Vladimír Ponizovskij a Sergej Michajlovič Goljakov

Kdo jste, doktore Sorge

Část prvá

PARADOX KOMISAŘE BERZINA

1

Richard zašel do svého pokoje. Zamkl dveře na dva západy. Pokulhávaje došel doprostřed místnosti.

V pokoji bylo šero a sychravo. Jako vždycky touhle roční dobou, a navíc za nepohody, cítil nohu a rameno – hlásily se staré rány. Richard rozsvítil lustr a zapnul elektrický krb. Čtverec okna potemněl a pokoj začal působit útulnějším a teplejším dojmem. Teď teprve vytáhl obálku a jal se pečlivě prohlížet místa, kde byla slepená. Hrozně se mu ji chtělo roztrhnout a vyrvat její vnitřek, ale nespěchal. Už si zvykl, že si nesmí v ničem pohovět, ani v maličkostech.

Obálka nebyla poškozená. List z Ústředí dostal v naprostém pořádku.

Richard roztrhl obálku a několikrát udiveně přečetl dopis: Připrav všechno k předání. V nejbližších dnech čekej povolání do Moskvy.

Co to znamená? Není pochyb – odvolávají ho. Stojí to tam černé na bílém: Připrav k předání. Proč? Že by nebyli v Ústředí spokojeni s výsledky? Richard si navykl střízlivě a pokud možná objektivně hodnotit situaci. Ne, v současných podmínkách zde, přímo v hlavním stanu kuomintanců, ve městě prošpikovaném anglickými a japonskými kontrašpionážníky mohl stěží dosáhnout lepších výsledků. Věděl o každé události na celém rozsáhlém území od Šanghaje až k sovětským hranicím a včas podal zprávu o přípravě nových provokací na Východočínské železnici, o chystaném výsadku bělogvardějských band na sovětské území, o zahájení japonské agrese vůči Severovýchodní Číně i o vytváření loutkového státu Mančžou-go. Mančžou-go = nástupiště k útoku na sovětský Dálný východ. Agresivní cíle Japonska nabývají čím dál tím zřetelnější podoby, oznamoval Ústředí. Možná že tyhle jeho údaje považují v Moskvě za zkreslování? Ne. Před měsícem mu poslal Děda lístek: Jsi chlapík! Co se mohlo za ten měsíc stát?

Richard přistoupil k oknu. Za okenními tabulkami se řinul beznadějně déšť. Dole, po mokré lesklé ulici se šinul dav pod deštníky, úplně jako nějaký šupinatý drak. Kvílely klaksony a pištěly brzdy aut. Lámaly se hlasy rikšů. Pramínky deště na skle rozmazávaly noční světla.

V duchu si opakoval, jak se odehrála jeho schůzka se spojkou. Ano, všechno proběhlo přísně podle programu. Seděl v malé, hustě obsazené hospůdce, oddělené od ulice záclonou z tenkých bambusových tyček, usrkával pivo a listoval v Peking-Tiensin Times. Když to ve starých hodinách v koutě zachrastilo a ozvalo se odbíjení, bambusová záclonka se zavlnila. Nový návštěvník rozhrnul závěs plaveckým tempem – byl to mladý Evropan, podle zevnějšku úředník, v tvrďásku, s deštníkem a módní širokou kravatou. Hodil pikolíkovi mokrý deštník a klobouk, unuděným pohledem přelétl místnost a jakoby z nouze vyrazil k volnému křeslu u Richardova stolku.

„Račte dovolit, sire.“

„Prosím, nebude-li vám moje společnost na obtíž,“ odpověděl lhostejně Richard a přeložil na čtyřikrát noviny a strčil je do kapsy raglánu.

Úředník vylovil tabatěrku.

„Není libo?“ nabídl cigaretu,

„Díky. Dávám přednost doutníkům.“

„Láhev piva a solené krevety!“ křikl nový host na barmana.

Komu by mohlo připadat takové náhodné setkání dvou zcela cizích lidí u stolku jedné z nesčetných šanghajských hospůdek nějak pozoruhodné? A i kdyby někdo poslouchal, mohl by zaznamenat víc než nějakou tu společenskou frázi? Ale pro Richarda mělo všechno svůj skrytý smysl – místo, čas, šaty příchozího i každé jeho slovo. Dokonce i to, jakou značku cigaret kouřil. Zrovna tak úředníkovi nebylo vůbec lhostejné, jaké on četl noviny, jak je složil a do které kapsy je zastrčil.

Richard vyprázdnil svou láhev první. Zdvořile se rozloučil, hodil pikolíkovi nějaké drobné a splynul s mokrým davem, šustícími deštníky a plášti. V jeho kapse ležela obálka… Moskva ho povolává.

To tedy znamená na shledanou, Šanghaji! Nebo spíš sbohem než na shledanou… Ať je to jakkoliv, brzy bude moci odložit neustálé napětí a nastraženost jako propocené šaty, sejmout málem už zkamenělou masku. Možná že ho nechají pracovat na Ústředí. Možná že se bude moci vrátit k vědecké práci. Ne. Snad už si nezamiloval tohle své povolání? Hodí se k němu vůbec slovo zamiloval? Mimochodem, nemiluje snad své povolání zkušební pilot, který také znovu a znovu riskuje život?

Vyhlédl znovu z okna. Ulice ještě víc ztemněla. Nad městem visela stále stejná deštivá záclona. Zasnil se. Tam místo tohohle zatraceného marastu leží sníh, do tváří štípe mráz, ulicemi s výskotem klouzají saně, děcka si uplácávají sněhuláky a navážejí sněhové kopce. A co hlavně – je tam Káťa!

Snažil si představit její tvář. Měl vynikající paměť, posílenou navíc mnohaletou zkušeností s konspirací. Lidské tváře si pro snadnější zapamatování rozděl na tři základní typy: kulatý, čtvercový, protáhlý. Pak… Naučil se zapamatovávat si důležité tváře napoprvé a jednou provždycky. Ale Kátinu tvář, třebaže mu byla nade vše cenná, si zapamatovat nemohl. Představoval si zvlášť její oči: hned s veselými ohýnky, hned zamžené smutkem. Její rty. Její temné vlasy, spletené do copů. Její svižnou, ohebnou postavu. Ale celou si ji naráz představit nemohl. Podle zákonů konspirace neměl právo skrývat u sebe její fotografii a její dopisy – a také je neskrýval. Ano, do poslední čárečky si pamatoval ty její fotografie i kresbu jejího rukopisu. Ale na fotografii byla Káťa docela jiná než ve skutečnosti… Jaký měla obličej? Čtvercový, kulatý nebo protáhlý? Ne… Milý. A jak je dobře, že ho brzo uvidí!

Richard skřípl kolečkem zapalovače a zvedl lístek k tenkému plaménku.

2

Nataša naslouchala. Hudba! Masívní dveře nebyly úplně dovřeny a z Berzinovy pracovny doléhaly výrazné zvuky Schumannovy Toccaty. Výborně! Konečně Pavel Ivanovič odpočívá. Nataša to už znala: ve vzácných minutách odpočinku, tak kolem půlnoci, si vybíral nějakou desku, zapínal gramofon, svezl se do křesla, zakryl si dlaní oči a poslouchal. Měl rád jenom vážnou hudbu.

Ráno přicházívala Nataša do úřadu první a odemykala uklízečce pracovnu náčelníka. A zatímco ta vyklepávala popelníčky a utírala prach z křesel a z vyřezávaných skříní s erby, zapínala si taky gramofon. Zásuvka stolu byla deskami naplněna až po okraj. Byly v různojazyčných pestrých lakovaných obalech. Berzinovi přátelé znali jeho vášeň a považovali za svou samozřejmou povinnost vozit mu ze svých „speciálních cest“ dárky v podobě černých kotoučů. Nataša se sama také nedávno vrátila z takové cesty, která se protáhla málem na dva roky. Ale svůj dárek vpravila do Dědovy sbírky tajně. Byl pro ni pořád ještě moc velký pán, i když mu s ostatními i sama pro sebe říkala to kamarádské Děda. Říkali mu tak všichni. Možná proto, že byl opravdu mezi nimi nejstarší a mnozí nastoupili až po něm, přesněji řečeno, mnohé sem sám přivedl. Ale nejspíš proto, že i když nebyl starý, jeho tmavé vlasy byly hustě postříkané šedinami. Už od jeho šestnácti let, od toho dne, kdy byl zmlácen kozáckými vytěráky a kdy byl poprvé odsouzen k zastřelení. A možná ještě proto, že v podzemí, v carských kasematech, prošel takovou školou a že jako čekista i tady získal takové zkušenosti, které se rozhodně nedají měřit lety lidského života.

Když v 9.00 přicházel Pavel Ivanovič do úřadu, seděla už Nataša v předpokoji za sekretářským stolem s deskami K podpisu, s balíčky pokrytými bachratými pečetěmi. A ve velké chladné pracovně spolkly mlčenlivé záclony poslední akordy hudby a neprozradily Natašino tajemství.

Ale teď již po mnoho dní hudba v pracovně Pavla Ivanoviče nezněla. Sám Děda neotevřel zásuvku s deskami od toho dne, zapamatovala si přesně datum – 30. ledna, kdy přišla z Berlína zpráva: německý president Hindenburg jmenoval novým kancléřem Adolfa Hitlera.

Nevelká vila v jedné z moskevských uliček, „čokoládový domek“, jak mu říkali, registrovala všechny bouře a hromobití jako meteorologická stanice někde zrovna uprostřed větrné růžice. Ji znepokojovaly události na celém světě – na samých hranicích země, stejně jako tisíce kilometrů vzdálené. V tomto domě se nejen události zaznamenávaly, ale předpovídaly se i důsledky, k nimž povedou. Ne zítra a za měsíc, ale za rok nebo i za deset let… Hitlerův nástup k moci tu očekávali a chystali se na něj. Přesto tato událost všechny vzburcovala. Ze vzrušených tváří soudruhů, navyklých skrývat své city, ze zrychleného rytmu porad v Dědově pracovně, z toho, že se ve vedení objevili noví lidé s vysokoškolskými odznaky v klopách, s důstojnickými řemeny, z toho všeho Nataša vyčetla, že se chystají velké změny v jejich práci.

Zprávy z Německa odsunuly vše ostatní do pozadí – dokonce i Dálný východ, který už tolik let všechny udržoval v napětí. Děda nařídil, aby mu šifry z Berlína předkládali v kteroukoliv dobu. Soudruzi tam odjížděli jeden za druhým.

A v jídelně, u Nataši v předpokoji, na ranních desetiminutovkách nebraly konce spory, slovní půtky, jako ostatně po celém Sovětském svazu. Zde, ve vedení, znali skutečný stav věcí v Německu lépe než kdekoli jinde. Poplašné zvěsti přilétaly jedna za druhou. Hitler rozpustil Reichstag a vypsal nové volby. Komunistická strana vyzvala dělníky ke generální stávce a k vytvoření lidové fronty. Pravicoví předáci sociálních demokratů a odborů odpověděli odmítavě. Hitler vyhlásil černý teror proti komunistické straně, zakázal dělnická shromáždění a demonstrace. A konečně 27. února večer vzplál Reichstag. To bylo týden před novými volbami, které měly nacistům, podle jejich propočtů, dát do rukou neomezenou moc.

Za dveřmi zněla hudba. Na okamžik zmlkla. Jehla zašuměla. Pak se rozezněly housle. Vivaldiho koncert – Nataša poznala desku, kterou přivezla.

Vstoupil náčelník šifrovací služby.

„Pavel Ivanovič je u sebe?“

Nataša chvíli otálela. Nechtělo se jí přerušovat melodii, nechtělo se jí přerušovat chvíli jeho odpočinku. Ale Děda nařídil, aby mu všechny zprávy předkládali bez průtahů.

„Je,“ broukla dopáleně.

Otevřenými dveřmi zahlédla, že Pavel Ivanovič neseděl jako obvykle, ale chodil po místnosti kolem skříní, držel si dlaní bradu a skřípal prsty po strništi, které mu za den stačilo narůst. Všimla si, že na stole stojí prázdná karafa. To znamená, že mu zase není dobře. Každé ráno mu Nataša nalévala do karafy čerstvou vodu. V knihovně stála na polici celá baterie medikamentů. Děda nechtěl, aby soudruzi věděli o jeho potížích. Ale staré rány nedaly pokoj. Ozývala se i špatně vyléčená tuberkulóza. Kvečeru ho začínala bolet hlava. Kozácká kulka mu ještě vězela v temenní kosti… Jak se cítí, zjišťovala Nataša podle té karafy, kolik vody z ní ubylo, a podle jeho očí. Když mu bylo hodně zle, oči mu zbělely. Zrovna tak, jako když se zlobil. Však se také podřízení sekretářky vyptávali: „Jaké má Děda oči?“ A ona odpovídala: „Modré, jdi dál,“ nebo: „Bílé. Radši se někam ukliď.“ Ale choval se vždycky stejně, ve vzteku i v radosti – nikdy nezvyšoval hlas.

