi z toho všeho točit hlava.“

„Mně také,“ Vzdychl Gavroňský. „Jedno mohu zaručit: ubohý Vladek nevěděl o existenci tohoto obrazu.“

„Hm,“ Viečorek zavrtěl hlavou. „Rád bych, abyste to formuloval jinak. Kustod se vám nikdy nezmínil o existenci tohoto obrazu. Zda o něm věděl, nemůžeme říct, a on sám nám to už bohužel nikdy nepoví. To nám ovšem opět komplikuje celou záležitost tak, že…“ zarazil se. „Připouštíme-li, že kustod zahynul okamžik potom, co jsme jej viděli vyměňovat obrazy, z nichž jeden byl naší kopií a druhý ještě neznáme, můžeme rovněž připustit, že vrah je zcela určitě zapletený do všech těch výměn. Naše kopie tady není. Můžeme počítat s tím, že ji vrah vzal v domnění, že jde o originál, a teď ji zloděj právě odváží vozem. Ale co se pak stalo s kopií Marčaka, o které pan profesor tvrdí, že ji měl pan Janas, který ji měl vyměnit za originál?“

„A originál?“ připomněla tiše Kateřina. „Zdá se, že jsi zapomněl na originál.“

„Nezapomněl jsem na něj. Originál tady nebyl už v té chvíli, kdy se všechny ty výměny začínaly. Originál vzal ten, kdo na jeho místo pověsil tu ohavnou karikaturu smrti, která je teď v našem pokoji… Nechme to zatím stranou. Když se pan profesor rozloučil s kustodem, měl Janas provést výměnu obrazů. Chtěl bych vědět, co se s nimi stalo. Máme tady už pět pláten. Jedno mám já, druhé je tady. Kde jsou ostatní? Dokonce i jestli jedno z nich někdo odvezl, stále ještě dvě chybějí!“

„Marčakova kopie musí být v trezoru v kabinetě Vladka,“ řekl nejistě profesor. „V každém případě tam alespoň byla.“

„Pak bude nejlépe, když se tam půjdeme podívat.“

Gavroňský jej mlčky doprovázel. Zámek tonul i nadále v naprostém tichu. Všichni jeho obyvatelé seděli teď patrně ve svých pokojích a čekali na ráno, kdy bude možno o šesté hodině zavolat policii. Viečorek si byl jist tím, že nikdo nespí. Jeden z nich, a možná že ne jenom jeden, byl vrahem. Kdo? Najednou jako by mlha před jeho očima zhoustla, věci, které se před hodinou zdály naprosto jasné, byly náhle zamotané až k nemožnosti. Bylo příliš mnoho těch obrazů, příliš mnoho nesmyslných náhod a souvislostí; zvonící zvonky, obraz s lebkou, auto se zhasnutými světly… jako by se tady překřížilo více případů vzájemně spolu nesouvisejících. Ale proč? Kdo jiný kromě zlodějů mohl něco připravovat na dnešní noc? Kdo zabil? Šílenec nebo zloděj?

Profesor je vedl širokým mramorovým schodištěm dolů do předsíně. Tady vedle dveří vedoucích do sklepení byly ještě druhé dveře, menší, téměř skryté v dřevěném obložení stěny.

Gavroňský vzal za kliku a dveře se otevřely.

Na stole svítila lampa. Viečorek se rychle rozhlédl. Spousta papírů, knihy ležící na stole. Zasklená skříň plná dokumentů v deskách i volně složených ve sloupcích. Celkový pohled nevyvolával dojem zmatku a nepořádku. Člověk, který zde pracoval, se jistě velmi dobře vyznal v tom svém „nepořádečku“. V rohu místnosti stála velká, stará nedobytná pokladna, na první pohled svědek knížecích časů. Kapitán k ní přistoupil, vzal za kolečko umístěné uprostřed dvířek a lehce za ně trhl. Dvířka pokladny se zvolna otevřela.

Všichni tři nahlédli dovnitř. Vnitřek pokladny byl rozdělen na dvě části. Větší část připomínala velikostí menší ledničku. Nad ní byla polička, do níž se mohlo vejít jen několik papírů. Větší část byla prázdná. Viečorek sáhl na poličku. Leželo tam několik obálek. Položil je na stůl a otvíral jednu po druhé. Nebyly zalepené. Na každé obálce byl nějaký nápis: Týdenní platy personálu, Knihárna ve Varšavě, Oprava…

Odkládal jednu obálku za druhou. Ve všech byly přesně odpočítané dosti velké částky peněz, které vcelku představovaly asi měsíční rozpočet muzea v Borech. Na každé obálce byla červeně vyznačena částka a určení.

„Je tady kolem osmdesátí tisíc zlotých. To byl kustod tak přesvědčený o poctivosti svých spolupracovníků, že nechával pokladnu otevřenou?“

Gavroňský zavrtěl hlavou.

„Nerozumím tomu,“ řekl po chvíli. „Pokladna byla vždy zamknutá, Vladek měl klíče neustále při sobě^ Měl někdy až přehnaně vyvinutý smysl pro odpovědnost. Z muzea se zatím nikdy nic neztratilo. To by se snad ani nemohlo stát mezi zaměstnanci na takovém místě, kde všechno závisí na poctivosti jednotlivých pracovníků. Janas měl přesto speciální řetízek, na němž nosil klíče. Kromě toho pouze on znal heslo potřebné k otevření pokladny.“

„A slečna Vanda a pan Vilčkievič?“

„Vilčkievič se zabýval správou muzea vždy jeden měsíc v roce, v době, kdy byl Janas na dovolené. Tehdy mu Janas předával celé řízení a pochopitelně i klíče od pokladny. Ale po svém návratu z dovolené všechno přebíral stejně poctivě, jako to předtím předával, včetně podrobného zúčtování. Vím to dobře.“

Kateřina se rozhlédla a kapitán ji následoval.

„Nevidím tu nikde žádné klíče…“

„Má je jistě u sebe…“

„Musíme se o tom přesvědčit,“ vzdychl kapitán. Vyšli z pracovny. Viečorek zamkl dveře a klíč dal profesorovi.

„Je to možná úplně zbytečné, ale v té pokladně je dost velká částka státních peněz, a bude asi nejlépe, když budeme mít klíče u sebe.“

„Já ale nejsem zaměstnancem muzea. Měl by je raději mít u sebe pan Vilčkievič. Může se cítit dotčený, že ho obcházíme.“

„Jen do příchodu policie,“ kapitán se usmál. „Kolegové pak pokladnu zabezpečí. Nechtěl bych se teď starat o všechno sám. Děkuji vám za pomoc.“

„To spíše děkuji já vám. Do jisté míry je to moje povinnost pečovat o Bory a všechno, co se tady nachází. Bohužel jsem příliš nervózní,“ přivřel oči a hned je zase násilím otevřel. „Pojďme,“ řekl tiše. „Musím také být u toho hledání klíčů?“

„Jak si přejete,“ Viečorek rozpřáhl ruce. „Myslím, že by to bylo užitečné, protože víte, jak ty klíče vypadají. Ale pokud se necítíte dost silný, počkejte před knihovnou.“

Vystoupili po schodišti do poschodí. Přede dveřmi knihovny se Viečorek rozhlédl.

„Půjdu s vámi,“ řekl tiše profesor. „Kdo ví, co všechno může mít po kapsách. Mohu se vám hodit. Nesmím… nesmím…“

Ztichl.

Kateřina se opatrně sehnula, jako by se bála probudit mrtvého, a zvedla přehoz. Látka se zachytila o opeřený konec šípu tkvící v prsou Janase. Kateřina stiskla rty, vyprostila prsty látku a zhluboka vydechla. Oba muži stáli a pozorovali, jak rychle a pozorně prohlíží kapsy mrtvého.

„… kapesník… malý, levný nožík se střenkou z napodobeniny perleti… silná versatilka… řetízek a klíče…“

Viečorek se sehnul. Řetízek byl protažený pod opaskem kalhot.

„Jsou to ony?“ zeptala se Kateřina stísněným hlasem a podívala se přitom na profesora.

„Ano, jsou.“

Narovnala se na kolenou, zakryla tělo přehozem a lehce vstala. Podala klíče kapitánovi. Jeden z nich byl dlouhý a měl tajemný, velmi složitý vzorek. Druhý byl kulatý a měl tři nestejné zářezy.

„Schlussleger a Kraus, stará dobrá vídeňská firma,“ řekl Viečorek a zasunul klíče do kapsy. „Z toho je vidět, že kustod vyšel z pracovny s tím, že se hned vrátí zpět. Vzal z pokladny kopii a chtěl tam hned vložit originál. V knihovně na něho zatím čekala smrt a tak se už nevrátil. Pokladna zůstala otevřená a klíče má majitel u sebe. Vraha vůbec nezajímal obsah kustodových kapes. Šlo mu jen o Černého krále, víc jej nezajímalo.“

„V tom případě,“ řekla Kateřina, „musel kustod zemřít několik minut poté, co jsme ho viděli vejít do knihovny. Vrah nedovolil, aby mu Janas vzal před nosem to, co oba v pološeru považovali za originál Třetího krále a co ve skutečnosti bylo kopií, kterou jsme tam my pověsili.“

„V tom případě je jasné, že nás vrah neviděl při výměně obrazů. Jinak by věděl, že jsme předešli kustoda.“

„Ano,“ přikývla hlavou.

Gavroňský sledoval střídavě tvář kapitána a hned zase Kateřiny a snažil se pochopit, o čem hovořili.

„Ale proč se s námi nesetkal?“

„Protože pravděpodobně vyrazil o něco dříve než my, šel po schodišti pro služebnictvo a pak se zastavil za dveřmi vedoucími ze zbrojnice do knihovny. Auto se zhasnutými světly už čekalo a pomocník té bandy pozoroval škvírou ve dveřích scénu, která mohla pohřbít všechna jeho přání. Kustod vešel do knihovny, sňal obraz a na jeho místo pověsil jiný, určitě kopii. Vrah se vrátil do zadní části zbrojnice, vzal kuši, kterou mu neopatrnost připravila přímo pod ruku – a střelil. Pak ukradl obraz, který považoval za originál, a odnesl ho tomu člověku, který již čekal ve voze. Ty jsi ho při tom viděla, jak se plížil podél stromů příjezdové aleje a vrátil se pak do zámku.“

„A co se stalo s kustodovou kopií?“

„To zatím nevíme. Vrah ji musel pochopitelně schovat, aby neuvedl vyšetřující orgán na stopu záměny Třetího krále. Nezapomeň, že vrah nemusí mít ani ponětí o přítomnosti policie na zámku a rovněž nemusí tušit, že máme podezření, že Třetímu králi hrozí nějaké nebezpečí.“

„Poslyš,“ řekla Kateřina, „a co když mu oni, ta banda, dali kopii obrazu. To přece není vyloučeno. Mohli mít připravený svůj falzifikát, aby zmátli muzeum a oddálili vyšetřování. Nevěděli přece předem o tom, že kustod zahyne. A poslyš, Štefane, co když ten obraz, který zde visí, je tou kopií? Pan profesor řekl přece, že je téměř geniálně udělaná.“

Gavroňský náhle pochopil. Se zaujetím přikývl hlavou.

„Jistě to není amatérská práce, za to mohu ručit. Je málo malířů kopií v Evropě, kteří by ji dokázali udělat tak dokonale.“

„Kdo potom ukradl originál?“ zeptal se šeptem Viečorek. „Kdo ho má, jestli podle tebe ukradl gang naši kopii? Kdo předběhl nás všechny a pověsil na stěnu místo originálu tu pitomou lebku? A konečně – kdo zazvonil, a tím oznámil shodně s legendou smrt hospodáře Borů?“

Všichni tři zmlkli.