Teď vzal zprávu a přečetl nahlas:

„Odjíždím. – Dorazím druhého. Richard.“

Zavolal na Natašu:

„Zajisti na druhého pokoj v Grand hotelu. A teď mi sem pošli Oskara a Vasilije.“

Zachytil Natašin pohled, usmál se a začal skládat desky do spodní zásuvky stolu.

Za několik minut se ozvala vzrušená debata a do Berzinovy pracovny prošli oba volaní. Z jejich rozhovoru zachytila jen jméno Richard.

Richard Sorge. Náš pracovník v Šanghaji. Velmi osvědčený. Přichází od něho pokaždé tlustá pošta a Děda si v ní vždycky čte se zájmem. – Začala vzpomínat, jak ten Sorge vypadá. Zdá se, že ho jednou viděla. Možná dvakrát. Ano, ještě před svou „speciální cestou“. Seděla tady u toho stolu, když Sorge přišel poprvé k Dědovi. Pak přišel ještě jednou. Dost vysoký. Silný, ramenatý. Taková sportovní figura. Pokulhával na pravou, ano, na pravou nohu. Vlasy měl tmavé, mírně zvlněné, světlé oči. Když vycházel z pracovny, měl tvrdý obličej, ale oči mu hořely. Mimochodem, od Dědy vycházejí skoro všichni s takovýma očima. Ten umí rozsvěcet oči! Nataša si vzpomněla na karafu a polekaně si pomyslela: Jak dlouho tam budou sedět? Hodiny už ukazovaly půl druhé v noci…

V pracovně ještě pořád pochodoval Pavel Ivanovič po koberci kolem skříní a poslouchal. Vasilij se houpal na židli. Oskar se usadil na okně. Taková svoboda v náčelníkově pracovně byla přána jen jim, nejbližším Dědovým přátelům, jeho žákům a pomocníkům. Oba se nedávno vrátili ze zahraničí. Oskar z Německa, Vasilij z Dálného východu.

Mluvil Oskar:

„To nejde. To by znamenalo nebezpečí na každém kroku. Má příliš mnoho známých. Mezi komunisty. Mezi sociálními demokraty. Dokonce i mezi nynějšími nacisty. Ještě na něj nezapomněli ani Severingovi policajti. Ručím za to, že i na policejním ředitelství o něm mají schován celý šanon. A první náhodné setkání…“

„Být na jeho místě, já bych jel,“ vyskočil ze židle vznětlivý Vasilij. „Rozvědka bez rizika existovat nemůže a rozvědčíci bez kuráže taky ne! Kdo zná lépe než on jazyk, zvyky a způsob života? Trochu přetvářky, víc sebevědomí, a má to v kapse. Tím spíš, že ti včerejší hokynáři nejsou dvakrát chytří.“

Když Pavel Ivanovič promýšlel mimořádně obtížné úkoly, snažil se je prodiskutovat především s Oskarem a Vasilijem. Rozvážný a nanejvýš obezřetný Oskar a vznětlivý, temperamentní Vasilij, vždycky připravený k nejztřeštěnějším dobrodružstvím, se jaksi navzájem doplňovali. Byli rozdílní i napohled: Vasilij černovlasý, snědý, hubený, mrštný jako kluk, a Lotyš Oskar dlouhý, klidný, s hebkými, už prošedivělými vlasy. Co měli společné, to byla práce ve vojenské rozvědce a předtím léta revoluce a občanské války. Jak byli rozdílní, tak byli oba stejně spolehliví. Pavel Ivanovič jim mohl důvěřovat jak sobě samému.

Teď nesouhlasil s jedním ani s druhým.

„Nefantazíruj,“ zarazil Vasilije. „Ne všichni dnešní hitlerovci jsou včerejší hokynáři. Jsou mezi nimi předvčerejší kontrašpionážníci Vilémovi, včerejší kontrašpionážníci Stresemannovi a dnešní Hitlerovi esesáci. Ve svých propočtech musíme vždycky počítat s tím, že protivník je dostatečně chytrý a bystrý – a vítězit nad ním přednostmi svého rozumu, svou odvahou, smělostí a nápadností.“

„Úvodní lekce,“ zavrčel Vasilij a znovu se posadil.

„To znamená, žes ji slyšel tak dávno, až jsi ji stačil zapomenout.“ Hlas Pavla Ivanoviče ztvrdl. „V naší práci se musí odvaha, smělost a riziko vyvažovat maximální opatrností.“

Oskar souhlasně přikývl. Ale Vasilijovi se nechtělo ustupovat.

„Odvaha – a opatrnost! To má být dialektika?“ řekl.

„Ano, dialektika,“ Děda úmyslně nezaregistroval výsměšný tón v jeho hlase, „dialektika, kterou musíme zvládnout s nejvyšší dokonalostí.“

Pavel Ivanovič se obrátil k Oskarovi:

„A přesto jeho cesta do Tokia vede jedině přes Berlín. A do Německa musí jet ne maskován a s fiktivním pasem, ale pod svým pravým jménem.“

„Pod pravým jménem!“ Teď už byla řada na Vasilijovi, aby se divil. „To není možné!“

Skutečně, plán, který vypracoval Pavel Ivanovič, vypadal nepravděpodobně. Ale v mnohém závisel úspěch právě na jeho zdánlivé nepravděpodobnosti. Děda měl svého vlastního nepřítele: obraz, vytvořený z těch nejdokonalejších vlastností všech soupeřů, s kterými se kdy za své dlouholeté práce musel utkat. A tak vypracovával své operace jako šachový mistr, který dokáže hrát současně na obou stranách šachovnice a soustřeďovat se dokonale hned na bílé, hned zas na černé figury. Po dlouhém hledání docházel k takovému řešení, na které jeho vlastní nepřítel nemohl přijít. Toho 30. ledna, kdy se ručička vah přiklonila konečně na Hitlerovu stranu, pochopil, že je nutno připravit novou dlouhodobou výzvědnou operaci. Dokud nepřišli k moci němečtí fašisté, bylo z hlediska Sovětského svazu nejagresívnějším státem Japonsko. Nyní vyvstalo v podobě nacismu reálné nebezpečí na Západě. Teď už je jasno, že se zahraničně politické cíle hitlerovského Německa a militaristického Japonska – antikomunismus a válka – shodují. To z nich činí potenciální a nejpravděpodobnější spojence. Spojence proti komu? Především proti SSSR. A naše ozbrojené síly musí přesně znát, jaké nebezpečí hrozí Sovětům. Takový byl cíl operace. Ale jak ho realizovat?

Začne-li Hitler hledat spojení s Japonskem, bude o všech berlínských plánech nejlépe informováno německé vyslanectví v Tokiu. To znamená, že se náš rozvědčík musí, i když je to zvlášť obtížné, objevit právě tam. V takovém případě bude informován nejen o plánech hitlerovců, ale i o plánech japonské soldatesky.

Kdo může realizovat tuto operaci? Berzin hledal představitele pro tyto role, o kterých věděl, že jsou zatraceně obtížné, jako divadelní režisér. A navíc jako dramatik ty role nekomponoval jen tak, ale jak se říká přímo na tělo. Hlavní roli už měl určenu, chystal ji pro Richarda Sorga.

Sledoval ho již po mnoho a mnoho let, dávno před tím, než ho v roce 1929 přizval ke zpravodajské službě, stejně jako sledoval všechny své budoucí soudruhy v práci. Sorge ho upoutal především vášní, s jakou se bil ve své stranické buňce, v Německém klubu, s trockisty při diskusích o nejžhavějších politických otázkách. Za tou vášní Berzin tušil hluboce přesvědčeného a široce poučeného marxistu. Pro Dědu to byly rozhodující vlastnosti budoucího rozvědčíka. Kromě toho měl Sorge nemalé zkušenosti z ilegální práce v Německu. Uměl několik jazyků. Projevil se jako talentovaný publicista, schopný chladnokrevně a logicky myslet. Z jeho článků, které se objevily v předních moskevských časopisech, Berzin viděl, že se citlivě orientuje v nejsložitějších otázkách světové ekonomiky a politiky. Může vyrůst v nevšedního vědce. Pro nevšedního rozvědčíka to však ještě pořád nestačilo. Ten musí mít speciální znalosti, které lze získat jedině intenzívním studiem. A především musí mít mimořádně pevnou vůli. A ta se vypěstovává a upevňuje v práci – voják se stává skutečným vojákem jedině v boji.

Sorge se takovým vojákem stal. Skvěle se vypořádal se šanghajským úkolem. Avšak ta tři léta v týlu kuomintanců, plná napětí a rizika, to byla jen taková přípravka ve srovnání s prací, která na něj čeká teď. Vždyť tato nová operace připadá nesplnitelná i Berzinovým nejbližším spolupracovníkům. A přesto musí být provedena!

„Do Tokia ano,“ souhlasil Oskar. „Ale odkdy vede cesta do Tokia přes Berlín?“

„Pavel má pravdu,“ namítl Vasilij. „Bez berlínského doporučení Richard na německé vyslanectví v Tokiu neproklouzne. Němci se v Japonsku drží pokupě.“

„Naopak, tam musí být tiše jako pěna, maličký jako mraveneček, prostě takový nicotný človíček,“ trval na svém Oskar.

„Ty máš evropské představy,“ neopomněl rýpnout Vasilij. „V Japonsku je za všech okolností každý cizinec jak ve skleněném akváriu. A to se pak spíš vyplatí suverénní vystupování.“

Berzin nezasahoval. Oskar je velký taktik a Vasilij je honěný v problémech Dálného východu. Jen se zeptal:

„A v jaké roli by se měl nejspíš v Tokiu objevit?“

„Richard je výborný novinář a tisk se dostane na taková místa, o jakých se prostému smrtelníku nesmí ani zdát,“ začal uvažovat Vasilij. „Ale pro tokijské žurnalisty musí mít jméno jejich kolegy dobrý zvuk. Richard psal z Číny do berlínské Sociologische Zeitung pod vlastním jménem. Ano, v tom je háček…“

„Naopak. Proto musí jet do Tokia pod vlastním jménem. A žurnalistická obec ho přijme za svého, že ano?“ teď se Berzin obracel na Oskara.

„Samozřejmě. Ale žádná německá redakce mu nedá své pověření, aniž by se u ní sám objevil. Navíc musí nyní mít všechna rozhodnutí souhlas nacistického komisaře, posazeného do každé redakce, To znamená, že Sorge musí přijet do Německa. A přijet do Německa nemůže – už jsem říkal, že ho tam znají jako komunistu. Právě v tom je neproveditelnost jinak skvělého plánu,“ uzavřel Oskar svou logickou konstrukci.

„Ne, právě v tom záleží jeho úspěch!“ Děda konečně odkryl karty. „Na téhle zjevné nepravděpodobností stojí celý záměr. Vžijte se do situace toho nejbystřejšího hitlerovského kontrarozvědčíka. Může snad předpokládat, že by se u něho zrovna teď, ve dnech nejhoršího řádění fašistického teroru, objevil známý komunista, a ještě navíc žádal o vyslání do zahraničí za prací? Ano, na policejním ředitelství leží Richardův šanon. Ale hitlerovci teď nemají kdy se přehrabovat v archívech, teď mají dost práce na ulicích, v dělnických čtvrtích. Právě teď, a ne za rok nebo za půl roku. Je to riskantní. Ale ne tak hrozně.“

„Prosím, máš pravdu,“ souhlasil Vasilij. „A jak se staví ke svému úkolu sám Richard?“

„Detailně jsme to s ním nemohli prohovořit, je daleko. Ale už mě párkrát prosil, abychom ho poslali na odpovědnější úsek,“ odpověděl Děda. „Sám uváděl místa: Tokio nebo Berlín. A vychází z toho Berlín i Tokio.“

„No jestli Richard sám chce…,“ vzdal se nakonec i Oskar. „Jenom je třeba, aby se líp našprtal celou tu nacistickou frazeologii, ten zatracený Mein Kampf a brožuru, která je teď u nich v módě – Rodokmen jako důkaz arijského původu.“

„Ať mu to všecko tvoji lidé připraví.“

Děda se prošel od zdi ke zdi a zastavil se u Oskara.

„A ty sám se musíš vrátit do Berlína, abys Richardovi připravil doporučující listy do redakcí a zorganizoval přijetí. A taky aby ses ho pokusil uchránit před nebezpečím.“

„Provedu, soudruhu komisaři!“

„Ty, Vasiliji, si vezmeš na starost celou přípravu operace v Tokiu. Richardovi k ruce pošleme Branka Vukeliće a radistu Bernharda. Musíme podumat o tom mladém malíři.“

„O Mijagovi? Výborně.“

„Ano. Jeho přípravu si vezmeš taky ty. Teď zbývá poslední. Operace se musí zašifrovat.“

Pavel Ivanovič se zamyslel. Přistoupil ke stolu a ostře ořezanou tužkou cosi načrtl na papír.

„Jak to říkají ti Japonci? Banzai? Naše operace se bude jmenovat Ramsai. Tak. A jsou v tom i jeho iniciály.“

3

Šel po Moskvě. Vše bylo tak, jak si to představoval tenkrát v šanghajském hotelu. Tramvaje rachotily a řinčely. Sníh pod kroky mrazivě neskřípal, ale sypal se v chomáčích shůry a zalézal za límec. Byl už měkký, březnový, Richard uklouzl na uježděné dětské klouzačce a neefektně přitom zamáchal rukama. Párek, který se k sobě tiskl na lavičce, se dvojhlasně zasmál. Richard se taky zasmál. Najednou jaksi zboku zaregistroval: povolil svým citům. A s úlevou a radostí si pomyslel: Teď se nemusím krotit a kontrolovat své city, teď můžu být sám sebou – jak báječný pocit!

Bylo už pozdě. Ulice tonuly ve tmě. Řídké lucerny označovaly žlutými body chodníky. Většina oken v masívech domů už pohasla.

Zahnul z Nikitinského bulváru na Gercenovu ulici, přešel několik bloků a nemusel se ani podívat na tabulku, ano, to je ona, Nižně-Kislovská ulička. U starého domu 8/2 z červených cihel zatajil dech. Po vydrolených schodech se spustil do suterénu, ve tmě nahmatal tlačítko zvonku.

Jsem vzrušen, uvědomil si. Ještě se dovedu vzrušit?

Uslyšel, jak se zhloubi bytu blíží kroky. Pantoflíčky pleskaly po podlaze. Pauza. Jeden pantoflíček se zřejmě vyzul. A znovu: tlap, tlap… Zazvonil řetěz. Vrzla petlice. Skřípl klíč… Nebojí se otevřít. Možná že je ještě někdo doma.

Dveře se otevřely.

Na prahu stála Káťa. V sametovém županu. V huňaté šále přehozené přes ramena. Očima se vpíjela do tmy.

„Kdo je tam?“

Vykročil do světla.

„Richard!“

Vrhla se k němu a opřela se věnečkem copů o jeho tvář. Ale hned se odtáhla a zvedla k němu lesknoucí se oči.

„Pojď dál. Promiň, bylo to tak nenadálé.“

4

„Dovolíte vstoupit, soudruhu komisaři?“

Děda mu vykročil vstříc:

„Buď zdráv. Seznamte se, můj syn Andrej.“

Za stolem Pavla Ivanoviče ze strany seděl asi jedenáctiletý chlapec a listoval si v tlusté knížce. Děda nemusel ani nic vysvětlovat – silný chlapec s vysokým čelem a velkýma šedomodrýma očima byl věrnou kopií svého otce. Teď se díval na příchozího zle, chápal, že bude muset odejít.

„Tak to vypadá,“ vzdychl si Berzin. „Místo aby chodil otec za synem, musí syn za otcem…“

Sorge uměl rozmlouvat s nejrozmanitějšími lidmi v mnoha jazycích. Ale mluvit s dětmi, to neuměl. Teď mu blesklo hlavou: Už jsem mohl mít taky tak velkého syna… A zeptal se Andreje to, co se obvykle ptávají dospělí, kteří nevědí o čem hovořit s dětmi:

„Čím chceš být, až budeš velký?“

Berzin mladší odpověděl klidně, jako by měl rozhodování dávno odbyto:

„Rozvědčíkem.“

„Ne, to ne!“ zarazil ho Richard, „To není vůbec veselé zaměstnání. Radši buď letcem. Nebo námořníkem. A myslím, že kluci chtějí být taky hasičem.“

„Já budu rozvědčíkem.“

„Správně.“ schválil Děda, což Richard nečekal. „Jestli ovšem ještě budou rozvědčíci potřeba, až bude velký. Naše země nepotřebuje jenom letce, námořníky a hasiče… Nejvíc potřebujeme mír. A ten nestřeží jen diplomati a vojáci…“

Rychle a jemně pohladil syna po hlavě.

„Běž, Andrejko. Tu knížku si můžeš vzít s sebou. My musíme pracovat.“

Andrej se poslušně zvedl a šel ke dveřím.

„Řekni mámě, aby nečekala.“

Chlapec vyšel.

„Jak bych si jen přál, aby Andrejka už nemusel být rozvědčíkem!“ řekl Pavel Ivanovič. „Marnost nad marnost!“

„Oženil jsem se,“ neudržel se Richard.

Berzin mu podal ruku a pevně stiskl.

„Blahopřeji. Jekatěrina Alexandrovna Maximovová? Já vím. Bohužel, my se musíme zajímat o všechno… Hodná žena.“

A opakoval:

„Blahopřeji.“

Pak si udělal poznámku do notesu.

„Postaráme se o ni…“

„Ale nač? Co byste…“

„Nic bych!“ zarazil ho Děda. „Já myslím na něco jiného. Naše ženy nejsou moc šťastné… Tak. V sobolu obvykle jezdíme s rodinami za město. Vezmeš Káťu s sebou. Trochu si odpočineme a nadýcháme se čerstvého vzduchu. Rozdáme si to v gorodkách. Máš rád gorodky? To je dobrá hra!“

Protáhl se, až to zapraskalo.

„A teď k věci. Do tvého odjezdu do Berlína moc času nezbývá.“

A Pavel Ivanovič se začal vyptávat, jak pokračují přípravy k odjezdu. Sorge musel znát do posledního puntíku politickou a ekonomickou situaci v zemi, aby ho nemohlo nic uvést do rozpaků.

„Všechny situace,“ říkával Berzin svým žákům, „do kterých se může dostat rozvědčík, předvídat nemůžeme. Život dovede čas od času vyvádět takové lumpárny, o jakých se nám ani nezdá, a pak se musí spoléhat jen na svou chytrost, na svou vynalézavost a vytrvalost. Rozvědčík musí být zrovna jako matematik, skvěle ovládat teorii, a pak vyřeší bez obtíží každou praktickou úlohu.“

Teď dotíral na Richarda jako profesor u zkoušek. Sorge obstál na jedničku. A přece, diskuse tady byly jedno, ale práce tam byla něco docela jiného. Děda se opřel o opěradlo křesla.

„A teď si představ: Pozvali tě k významnému nacistickému bonzovi. Vstupuješ k němu do pracovny. No?“

Richard poodešel ke dveřím. Rázně po vojensku se obrátil a vystrčil pravou ruku. Přitom srazil podpatky:

„Heil Hitler!“

Pak rychle přistoupil k Berzinovi, sklonil se k němu a upřel pohled na jeho ucho.

„Herr General! Musím pochybovat o vašem árijském původu. Vaše uši naprosto postrádají formy ucha Ramsesa II.!“

„Co s tím má společného Ramses II.?“

„Cože, Herr General? Vy neznáte základní učení o panské rase? My, árijci, jsme přímými potomky dávných Egypťanů, to bylo nepochybně dokázáno studiem forem uší u mumie velkého faraóna!“

Děda se rozesmál:

„No nic – roli ovládáš!“

Zatahal se za uši a nepřestával se smát. Pak zvážněl:

„To je všechno dobré. Ale jenom pro divadlo. Několik našich chlapců se prozradilo, protože mysleli, že jsou herci. Ale život, to není jeviště. A rozvědčík není první milovník. Tvoje nová role se ti musí stát druhou přirozeností. A jenom tady,“ zaklepal si na prsa, „zůstaneš sám sebou, bez svědků. Slyšel jsem o takovém případě – to bylo ještě za války – zkušený a mazaný rozvědčík se prozradil jen tím, že mu radostně zazářily oči, když mu neočekávaně řekli o velkém vítězství vojsk jeho země. No, ty zřejmě takové výklady nepotřebuješ.“

Děda vstal od stolu a přistoupil ke zdi s mapou světa. Udělal několik kroků zpět:

„Ano, Karel Marx by mohl znovu říct: A tak vře celý kotel čarodějky – historie. Co myslíš, Richarde, fašismus v Německu, je to vážná a dlouhodobá záležitost?“

„Myslím, že ano.“

Berzin se vrátil ke stolu.

„Přesto si moc lidí myslí, že to je nakrátko.“

Richard pokrčil rameny.

„Můžu se mýlit… Ale fašismus nevznikl sám od sebe.“

Pavel Ivanovič se na něj podíval oceňujícím pohledem.

„Přesto jsou ale v Německu nemalé protifašistické síly. Při volbách do Reichstagu loni v lednu získala komunistická strana bezmála šest miliónů hlasů.“

„Ale nacistická strana na jaře téhož roku přes třicet miliónů,“ namítl Richard. „A věc není vůbec v hlasech.“

„A v čem tedy?“

„V tom, že německá dělnická třída je jako dřív rozštěpená. Vždyť, kam došli sociáldemokrati – představitelé mnoha odborových svazů? Prosí o schůzky s Hitlerem, aby se dohodli o co nejlepší spolupráci s fašisty!“ Sorge už dostával vztek. Copak to Děda nechápe?

„To teda znamená, že všechno záleží na prodejných vůdcích odborů a sociálních demokratů?“ nepoddával se Berzin.

„Nejen na nich. I když oni rozštěpili dělnickou třídu. Podstata je v tom, že valná část pracujících, rolnictvo, drobná buržoazie, skočili na udičku nacistické propagandě,“ vysvětloval Richard, snaže se zachovat klid. „Hitlerovci dovedou šikovně zacházet s výzbrojí sociální a nacionální demagogie. Pracujícím slibují vyšší výdělky a podíly na zisku závodů. Nezaměstnaným práci. Hokynářům a řemeslníkům snížení daní. Zemědělcům větší příděl půdy a odpis všech daní. Přitom tyhle sliby opentlili nacionalismem, velkohubými řečmi o nadřazenosti árijské rasy a velikém poslání Německa.“

„To znamená: demagogie a ideologie rozkládající mozky.“

„Ano. Plus síla. Po zuby ozbrojené Schutzschtraffeln – SS, Sturmableilungen – SA, policie, pomocná policie. A pochopitelně i finanční a politická pomoc Hitlerovi ze strany průmyslníků.“

„Aha! No, pokračuj!“ kývl souhlasně Berzin.

A Sorge konečně pochopil, že se s ním Děda nehádá, ale že ho znovu zkouší. Pokolikáté? Pavel Ivanovič sám dobře chápe, že fašismus znamená strašné a dlouhodobé nebezpečí. Ale chce poznat, jak hluboce to chápou i jeho žáci.

Berzin se k němu obrátil.

„Proto je nutné se připravovat na dlouhodobý a úporný boj. Co se nás týče, my musíme vést průzkum nepřetržitě a aktivně. Musíme mít včas důvěryhodné zprávy.“

Podíval se na Sorga a napadlo ho, že možná ani nemá smysl mluvit o tom, co Richard sám ví, ale přece jen řekl:

„Nežeň se za rychlými zprávami. A neoznamuj to, co si podle tebe přejí slyšet šéfové z Ústředí, ale jenom to, o čem jsi sám přesvědčen. My si nepotrpíme na dýky, jedy, výstřely v temnotách a na rány do týla. My vedeme ideový boj proti fašismu a pomáhají nám přátelé naší země… Náš úkol je zajistit bezpečnost našeho státu a snažit se předejít válce. A to je záslužný úkol.“

Znovu se vrátil k mapě.