„Škoda, pane profesore,“ řekl Viečorek se stínem krutosti v hlase, „že jste nepomohl kustodovi při výměně obrazů. Bylo by to dokonce přirozené. Zasvětil jste ho do celé věci, upozornil jste ho na možnost krádeže obrazu, jakož i na to, že jsme převlečení pracovníci kriminálky. Byli jste tady po našem odchodu sami, jen vy dva. Mohli jste tu výměnu provést zcela bez obtíží, aniž byste na sebe obrátili pozornost.“

„Jistě, ale chtěli jsme počkat, až všichni usnou. Šlo nám především o vás dva. Z pochopitelných důvodů jsem nechtěl, abyste si všimli něčeho neobvyklého.“

„Nic nestálo v cestě tomu, abyste tu zůstal spolu s kustodem. Dokonce by bylo snadnější provést výměnu ve dvou. Jeden mohl hlídat a druhý vyměnit obrazy.“

„Nevím…,“ Gavroňský rozložil rozpačitě rukama, „nevím, proč jsme to tak neudělali. Vím, že by Janas asi teď žil, kdybych s ním zůstal a udělal to, co pokládáte za pravděpodobnější, než to, co jsem ve skutečnosti udělal. Kdybych věděl…“ zmlkl a podíval se na nehybné tělo. „Dal bych půl života, kdyby bylo možné vrátit čas o několik hodin nazpátek. Ale to není možné. Patrně to, co teď řeknu, bude znít hloupě, ale byl jsem prostě ospalý. Vzduch na Borech na mě vždycky takhle působí, když sem přijedu po několika týdnech. Vladek měl přece ještě pracovat. Vždycky rád pracoval v noci, a proto jsem v tom neviděl nic mimořádného. Záměna obrazů se mi vůbec nezdála obtížná. Byl tu přece kustodem a měl naprostou volnost pohybu po celé budově ve dne i v noci, aniž budil jakoukoliv pozornost.“

„Hm…“ řekl Viečorek. „To, co jste nám řekl, pane profesore, zní přesvědčivě, ale… Ostatně nemám důvod, abych vám nevěřil.“

„Ale to, co jsem vám právě řekl, je pravda,“ řekl Gavroňský téměř zoufalým hlasem.

„Jistě,“ kapitán přikývl. „Ale je to celá pravda?“

„Nerozumím, co tím chcete říct.“

„Pouze to, že ačkoliv se mi všechno, co jste zde právě říkal, zdá pravděpodobné, přece jen je něco divného v té vaší náhlé ospalosti. Když jste hovořil, snažil jsem se vžít do vašeho konání… Ne, ne v této chvílí, ale dříve, než jste šel ke kustodovi Janasovi a řekl mu o tom, že v zámku jsou dva převlečení příslušníci kriminální policie a že zahraniční gang plánuje krádež Černého krále. Nevypadáte jako člověk, kterého nic nevzrušuje a který je schopen podceňovat známé okolnosti. Kdybyste totiž byl takový, nestaral byste se tolik o osud obrazu. Hovoříte tedy s Janasem, sdělujete mu jistě dost dramaticky, na rozdíl od obvyklé formy rozhovoru dvou vědců, co se stalo a co se může stát, pak zíváte a okamžitě odcházíte spát. Nejste typ člověka, který by se v podobné situaci vzdálil, a v žádném případě nejste typ člověka, který by opustil přítele v takové situaci. Ledaže – ledaže byste měl jiný důvod než ospalost. Tvrzení, že si Janas jako kustod mohl poradit nejlépe sám, by pro vás bylo ospravedlněním jen tehdy, kdybyste měl nějaký vážný důvod, který by vás nutil opustit Janase. Ale vy, pane profesore, tvrdíte, že žádný takový důvod nemáte. Právě proto, i když nemohu nic namítat proti vašim slovům, neboť znějí pravděpodobně, a nebylo by možno je vyvrátit bez dalších důkazů, nejsem si jist, zda jste nám řekl pravdu. Spíše jsem ochoten věřit, že jste nám ji neřekl. Ale za situace, kdy po zámku mezi několika nevinnými chodí vrazi, mluví rozumní lidé pravdu, pokud nemají důvod, aby klamali.“

„Ale vy přece… Nemáte právo tak mluvit!“

„Soukromě mám. Stejně jako vy, pane profesore, máte právo říct mi soukromě, co budete chtít,“ na vteřinku se odmlčel. „Nechtěl byste toho využít a dodat něco ke své výpovědi, nebo ji změnit?“

Gavroňský se na něho na okamžik pozorně díval.

Zpozorněl a konec. Neřekne ani o slovo víc. Proč mu to Štefan řekl? Varoval ho… pomyslela si Kateřina, která je napjatě pozorovala.

„To je všechno?“ zeptal se Gavroňský.

„V dané chvíli ano.“ Viečorek se mírně uklonil. „Jsme vám velmi vděčni za pomoc, kterou jste nám až dosud poskytl.“

Gavroňský se opanoval s vypětím všech sil. Kateřině se zdálo, že chce něco říci, ale profesor se kousl do rtů.

„Kdybyste mě potřeboval, budu ve svém pokoji,“ řekl tiše.

Viečorek se ještě jednou mírně uklonil. Vědec odešel, aniž pohlédl na tělo ležící na zemi.

Zůstali sami.

„Proč jste mu to všechno řekl?“ zeptala se šeptem Kateřina.

Viečorek patrně neslyšel.

„Oba lžete,“ zabručel si pro sebe. „A děláte velkou hloupost, protože nám znesnadňujete práci. Velikou hloupost…, pokud jeden z vás není vrahem. Pak by to ovšem bylo pochopitelné…“

„Kdo že není vrah?“ zeptala se překvapeně.

Podíval se na ni a usmál se.

„Kdo není vrah? Právě že žádný z obyvatel tohoto světa, stejně jako jím není žádný z obyvatel Borů, až na jistou malou výjimku, která – jako vždy – potvrzuje pravidlo.“

Kateřina pokrčila rameny.

„Co teď, můj tajemný šéfe?“ Její otázka zněla spíše zlostně než ironicky. „Budeme hledat dál? Mám obavy, že najdeme ještě několik desítek kopií Černého krále, po pěti v každé místnosti, zatímco vrah bude stále dál a dál.“

„Nenajdeme už žádnou kopii,“ řekl rozhodně Štefan. „Naproti tomu bych dal moc za to, kdybych našel originál, ačkoliv…“

Zarazil se.

„Když jsem chodila do školy, říkala nám paní učitelka, že máme vždycky dokončit větu, kterou jsme načali.“

„Ovšem za předpokladu, že přesně víme, co jsme chtěli říct. Pojďme.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ, V NÍŽ SE OPĚT OZVE SVIST letícího šípu, a to hned několikrát

„Kam?“ zeptala se Kateřina, když už byli na schodech vedoucích do druhého patra.

„Do…,“ na okamžik se zarazil, „do našeho pokoje, alespoň na minutku. Chtěl bych si dát nějak dohromady všechno, co víme.“

„Pomáhej pánbů! Já to raději ani nebudu zkoušet, zato ve mně najdeš tu nejpozornější posluchačku, jakou jsi kdy v životě měl.“ Byli v polovině schodů. „Ale sama bych chtěla najít toho darebáka…“

Nedořekla, protože ve chvíli, kdy stoupla na poslední schod, skříply po levé straně chodby dveře.

Na prahu svého pokoje se objevila Magdalena Sadecká, a když zahlédla Kateřinu, usmála se na ni mdlým, unaveným úsměvem. Potom si všimla Viečorka.

„To je dobře, že vás vidím,“ řekla polohlasně. „Došly mi zápalky. Už půl hodiny sedím sama a nemám si čím zapálit cigaretu. Myslela jsem, že se zblázním, ale nechtěla jsem vycházet, protože…“ Zarazila se.

Kateřina se zastavila a sáhla do kapsy pyžama.

„Prosím, můžete si je nechat.“

Viečorek se zastavil vedle Kateřiny.

„Moc vám děkuju,“ hlesla Magdalena.

Kateřina zvedla ruku téměř k očím.

„Kde jsem se to tak zamazala? Je to lepkavé…,“ podívala se na župan a uviděla na něm úzkou bílou skvrnu ve výši kolen. „Barva nebo něco takového…“ vytáhla kapesník a otřela si ruku.

„Prosím, pojďte na chvíli ke mně,“ řekla Sadecká a ustoupila do svého pokoje. Dveře s vyraženým zámkem znovu zaskřípaly.

„Neradi bychom vás obtěžovali,“ řekl Viečorek.

„Stejně nebudu spát. Jak bych mohla. Prosím.“

Váhavě vešli. Magdalena si sedla na postel a ukázala jim na židle. Viečorek zavřel dveře a zůstal u nich stát a přidržoval je rukama.

„Musí to být velice nepříjemné bydlet za takové situace v pokoji, který nejde zamknout, že?“ řekl dobrosrdečné. „Právě jsme si se ženou říkali, že jste velmi nebojácná, protože je to opravdu hrozné. Je to nejotřesnější historie, jakou jsme kdy prožili. Člověk se přece nesetkává každodenně s takovými hroznými věcmi. Oba jsme došli k názoru, že to byl asi šílenec, prostě blázen. Dokonce je možné, že se sem někdo vplížil. My si to alespoň myslíme, i když zdejší lidé tvrdí, že mají pořádné mříže, psa a poplachové zařízení, ale zázraky se přece nedějí. Nikdo z přítomných mi totiž nepřipadá jako duševně vykolejený, ledaže by to byl,“ snížil hlas a dramaticky zašeptal, „pan Vilčkievič. To si myslíme my se ženou, ale chraň bože, nechceme říct, že to byl on. Je to příliš strašné obvinění, aby je bylo možné vrhat na kohokoliv. Až přijede policie, ukáže se pravděpodobně, že jsme se mýlili. A co si o tom všem myslíte vy? Mezi námi pochopitelně.“

Magdalena se zhluboka nadýchla. Pak se zachvěla, jako by ji náhle zachvátila zimnice.

„Já? Snažím se nemyslet na nic,“ řekla tiše. „Jsem patrně strašná hysterka. Zpočátku jsem se chovala jako idiot, ale to zvonění… Potom na schodech jsem si myslela, že je to nějaký hloupý vtip. Podezírala jsem Marčaka nebo Žentaru, nebo snad i vás dva. Myslela jsem, že jste si jako básník na uvítanou zažertoval. Ale když jsem ho viděla…“ zhluboka vydechla. „To je ohavné. Nic nechápu, nic… To se prostě nemohlo stát, a přece se to stalo.“

„Ano. Můj muž a já to cítíme stejně jako vy.“ Kateřina přikývla hlavou. „Je to jako nějaké hrozné představení v divadle. Za okamžik se ukáže, že nic z toho není pravda, že šíp je jenom napodobenina, herec vyskočí živý a zdravý a bude se klanět divákům. A pak se rozsvítí a my půjdeme domů. Ale… je to pravda.“

Magdalena zvedla ruku k obličeji a pak ji nechala klesnout.

„Bože, jak jsem unavená. Ale neusnu. Pak přijede policie a budou nás celé hodiny týrat. A co?. A kdo? A kdy? To bude asi nejhorší. Hovořit s úplně cizími lidmi. Jistě nám ani nedovolí odjet pryč odtud. Podepsali jsme smlouvu na ty prokleté fresky a musíme práci dokončit, i kdyby tu zabili třeba sto kustodů. Jinak nám nezaplatí. Nejsem tak bohatá, abych si mohla dovolit odejít z práce těsně před jejím dokončením. Ani nevíte, jaké máte štěstí, že můžete hned po skončení vyšetřování odjet a nikdy se sem nevracet.“

„Za těchto okolností vás snad nemůže nikdo nutit…“

Magdalena neodpověděla a jen se znovu slabě usmála. Viečorek vstal.

„Nechceme vás obtěžovat…,“ řekl. „V každém případě, kdybyste se cítila špatně, velice vás prosíme, zaklepejte u nás. Prosím, bez jakéhokoliv ostychu.“

„Moc vám děkuju. Jděte do svého pokoje?“

„Ano. Vlastně ani nevím. Nemůžu sedět na jednom místě. Prostě nemůžu. Chodili jsme po zámku, přemýšleli, možná že…,“ rozhodil rukama. „Kdyby se ten šílenec někde ukrýval, máme přece povinnost …“

„Štefan už je takový,“ řekla Kateřina s neskrývanou pýchou, „nezastaví ho dokonce ani blázen s kuší, když si usmyslí, že musí splnit svoji povinnost.“

Magdalena mlčela. Jen se na ně ještě jednou usmála svým slabým, unaveným úsměvem.

Byli mezi dveřmi, když je dostihlo její tiché:

„Děkuju za zápalky.“

V pokoji si Viečorek zhluboka oddechl.

„Viděla jsi už někdy lepší párek profesionálních hlupáků?“ zeptal se šeptem se zjevným zadostiučiněním. „Mohli bychom být opravdoví manželé. Nevěděl jsem, že jsi tak výborná herečka“

„Málo se s mužem známe, on putuje v oblacích a obcuje s velkými duchy pod křídly Múz a mně ponechává pánvičku a elektrický vysavač.“

„Múzy neměly křídla“

„Ne?“ Kateřina se upřímně podivila. „Byla bych se vsadila, že ano. A co teď?“

„Co myslíš?“

„Myslím, že bychom měli udělat to, co jsme vlastně měli udělat před hodinou.“

„A to?“

„A to, promluvit si s osobou, o které víme, že nás zcela vědomě klame, a my ji můžeme kdykoliv z její lži usvědčit. Mám na mysli slečnu Vandu, sekretářku tohoto sympatického muzea. Slečna Vanda spí tak tvrdě, že jí ujde i to, že není ve své vlastní posteli.“

„Hm,“ kývl Štefan. „Znal jsem více takových, které usínaly ne vždy jen ve své posteli.“

„O tom nepochybuji ani na vteřinku, ty můj drahý zasloužilý svůdníku, ale ne každá dokáže tak klidně lhát při pohledu na šéfa zabitého šípem z kuše. A slečna Vanda si v tom zcela zjevně libuje. Jdeme?“

Kapitán přikývl hlavou. Šel ke dveřím a náhle se zarazil.

„A bude-li náš rozhovor se slečnou Vandou naprosto banální a jednoduchý a její vysvětlení nás plně uspokojí? Co uděláme potom?“

„Myslím, že bude nejvyšší čas zajímat se o ty zvonky. Jestli v knihovně zvonily, tak tam také musí být. Jestli tam nejsou, pak to znamená, že mohla zvonit buď Vanda, nebo Vilčkievič. Všichni ostatní byli ve chvíli, kdy zvonky zvonily, tady na poschodí.“

Štefan opět přikývl. „Dobrý nápad. Ale nemám rád předčasné závěry.“

„Co máš proti mým závěrům?“

„Jen to, že jsou trochu předčasné. Pojďme ke slečně Vandě. Ale pod jakou záminkou?“

„Och, půjčit si zápalky…,“ Kateřina se usmála. „Nebo jí prostě řekneme, že já a můj muž stále přemýšlíme a přemýšlíme, a přesto nemůžeme pochopit, jak to vlastně bylo, neboť ona přece přede všemi řekla, že spala, a my jsme u ní byli okamžik po tom zazvonění a její pokoj byl prázdný. A že já a můj muž bychom nechtěli, chraň bože, dělat nepříjemnosti takové velice milé a inteligentní osobě, jako je slečna Vanda, až přijde policie a bude se vyptávat všech přítomných, zda si nevšimli něčeho zvláštního.“

„A co potom?“

„Jak to co? Pak nám slečna Vanda musí odpovědět.“

„A potom?“

„Ještě nevíš, co nám odpoví?“

Viečorek se usmál. „Pojďme.“

Vyšli po špičkách na chodbu. Zámek byl stále ponořen do hlubokého ticha. Zastavili se u dveří sekretářčina pokoje a Kateřina tiše zaklepala.

Čekali. V pokoji se nic nepohnulo.

„Možná že právě usnula,“ zašeptala Kateřina. Znovu zaklepala. Ticho.

Viečorek vzal za kliku. Dveře se otevřely.

V pokoji bylo světlo. Štefan s Kateřinou stáli na prahu a rozhlíželi se po místnosti. Viečorek si všiml postele. Bylo ustláno.

„Ještě si ani nelehla,“ zašeptala Kateřina Viečorkovi přímo do ucha.

„Vidím. Ale kde může být?“ zamračil se. „Nemohla přece…“ zarazil se. „A jestli se mýlím? Jestli se mýlím od samého začátku, tak…“

„Co říkáš?“

„Nic, nic,“ zavrtěl hlavou. „Pojďme do knihovny. Zdá se, že je opravdu nejvyšší čas zajímat se o ty zvonky.“ Vyšli z pokoje a zavřeli za sebou dveře. Po špičkách pokračovali chodbou ke schodům. Za oknem na konci chodby náhle prudce zavyl vítr, jako by chtěl připomenout, že venku stále ještě trvá vánice.

Když stáli uprostřed knihovny, Viečorek vzdychl.

„Vím, kdo asi zabil toho chudáka,“ řekl a podíval se na zakryté tělo. „Ale je tady bohužel řada možností, které nelze vyloučit, a dokud je zde byť jen nepatrná možnost, že mohl zabít někdo jiný než můj vrah, nemohu ho vlastně ani vrahem nazývat.“

„Koho myslíš?“

„Zamysli se a odpověz si sama. To bude nejlepší. Nechci tě ovlivňovat, abych si mohl srovnat svůj názor s tvým.“

Kateřina rozpřáhla ruce.

„Mohla bych vyslovit kterékoliv z těch pěti jmen. Podle mě nemá nikdo dokonalé alibi, ale nikomu bych rovněž nemohla dokázat, že zabil. Kromě toho ty obrazy… Úplně mě matou. Nechápu, jak vůbec můžeš něco vidět přes všechny ty kopie. A ty zvonky? A ten chlap v autě před bránou? A ta vražda. Ne, nevím. Mohl to být kdokoliv z nich.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale teď je důležité jen jedno. Jsou-li zde ty zvonky nebo nějaký jiný nástroj či věc, která by mohla vydávat zvuk podobný tomu, který jsme slyšeli.“

Lehli si na koberec a nahlíželi pod nejbližší knihovnu. Kateřina šla ke krbu a zastavila se u něho. Rozhlížela se. Dívala se pozorně na obrazy visící nad skříněmi a sledovala každý, i ten nejmenší výklenek stěny.

Štefan se narovnal na kolenou a schýlil se, aby nahlédl pod další skříň. Ale nenahlédl.

Jeho oči padly na odlehlé dveře zbrojnice. Všiml si tenké, černé mezery. Mohl by přisahat, že ještě před chvilkou byly dveře zavřené.

Mezera se rozšířila a dveře tiše skříply. Kateřina se prudce otočila a přímo před sebou spatřila černou mezeru mezi dveřmi a v ní se kovově zaleskl hrot šípu namířeného na její prsa.

Viečorek chytil oběma rukama kraj koberce a vší silou jím trhl. Kateřina upadla nečekaně jak široká, tak dlouhá, že sotva stačila bezděčně nastavit ruce, aby nepadla na tvář.

V témž zlomku vteřiny jí cosi zlověstně zasvištělo nad hlavou. Viečorek vyskočil a vrhl se ke dveřím zbrojnice, ale ty se bleskově přibouchly a klíč vrzl v zámku právě v tom okamžiku, kdy vzal za kliku.

Kapitán ustoupil a vrazil ramenem do dveří. Ani se nepohnuly. Přehlédl je rychlým pohledem a podíval se na Kateřinu, která právě vstávala.

„Rychle,“ chytil ji za ruku, dříve než se stačila narovnat, a táhl ji ke dveřím vedoucím na schodiště. K jejímu překvapení spěchali nikoliv nahoru, ale dolů po mramorovém schodišti.

„Co…,“ zašeptala celá udýchaná, když v předsíni na zlomek vteřiny zpomalili.

„Tiše,“ položil prst na ústa a pak vsunul ruku do kapsy a odjistil pistoli. Šli po špičkách ke dveřím vedoucím do podzemí.

Dýchl na ně chlad. Bledé žárovky v klenuté chodbě stále ještě svítily svým stejnoměrným, matným světlem mihotajícím se na vlhkých stěnách.

V dálce viděli ostřejší pruh světla padající na chodbu z pootevřených dveří. Kradli se chodbou ke dveřím a tlumili přitom zrychlený dech.

Několik kroků ode dveří zaslechli chraplavý hlas Vilčkieviče.

„Přiznáš se?“

Nahlédli mezerou mezi dveřmi do dílny.

Zástupce kustoda stál rozkročený s kuší připravenou ke střelbě. Vložil do ní právě nový šíp, zvolna zbraň zvedl a oči Štefana a Kateřiny putovaly k dřevěné stěně, na které viděli před několika hodinami groteskně namalované postavy dávných bojovníků.

Kateřina si zakryla ústa rukou. Postavy tam stále ještě byly, ale tentokrát nebyly cílem, na který Vilčkievič mířil. Uprostřed stěny stála zcela nehybně Vanda a okolo ní byly zabodány šípy tvořící rám kolem jejího těla, rukou a šíje.

„Svatý Šebestián,“ blesklo hlavou Viečorkovi.

Vanda se dívala rozšířenýma očima plnýma zděšení na muže, který zvedl kuši a řekl téměř klidně:

„Nepokoušej se pohnout nebo ti přibiju srdce ke stěně, pokud vůbec nějaké máš. Nepokoušej se křičet, protože tě stejně nikdo neuslyší, sama to dobře víš. Lhala jsi. Lhala jsi, a přitom ses dívala na jeho mrtvolu a ani ses nestyděla, ani jsi necítila lítost, ani v tobě nebylo trochu žalu. Já s tebou taky nebudu mít žádné slitování. Chci jen jediné, aby ses přiznala. Tady, mně. To je všechno. Pak… pak nevím, co udělám. Snad tě zabiju, snad tě předám policii. Nevím. Ale musíš se přiznat. Přiznáváš se?“

Poslední slova byla velmi tichá. Vanda se ani nezachvěla. Její oči se dívaly přímo na ostří šípu. Vilčkievič vystřelil, a zdálo se, že ani moc nemířil. Šíp se zabodl několik milimetrů od hlavy, ale Vanda se ani nepohnula. Přivřela jen na okamžik oči a hned je zase široce otevřela.

Pohyb, kterým Vilčkievič sáhl po novém šípu, byl tak rychlý a přirozený, že se Kateřině zdál téměř nepostřehnutelný. Viečorek se připravoval ke skoku, ale věděl, že nestihne zasáhnout, a proto ztuhl na místě. Šíp zasvištěl vzduchem a zabodl se po druhé straně Vandiny hlavy ve výšce očí.

„Přiznáváš se?“ zeptal se tiše zástupce kustoda.

Vanda se pohnula, lehce se zachvěla a narovnala se. Vilčkievič stojící před ní se naklonil dopředu a zadíval se jí jiskřícíma očima do tváře. Vanda zvolna sklonila hlavu a dvakrát přikývla. Pohyb byl sotva postřehnutelný, ale mohl znamenat jen jedno – přiznání.