„A ty konkrétně musíš v Tokiu zjistit následující – za prvé:

Politika Japonska ve vztahu k SSSR. Chystá se Japonsko napadnout náš stát? Za druhé: Sblíženi Japonska s Německem je neodvratné. To ovšem také ohrožuje bezpečnost SSSR. Jaký bude vývoj japonskoněmeckých vztahů? Za třetí: Japonská politika ve vztahu k Číně. Za čtvrté: Japonsko nás může napadnout za podpory USA a Anglie. Ty musíš zjistit, jak se budou vyvíjet vztahy Japonska s těmito zeměmi… Teď chápeš, jak důležitá a odpovědná je tvá mise.“

Vyložil Richardovi plánovanou operaci a zeptal se ho:

„Jak se díváš na to, že bys jel pod svým skutečným jménem?“

Richard se zamyslel. Pak řekl:

„Ano. Tak to bude asi nejsprávnější. A bezpečnější.“

Pak prodiskutovali všechny detaily operace.

Rozhovor skončil. Richard se zvedl. I Berzin vstal a podal mu ruku.

„Nechtěl jsem tě rozčilovat, ale musíš to vědět,“ řekl. „Hitlerovci včera v Berlíně sebrali Thalmanna.“

„Ernsta! Proboha!“ vykřikl Richard.

„Ano. Vyčenichali ho v ilegálním bytě.“

Ernst, Ernst! Znali se už dlouhá léta, ještě z doby ilegality. Byli přátelé. Jak je to možné?

„V Německu si dávej moc dobrý pozor. Tahle cesta se nedá srovnat s ničím, co jsi do nynějška dělal,“ řekl Pavel Ivanovič. „A přesto Berlín, to je paběrkování proti té pastvě, co na tebe čeká v Zemi vycházejícího slunce. A pamatuj si, na prvém místě musí pro tebe vždy být vlast, a teprve pak vlastní city.“

Tenkrát ještě nemohl Richard tušit skutečný význam těchto rad.

5

Expres dorazil na Schlesischerbahnhof – Slezské nádraží časně ráno.

Richard si přehodil pršiplášť přes rameno, uchopil kufr a cestovní vak a sešel na perón. Známé nádraží bylo jako dřív bez jediné vady a blýskalo se čistotou. Lokomotiva, která ještě těžce oddechovala po dlouhé cestě, zavěsila pod skleněnou klenbou šedivá oblaka. I na peróně byl obvyklý ruch: pobíhali tu uniformovaní nosiči s kovovými štítky, cestující se objímali s těmi, co jim přišli naproti, rozdávaly se kytice. Hlasy se mísily do všeobecného šumu. Nezvyklé byly jenom obrovské plachty splývající po fasádě nádraží. Byly rudé s černými hákovými kříži v bílých kruzích. A pak množství hnědých a černých uniforem. Nejvíc však padaly do očí odznáčky. Ženy je měly koketně zapíchnuty v kloboucích nebo pověšené na límcích. Muži si je zastrkali do klop nebo si je připíchali nad štítky čepic. Byly všelijaké, veliké i maličké, na všech však seděl pavouk fašistického znaku. A také to, že se mnozí na potkání zdravili vzorně vztyčenou pravicí. Maškaráda, pomyslel si s ulehčením Richard. Jestli to je opravdu maškaráda, tak by to nebylo tak strašné. Možná že to z dálky všichni zveličují a přehánějí.

Jak vyšel z nádraží, pustil se ze zvyku k nástupišti stadtbahnu, ale pak se rozpomenul: Teď nejsi skromný stranický propagandista, ale prosperující měšfácký žurnalista. A tak musíš jezdit jenom autem. Ušklíbl se a zahnul k stanovišti taxíků.

Šofér starého daimlera, který měl něco za sebou, rozevřel dveře.

„Kam?“

Šoférova tvář byla rozčísnuta šrámem. Díval se na pasažéra v drahém obleku a s koženými kufry zle.

Jistě patří k našim, pomyslel si Richard, ale chladně poručil:

„Unter den Linden, hotel Adlon.“

Šofér kývl a zapjal taxametr. Adlon patřil mezi nejluxusnější hotely na nejluxusnější berlínské třídě.

Vůz se ještě nestačil ani hnout, když před kapotou vyrostla postava v hnědé košili a v hnědé čepici. Byla opásána řemenem, na jehož přezce byl zase ten hákový kříž.

„Stát!“ zakřičel chlapík, přiskočil ke dvířkům a strhl je k sobě.

Co to? stačil si jen Richard pomyslet. Že by ho už vyčenichali?

„Vypadni!“ muž v hnědé košili ho zatahal za rameno.

„Co to má znamenat?“ snažil se Richard získat čas.

„Tak pohyb! To auto potřebuju já!“

„Vylezte.“ poradil klidně taxíkář. „Od SAmannů radši dál. I když neplatí ani pfennig.“

A je po všem! Richard se sám pro sebe rozesmál. A já už myslel… Ty nervy!

V Adlonu řekl své jméno vrátnému.

„Doktor Sorge? Máte tu pokoj objednán,“ řekl vrátný servilně a pak mu s omluvným úsměvem podal blanket. „Prosím, račte vyplnil. To víte, nové pořádky.“

Příjmení, jméno, odkud, kam, proč. Richard vyplňoval lístek a vrátný, tělnatý a plešatý upovídaný děda, si stěžoval:

„Kdepak, to už nejsou ti zákazníci, ojojoj – kdepak! Vás samozřejmě, pane doktore, nemám na mysli. Na vás je hned vidět, že jste solidní člověk, já na to mám čich. Ale ti druzí, taková sebranka, chamraď, včera to byli zelináři nebo řezníci a dneska na sebe navěsili lebky a hnáty. A ještě přednedávnem se tu zastavovaly jenom korunované a pomazané osobnosti. Ojojoj!“

Richard si vzal ze stojánku noviny – nacistický Angriff, Berliner Tagblatt, Deutsche Zeitung a studeně poznamenal:

„Radím vám, abyste nekritizoval národem povolané osoby. Snídám v pokoji v devět nula nula. Noviny si také přeji na pokoj.“

Vzal si od zkamenělého vrátného klíč a vykročil za pikolíkem s nákladem kufrů k výtahu.

V pokoji rozbalil kufr. Dokořán otevřel okno. Prosluněný, chladný a voňavý vzduch zaléval pokoj. Od mladých lístků lip a kaštanů stoupala nasládlá vůně.

Teď sprchu, oholit se. A čekat…

V koupelně rozbalil holicí strojek a až se zachvěl. Ještě to! V anglickém pouzdře se strojkem značky Gillete ležel balíček moskevských čepelek. Všechno bylo promyšleno do poslední nitky, do firmy na kabátě, do útržku papíru v kapse. A teď bác! Moskevské čepelky. Vzpomněl si na klasický případ, kdy výborný vyzvědač pohořel jen proto, že neuměl automaticky, bez dívání, rozbalit krabičku místních cigaret. A usmál se: Káťa. Holicí strojek mu chystala Káťa. Jak by mohla vědět o všech těch složitých pravidlech konspirace, ta jeho Káťa s vlasy jako uhel rozpuštěnými až po pás? Kdy ji teď zase uvidí?

Richard se s mimořádným uspokojením oholil moskevskou čepelkou, pak vzal celý balíček, roztrhal obaly, rozlámal čepelky a vyhodil je do odpadové šachty.

Zařinčel telefon. Uchopil sluchátko. Koketní dívčí hlas se zeptal:

„Klaus? To jsem já, Inge.“

„To bude, miláčku, omyl.“

„Jak to omyl?“ zaznělo teď paličatě. „Klaus se zapřísahal, ještě včera o půlnoci.“

Dívka vzlykla.

„No a co já, nemohl bych ho zastoupit,“ zažertoval Richard v duchu rozhovoru.

„O tom by se muselo teprv uvažovat. Já vám ještě zazvoním.“

Richard ještě chvilku poslouchal houkání telefonu. Pomalu zavěsil. To tedy znamená, že schůzka bude zítra v poledne, v automatu Pivní pěna na Hedemannstrasse. Adresa i hesla byla dohodnuta ještě v Moskvě. Zítra ve dvanáct. Co si počít s půldruhadenním volnem?

Znovu prohlédl všechny své věci – jen aby mu proboha Káťa nepodstrčila nějaký amulet! – pečlivě se ustrojil a vyšel na ulici.

Unter den Linden se rozbíhala od hotelu na obě strany. Široká, přímá jako dráha střely, se čtyřmi řadami pyšných lip a kaštanů. Podél vozovky, po níž se v tuto časnou hodinu ženou jen ojedinělá nablýskaná auta, se táhla dráha pro jízdu na koni. Na chodníky shlížela zrcadlící se skla paláců, drahých obchodů a kaváren a přísných ministerských budov. Na křižovatkách důstojně postávali policisté. U přechodů se do všech čtyř světových stran vystavují ciferníky hodin na vysokých kandelábrech.

Krásná a důstojná Unter den Linden vyvolávala u Richarda nepřátelské pocity. Táhlo ho to na severozápad, do dělnické čtvrti Wedding, kde dříve tolikrát býval a kde měl tolik přátel. Teď tam právě proto jít nemohl.

Netrpělivě uháněl ulicí, zrovna jako by absolvoval ranní zdravotní procházku, a díval se jen před sebe. Ale ostře vnímal všechno nové. Právě se mihlo auto s hákovými kříži namalovanými přímo na kapotách. Maškaráda! V korbách aut naházené hromady knih. Že by zabírali knihovny pro kasárna? Pak zabušil botami oddíl mladíků v hnědých košilích. Byli neozbrojení, jen s gumovými obušky u pasu. Jen jejich veliteli, který počítal: „Ein, zwei, drei!“, se na opasku kymácela pistole. Nevypadají tak strašně, pomyslel si znova Richard. Zdi byly hustě polepené vyhláškami a nařízeními, všechny s orly a hákovými kříži. Richard je zběžně prolétl:

Já, Adolf Hitler, jmenuji vedoucím speciálního zahraničně politického oddělení nacionálně socialistické strany Alfreda Rosenberga.

Já, Adolf Hitler, rozpouštím: Dělnický tělovýchovný svaz, Dělnický turistický svaz, Dělnický svaz pěveckých sborů, Dělnický šachový svaz, Svaz obětí imperialistické války a práce, Svaz přátel SSSR. Veškeré jmění těchto marxistických organizací se konfiskuje.

Já, Adolf Hitler…

Tak takhle využívá říšský kancléř svých mimořádných plných mocí.

Richard se zastavil u kina Ufa Palace. Nad vchodem se třepaly zase stejné obrovské fašistické vlajky, ale reklamy slibovaly lehký veselý film Malá podvodnice.

Publikum zaplnilo ohromný sál skoro do posledního místa. Světlo zhaslo. Na plátně se zamíhaly snímky nacistického žurnálu Film-Woche: Otevření reichstagu, Den národní práce, pochodující útvary hitlerovců. Řeční Hindenburg. Řeční Goebbels. Řeční Hitler. Ozývají se výkřiky: Heil! heil!

Richard se rozhlédl kolem sebe. Nekřičeli jen na plátně. Stačilo, aby se člověk s kartáčkem pod nosem a s patkou do čela objevil na plátně, a už se z řad diváků rozléhal řev:

„Heil Hitler! Heil Hitler!“

A pak začal film. Podle Richardova očekávání špatný, povrchní, s líbivými písničkami – prostě obvyklý starý německý film. Najednou to v uličkách zadupalo, ozvalo se hvízdání. Film se v půli záběru zastavil. Zazářilo světlo. Richard uviděl, že do uliček nastoupili SAmanni.

„Obvyklá šťára,“ řekl soused a už ze zvyku sahal do kapsy pro dokumenty. „Nejspíš hledají komunisty.“

Na scéně před plátnem se objevil člověk v hnědé uniformě.

„Promítání se zastavuje!“ oznámil. „Film je nemravný! Nerozcházejte se! Teď uvidíte nový pozoruhodný film Černé košile – film z dějin fašismu.“

Seběhl ze scény a na jeho místo vystoupila celá muzika. Jenomže tihle nebyli v hnědém, ale v černých uniformách s lebkami a zkříženými hnáty. SS, nacistická garda, domyslel si Richard. Jak vidno, tak nejen vraždí, ale taky hrají.

Nad orchestrem se jako korouhve kolébaly černé sametové standarty s hákovými kříži. Zaduněl buben a zatroubily trubky. Orchestr spustil píseň o Horstu Wesselovi. Sál se přidal. Buben hřměl. Hlasy zoufale ječely. Tlusté Němky zvedaly své děti.

Co to má znamenat? Co se to s tebou, Německo, stalo? Richard cítil, že se mu dělá špatně. Chtělo se mu ven ze sálu, ale v uličkách hlídali SAmanni. Mohli by ho zadržet. Zůstal.

Konečně zase pustili film – sentimentální historii o venkovské rodině, které fašisté pomáhají vybřednout z bídy a chrání ji před pikly komunistů. Poslední záběry zase ukazovaly pochodující útvary nacistů.

Richard vyšel na ulici. Bolela ho hlava. V mozku se mu usadila jedna jediná myšlenka: Co se to stalo s Německem? Bylo mu jasné, že tohle nejsou ti Němci, mezi nimiž tolik let pracoval. To jsou ti, na které vsadil Hitler, když se dral o moc. A že by se i tamti – jeho Němci – nechali zmámit nacistickým opiem? Na tuto otázku musí bezpodmínečně a rychle dostat odpověď. Má to pro něj životní důležitost!

A jak prošel Unter den Linden, minul Palácové náměstí a most přes kanál Berlín-Spandava, pochopil, že ho nohy samy nesou do Weddingu, do čtvrtě strojírenských dělníků, do čtvrtě kováků a elektrikářů. Těch, na které zase v nejtěžších dobách sázeli oni, komunisté. Pochopil, ale nevrátil se. Musí to vědět!

Šel stále stejným krokem, jen si v zrcadle výkladů ověřoval, jestli se na něj někdo nepřivěsil. Touto dobou město pracovalo.

Chodců bylo málo a ty nikdo nesledoval.

Chmurná věznice Moabit zůstala vlevo. Kolik tam, za jejími zdmi teď sedí jeho soudruhů, komunistů? Možná že je tam i Ernst.

Opustil aristokratické ulice. Dál se kupily chmurné a temné dělnické čtvrti. Tady byly domy šedivé a jednotvárné jako kasárna. Stromy tu stály ubohé a takřka holé. A lidé, se kterými se potkával, byli bledí a špatně oblečení. Hlavně děti. Tady se v plné míře ukazovalo, co způsobila vlekoucí se krize, nezaměstnanost, hlad… Copak by i zde mohli uvěřit Hitlerovi?

Wedding. Pevnost berlínské dělnické třídy. Po něm následují další dělnické čtvrtě – Reinickedorf, Borsigwalde, a víc nalevo Tegel… A pak zase aristokratické vily, jenže už předměstské.

Richard už přešel přes Nettelbeck-Platz a blížil se k Pankstrasse, když k jeho uším dolehl sílící hukot aut a vzrušené hlasy. Okamžik, a na náměstí se vřítilo nákladní auto s oplechovanými korbami. Z nich vyskákali SAmanni. Na hlavách měli přilby, na jaké si Richard pamatoval ještě z války. Část SA utvořila řetěz napříč přes náměstí, zbytek vyrazil k šedým mlčenlivým domům. Richard se octl na vnější straně smyčky, kterou řetěz svíral. Přesto neodešel. Chtěl vidět, co bude dál. Dokonce přistoupil blíže k člověku, který operaci velel. Byl to starší člověk v civilu.

„Schnell! Schnell!“ poháněl křikem své lidi. „Nenechat je utéct!“

Z hloubi domu bylo slyšet výkřiky, řinkot skla. Zapraskaly výstřely. A tu už Richard zahlédl, jak SAmanni kohosi vlečou a cestou do něho kopou. Pak druhého, třetího…

„Neutekli!“ usmál se spokojeně muž v civilu. „Nám nikdo neuteče!“

SAmanni i zatčení se blížili k vozům. Richard nechtěl věřit svým očím, v prvém zatčeném najednou poznal kamaráda, kterého znal už z doby ilegality. Karl! Skousl rty až do krve, aby zadržel výkřik.

Dva SAmanni vlekli Karla s rukama zkroucenýma za zády, a třetí ho vztekle tloukl gumovým obuškem do zakrvácené hlavy. Když míjeli muže v civilu, zvedl Karl hlavu a vrhl po něm nenávistný pohled. Najednou se jeho oči zastavily na Richardově tváři. V Karlových očích se cosi zachvělo, po rtech mu přeběhla křeč. Ale ovládl se a vbodl se očima do Richardovy tváře. Bylo v tom tolik pohrdání, nenávisti a bolesti, že se Richard odvrátil. Takový je křest rozvědčíka! Ne riziko, ne smrtelné nebezpečí… Musíš se stát nepřítelem svých soudruhů a přítelem nenáviděných odpůrců. Vojáci jsou bok po boku, kamarád vedle kamaráda. A ty musíš všechny bilvy podstoupit sám, sám si probíjet cestu. A možná že ještě po smrti tě čeká pohrdání soudruhů a soustrast nepřátel. Ale co, ten kříž sis na sebe vzal sám…

Vlekl se zpět. Nohy se pod ním únavou podlamovaly. Na ulicích bylo čím dál tím víc lidí. Předháněla ho nákladní auta. A on si znovu všiml, že jsou po okraj naložena knihami. Na knihách trůnili hulákající mladíci v studentských čepičkách. Kam to vozí ty knihy? Co je to za blázinec? Snad si v jeden den nehrají všechny knihovny škatule – mandule…!

Jedno auto prsklo a zabrzdilo u chodníku.

„Kam vezete ty knihy?“ zeptal se Richard.

Student na korbě si ho přeměřil. Úctyhodný zevnějšek tazatele na něj zřejmě udělal dojem, a tak si odplivl a odpověděl:

„Copak jste o tom neslyšel? Dnes večer se před operou bude pálit dvacet tisíc knih, které neodpovídají germánskému duchu. Tuhle operaci řídíme my, studenti Berlínské university. To bude hranice!“

A znovu si s chutí odplivl.

6

Ráno bylo zase svěží a modré a vzduch byl ještě silněji provoněn lípami a kaštany. Špalíry lip na Unter den Linden se stále něžně zelenaly a kaštany zářily záplavou narůžovělých svící. Ale dnes šel po téhle velkolepé ulici, kolem jejích paláců a pomníků, s největší nechutí.

Bufet Pivní pěna na Hegemannstrasse sousedil těsně s policejním „lokálem“. Odtud se nesla změť chraplavých, hádajících se hlasů, u dveří postávali policajti a hnědokošiláci. A publikum u stolků a u baru tvořili také téměř výhradně policajti. Tohle bude jejich oblíbené místo, řekl si Richard. To není špatné pro konspiraci!

Přesně ve dvanáct vstoupil do Pivní pěny vysoký, šedovlasý muž a zamířil rovnou k Richardovu stolu. V ruce držel žluté desky. On. A v tu chvíli Richard v muži poznal Oskara.

„Už jsi tu?“ vítal ho z dálky Oskar. „To jsem rád! Jak se ti jelo?“

Policajti u stolků na chvíli zvedli za Oskarem oči, a pak se vrátili ke svým vuřtům a půllitrům. Richard pochopil: Oskar mu naznačoval, že se musí chovat co možná nenuceně – setkali se dva staří známí.

Vyměnili si několik bezvýznamných frází. Nikdo si jich už nevšímal. Vyprázdnili každý po jednom půllitru piva a vyšli. Zamířili do blízkého parčíku. Tady, ve stinné aleji, je nikdo nemohl slyšet.

Oskar se vyptával, jak se Richard zařídil v hotelu. Richard vyprávěl o všech událostech včerejšího dne, o tom, jak se neudržel a zašel do Weddingu. Oskar ztvrdl.

„Tam jsi neměl právo chodit!“

Cize se podíval na Richarda. Ten si domyslel, že zapochyboval, může-li se mu vůbec svěřit tak odpovědná operace. Má pravdu, neměl tam chodit. Až to uslyší Děda, taky bude nadávat. Ale on tam nemohl nejít. A tu si vzpomněl na poslední Berzinova slova: Na prvém místě pro tebe musí být vždy vlast, a teprve pak vlastní city. Ano, Oskar i Děda měli pravdu, neměl právo riskovat.

„To bylo naposled,“ položil svou ruku na Oskarovu.

„Nepochybuji,“ řekl konečně Oskar. „Uvaž – situace je mimořádně vážná, i když se okolnosti zjednodušily – teď je jasno, kdo jsou přátelé a kdo nepřátelé. Je to bitva na život a na smrt…“

Oskar hovořil o bezpočtu nástrah. Přitom se však pohyboval tak volně, mluvil tak nevzrušeně a jeho oči byly tak klidné, že se až Sorge podivil. To je sebeovládání!

Oskar vylovil z desek list:

„Sehnali jsme ti výborné doporučení pro Frankfurter Zeitung. Zdá se, že to je ten nejvhodnější list. Za prvé, patří mezi největší a nejvlivnější německé noviny a má široký okruh čtenářů v zahraničí. Za druhé, i když podlehl všeobecné nacistické unifikaci a je úzce spjat s koncernem I. G. Farben, i když je ostře protikomunistický, přece jen má pověst záštity liberálů, není tak vulgární a uřvaný jako ostatní zdejší tisk. To tě zbaví nutnosti oslavovat hitlerovský režim. Dá se předpokládat, že ho Goebbels zachová jako monstr-časopis pro působení na intelektuály. Za třetí, nikdy neměl svého stálého dopisovatele v Moskvě, a to znamená menší pravděpodobnost, že by tě někdo z tamějších redaktorů viděl v Sovětském svazu. Za čtvrté tě ve Frankfurter Zeitungu už znají z tvých šanghajských článků. Proto vsadíme hlavně na Frankfurter Zeitung, i když nezapomeneme ani na další noviny, abys měl zvučná pověření.“

Pak pouvažovali, měl-li by se Richard pokusit o vstup do nacionálně socialistické strany.

„Děda to doporučoval,“ řekl Richard.

„Jenomže teď už i nacisti přijímají do strany opatrně a vybíravě,“ namítl Oskar. „Navíc se ví, že nacisté si vzali k ruce všechny spisy aktivistů komunistické strany, vedené Severingovou policií. Tam máš samozřejmě i ty svoji složku. Začnou do ní vrtat… Já myslím, že ti víc prospěje, když tady získáš akreditaci od novin a do nacistické strany vstoupíš až v Tokiu. Tam to bude méně nebezpečné.“

Při loučení Oskar řekl:

„Víc už se vidět nesmíme. Spojení s Ústředím budeš udržovat přes Inge. Ještě dneska ti znovu zavolá! Tak tedy – týden v Berlíně na aklimatizaci, na zpevnění nervů, a pak do Frankfurtu!“

7

Před odjezdem z Berlína – 9. června – oznámil Richard do Ústředí: Má situace tu není příliš lákavá a budu rád, že odsud budu moci zmizet. Ramsai.

8

V redakci Frankfurter Zeitung to vyhlíželo všechno usedle a solidně – samotná mnohapatrová budova, pracovny redaktorů, nábytek. Z místností obložených tmavým dubem zrovna jako by vystupoval duch zakladatele listu, bankéře Leopolda Sonnemanna. Ale redaktoři, přestože byli nažehlení a blýskali sněhobílými náprsenkami, zlatými skřipci a růžovými plešemi, působili dojmem vystrašených myší. Než vešel k šéfredaktorovi, bloudil Richard chvíli po místnostech a kuloárech a zaběhl si také do kavárny v přízemí budovy. V každém koutě mohl vidět bázlivě se ohlížející a šuškající postavy.

Dolélaly k němu útržky hovorů:

„… představte si, třicet koncentračních táborů a v nich třicet tisíc zavřených. Každý pluk SS má svůj tábor…“

„… chystají všeobecné lékařské prohlídky…“

„…ano, ano, v Mnichově zohavili pomník Richarda Wagnera jen kvůli tomu, že jeho druhá manželka byla židovka.“

„… přečetl jsem si Michala, Goebbelsův román. Já vám teda řeknu, tam jsou aforismy…“

„Pssst! Díla ministra propagandy se smí jenom chválit…“

Ano, i tato pevnost tisku, záštita buržoazního liberalismu, se zachvívala v drobné třesavce.

Richard prošel do pracovny šéfredaktora.

Šéf byl podsaditý a tlustý, ale přesto vypadal maličký ve srovnání s obrovským stolem a obrovskými skříněmi své pracovny. Přečetl si doporučení vysoce postaveného přímluvce z Berlína a rozzářil se:

„Velice, velice mne těší, pane doktore Sorge!“

Obloukem se vyvalil zpoza stolu a maličko stiskl Richardovi ruku svou naběhlou a potící se dlaní, nabídl mu křeslo a sám se ponořil do podobného naproti.