Vilčkievič sáhl naučeným pohybem po novém šípu, ale do kuše ho nevložil, protože mu vypadl z ruky a odskočil ke stěně. Trhl sebou, ale hmat na první pohled nevinný, jímž kapitán znehybnil jeho ruku, mu nedovolil pohnout se z místa.

Kateřina rychle přistoupila k potácející se Vandě.

„Přiznala se,“ šeptl Vilčkievič. „Slyšeli jste?“ Jeho hlas zesílil. „Přiznala se!“

Stefan uvolnil stisk.

„Na jejím místě bych se také přiznal,“ řekl klidně. „V každém případě je nutno říct… že jste ji donutil k přiznání mučením a můžete být za to hnán k odpovědnosti. Kdybyste chybil o dva tři centimetry, měli bychom v Borech druhou vraždu během jedné noci.“

„Nikdy nechybím,“ Vilčkievič pokrčil rameny. Podíval se na Vanda, která stála u stěny s přivřenýma očima, těžce dýchala a tiskla Kateřině ruku. „Ani vlas se jí na hlavě nehnul. Pochybuji, že bych z ní dostal pravdu, aniž bych užil mimořádného způsobu, pane Nejchytřejší. Nevím, co vás sem přivedlo, ale kdybych měl ještě pět minut k dispozici, dostali byste písemné doznání a věc by byla vyřízena. Soud by byl bez práce.“

„Mám obavy, že přiznání získané za takových podmínek by nemělo pro soud vůbec žádnou cenu a slečna Vanda by snadno mohla dokázat svoji nevinu, dokonce i po stovce takových písemných doznání.“

„Nevinu,“ Vilčkievič postoupil o několik kroků vpřed a zastavil se před Vandou. „Možná že řekneš sama těm obráncům tvé neviny, odkud vím, že jsi zabila Vladka.“

Vanda neodpověděla. Kateřina pokročila bezděčně o krok vpřed a Viečorek se tomu letmo usmál. Představil si totiž, jaké by to asi bylo překvapení pana Vilčkieviče, kdyby zjistil, že ta drobná, slabá, mladá básníkova žena umí usadit dospělého chlapa stejně tak lehce a snadno, jako to udělal její muž. Ale zástupce kustoda se náhle uklidnil.

„No, řekni jim to! Nestyď se! I tak to budeš muset říct všem. Jen jim řekni, jak jsem vešel do tvého pokoje, bez jakéhokoliv podezření, chtěl jsem si s tebou popovídat… My dva zde přece pracujeme, ostatní jsou všichni cizí. Vešel jsem a okamžitě jsem poznal, že jsi lhala. Dnes v noci se nikdo ještě ani nedotkl tvého lůžka.“ Obrátil se k Viečorkovi. „Bylo ustlané. A přece nám do očí lhala, když přišla do knihovny. Všichni jsme to slyšeli. Jako každý vrah dopustila se i ona malé chybičky, a to rozhodlo celou věc. Nic jsem na sobě nedal znát,“ usmál se zle. „Řekl jsem jí, aby šla ke mně, že tady mám něco důležitého, důkaz, který jí chci ukázat. Jistě se v duchu zaradovala, myslela si, že může být obviněn někdo nevinný. Šla se mnou bez jakéhokoliv podezřeni. Pak jsem vzal kuši… Nemohla se ani hnout, to je jisté,“ dodal s tichým zadostiučiněním. „Bála se křičet, to je také rovněž jisté…“ Podíval se na Vandu. „Jestli sis myslela, byť jen na chvíli, že se ti podaří se z toho vyvlíknout, tak jsi mě nedocenila, miláčku. Kdyby tito lidé nepřišli v nejnevhodnější chvíli, měl bych už tvoje doznání, ale zdá se mi, že je to snad i lepší, že jsme tady čtyři. Radím ti, řekni celou pravdu, nebo…,“ jeho hlas se nebezpečně zachvěl. „Přísahám ti, že tě odtud nepustím, dokud nám podrobně nevysvětlíš, jak to všechno bylo a proč jsi ho zabila.“

Vanda zvedla hlavu a podívala se na něho očima zmučeného zvířete.

„Ale já jsem ho nezabila,“ řekla tak tiše, že i Kateřina stojící vedle ní sotva rozeznala jednotlivá slova.

„Cože? Nezabila jsi ho?“

„Ne.“

„A myslíš, že ti policie uvěří? Naštěstí jsem vešel do tvého pokoje a budu svědčit před každým soudem na světě, že jsi cynicky lhala, zcela chladnokrevně, pár minut po smrti Janase.“

Vanda neodpověděla. Zakryla si tvář rukama a opřela se o stěnu z desek. Viečorek se chvíli díval na obrys běžícího vojáka, který dělal dojem, že prchá od Vandy směrem do tmy, mimo dosah proudu světla vrhaného žárovkou.

„Jestli jste nezabila kustoda Janase, musíte nám vysvětlit ty nejasnosti ve vašem počínání. Obávám se, že to bude nezbytné. Jinak vám opravdu nikdo neuvěří.“

„Nejasnosti,“ Vilčkievič luskl prsty, až se sklepením rozlehla ozvěna. „Pěkné slovíčko. Cožpak nevidíte, že máme před sebou toho nejrafinovanějšího, mazaného vraha, jakého si vůbec je možno představit?! Dívka s laníma očima, tichým hlasem a takzvanou milou povahou! Tak se to říká, že? Mílou povahou! A pod tím beránčím rouchem bije srdce vlka… Lže! Lhala v knihovně a teď zase lže! Bude lhát tak dlouho, dokud jí nedokáží černé na bílém, že je obyčejnou špatnou lhářkou, a nedovedou ji pod šibenici. Pak si teprve oddechnu a uvěřím, že je na světě spravedlnost a že je Vladek pomstěn.“

„Ale já jsem ho nezabila. Nezabila!“ Vykřikla. A náhle, jako by se uvolnil příval nevyřčených slov, narovnala se, odtrhla se od stěny a udělala krok dopředu.

Nedívala se na Viečorka ani na Kateřinu, jako by tady vůbec nebyli.

„Víš přece, že profesor Gavroňský má ženu, která už dva roky umírá v sanatoriu. A má dvě děti…“ Na zlomek vteřiny se zarazila. „Má mě rád. A já jeho taky…, ale ona… Nesmí se o tom dovědět. Nikdy, dokud bude žít. Byl by to zločin spáchaný na té ženě i na dětech.“ Hlava jí klesla, ale opět se vzpamatovala, zvedla hlavu a hovořila čím dále, tím rychleji. „Ano, on lhal a já rovněž. Máš pravdu, vyčenichal jsi to hned. Můžeš být sám na sebe hrdý. Jenomže to nepomůže kustodovi, ani mně, ani vám… zmlkla a pak tiše dodala: „Chtěl jsi vědět, kde jsem byla, když byl zabit Janas. Teď už to víš. Spala jsem v cizím pokoji. Nestydím se za to, protože toho člověka miluji, ale teď se to všichni dovědí. Ty děti… chtěla jsem jim jednou být matkou. Chtěla jsem. Teď už je konec. Kvůli tobě. Budu muset vypovídat před soudem, abych si zachránila život. Rovněž on bude muset. A já už ani nechci dál žít…“ Zvedla hlavu a podívala se před sebe prázdným, nevidomým pohledem. „Co jste mi to udělali? Proč? Co jsem vám udělala špatného? Mám ho přece ráda… On mě také… Ale pro lidi to bude něco úplně jiného, jak to obyčejně v takových případech bývá. Mladá sekretářka a profesor… Můžeš být pyšný. Řekla jsem ti pravdu. Teď můžeš běžet na policii, všude, kam chceš, a rozhlašovat, co o mně a o něm víš. Ať se to doví jeho umírající žena, kolegové, děti, lidé, s nimiž pracuje. Bude to pár dní opravdová senzace. A z naší lásky nezbude vůbec nic…“

Prudce se otočila ke stěně a skryla tváře v dlaních.

„Ježíšmarjá!“ zašeptal Vilčkievič. Kdyby situace nebyla tak tragická, změna, která se v něm v tom okamžiku udála, by asi Viečorka pobavila. Vilčkieviči klesly bezvládně ruce podél těla a něco nesrozumitelně zamumlal. Pak se náhle přiblížil ke lkající Vandě.

„Vando! Vando, proboha! Neplač! Odpusť. Ale koho by to bylo napadlo… To jsou nervy, víš, nervy. Vladek nežije a nikdo z nás v těchto chvílích není normální… Ale nikdo se o tom nedoví…“ obrátil se ke Kateřině, „že ne? Vy to přece také nikomu neřeknete, ani slovo… Vando, poslouchej…, tak mě poslouchej! Odpusť mi! Já už jsem zapomněl, co jsi řekla. Mohu ti dát čestné slovo.“

Vanda neodpovídala. Zakrývala si obličej rukama a vrtěla jen záporně hlavou.

„Uklidněte se.“ Kateřina se dotkla jemně jejího ramene. „Nejlepší bude, když si teď na chvíli lehnete a odpočinete si po tom… nedorozumění.“

Objala bezvládnou Vandu a šla s ní zvolna ke dveřím.

„Čert mě vem,“ řekl Vilčkievič a prudce se udeřil prsty do čela. „Jsem to ale idiot! Jak to, že jsem si toho nevšiml. Ovšem…, no ovšem. Chudinka, já jsem blbec, obyčejný blbec! Bože, jaké to bylo štěstí, že jste sem přišli! Nevím, co všechno se tady mohlo stát. To bylo štěstí!“ Přistoupil k ležící kuši, bezděčně ji zvedl, vložil do ní šíp a bez míření vystřelil. Šíp se zabodl do desky.

Jako by se tím výstřelem uklidnil, Vilčkievič se napřímil a potřásl hlavou.

„Jsem to ale blázen.“ N

„Půjdu,“ řekl polohlasně Štefan a ukázal na dveře, kterými vyšly Kateřina s Vandou. „Bude lepší, když se budete nějaký čas slečně Vandě vyhýbat. Za pár hodin se vzpamatuje. Zůstanete zde?“

„Ovšem, ovšem,“ zástupce kustoda náhle ztratil chuť k jakékoliv činnosti. „Asi se před ní už nikdy neukážu. Bože, co jsem to té chudince udělal. Donutil jsem ji, aby…,“ mávl rukou. „Stalo se, ale nikdy si to neodpustím.“

Podíval se na stěnu, kde řada šípů naznačovala obrys lidské hlavy a ramen. Zachvěl se.

Viečorek mu položil ruku na rameno. Potom bez jediného slova vyšel z místnosti.

V předsíni dohonil obě děvčata.

„Dlouho vás tam Vilčkievič mučil?“ zeptal se polohlasně.

„Nevím,“ Vanda se na něho podívala unavenýma očima, ve kterých už nebylo zděšení, ale smutek. „Zdálo se mi, že to byly celé dlouhé hodiny, ale jistě to bylo mnohem méně. Bože, jak jsem se bála,“ dodala upřímně. „Bylo to strašné. Kdybyste nepřišli, nevím, co by se mnou udělal. Myslela jsem, že zešílel. Potom jsem se lekla ještě více, protože jsem myslela, že mě zatknete… nebo jeho… a že se všichni seběhnou a…“

„Zatkneme?“ Kateřina se zarazila s rukou na zábradlí schodiště. „Jak to, zatkneme?“

„Protože,“ pokračovala šeptem Vanda, „Henryk, tedy pan profesor, mi řekl, kdo jste. Velmi se obával o ten obraz a všechno mi řekl.“

„Hm…“ Viečorek rozpřáhl ruce. „Nelze říct, že by pan profesor Gavroňský patřil mezi nesdílné lidi. Ale k vám má jistě nekonečnou důvěru.“ Odvrátil se, aby si Vanda nevšimla úsměvu, který nemohl zadržet.