„Vaše příspěvky, které jste nám tak laskavě posílal z Číny, jsme vždycky s radostí tiskli,“ zavrkal. „A budeme si považovat za čest zařadit vás mezi stálé pracovníky. Můj vážený přítel píše, že byste rád reprezentoval náš list v Tokiu. Proč byste měl hledat štěstí tak daleko? Mohl bych vám nabídnout místo ve vedení, zde, ve Frankfurtu.“

„Ne, ne, víte, mne zaujal Dálný východ.“

Šéfredaktor se rychle podíval a prohodil:

„Tak, tak, na hony dál od hříchu.“

A tichým hlasem důvěrně řekl:

„Slyšel jste to? Zavřeli mi Laudingera, redaktora z burzovní rubriky a předsedu Svazu novinářů ve městě. A za co? Za to, že dělal při projevu burzovního komisaře, nacisty, pohrdlivé poznámky.“

Richard zvedl hlavu a chladně pravil:

„Pane šéfredaktore, myslím si, že pohrdlivé poznámky o projevu vládního komisaře nedělají zrovna čest pracovníku vašeho listu.“

„Zajisté, zajisté!“ přikývl šéfredaktor a usmál se. „To je můj názor! Jenomže kolektiv je znervózněn, výkonnost klesá.“

Zvedl se z křesla.

„Co se mne týče, plně doporučuji vaši kandidaturu. Nicméně,“ roztáhl tlusté ruce, „všechny problémy, a to i kádrové, mohu řešil jen se souhlasem stranického komisaře přiděleného našemu listu. Dovolte, zavedu vás k němu.“

Kancelář komisaře byla hned vedle místnosti šéfredaktora. Vypadala stejně monumentálně, ale komisař byl hubený a mladý. Nad komisařovým stolem visel obrovský portrét Vůdcův a navíc ze stěny splýval prapor s hákovým křížem. Přesto nebyl komisař ani v černém, ani v hnědém, ale byl prostě v civilu.

„Můžete jít,“ přetrhl mnohomluvný projev šéfredaktora. „Já si to vyjasním sám. Z očí do očí.“

A když šéfredaktor za sebou opatrně zavřel dveře, poručil Richardovi:

„Sedněte! Mluvte! Od Adama!“

„Co?“

„Jakto co? Životopis. Měl jste v rodině židy?“

Neduživý komisař s kalnýma očima připomněl Richardovi jednoho z těch studentských inkvizitorů, kteří vezli pálit knihy. Na takové se musí tvrdě, rozhodl se, naklonil se ke komisaři a tiše řekl:

„Heleďte se, mladý muži, když já stál po boku Adolfa Hitlera, tak vám ještě maminka utírala mlíko na bradě.“

Komisař se nedůvěřivě podíval na Richarda:

„Říkáte? No to je pak jiná věc, pane…“

„Doktor Sorge,“ nedbale napověděl Richard.

„Nicméně mám za povinnost poznat názory pracovníků tohohle zatraceného plátku,“ pokračoval komisař. „A tak tedy, co si myslíte o programu nacionálního socialismu?“

„Jak vidím, jste bystrý hoch,“ řekl Richard protektorsky. „Co byste řekl tomu, kdybychom v téhle besedě pokračovali někde na břehu Mohanu nad lahví dobrého rýnského? Zvu vás na oběd.“

Podle toho, jak komisaři poskočil ohryzek, pochopil, že chutí by měl dost, ale kapsu prázdnou. Takový závěr měl velkou váhu.

Seděli na terase drahé restaurace na nábřeží řeky. Richard pilně doléval husté víno do komisařovy sklenky a trpělivě poslouchal jeho tirády. Komisař byl čím dál opilejší, spokojeně mrkal kalnýma očičkama a bez přestání splétal citáty z Alfréda Rosenberga a Josefa Goebbelse s vlastními tajnými myšlenkami:

„M-my se vrátíme zpět, ke krvi a půdě. Pryč s lidskou kulturou! Žádná není, jako není ani žádná historie, kromě h-historie Německa. Historie roste z krve a půdy. Muž m-musí bojovat, žena rodit. K-když muž přestane bojovat, to je, jako když ž-žena přestane rodit.“

Richard poslouchal. Umění poslouchat a nedávat najevo své city patří k nutným vlastnostem rozvědčíka. Poslouchal a myslel si: A před takovým trpaslíkem se teď třese list, který se nebál vystupovat proti Bismarckovi! A Frankfurt, dva tisíce let staré město, kde byli kdysi voleni němečtí králové a korunováni císařové Svaté říše římské, svobodné město, Goethovo rodiště, se bez reptání odevzdal do moci takové lůzy.

Frankfurt u něho vyvolával zvlášť milé a závažné vzpomínky. V roce 1923 ho sem poslala strana. V roce 1924 tu agitoval jako propagandista mezi dělníky před volbami do reichstagu. Tenkrát zrovna vystoupila komunistická strana z ilegality. A ještě dříve, v prvých dubnových dnech, se tu, ve Frankfurtu, sešel IX. sjezd Komunistické strany Německa, jehož se Sorge zúčastnil. Na sjezdu se také seznámil s delegací sovětských komunistů, která do Frankfurtu tajně přijela. Ti mu vykládali o jeho vlasti, Sovětském Rusku, zápasícím o upevnění moci dělníků a rolníků, o Baku, kde se narodil a odkud ho do Německa přivezli jako malého chlapce…

Příštího jara byl vyslán vedením strany pracovat do Moskvy. Stal se sovětským občanem. A v březnu téhož roku 1925 ho chamovnický obvodní výbor v Moskvě přijal do bolševické strany.

V tu chvíli rukou bezděky přejel po náprsní kapse, zrovna jako by tam měl stranickou legitimaci.

„C-copak, srdce?“

Hitlerovcův hlas vrátil Richarda do přítomnosti.

Ano, všechno začalo zde, ve Frankfurtu… Vlastně ne. Mnohem dříve. V zákopech u Verdunu. Osm let před prvním setkáním s ruskými komunisty na IX. sjezdu.

Naklonil se ke komisaři a dolil mu vína.

„Srdce, to je pro nacionálního socialistu zbytečný přepych.“

„B-báječný aforismus!“ olízl si komisař neposlušným jazykem rty: „To si m-musím zapamatovat. Tak u čeho jsme to z-zůstali. U krve…“

Před Richardovýma očima se znovu vynořila Karlova zkrvavená tvář. Jeho oči. A Richard cítil, jak jeho ruce tvrdnou na ocel. Svýma rukama by teď prostě rozmáčkl toho spratka, který se tu naproti němu nalévá rýnským a hrůzně uvažuje o krvi. Ano, srdce je mu jen na obtíž. Kolik hrůzy může přivodit tahle lůza, jestli nebude včas zničena!

„Tak co,“ využil Richard nastalé pauzy a nedbale prohodil, „jak to bude s mou akreditací?“

„H-hotová věc, Richarde,“ zamrkal komisař. „V-vlastnoručně n-napíšu do Berlína.“

„Proč do Berlína?“

„Ty jsi divný, c-copak neznáš poslední nařízení? Všichni dopisovatelé, co jedou za hranice Říše, se musí osobně n-nechat potvrdit u říšského ministra, doktora Josefa Goebbelse.“

9

Zase Berlín. Zase Unter den Linden. Jenomže tentokrát hotel Kaiserhoff.

Prostřednictvím Inge oznámil Richard Oskarovi nové komplikace. Dostal odpověď: chodit k samotnému ministrovi by nebylo ku prospěchu. Je třeba vyčíhat okamžik, kdy Goebbels odjede z Berlína, a hlásit se u menšího zvířete. To není tak nebezpečné. A zatím ještě nějaké doporučující listy – pro Börsen Zeitung, solidní burzovní list, a pro Tägliche Rundschau. S nimi je možno dohodnout externí spolupráci.

Sorge se rozhodl čekat. A přes svou mladou spojku poslal dopis Dědovi. Podal mu podrobnou zprávu a nakonec připsal několik slov: Za rušné situace, která panuje v této zemi, by se mohl stát zájem o mou osobu přespříliš intenzívní. Ramsai 3. června 1933.

A tak sedí v kanceláři úředníka Goebbelsova aparátu. Tenhle úředník se vůbec nepodobá frankfurtskému komisaři. Starší muž s bystrýma chladnýma očima je velkopansky rozložen v křesle. Nevyptává se, jen poslouchá a dívá se, dívá. Richard klidně snáší jeho pohled. Ano, to je zřejmě kádrový nacista. Je ve vojenské esesácké uniformě. Podle distinkcí sturmbannführer. Major. Propaluje pohledem. Netrpělivě čte papíry. Tiskne knoflík pod stolní deskou.

Ve dveřích se objevuje hromotlucký esesák.

„Prosím, pane doktore, počkejte v sousední místnosti,“ říká studeně sturmbannführer.

Co to znamená?

Prázdná místnost. Jenom opotřebovaný divan a stůl. Na stole kalamář. Richard přistupuje ke dveřím. Poslouchá. Za dveřmi klapou pravidelné kroky. Tak chodívají stráže. Že by past? Všechno je možné. Hlavní je neztratit hlavu.

Čas pomalu běží. Minulo pět minut. Deset. Dvacet. To už není normální.

Dveře se náhle otevírají.

„Doktor Richard Sorge? Pan sturmbannführer prosí!“

Úředník vstává od stolu a podává mu listinu.

„Prosím, pane doktore, vaše pověření.“

To však nebylo vše. Federace říšských novinářů, oficiální organizace plně kontrolovaná nacisty, která nahradila všechny dosavadní rozpuštěné organizace, byla povinna uspořádat na počest nového zahraničního korespondenta večer na rozloučenou. To byla nová tradice, kterou zavedl Goebbels a kterou nebylo radno porušovat.

Richard šel na večeři s pocitem nebezpečí. Jaká neočekávaná setkání má před sebou?

V slavnostním sále Paláce tisku se sešli představitelé největších listů.

Šéf federace ho seznámil s japonskými novináři.

„Od nynějška je doktor Sorge váš kolega. Svěřuji ho vaší lásce a přízni.“

Japonci odpověděli úsměvy.

Sál byl plný, stoly prostřené, láhve otevřené. Ale přesto se na někoho pořád čekalo. Konečně se na schodišti rozezvučely kroky. Po obou stranách nastoupili esesáci v černých uniformách. A tu vstoupili do sálu dlouhý Ernst Bohle, státní sekretář ministerstva zahraničních věcí a sám ministr propagandy Josef Goebbels, pokřivený a pajdavý trpaslík. Tyhle figury vedle sebe vypadaly směšně jako Pat a Patachon. Ale Richardovi nebylo do smíchu. Co znamená taková významná návštěva?

Goebbelsovi poodtáhli speciální židli s vysokým sedadlem jako pro děti u holiče. Vysoukal se na ni a přátelský večer byl zahájen.

Ministr zvedl pohár.

„Na vaše zdraví a na vaše úspěchy, doktore ééé…“ Napověděli mu. „Doktore Sorge! Dáváme vám své vízum, protože jsme přesvědčeni, že budete důstojným propagátorem Führerových myšlenek a německého národa v hlavním městě spřáteleného Japonska!“

Což o to, takové dodatečné vízum nebylo pro sovětského rozvědčíka k zahození.

10

30. července oznámil Sorge do Moskvy:

Nemohu tvrdit, že jsem svůj předsevzatý cíl splnil na sto procent, ale učinit víc nebylo prostě možno, a zůstávat zde déle, abych získal akreditaci od dalších časopisů, by nemělo smysl. Tak nebo tak, musím se pustit do práce, musím začít zkoušet. Už se mi zprotivila role darmošlapa. Zatím mohu jen říci, že předpoklady pro příští práci jsou víceméně vytvořeny. Ramsai 30. července 1933.

Ano, jeho pobyt v hitlerovském Německu byl jenom přípravou k nastávající operaci.

Avšak cesta do Tokia byla teď otevřena.

Část druhá

VÁLKA BEZ VÝSTŘELŮ

1

Plukovník Nomura zapjal elektrický ventilátor a svezl se do křesla. Jeho plný, změkčilý obličej pokrývaly kapičky potu. Konečky jeho prstů nervózně běhaly po okraji stolu potaženého zeleným suknem. Šéf druhého oddělení tokijské kontrašpionáže prodělával v tyto dny jeden z těch svých záchvatů zuřivosti, proti kterým nebylo žádných léků kromě času.

Poslední týdny se mu jasně nedařilo. Především ta pitomá historie s kondenzovaným mlékem. Vybouchl starý, zkušený japonský agent, který pracoval v Evropě už od konce světové války. Zanikla tak vynikající rezidentura, a to všecko kvůli náhodné nedbalosti, s kterou se zřejmě nedalo předem počítat.