Byli právě před knihovnou. Kapitán se dotkl rukou Kateřinina ramene.

„Myslím, že bude nejlépe, když půjdeš se slečnou do jejího pokoje a zamknete se tam spolu.“ Všiml si nesouhlasného pohledu Kateřiny a rychle dodal: „Stavím se ještě na chvilku v knihovně a dokončím prohlídku, kterou jsme museli přerušit. Slečna teď nemůže zůstat sama a bude lépe, když už do knihovny nepůjde. Doufám, že se mnou souhlasíš?“

„A on… on tam ještě leží?“ zeptala se Vanda chvějícím se hlasem.

„Ano. Jděte teď spolu nahoru, zamkněte se a neotvírejte nikomu, dokud se nevrátím. Přijdu za pět deset minut.“

Kateřina přikývla. Zvolna odcházely po schodech. Díval se za nimi a pak naslouchal, dokud neslyšel zamykat dveře. Teprve pak se otočil a vešel do knihovny.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ, V Níž SE ČTENÁŘ, POKUD NA TO DOSUD NEPŘIšEL SÁM, DOVÍ, KDO JE VRAH, A KAPITÁN VIEČOREK PODÁ VYSVĚTLENÍ VŠECH ZÁHAD PRÁVĚ UPLYNULÉ NOCI NA ZÁMKU V BORECH

Podíval se na hodinky. Pět. Už to nebude dlouho trvat. Veliký dům se naplní lidmi. Čtyři z nich položí na nosítka tělo, které teď leží na koberci, a vynesou je do auta, které bude čekat před zámkem. Kustod Vladislav Janas překročí naposledy práh svého království.

Viečorek sáhl zvolna do kapsy a vyndal cigaretu, ale pak, jako by si to rozmyslel, zasunul ji zpět do krabičky. Kdo zabil? Zdálo se mu, že teď už ví zcela jistě, kdo je vrah, ale… Ne, nebyla jiná možnost. Vrah jako by stál přímo před ním a sám se přiznával ke své vině.

Ale v tom příšerném hlavolamu chybělo ještě několik drobností, které bylo nutno vyřešit, aby obraz byl celý.

Kapitán se rozhlédl. Ty zvonky. Ovšem, mohlo to být tak, že…

Rychle přistoupil ke krbu a náhle znehybněl. Pravá ruka mu klesla a sevřela v kapse pistoli.

Zvuk v krbu se opakoval a do popela spadl s tichým zašustěním kousíček cihly. Viečorek přistoupil po špičkách ještě o krok blíže.

Naklonil se. Ještě jednou týž zvuk. Ticho. Škrábání. A náhle se v krbu objevily dvě lidské nohy. Kapitán se naklonil, chytil za visící nohy a vší silou táhl dolů. Nohy sebou cukly, v komíně kdosi zaklel, zřítil se dolů a strhl s sebou i Viečorka.

Kapitán vyskočil dříve.

„Ruce vzhůru!“

Modravá hlaveň kapitánovy pistole mířila na hruď malíře Marčaka, který seděl v krbu a pod levou rukou držel nějaký hranatý předmět. Díval se překvapeně do otvoru hlavně.

„Nestřílejte,“ řekl tiše. „Proboha, jenom nestřílejte. Já, to znamená on, tady je… Vezměte si ho, ale nestřílejte.“

Natáhl chvějící se ruce ke kapitánovi, a aniž vstal, podával mu ten hranatý předmět.

„Co to je?“

„Třetí král. Originál…“

Marčak se pohnul a jen proto Viečorek nezaslechl tiché skřípnutí dveří zbrojnice.

„Vezměte si ho… ale jenom na mě ne… Já jsem věděl, že jste to byl vy,“ hovořil horečně. „Věděl jsem to, ale neřekl jsem to nikomu. Jenom nestři…“

V tom okamžiku zaslechl Viečorek za zády zvuk. Ohlédl se. Pozdě. Veliký, stříbrný podnos, který držel v obou rukách Žentara, dopadl. Viečorkovi se všechno zatočilo před očima a najednou byla tma.

„Lehněte si,“ řekla Kateřina. „Už se nemusíte bát. Zkusíme udělat všechno tak, abyste… abyste při výslechu nemuseli vysvětlovat celou tu záležitost. A pan Vilčkievič jistě nikomu neřekne ani slovo. Zdá se mi, že je úplně zdrcený tím, co se stalo v té jeho pekelné dílně.“

Vanda se na ni nejistě usmála a znaveně klesla na postel.

„Bože,“ řekla překvapeně. „Jaká já jsem špatná. Ubohý kustod je mrtev a já vůbec nemyslím na něho a na jeho smrt, ale jen na sebe a své problémy. Nikdy jsem netušila, že jsem tak špatná!“

„Všichni jsme takoví,“ Kateřina si přisedla na kraj postele a zapálila si cigaretu. „Teď, když víte, jaké vlastně mám povolání, můžu se vám přiznat, že mě to zpočátku také překvapovalo. V každém případě se vyskytují lidé, kteří celý proces komplikují, skrývají různé důkazy nebo pletou stopy z důvodů, které se zdají postrannímu pozorovateli úplně hloupé, ale…“

Nedokončila.

Zdola k nim doléhal tlumený hlas. Bylo znát, že křičí nějaký muž.

„Máme ho! Tady je! Vrah!“

Vanda se doslova vymrštila z lůžka. Obě rychle běžely dolů.

Na chodbě zahlédla Kateřina Sadeckou, která právě vybíhala z pokoje. Za ní se v zákrutu chodby objevil profesor.

Všichni spěchali po schodech dolů.

„Máme ho!“ křikl znovu někdo, Kateřina poznala Žentarův hlas.

Zaváhala a pak, jako by nepřikládala žádnou váhu křiku doléhajícímu zdola, vešla do jedné z místností.

Štefanovi stále ještě šumělo v hlavě, ale rozeznával už stěny pokoje, které se s ním ještě několikrát prudce zatočily, a pak konečně zůstaly stát. Posadil na koberci a mnul si hlavu. Zvedl oči. Okolo něho stála skupinka lidi, nehybných, sledujících každé jeho hnutí. Žentara znovu zvedl podnos, jako by chtěl upozornit, že stačí sebemenší pohyb, aby…

„Není třeba,“ Marčak ukázal kapitánovu pistoli, kterou držel v ruce. „Neuteče.“

Žentara jen nerad položil podnos na stůl.

„Kde je ten vrah?“ zeptal se Gavroňský.

„Jak to kde? Tady!“ Marčak ukázal hlavní pistole.

„Zbláznil jste se? To je přece kapitán kriminální policie, navíc z jejího hlavního velitelství ve Varšavě.“ Gavroňský přistoupil k Viečorkovi. „Co se tady stalo?“

„Kapitán hlavního velitelství? Ale přece…“ Teprve nyní Marčak vstal. „On… ten pán… mě chtěl…“

„Ten podnos byl těžký,“ řekl tiše Viečorek. „Zdá se, že je to dobré stříbro. Dávejte, prosím, pozor, protože i když se vám to bude zdát nepravděpodobné, ta pistole je nabitá.“

Znovu si přetřel rukou čelo.

„To mi tak scházelo, a zrovna ve chvíli, kdy se mám soustředit, abych… abych…“

Marčak sklonil mechanicky hlaveň k zemi.

„Mám vážné obavy, že mě tito pánové měli za vraha,“ řekl kapitán profesorovi. „Zdá se, že stále ještě nemohou uvěřit, že jím nejsem. Ale bude stačit maličká oprava a všechno bude na svém místě. Vrah je v této místnosti.“

„Kdo?“ zeptal se přidušeným hlasem Vilčkievič.

„Okamžik… Pan Žentara mě vzal po hlavě s takovým rozmachem, že mi div nesrazil hlavu mezi ramena… Ještě okamžik… V pořádku, začínám rozumět vlastním myšlenkám, a to už něco znamená. Tohle je originál Třetího krále?“

„Ano.“

„Můžete to prověřit, pane profesore? Dneska jsme tu už viděli tolik takových obrazů a já…“ Přetřel si čelo. „Až vyřídíme vraždu, asi vás budu žalovat za chuligánství. Udeření tvrdým předmětem do týla za účelem… Ano! Ale vy, jak tvrdíte, jste to myslel dobře. Hned se přesvědčíme. Je to originál, pane profesore?“

„Ano,“ Gavroňský, který rozbalil obraz a chvíli si jej pozorně prohlížel, jej velice opatrně položil na stůl. Viečorek se obrátil k oběma malířům.

„A ty zvonečky jste spustili krbem, že?“

Oba mlčky přikývli hlavami.

„Měl to být žert namířený proti kolegyni. Hezký žert, jen co je pravda. A ještě lepší shoda okolností. Byl jsem o tom přesvědčen od prvního okamžiku. Ty zápalky…“

„Jak jste mohli,“ řekla tiše Sadecká.

„Víte, slečno, oni nevěděli, že tam dole leží kustod.“

„Jaké zápalky?“ zeptal se Marčak.

„Hned,“ odpověděl Viečorek, „hned vám odpovím. Ale začneme pěkně od začátku. Jednak proto, že je to stará a dobrá tradice, jednak proto, abychom se v celém tom případě nezamotali. Předpokládali jsme, že kustoda nezabil nikdo zvenčí, což jsme mohli považovat za jisté, neboť v oknech zámku jsou silné mříže, ve dveřích mohutné zámky, poplachové zařízení je v pořádku, a navíc je zámek střežen obrovským psem, který by okamžitě vyvolal patřičný poplach. Dodáme-li, že ten kdosi musel zcela přesně vědět, kde jsou umístěny kuše a šípy, aby se k nim dostal po hmatu, aniž by udělal nějaký větší hluk, a dále, že je výborným střelcem z té podivné středověké zbraně, musíme říct, že je naprosto vyloučeno, aby byl vrahem někdo zvenčí. Vzhledem k tomu, že osoba známá zde jako moje žena a ve skutečnosti moje kolegyně a důstojník policie byla od prvního okamžiku mimo okruh podezřelých, zůstaly mi jen následující osoby:

za prvé: pan Vilčkievič;

za druhé: slečna Vanda Ščešniaková,

za třetí: slečna Magdalena Sadecká;

za čtvrté: pan Marčak;

za páté: pan Žentara a za

šesté: pan profesor Gavroňský.

Mezi těmito lidmi jsem měl najít zločince. Situace nebyla snadná a zkomplikovala ji ještě následující okolnost. Já a moje kolegyně jsme sem přijeli chránit obraz Třetího krále. Naše velitelství dostalo ze zahraničí informaci, že obrazu hrozí nebezpečí, že se jej chystá ukrást jistý mezinárodní gang zlodějů uměleckých děl, jehož sídlo je v západním Německu a východní filiálka ve Vídni. Zástupci Interpolu nám přivezli kopii Třetího krále, kterou jsme měli dnes v noci pověsit v knihovně, a tak tajně zachránit originál, který měl být převezen do nedobytné pokladny velitelství kriminální policie na dobu potřebnou k polapení té bandy. Nevěděli jsme, kdy se o loupež obrazu pokusí. S částí našeho záměru jsme se museli svěřit profesoru Gavroňskému, který nás sem jménem ministerstva přivezl a maskoval nás jako básníka a jeho ženu…“

„No,“ broukl Marčak, „hned jste se mi zdál na básníka příliš normální. Ale myslel jsem, že právě vy…“

„Ticho,“ přerušil ho Žentara. „Poslouchej!“

Viečorek pokračoval.

„Pan profesor Gavroňský věděl, že jsme pracovníci policie, ale nevěděl o tom, že chceme obrazy vyměnit. Naši nadřízení se totiž domnívali, že by o tom neměla vědět žádná z osob přítomných na zámku v Borech. Nevěděli jsme, kdo by mohl být společníkem gangu, a šlo o několik set tisíc dolarů. Je to tak obrovská suma, že bylo nutno využít všech způsobů a možností utajení.

Nyní přejdu k těm několika hodinám před vraždou. Více méně kolem hodiny dvanácté, nebo dokonce o několik minut dříve, jsme vyměnili oba obrazy, aniž nás někdo viděl. Když jsme se vraceli s obrazem, který jsme považovali za originál Třetího krále, spatřili jsme kustoda Janase, jak vchází do knihovny. Také on nesl kopii Třetího krále. Rychle jsme se vrátili do našeho pokoje s krátkovlnnou vysílačkou, kterou tam máme dosud, a ohlásili splnění rozkazu, to znamená, že originál byl zabezpečen a že zlodějem je pravděpodobně kustod Janas, kterého jsme viděli vcházet do knihovny a soudili jsme, že chce ukrást originál.“

„Ale to je absurdní,“ skočila Viečorkovi do řeči Vanda. „Pan Vladislav by nikdy…“

„Ten člověk mluví z cesty.“ Vilčkievič se podíval na Gavroňského. „Je to opravdu důstojník od policie?“

„Ano,“ přikývl hlavou profesor. „Ale počkejte do konce, protože to, co nám tu kapitán Viečorek říká, je až dosud podle mne zcela jasné a správné.“

„Jak to?“ zeptal se ještě Vilčkievič a zmlkl.

„Naši domněnku také potvrdilo naše venkovní pozorovací stanoviště, které bylo v blízkém okolí zámku. Kolegové nás informovali, že v blízkosti brány zastavilo auto se zhasnutými světly. My jsme pak viděli na vlastní oči stín člověka, který běžel tím směrem. Běžel s ním pes, který neprojevoval žádné známky nepřátelství, a to bylo dalším důkazem, že jde o místního člověka, kterého pes dobře zná. A protože jsme okamžik předtím viděli kustoda vyměňujícího obrazy, nepochybovali jsme, že je to on a že právě on je zlodějem. Náš pozorovací vůz pak předal ono tajemné auto ke sledování dalšímu stanovišti a my jsme mohli být klidní, že zloděj padne do pasti, kterou jsme mu nastražili společně s Interpolem. Třetí král podle všech pravidel hry ležel v mém pokoji ve speciálním pouzdře a zloděj si odvážel ve voze kopii. Mysleli jsme, že se podařilo splnit celý plán, a byli jsme přesvědčeni, že zítra,“ mrkl na hodinky, „vlastně dnes, nás prostě odvolají. Ale v knihovně zazvonily zvonky a chvíli potom se rozlehl křik slečny Magdy Sadecké. Já stejně jako vy jsem si ve chvíli, kdy jsem vybíhal z pokoje, myslel, že je to něčí žert. Ale byl jsem zde služebně a legenda o zvonění se týkala Třetího krále – a všechno, co se ho týkalo, bylo pro mne důležité. Protože křičela žena, shromáždili jsme se přede dveřmi slečny Magdy. Vyrazili jsme je a viděli jsme, že se slečna chvěje hrůzou. Viděl jsem v životě hodně vyděšených lidí, proto jsem mohl dát slovo na to, že to jen tak nehraje. Bylo jasné, že není původcem toho vtipu. Ale kdo tedy? V době, kdy jsme čekali za dveřmi slečny Magdaleny, všiml jsem si jisté, poněkud divné věci, která mě z počátku ani moc nezarážela, ale mnohaletá praxe vytváří v člověku jisté návyky, a tak si řady věcí všímám zcela podvědomě. Šlo o to, že si pan Žentara vytáhl z kapsy pyžama cigarety a zápalky. Pan Marčak si od něho vzal jednu cigaretu, sáhl do kapsy pro vlastní zápalky a zapálil sobě i panu Žentarovi.“

„A co je na tom divného?“ zeptal se Marčak. „To jste snad čekal, že vytáhnu křesadlo a hubku?“

„Ne. Křesadlo s hubkou by bylo v té situaci stejně nečekané jako cigarety a zápalky.“

„A mohl bych vědět proč?“

„Protože slečna Sadecká začala křičet o půlnoci, kdy, jak jste oba tvrdili, jste leželi ve svých pokojích a tvrdě spali. A pokud je možné představit si člověka, který usíná střízlivý a zapomene vyndat před spaním z kapsy pyžama cigarety, pak si absolutně nedokážu představit nikoho, kdo by mohl usnout s krabičkou zápalek v kapse pyžama.“

„Hm, pochopitelně,“ řekl Žentara. „To by bylo těžké. Tlačí a chrastí.“

„Právě. Člověk se ani nemůže otočit na druhý bok, aby ho netlačily a nerušily chrastěním. Kromě toho, kuřáci mívají obvykle zápalky někde po ruce, na nočním stolku, na židli nebo i na podlaze, aby po nich mohli kdykoliv sáhnout. Ručím vám za to, že jak je Evropa široká a dlouhá, kdybychom se podívali pod střechy domů, nenašli bychom jediného člověka spícího se zápalkami v kapse pyžama. A kdyby se přece jen jeden našel, tak už naprosto nelze očekávat, že by pod jednou střechou byli dva takoví kuřáci. Souhlasíte?“

„Ale co jste z toho poznal?“ Gavroňský patrně nepochopil, o co Viečorkovi jde.

„To je přece jednoduché. Pánové Žentara a Marčak měli v kapsách svých pyžam zápalky, ačkoliv tvrdili, že vyskočili z postelí, když slyšeli křik slečny Sadecké. To mohlo znamenat jen jedinou věc, že totiž pánové Žentara a Marčak vůbec nebyli v postelích v okamžiku, kdy slečna začala křičet, jenom se tvářili rozespale. Nejdříve jsem si řekl, že oni dva uvedli na dálku do pohybu zvonečky v knihovně a pyžama a ospalé tváře jim mají sloužit jako alibi. Když jsme však došli do knihovny, všechno se změnilo. Žert přestal být žertem.

V knihovně ležel zavražděný hospodář Borů. Všiml jsem si, že se pan Marčak s velikým překvapením dívá na obraz Třetího krále. Po chvíli se sice ovládl, ale počáteční dojem byl příliš silný, a dokonce si sám pro sebe něco nesrozumitelného zamumlal. Na stěně visela podle slov profesora Gavroňského geniální kopie, která by neměla na takovou vzdálenost vzbudit žádný zvláštní zájem pana Marčaka, tím spíše, že jak jeho, tak naše pozornost byla spíše upoutána na mrtvé tělo ležící na podlaze. Neuvědomil jsem si to hned, ale zapamatoval jsem si jeho chování stejně jako předtím epizodu se zápalkami. Vypadal jako člověk, který vidí něco, co vůbec nečekal. Co v takovém případě mohl čekat na stěně místo Třetího krále? Tehdy jsem to ještě nevěděl. Teprve později, když ke mně do pokoje přišel profesor Gavroňský, a společně s ním jsme zjistili, že jsme ve tmě knihovny vzali nikoliv originál, ale groteskní napodobeninu obrazu, na které někdo namaloval místo královské tváře lebku, pochopil jsem. Čekal, že v knihovně bude viset karikatura, kterou tam společně s panem Žentarou pověsil místo originálu. Záměnu provedli před naším příchodem. Vzali originál a na jeho místo pověsili obraz s lebkou. Všechno se tedy shodovalo. Slečna Sadecká křičela, pan Marčak nás přemlouval, abychom se šli podívat dolů do knihovny, jak si tam Třetí král klidně visí. Podle jejich představy to mělo pokračovat následovně: Jde se do knihovny a tu najednou všichni vidí, že to není král, ale lebka. Nový křik, smích, všechno se vyjasňuje. Dokonce ani kustod by se byl nehněval, protože právě vy, pane Marčaku, jako autor kopie jste měl obraz mnohokrát v ruce a kustod věděl, že byste jej nepoškodil. Ale někdo se vám do té legrace přimíchal. Nejdříve my, když jsme odnesli lebku, ačkoliv jsme to netušili, a potom vrah, který zabil kustoda a vzal obraz, který jsme tam pověsili.

V každém případě bez ohledu na to, jak těžce to pocítila slečna Sadecká, ukázal se tento váš čin jako prozřetelný. Bylo totiž naprosto jasné, že ti, kdož pověsili do knihovny karikaturu s lebkou, nemohou být vrahy kustoda a zloději originálu. Věděl jsem, že kustodův vrah a společník toho gangu byl posledním člověkem, který mohl mít zájem na tom, aby se kolem Třetího krále něco dělo, a byla tak na něj soustředěna pozornost. Nevěděl o přítomnosti policie na zámku, nevěděl, že jsme byli upozorněni na možnost výměny obrazů. Byl přesvědčen, že kopie, kterou dostal od prostředníka gangu a kterou zavěsil v knihovně, je dokonalá. Když zabil kustoda, vůbec nepočítal s tím, že bude někdo tuto smrt dávat do souvislosti s Třetím králem. Podle nejlepší víry vraha nikdo nemohl na stopu krádeže přijít. Vy jste naopak vypracovali podrobný plán, kterak obrátit maximum pozornosti na záměnu obrazů, a to té noci, kterou si zloději vybrali pro krádež Třetího krále. Byl tu ještě jeden argument, a to nejdůležitější, který vás naprosto vylučoval z okruhu podezřelých. Totiž ten, že pan Marčak vyměnil obrazy první, a proto bylo jasné, že musel vzít originál obrazu. Tím na sebe současně vzal podezření, protože by přece každý musel poznat, že právě on je autorem té karikatury. Proto bylo možné předpokládat, že je originál i nadále v rukou pana Marčaka, to znamená, že nemohl být člověkem, který by jej chtěl předat zlodějům.“

„Bože,“ vzdychl Marčak. „Je to na mě příliš komplikované, ale jsem ochoten tomu věřit, chcete-li mě z toho dostat.“

„Jestli chci?“ Viečorek rozpřáhl ruce. „Když uvážíme, že mi váš kolega udělal na hlavě tu parádní bouli, která roste každou vteřinu, raději bych, abyste oba prošli mukami pekelnými, ale bohužel ani vy, ani pan Žentara jste nemohli být vrahy kustoda Janase, pokud jsme počítali s tím, že u sebe máte originál Třetího krále, a ten se u vás také našel, jak právě potvrdil profesor. Skutečnost, že jste se po kustodově smrti nepřiznali ke svému žertu, byla zcela pochopitelná a pro mne dokonce prospěšná. Pochopitelně proto, že jsem chápal, co jste museli cítit, když jste vešli do knihovny. Vy jste přece zvonili a rovněž vy jste vyměnili originál a na jeho místo pověsili obraz s lebkou. Vaše lebka pak zmizela a zvonění ohlásilo, o čem se vám nezdálo ani v těch nejstrašnějších snech, kustod byl zavražděn. Propadli jste panice. Rozhodli jste se mlčet a co nejrychleji vrátit obraz, jak jen to bude možné. Dokonce jste to chtěli udělat tak, abyste při tom nemuseli vůbec vyjít na chodbu, kde by vás mohl někdo uvidět. Bylo pochopitelně těžké vyjít s obrazem pod paží. Rozhodli jste se proto vrátit obraz stejnou cestou, jakou jste spustili zvonečky. Pokoj pana Marčaka je přímo nad knihovnou. Předpokládal jsem, že existuje nějaké vertikální spojení, a tím je, jak se zdá, komín krbu, že?“

Marčak přikývl beze slova hlavou.