Tento člověk jezdil pravidelně se ženou a se synem z Bruselu do Paříže, kam přivážel tajné údaje o anglické válečné flotile. Pokaždé mu policisté na hranicích prohlíželi zavazadla, a protože nenacházeli nic podezřelého, snadno ho pouštěli. Až se muselo stát, že jeden celník, zkušený kontrašpionážník, zanechal při prohlídce jeho věcí otisky svých prstů na konzervě s kondenzovaným mlékem. Když se agent objevil na hranici podruhé, zaujalo celníka, že veze zase tutéž konzervu. Důstojník rodinu zadržel a konzervu důkladně prohlédl. A to znamenalo konec. Konzerva měla dvojité dno, pod nímž byly skryty nejdůležitější informace. Nomura si už pro ně poslal do Paříže svého speciálního kurýra. Ten se však musel vrátit s prázdnou.

Historie s konzervou byla však jen prvním článkem celého řetězu malérů. Angličani dopadli ještě jednoho z jeho zaběhaných agentů – známou operní zpěvačku, která při úspěšném turné po Americe nestačila držet krok s evropskou módou. Na hranicích padla do oka jakémusi přeostražitému důstojníkovi její nařasená spodnička, jaké se tou dobou v Evropě už dávno nenosily. Zpěvačku zadrželi. Na spodničce vyzkoušeli různé chemikálie. Odshora až dolů byla popsána tajným písmem.

Kolik odvážné fantazie, obrazotvornosti a energie utratil Nomura na přípravu těchto operací! Nadřízení se rozplývali nad jeho genialitou. Sám veliký Micuro Tojama mu pochvalně klepal na rameno: „Máte před sebou skvělou budoucnost, pane plukovníku!“

Nomura nastavil tvář proudu vzduchu, který rozviřoval ventilátor, ale nepocítil nijakou úlevu. Jeho pohled byl upřen na maličký lístek papíru, který se osaměle bělal na zeleném potahu stolu. Na lístku byla napsána pouze dvě čísla. Ale právě ta mu teď nedávala pokoje.

Už po několik týdnů hlásila odposlouchávací služba, že se v Tokiu objevila anonymní vysílačka. I když vysílala na amatérském rozsahu, kontrašpionáži bylo okamžitě jasno, že to není amatér. Tajemný radista pravidelně vysílal krátké šifrované telegramy, jejichž obsah zůstával stále záhadou. Pracovníci dešifrovacího oddělení celé dny a noci zápasili se šiframi, aby k nim nalezli klíč. Ale všecko marné. Dnes se neznámý zase ozval v éteru. Dvě čísla na papírku znamenala začátek vysílání a množství vyslaných znaků.

O nežádoucí vysílačku se už začalo zajímat druhé oddělení generálního štábu, hlavní centrála japonské zpravodajské služby. Zvěsti o její existenci už dospěly až k vedoucím činitelům Černého draka. Generál Osawa, který ještě nedávno hovořil o Nomurovi jako o nové vycházející hvězdě na špiónském nebi, hleděl na něj teď s neskrývaným opovržením. A Nomura výborně chápal, že si nic jiného nezaslouží. Objevení neznámé vysílačky v samém srdci imperia znamenalo odvážně hozenou rukavici japonské kontrašpionáži – té velkolepé organizaci, strážící tajemství Země vycházejícího slunce.

Víc jak polovinu života prožil Nomura v tomto tajemném světě rytířů pláště a dýky. To byl svět sám pro sebe se svými zákony, zvyky, filosofií. Tady nemilovali porážky a zvykli si na vítězství. Tady nemilovali počítání, a když to případ vyžadoval, zacházely jednotlivé operace do desítek miliónů jenů. Japonští agenti pracovali v Evropě i v Americe, na Blízkém východě i v Austrálii. Zaplavili Čínu a kraje kolem Amuru, snažili se prosáknout hranicí Sovětského Ruska. Vyzvídali, naslouchali, kupovali i loupili cizí politická a vojenská tajemství.

Co jen třeba znamená samotný plukovník Doihara, tento dálněvýchodní Lawrence, který měl na svém účtu takové případy, jako byla organizace povstání vojsk čínského generála Ši Ju-sana v Severní Číně, únos neslavného potomka poslední čínské dynastie Henriho Pu Ji, kterého pak Japonci dosadili na císařský trůn v Mandžusku. Za nějakých pět šest let absolvoval Doihara závratnou cestu od plukovníka až ke generálporučíkovi. To byl on, kdo vytvořil v Mandžusku gigantický diverzní a špionážní aparát, který připravoval a vybavoval skupiny bělogvardějců, určených k vysazení na sovětském území. Slavný bělogvardějský ataman Semjonov a carský generál Kislicyn mu dělali málem poslíčky.

A zákulisní diktátor, hlava Černého draka Micuro Tojama! Kolik vysokých vládních úředníků a vojenských činitelů prošlo jeho školou! V Černém drakovi začínal svou kariéru i nynější ministr zahraničních věcí Koki Hirota. Sloužil jako řadový tajný agent v Koreji a v Mandžusku a nikdy se nestyděl o tom otevřeně mluvit.

Nomura cítil, že je mu z těch myšlenek ještě tíž. Tentam je čas, kdy dělal všední drobnou práci. Teď je vyvolen chránit tajemství své země. A každý, kdo k němu chce proniknout, musí se především srazit s ním, změřit s ním své síly v lstivosti, vynalézavosti a důmyslu. A z takových střetnutí byl Nomura zvyklý vycházet vítězně. Ale teď…

Zuřivě a vyčerpaně chodil z kouta do kouta po své pracovně. Zatracená vysílačka mu nešla z mysli. Zdálo se, že udělal vše pro to, aby dopadl neviditelného nepřítele. Celé radiotechnické oddělení bylo na nohou. Tajní prolézali celé město. Všichni podezřelí byli pod zdvojnásobeným dohledem. Byly nastraženy stovky léček. A pořád nic. Obezřetný a smělý protivník se vyvaroval všech Nomurových nástrah. Jednal chladnokrevně a najisto.

Nomura ani minutu nepochyboval, že jde o cizince. Policejní kontrola a fízlovský systém, jaký byl ve městě, téměř naprosto vylučoval, že by se Japonec mohl skrývat před očima úřadů. Určitě by ho udali sousedé, známí nebo příbuzní. Policejní správa už dávno vylepila po celém Tokiu vyhlášku, že „bude ochotně přijímat důvěrná sdělení občanů“.

Takže to byl cizinec. Byl však sám? Nejspíš radista sloužil nějaké špionážní skupině, pracující na území Japonska. Možná že její členové žijí v Tokiu, možná že k radistovi posílají jen spojky, aby mu předávali své zprávy.

Jedno je jasné, skupina je dobře konspirována. A jediným důkazem o její existenci bylo zatím jen rádiové vysílání. Tuto nit držel Nomura ve svých rukou, ale ona nikam nevedla.

Plukovník se vrátil ke stolu. Nemá-li špión konkrétní zprávy, musí se spolehnout na svou intuici. To byla věta, kterou kdysi kdesi pronesl Doihara. Nomura si na ni teď vzpomněl a jakýsi šestý smysl mu říkal, že skupina musela být organizována docela nedávno. Cosi mu říkalo, že ji tvoří lidé, kteří přijeli do Japonska během posledních měsíců. Ale vždyť všechny pečlivě sledovali. Vždyť svým lidem nařídil, aby ho informovali o každém podezřelém kroku. A přesto. Nicméně čas běžel, a padnout na stopu se jim nedařilo. Nomurovi agenti nesdělovali nic perspektivního. Ani jeden z jejich svěřenců podle všeho nevěnoval pozornost svým neodbytným nohsledům.

Tuto etapu práce mohl považovat za ukončenu. Pěšci splnili své úkoly. Teď přišel čas vrhnout do hry větší figury.

Nomura položil na stůl úzkou černou krabici naplněnou bílými kartami. Několik lístků vytáhl. Nu což, začneme s těmihle, rozhodl se, prohlížeje si fotografie cizinců přišpendlené k lístkům. Pak stiskl knoflík. Objevil se pobočník.

„Zítra ráno ke mně zavoláte Cuie, Keigu a Ejdžiho. Prvého přesně na desátou. Ostatní po čtvrt hodinách.“

2

Richard si zapálil dýmku a opřel se lokty o chladné kovové zábradlí. Odtud, z terasovité střechy hotelu Imperiál, měl celé město jako na dlani.

Hlučné a uspěchané Tokio překonávalo všechny fantazie svou nezměrností a odlišností od všech měst na světě. Samozřejmě, mělo široké třídy, mělo Ginzu, přímou jako podle pravítka a obklopenou září neonových ohňostrojů, i prostranná náměstí, obklopená masivními domy.

Ale tohle všechno ještě není pravé Tokio. Srdce Tokia bilo ve spleti spousty křivolakých a úzkých ulic a uliček, většinou prostě bezejmenných. A právě zde, v útulných domcích s prejzovými střechami, usedaly u svých krbů milióny tokijských rodin.

Dvoupatrová budova císařského paláce v hloubi parku, obrovské městské nádraží, čadící komíny textilních továren, rudá cihlová věž university Waseda, to byly jen ostrůvky v hnědém prejzovém moři protkaném stříbrnými stužkami říček a kanálů, rozbíhajících se všemi směry.

Před deseti lety, na podzim roku 1923, zničilo strašlivé zemětřesení a požár téměř polovinu japonského hlavního města. Ale když teď Richard obhlížel panoráma, které se před ním otevřelo, nenacházel téměř stopy po nedávné tragédii. Lešení zakrývalo jedině sídlo parlamentu, masívní soubor budov korunovaný těžkou čtverhrannou věží, která připomínala žehličku postavenou na výšku. Kolik práce a námahy musili lidé v Tokiu obětovat, aby za pár let zacelili rány, které jejich městu uštědřil rozvášněný živel. A Richard se náhle přistihl při myšlence, že čím déle se dívá tomuto městu do tváře, tím rychleji v něm roste pocit úcty k jeho skromným a pracovitým obyvatelům. Ale tito lidé se nikdy nedozvědí, že přijel za nimi jako jejich upřímný přítel.

Znovu a znovu se vpíjel pohledem do pavučiny městských křižovatek. Jeho paměť si napevno fixovala rozložení policejních stanovišť, pustých slepých uliček, sadů i parčíků, kde bude jednou snazší zmizet cizím pohledům. Musí se umět výborně orientovat v tomto městě, musí vědět, kterou ulicí nejsnáze unikne pronásledovateli.

Richard za svými zády uslyšel přerývaný dech. Ohlédl se a uviděl zadýchaného pikolíka v modré livreji a velkých bílých rukavicích.

„Pane Sorge,“ řekl poslíček a hluboce se uklonil, „máte se obtěžovat k telefonu.“

Pikolík se stálými úklonami vycouval a ukázal cestu k aparátu.

„Tady je sekretářka velvyslance,“ ozvalo se v sluchátku. „Jeho Excelence by si přála s vámi pohovořit dnes večer. Budete očekáván v devatenáct hodin.“

„Děkuji. Budu setkáním s Jeho Excelencí velice potěšen,“ odpověděl Richard.

Co má toto neočekávané pozvání znamenat?

S německým velvyslancem v Tokiu Herbertem Dirksenem se Richard setkal pouze jednou, když se představoval jako dopisovatel. Byla to regulérní protokolární návštěva. Velvyslanec mu nevěnoval víc než dvě minuty. Ani se nezeptal na poslední berlínské novinky. Pár bezvýznamných frází a dost.

Herbert Dirksen patřil k té odrůdě německých diplomatů, jejíchž služeb nacisté rádi využívali.

Byl to vysoký, hubený muž s protáhlým obličejem a tenkými rty, pyšný a sebevědomý. Nejenže v Německu disponoval vlivnými styky, ale vládl také velikým panstvím. Neměl ve zvyku, aby se za jakýchkoli okolností snižoval k důvěrným rozmluvám s podřízenými nebo níže postavenými osobami. Co se to přihodilo, že Dirksen najednou projevil přání setkat se s korespondentem Frankfurter Zeitung? Možná že velvyslanec chce učinit nějaké závažné prohlášení pro tisk. Ale Richard je v Japonsku teprve nováček a Dirksen by si těžko vybral zrovna jeho. Co tedy? Co když se v Berlíně přece jen dopátrali něčeho o jeho minulosti? Nebo vznikla jiná podezření? Není mu snad souzeno uslyšet od velvyslance příkaz, aby okamžitě opustil území Japonska? Snad se pečlivě vypracovaná operace neprozradila ještě dřív, než vůbec byla zahájena?