„Já mu měl krýt záda,“ přiznal Žentara. „Šel jsem s prázdnýma rukama schodištěm pro služebnictvo. Když jsem vás viděl s tím revolverem, napadlo mě, že vrah chytil Marčaka. Bylo potřeba nějak pomoci kolegovi. Dostal se mi do rukou podnos…“

„Ještě štěstí, že ne halapartna,“ podotkl klidně Viečorek. „A tím je zcela vyčerpán podíl pánů Marčaka a Žentary, pokud jde o podezření ze spolupráce s gangem. Proto jsem oba škrtl ze svého seznamu. Nakonec to byli právě oni, kdo zachránili Třetího krále v nejtěžších okamžicích jeho historie.“

„Růže vám pošleme po odchodu z Borů,“ řekl Marčak a zasalutoval rukou učerněnou od sazí.

„Děkuji. Ale vy dva jste nevyčerpali všechny možnosti mého seznamu, i když případný vrah se už nenacházel mezi šesti, ale pouze mezi čtyřmi osobami. A to:

za prvé: slečna Magda Sadecká;

za druhé: slečna Vanda Sčešniaková;

za třetí: pan profesor Gavroňský;

za čtvrté: pan Vilčkievič.

Zpočátku všechno ukazovalo na to, že nejlépe a nejsnadněji mohl provést vraždu pan Vilčkievič…“

„Jsem vám nesmírně zavázán,“ řekl klidně kustodův zástupce.

„Není zač. Snažil jsem se pouze logicky přemýšlet. Měl jste čas, příležitost a největší znalosti a zkušenosti ze všech přítomných. Přiznám se vám upřímně, že kdyby vám sám vrah nezajistil betonové alibi, měl bych dosud problém s vaším vyloučením ze skupiny podezřelých, i když jsem si uvědomoval, že byste jistě užil jiného druhu zbraně než právě kuše.“

„A nenapadlo vás, že Janas byl mým přítelem a že jsem neměl nejmenšího důvodu, abych ho zabil?“

„Víte, když se vede vyšetřování, je nutné vyloučit především ty, kteří nemohli zabít, a pak teprve přemýšlet nad motivy. Nejdříve bylo nutné najít vraha a bylo jasné, že pak se najde i motiv. Ale vraťme se ještě zpátky. První na seznamu byl profesor Gavroňský. Ale podle mne nemohl být vrahem kustoda Janase z toho prostého důvodu, že právě on informoval kustoda o možnosti krádeže a on sám ho navedl, aby obrazy vyměnil. Jak víme, společník bandy musel být s člověkem v autě domluvený na určitou hodinu určitého dne, a to právě ze soboty na neděli, kdy v muzeu není vrátný, to znamená, že i na základě znalosti zvyklostí tohoto muzea vybral vhodný den. Pak bychom ovšem museli předpokládat, že profesor právě toho dne přemluvil kustoda k výměně a pak, aby mu to znemožnil, jej zabil. A to všechno udělal přesto, že věděl, že v budově muzea jsou dva příslušníci kriminální policie. To všechno je ovšem nesmysl. Kdyby byl společníkem, neříkal by nic Janasovi, ukradl by obraz a pověsil na jeho místo kopii, kterou dostal od gangu. Byl znalcem a mohl takový plán provést znamenitě, protože mohl brzdit i případné vyšetřování, protože Janase, který by o ničem nevěděl, by celé roky nemuselo napadnout, že se s Třetím králem něco stalo a že je nutné podrobit jej odborné expertize. Ne. Kdyby chtěl profesor Gravroňský udělat tolik protichůdných věcí najednou, musel by být ne zloděj, ale blázen. A i když v tom, co nám na počátku profesor řekl, byly jisté nepřesnosti, mohl jsem jej brzy ze svého seznamu vyškrtnout, protože se vyjasnily. Nemohl přemluvit Janase k výměně obrazů a pak ho zabít, a tím celou svoji práci znehodnotit. Nemohl také po vraždě Janase nikomu předávat obraz, protože věděl, že okamžitě dojde k vyšetřování. Zpočátku přece jen on sám věděl, že je v zámku přítomna policie a číhá na zloděje. Raději by své společníky varoval, než kradl a vraždil. To bylo jasné od samého počátku. A jisté nejasnosti se během vyšetřování vyjasnily samy.“

Odvrátil oči, aby se nesetkal s Vandiným pohledem plným vděčnosti.

S úlevou si pomyslel: Podařilo se mi to přejít.

„A tak jsme zůstali jen tři,“ řekl Vilčkievič. „A já začínám opět podezírat…“

Kapitán ho nenechal domluvit.

„Doporučuji vám, abyste se zatím zdržel všech podezření. Případ je už vyjasněn a já se vám omlouvám, že to tak protahuji. Ale chtěl bych všechno důkladně objasnit. Pak totiž ani vrah nebude muset nic předstírat, protože pozná, že je ten případ naprosto prohraný. Zůstaly mi tedy na seznamu tři osoby:

za prvé pan Vilčkievič;

za druhé slečna Vanda Ščešniaková;

za třetí slečna Magdalena Sadecká.

Ale v celém tom případě hrály kromě osob také značnou roli obrazy. Během noci jsme jich s panem profesorem napočítali pět, originál a čtyři kopie, více či méně zdařilé. Byly to:

za prvé: originál,

za druhé: kopie, kterou jsem přivezl z Varšavy,

za třetí: kopie, kterou namaloval před lety pan Marčak a která je majetkem muzea,

za čtvrté: ta nešťastná lebka, načmáraná, promiňte mi ten výraz, panem Marčakem jen tak pro legraci,

za páté: obraz visící právě na stěně, který je vynikající kopií Třetího krále a o němž pan profesor tvrdí, že jej ještě nikdy neviděl.

Můžeme proto říct, že je to vrahova kopie. Tu totiž dostal zřejmě od gangu a zavěsil ji sem po vraždě kustoda Janase.

Tedy:

za prvé: originál je zde, protože ho sem právě pan Marčak přinesl,

za druhé: kopie, kterou jsem přivezl, zmizela ze stěny v okamžiku vraždy a můžeme proto předpokládat, že ji vrah předal svému společníkovi ve voze, protože ji pokládal za originál. Veze se teď do Varšavy, pokud tam již nedojela,

za třetí: lebka je u mne v pokoji,

za čtvrté: kopie gangu, jak už jsem řekl, visí zde.

Ale kde je pátý obraz? Ten, který do knihovny přinesl kustod krátce před svým zavražděním?

Vrah měl po vraždě kustoda v knihovně dva obrazy. Jeden z nich visící na stěně předal svému společníkovi ve voze a dostal od něho výměnou kopii vyhotovenou gangem. Vrátil se s ní a zavěsil ji na stěnu. Ale vedle kustoda musela ležet ještě jedna kopie, kterou Janas přinesl, ale už ji nestačil vyměnit. Vrah ji tam přece nemohl nechat. Rovněž ji nemohl ukrýt v knihovně, protože bylo jasné, že dojde k důkladné prohlídce, a nalezení kopie by dalo do souvislosti vraždu se Třetím králem. Jak už jsme řekli, vrah ani na chvíli nepřipouštěl, že by někdo mohl mít podezření o záměně obrazů¨. Nemohl ale nešťastnou kopii nikde odložit. Rovněž ji nemohl zničit nebo spálit, protože se musel co nejrychleji vrátit do svého pokoje a tvářit se, že tvrdě spí. Konečně je nutné počítat s tím, že se bál. Pachatel přece nebyl profesionální zkušený vrah. Zabil, ale chtěl co nejrychleji zmizet z místa vraždy. Zůstalo mu jediné východisko, vzít obraz s sebou. Bylo to jediné rozumné řešení. Nepřipouštěl přece, že by po kustodově smrti někdo mohl hledat kopii Třetího krále. Policie se podobnými věcmi neměla podle jeho názoru vůbec zabývat. Ale nemohl mít ve svém pokoji kopii, která měla být v zamčeném, a tedy i vrahovi nepřístupném depozitáři muzea. Nebyl jasnovidec a nemohl proto předem předpokládat, že by se mu mohl hodit klíč od depozitáře. Celá ta nově vzniklá situace včetně vraždy byla pro něho vlastně nečekanou komplikací. Proto jsem předpokládal, že má vrah obraz u sebe. Ale uvědomil jsem si to až příliš pozdě a moje kolegyně na to div nedoplatila životem. Když jsme sem oba přišli, abychom pátrali po oněch tajemných zvoncích, pootevřely se dveře zbrojnice a někdo střelil po Kateřině, pochopitelně opět z kuše. Pak se dveře zabouchly, a i když jsem se k nim okamžitě vrhl, kdosi stačil otočit klíčem v zámku. Jak vidíte, nelze je vyrazit. Stál jsem tedy před vyřešením zásadní otázky. Nezabil snad kustoda Janase nějaký šílenec? Kdokoliv tu něco podnikal a čehokoliv chtěl dosáhnout, nemohl přece mít nic proti ženě básníka, která sem přijela teprve před polednem, nikoho v Borech neznala a nikomu nepřeložila ani stéblo přes cestu. Z druhé strany mohl být tento čin vážně motivován. Začal jsem přemýšlet a náhle jsem pochopil.“

„Co jste pochopil?“ zeptala se tiše Vanda.

Viečorek se usmál.

„Moment. Musím se ještě vrátit k okamžiku výstřelu. Dveře zbrojnice se tedy zaklaply a my jsme tady zůstali sami. Chytil jsem kolegyni za ruku a běželi jsme na druhou stranu. Uběhly doslova dvě vteřiny od okamžiku výstřelu do okamžiku, kdy jsme vyběhli z knihovny. Za necelou minutu už jsme byli v podzemí, přiblížili jsme se ke dveřím dílny pana Vilčkieviče a tam jsme vyslechli úryvek jeho rozhovoru se slečnou Vandou. Oba usilovně přemýšleli, kdo by mohl být vrahem. Ale já už jsem to věděl…“

Nevšiml si hlubokého vydechnutí, které prozrazovalo Vilčkiečovu úlevu, a pokračoval dále.

„Věděl jsem, kdo je vrah, protože žádný zázrak a žádná lidská síla by nedovolily vrahovi dostat se do dílny dříve než my. Pak ovšem ani Vilčkievič, ani slečna Vanda nemohli střílet na moji kolegyni z pootevřených dveří zbrojnice. Na našem seznamu zůstala jediná osoba – slečna Magdalena Sadecká.“

Jeho hlas neklesl ani nesklouzl do efektního závěru, ale klidně pokračoval dál.

„Ale jaký důvod mohla mít proboha slečna Magda k tomu, aby zabíjela osobu, kterou jsem jí představil jako svou ženu? To bylo naprosto nepochopitelné.“

„Jaké štěstí!“ Sadecká se poněkud nervózně rozesmála „Když všichni vypadli a zůstala jsem na bojišti sama, obešly mě mrákoty.“

„Vteřinku. Náhle jsem pochopil, co by mohlo být důvodem, aby slečna Sadecká střílela na ženu, kterou považovala za paní Viečorkovou.“

„Opravdu?“ zeptala se Sadecká.

„Ano prosím. Vzpomněl jsem si totiž opět na jednu zcela bezvýznamnou scénku z chodby. Musím vám ji připomenout, ačkoliv jsem přesvědčen, že se vám vryla hluboko do paměti, hlouběji než komukoliv jinému. Byli jsme s kolegyní na chodbě, když se otevřely dveře do pokoje slečny Sadecké, a ona nás požádala o zápalky. Kolegyně sáhla do kapsy županu, podala jí zápalky a současně si všimla, že má župan umazaný jakousi bílou barvou. Nikdo z nás už o tom víc nemluvil. Já sám jsem si toho také nevšiml, ačkoliv jsem si toho měl všimnout, protože tam, kde hrají svoji roli obrazy, musí hrát svoji roli také barvy. Když potom na bojišti, jak to před chvíli vtipně nazvala sama slečna Sadecká, zůstala jenom ona, začal jsem přemýšlet, proč chtěla zabít moji kolegyni. A náhle mi blesklo hlavou. Barva!“

„Co? Jaká barva?“ Marčak nepochopil.

„Prostě barva. Bílá základní barva, která se používá k zagruntování plátna, tak se tomu přece říká, ne? Schne několik hodin, když se nanese stejnoměrně. A kde mohl vrah lépe ukrýt Třetího krále, aby ho nikdo nenašel? Pod základem, samozřejmě. Konečně kde by se v, tak pozdním nočním čase vzala v zámku mokrá základní barva. Vzpomněl jsem si na pana Marčaka a Žentaru, také oni jí mohli použít. Mohli přemalovat a tím ukrýt originál, pokud ho měli. Ale ani já, ani kolegyně jsme nevešli do jejich pokoje. Zato jsme však byli v pokoji slečny Sadecké po jejím výkřiku. Vzpomněl jsem si, že u stěny pod oknem stála nějaká zagruntovaná plátna. Ale že by slečna Sadecká nechávala tak na ráně mokré plátno, které ji přece mohlo prozradit? To se mi, rovněž zdálo nepochopitelné. I ten nejlehkomyslnější vrah ukrývá všechny důkazy, někdy lépe, někdy hůře, ale nikdy je nestaví lidem na oči. Tu jsem pochopil, že je třeba podívat se na ten případ pod jiným úhlem. Napadlo mě: proč a jak jsme se dostali do pokoje slečny Sadecké? Protože začala křičet, a když jsme u ní zaklepali, nejevila vůbec žádné známky života. Že by to dělala jen proto, aby byla považována za nejkřehčí a nejplašší stvoření ze zámku? To by bylo možné. Ale slečna Sadecká přece nevěděla, že ty zvonky zazvoní, jestli zabila kustoda, to právě v jejích uších musely zaznít nejstrašněji. Jen si představte, večer jsme slyšeli vyprávění o tom, že zvonky zvoní, když umírá hospodář zámku. Pak jej jeden z nás zabíjí, vrací se k sobě do pokoje, rychle zamalovává kopii – důkaz viny, svléká se a náhle se ozývají zvonky. Po takovém silném vypětí, jaké musí zákonitě u dospělého člověka vyvolat vražda, a to neplánovaná vražda, je jistě možné zešílet hrůzou, když se náhle ohlásí nadpřirozené síly. V prvé chvíli si slečna Sadecká musela myslet, že se opakuje historie stará stovky let, historie, které dříve pochopitelně nevěřila, ale které musela uvěřit nyní, když uprostřed spícího paláce zazněly zvonky tam, kde věděla, že leží tělo zavražděného kustoda. Proto zapomněla na obraz i na všechno ostatní. Byla napolovic mrtvá hrůzou. A pak už bylo pozdě. Kateřina vešla do jejího pokoje, přiblížila se k oknu a otřela se cípem županu o čerstvě nagruntované plátno. Nevšimla jste si toho, patrně jste si v té chvílí na kopii ani nevzpomněla. Byla jste opravdu úplně roztřesená, viděl jsem to na vlastní oči. Ale když jste po třech hodinách uslyšela slova Kateřiny a spatřila jste skvrnu na jejím županu, pochopila jste, že bude-li ta žena přemýšlet o tom, kde se mohla zašpinit barvou, a vzpomene si na váš pokoj, může se někdo okamžitě zeptat, proč jste uprostřed noci gruntovala plátno. Proto jste se rozhodla, že ta žena zemře. Pak by si té skvrny nikdo nevšiml. Rychle by uschla. Byla v tom i druhá výhodná okolnost. Druhá vražda, na první pohled úplně nesmyslná, by zavedla vyšetřování do slepé uličky. Tytéž argumenty, které jsem zde jmenoval před chvílí, to jest, že tu Kateřina byla jen půl dne a o nic se nezajímala, by svědčily ve váš prospěch. Proč byste vraždila? Musel to být nějaký šílenec. Možná pan Vilčkievič? Nebo slečna Vanda? Ale v žádném případě ne vy! Je to tak?“

Sadecká otevřela ústa. Byla velmi bledá.

„Zdá se mi,“ Viečorek se zvedl ze země a přetřel si čelo, „že na člověka praštěného podnosem jsem mluvil dost rozumně. Prosím vás, abyste se mnou nepolemizovala. Nemá to cenu. Člověk, kterému jste předala obraz, bude brzy zadržen a můžete si být jista, že až se doví o vraždě, dá přednost tomu, zodpovídat se pouze z krádeže, a hned nám řekne, kdo mu dal obraz. Kromě toho tady nevidím kolegyni…“

„Už jsem tady,“ řekla Kateřina, která právě vcházela do dveří. V obou rukách držela zabílené plátno natažené na blindrám. „Zdá se, že je to tenhle.“

„Ano, ten,“ řekla tiše Sadecká a omdlela.

Viečorek k ní přistoupil, zvedl ji a položil na pohovku stojící proti krbu. Nikdo se ani nepohnul. Všichni mlčeli.

Kapitán tiše pozoroval tu náhle zklidnělou, bledou, hezkou tvářičku.

„Škoda,“ řekl tiše. „Mohla žít jako tolik jiných děvčat.“ Otočil se a řekl Kateřině: „Zůstaň tady s ní. Je šest, jdu zavolat.“

Vyšel. Nikdo se ani nepohnul. Ozvěna jeho kroků doléhající sem z mramorového schodiště se ztrácela, až ztichla docela.

STÁLÝM ČTENÁŘŮM edice Saturn a milovníkům dobré detektivní četby přinášíme ukázku z následujícího svazku edice Pavel Vežinov, Dóza na šňupavý tabák.

Perriault se v šeru malého krámku už rozkoukal. V koutě za skleněnou přepážkou se rýsoval masívní psací stůl, Ayvasian sáhl do jedné ze zásuvek a vytáhl věc, zabalenou do kousku fialového sametu. Přistoupil blíž a podal ji svému zákazníkovi tak opatrně, jako by to bylo něco nesmírně křehkého. Perriault rozbalil látku poněkud netrpělivě A už měl v rukou kouzelnou dózu na šňupavý tabák, velmi jemnou a lehkou a současně velmi solidní. Vyrobena byla patrně z lakovaného ebenového dřeva a potom vyzdobena stříbrným kováním. Obě práce, jak řezbářská, tak i zlatnická, byly prostě skvělé. Vprostřed víka byl zasazen velký tmavozelený, dobře patinovaný smaragd, Perriault skříňku dlouho a pozorně prohlížel, pak otevřel víko a opatrně si přičichl. Jeho tvář prozrazovala vnitřní uspokojení. Sáhl si do kapsy, vytáhl malou lupu se skládací rukojetí a dlouho prohlížel vnitřní stranu víka. Spokojen byl tentokrát docela zjevně.

„Ano, přesně tohle jsem hledal!“ řekl konečně. „Je to originál.“

Perriault začal skříňku pozorně a takřka posvátně balit do fialového sametu.

„A co tahle půvabná hračička stojí?“ zeptal se.

„Sedm tisíc dolarů, pane Perriaulte…“

„Pěkná cena,“ pokývl hlavou zákazník.

„Kdyby byla moje, přenechal bych vám ji laciněji,“ navázal Ayvasian. „Ale vy přece víte, že já sám jsem ji musel shánět… A protože jsem kvůli vám spěchal, musel jsem i já zaplatit kapánek víc.“

„Řekl jsem jenom, že je to pěkná cena,“ usmál se Perriault. „Vezmete cestovní šeky?“

„Zajisté,“ usmál se obchodník. „Peníze jako peníze… Jsem rád, že jsem vám mohl posloužit, pane Perriaulte. Jste opravdový džentlmen.“

Perriault si dózu strčil do kapsy.

„Hodně zdraví, pane Perriaulte… A mnoho zdaru v obchodech!“

Mezi prvními cestujícími na sofijském letišti vystoupil Perriault. Letiště mu připadalo mnohem větší a živější, než očekával. „Přece jen je to Evropa, žádná Asie!“ pomyslel si se smíšenými pocity. To koneckonců příliš nevyhovovalo jeho vlastním plánům. Odevzdaně následoval letušku. Nenesl nic jiného než cestovní kabelu. Všecko ostatní podal jako tranzitní zavazadlo, takže před celní kontrolou se objevil jako jeden z prvních.

„Vaše zavazadla, prosím!“

„Já projíždím,“ odpověděl mu. „Mám jen tuhle příruční kabelu.“

„Otevřte ji, prosím.“

Perriault vyndal z kapsy svazek klíčů a kabelu otevřel. Celník zkušeným zrakem odhadl, že uvnitř není nic zvláštního – košile, pyžamo, toaletní potřeby. Navrchu byla zcela nedbale položena dóza na tabák.

„Co je to?“ zeptal se celník.

„Dóza na šňupavý tabák.“

„Máte ji zapsanou?“

„Není to nic cenného,“ odpověděl Perriault netečně. „Koupil jsem to v Istanbulu za dvacet dolarů… A zrovna na poslední chvíli, jinak bych to býval dal do tranzitního zavazadla.“

Celník orazítkoval visačku na kabele a zdvořile řekl:

„Vaše celní prohlášení, prosím!“

Perriault postavil kabelu na mozaikovou podlahu a vytáhl celní prohlášení. Všecko v pořádku. Celník dokonce ani nechtěl vidět valuty. Pouze orazítkoval prohlášení a kývl:

„To je všechno.“

„Kde je tady hotel?“ zeptal se Perriault.

„Chcete přenocovat tady? Tak tedy druhé poschodí. Je to velmi pohodlný a čistý hotel, pane. Má i restauraci.“

Letadlo společnosti Air France přiletělo do Sofie přesně podle letového řádu s prvními paprsky slunce. Bylo ozářené červánky a tak čisťoučké, jako by se vykoupalo v rose letního jitra. Všichni cestující vystoupili a zaplnili tranzitní čekárnu šumem ospalých hlasů.

V mezinárodní čekárně bylo dost lidí. Pan Capellani ne právě v nejlepší formě, popíjel u baru svou ranní dvojitou kávu. Vypadal značně opuchle, oči měl zarudlé. Těch pár hodin cesty do Paříže mu sotva budí stačit k tomu, aby se úplně dostal do kondice, vhodní pro přísný zrak madame Capellani. Takže bude následovat mlčenlivá jízda služebním vozem a pak ještě mlčenlivější oběd s početnou rodinkou, jeho drobné neobratné žertíky zapadnou mezi násilnými poloúsměvy. A teprve pak přijde to nejhorší, ale teď na to ne bude myslet, ne, raději na to nemyslet…

Od pasové kontroly vyšla madame de Vol stále tak zářivá a svěží ve své kosmetické dokonalosti. Zamířila k bufetu a objednala si dvojitou kávu, aniž věnovala jediný pohled panu Capellanimu. Právě v tu chvíli se z ampliónu ozval hlas:

„Prosíme cestující do Paříže, aby se připravili k odletu!“

Servírka na ni tázavě upřela oči.

„Pospěšte si, prosím!“ řekla zcela klidně madame de Vol.

Coulon prošel pasovou kontrolou a klidně se ubíral k východu. Servírka přinesla kávu, madame de Vol vypila několik doušků. Zdálo se, že jí káva nechutná, protože ji nechala nedopitou a šla za ostatními.

Letadlo postupně pohltilo všechny cestující, na ploše nezůstal nikdo, ale přesto se letadlo ještě nepohnulo. Chyběl jeden cestující. Hledali ho v mezinárodní čekárně, ale marně. Déle se už čekat nedalo. Za chvíli se letadlo plavně vzneslo do vzduchu a zanechalo za sebou útlou stopu po spálené „šťávě“.

Chyběl jen pan Perriault.