3

Od té chvíle, kdy Richard 6. září 1933 poprvé vstoupil na japonskou půdu, uběhlo kolem dvou měsíců. Úředník námořní policie v Jokohamě dlouho a důkladně prohlížel pas německého dopisovatele a pak požádal o vyplnění dlouhého dotazníku.

V Tokiu se Richard ubytoval v jednom z nejluxusnějších hotelů Teikoku. Tady bylo mnoho cizinců, především Američanů a Evropanů. Po několika dnech byl Sorge vyzván, aby se dostavil na policejní ředitelství. Tam musel znovu vyplňovat nekonečné, podrobné dotazníky, a nakonec před něj s tisícerými omluvami policejní úředník položil speciální kartu z pevného bílého papíru a s podlézavým úsměvem ho požádal o otisky prstů. Protestovat by nemělo smysl. Policie brala otisky prstů všem cizincům, stejně jako všem přidělovala špicly.

Hned po příjezdu do Tokia si i Richard povšiml, že je sledován. Jeho první přání bylo – pryč od fízlů, zmizet jim. Pro tento účel existovalo mnoho nejrozmanitějších způsobů. Ale on se rozhodl, že jich zatím využívat nebude. V jeho nynějším chování nemohli fízlové při nejlepší vůli najít nic podezřelého. Po celé dny byl plně zaměstnán korespondentskou prací. Navazoval nutné kontakty a známosti s kolegy z druhých listů a telegrafních agentur, chodil na tiskové konference a diplomatické recepce. Téměř každé ráno se vydával do nové šestipatrové budovy agentury Domei Cúšin ve čtvrti Niši Ginza. Tam bylo možno potkat výkvět novinářského Tokia a dozvědět se poslední novinky.

A zrovna tady, v tomto rušném tiskovém štábu, přistoupil k Richardovi mladý muž, který však už začínal plešatět. Za skly jeho brýlí se usmívaly krátkozraké oči.

„Vy jste zřejmě přijel nedávno z Berlína?“ obrátil se na něj a a tišším hlasem dodal: „Jak se tam vede Else?“

„Elsa Kramerová mne prosila, abych vám vyřídil, že je jí už lépe,“ odpověděl Richard a podal neznámému ruku.

Tak se sešli budoucí spolubojovníci – Richard Sorge a Branko Vukelić, dopisovatel bělehradské Politiky a francouzského časopisu La Vie. Heslo při setkání bylo dohodnuto ještě v Moskvě, v odpovědi na Brankovu otázku musel Sorge bezpodmínečně vyslovit Elsino příjmení.

Za několik dní se Richard s Vukelićem sešel znovu. Tentokrát seděli v nevelké útulné hospůdce na Ginze a s chutí polykali ostré, aromatické lahůdky.

Branka poslal Děda do Tokia sedm měsíců před Richardem, aby mu předem připravil místa konspirativních schůzek a aby mu pomohl navázat styky s cizími novináři a diplomaty, které bude později potřebovat.

Branko se Richardovi líbil. Už v Moskvě o něm slyšel mnoho dobrého a byl rád, že bude pracovat s takovým společenským, bystrým a rozumným člověkem. Vukelićova revoluční pevnost prošla nejednou zkouškou v dřívější stranické práci. Byl to zkušený, talentovaný bojovník.

Narodil se v rodině šlechtičny a kádrového důstojníka, plukovníka jugoslávské královské armády, a přesto si už v mládí zvolil cestu revolučního boje. Rodina Vukelićových neustále putovala z jednoho posádkového města do druhého. Z Osijeku se přestěhovali do Sopronye a pak do Budapešti. Konec první světové války je zastihl v Záhřebu. Branko, v tu dobu žák střední školy, byl členem skupiny, která si říkala Klub progresivních darwinistů. Když ukončil školu, šel na Akademii umění. Jako student se stal členem komunistické sekce marxistického studentského klubu Záhřebské university.

Bez ohledu na to, že byl synem plukovníka, měl na komisařství záhřebské policie speciální kartičku. Jednou si pár dní poseděl ve vězení pro účast na studentské demonstraci na Petrinjské ulici. Později zas vtrhli do domu Vukelićových policejní agenti, kteří tam hledali komunisty v ilegalitě. Život v Záhřebu se stal nesnesitelný.

V říjnu 1925 odejel Branko do Československa, do Brna na studie. A za rok už byl zároveň s matkou v Paříži. Tady vstoupil na Sorbonnu. Tady se taky stal komunistou, stranickým instruktorem. Pracoval mezi typografy, organizoval stávky v dělnickém předměstí Levalleaux-Périer. Jednou ho zavřeli a posadili do vězení.

Branko si získával lidi svou srdečností. Měl rád humor, jeho smích rychle nakazil ostatní, a tak vždycky kolem něho panovala lehká, nenucená atmosféra. Snadno se sbližoval s lidmi a byl vždy hotov přispěchat v těžkou chvíli ku pomoci.

Na Branka se často obraceli jeho přátelé, jugoslávští komunisté. Od nich se dovídal mnoho podrobností o událostech v jeho vlasti. V té době řádil v Jugoslávii policejní teror. Všechny politické strany byly rozpuštěny. Komunistická strana byla nemilosrdně pronásledována. Když poslouchal přátele, stále víc se utvrzoval v přesvědčení, že si revoluční boj vyžádá ještě mnoho sil a obětí. A on nechtěl stát stranou.

Jednou večer se Branko vracel se svou matkou z promítání sovětského filmu Křižník Poťomkin. Branko znenadání řekl:

„Maminko, teď jsi viděla pozoruhodný a pravdivý film. Chceš, aby bylo zachováno vše, co se pro budoucnost a pro lidstvo učinilo v Sovětském svazu?“

„Chci, chlapče, už pro tebe chci. Protože to je tvůj svět!“

„Vidíš, a Sovětský svaz je obklopen nepřáteli. Proti němu zbrojí celý kapitalistický svět. Bránit SSSR, to dnes znamená bránit sebe i svou vlast.“

A Branko řekl matce největší tajemství. Zvolil si velice těžký úsek fronty – zpravodajskou práci ve prospěch jediného socialistického státu, protože tato práce byla v souladu se zájmy jeho vlasti, jeho lidu a všech mírumilovných národů. Vybral si tuto cestu dobrovolně a šel po ní bez váhání.

Poslední dva roky života v Paříži přestával otevřeně pracovat v marxistických skupinách. Někteří jeho přátelé byli na rozpacích. Že by odpadl? Říkali si: Oženil se, dostal dobré místo v elektrické společnosti hraběte de la Roque a dal sbohem životu plnému strádání a nebezpečí. Ale to všechno byla jen kamufláž. Potřeboval, aby jeho vystupování nevzbuzovalo podezření.

Najednou si Branko opatřil několik fotoaparátů a stal se vášnivým fotoamatérem. Ve svém pařížském bytě si zařídil malou komoru, kde celé hodiny vysedával nad miskami s vývojkami a ustalovači. Zanedlouho se v pařížském ilustrovaném časopisu Vie objevila první Vukelićova fotoreportáž. Pracoval pak i pro jiné časopisy. A tu Brankovi zadali sérii fotografií a článků z Japonska pro speciální dálněvýchodní číslo časopisu Vie. Prostřednictvím přátel v Záhřebu a v Bělehradě nabídl své služby jugoslávskému listu Politika coby korespondent v Tokiu – a brzy dostal z redakce kladnou odpověď spolu se solidními doporučeními.

A tak 29. prosince 1932 vyplul Branko Vukelić na palubě italského parníku Královna moří z Marseille k japonským břehům. V Tokiu ho čekal zatím jen jediný člen skupiny – radista Bernhard. Branko věděl, že šéf se má objevit později. Kdy? O tom mu dodatečně podají zprávu z Ústředí. Do Richardova příjezdu získal v Tokiu výrazné postavení a široký okruh známostí. Setkal se s několika důstojníky japonského generálního štábu, byl velmi zadobře s anglickým vojenským atašé generálmajorem Francisem Pigottem, s vlivným dopisovatelem agentury Reuter Michelem Coxem i s Josephem Newmanem z New York Herald Tribune, nemluvě už ani o pracovnících francouzského vyslanectví. Všechny tyto styky se v budoucnu ukázaly jako velmi důležité pro Sorga.

Ale teď, v hospůdce na Ginze, vůbec o těchto věcech nehovořili. Branko právem starousedlíka se zaujetím vyprávěl o tokijských pozoruhodnostech, o japonské pohostinnosti, o ikebaně, klasickém umění aranžovat květiny.

„Do jedné vázy se nesmí dávat příliš mnoho květin,“ vysvětloval Branko hlasitě. „To svědčí o špatném vkusu jako nosit prsteny na všech prstech. Zdejší děvčata se učí ve speciálních školách, jak sestavovat nejrozmanitější kytice ze tří kvítků a dvou větviček nebo dvou kvítků a jedné větvičky.“

Branko vzal se stolu několik nožů a vidliček a začal názorně předvádět, jak se to dělá.

Richard, zaujatý jeho manipulacemi, se přece jen v jednu chvíli ohlédl. U sousedního stolu seděl fízl, na kterého si už zvykl. Vukelić nebyl zřejmě při svém vysvětlování ikebany dvakrát přesný, a Japonec, který zapomněl na své poslání, byl už celý nesvůj touhou vmísit se do rozhovoru. Fízlovo vzezření Sorga rozveselilo. Ne, nemáš lehký chlebíček. O čem budeš dneska referovat svému šéfovi? Dva podezřelí Evropané si vykládali celou věčnost o kytičkách.

Richard zavolal číšníka a požádal o účet.

Brankův vůz stál za rohem. Richard si sedl dopředu. Vukelić natočil motor. Vůz se rozjel. A teprve pak vytáhl Richard z kapsy nevelkou obálku.

„To je pro Bernharda. Je tam několik krátkých šifer. Musí je hned vyslat do Ústředí.“

Vukelić přikývl. Bernhard, to byl ten tajemný radista, který už stačil způsobit tolik nepříjemností plukovníkovi Nomurovi.

4

Do velvyslancova předpokoje vstoupil Sorge několik minut před určenou dobou. Ničím nedával najevo své vzrušení. Hilda, Dirksenova sekretářka, pyšná modrooká blondýna, se přívětivě usmála.

„Jeho Excelence se už na vás ptala, pane doktore.“

Richard vstoupil do pracovny. Široká okna byla zatažena záclonami. Místnost tonula v šeru. Na psacím stole svítila nevelká lampa. Vládce této pracovny seděl v hlubokém koženém křesle a prohlížel noviny. Když uviděl Richarda, vstal a vztyčil pěstěnou ruku k nacistickému pozdravu.

Pak se optal:

„Jak se cítíte v Tokiu, pane doktore Sorge?“

„Děkuji vám, pane velvyslanče. Pochopitelně, Berlín to není. Ale nicméně se snažím přivyknout.“

„Doufám, že vás tímto setkáním příliš nezatěžuji,“ promluvil velvyslanec a znovu usedl do křesla. „Úmyslně jsem je určil na neobvyklou dobu, abychom se nemuseli řídit podle reglementů. Věc je v tom, že vám hodlám sdělit něco, co jste neočekával.“

Richard zpozorněl. Takový úvod mohl věstit vše, co libo.

„Nemám ve zvyku rozmlouvat takovým způsobem s novinářem. Ale pro tentokrát opustím své zásady,“ pokračoval Dirksen. „Pročetl jsem si vaše první články z Japonska ve Frankfurter Zeitung a líbily se mi.“

Richard zadržel úlevný vzdech.

„Vy jste první člověk, kterému se podařilo za tak krátkou dobu uvidět v této zemi to, co druzí nedokáží za celé roky. Vaši kolegové se obvykle předhánějí v popisování gejš, čajoven a chryzantém. Pro ně je Japonsko jen vlast madame Butterfly, hora Fudžijama, kimona a barevné slunečníky. V krajním případě píší, že Japonci dávají při jezení rýže přednost dřevěným hůlkám.“

Richard udělal odmítavé gesto, které mělo znamenat: Co tak tvrdě soudíte mé kolegy?

„Tak, tak,“ pokračoval velvyslanec. „V Berlíně na Unter den Linden si může každý Němec koupit maličkou japonskou figurku. A náš vrstevník si zcela upřímně myslí, že tím za pět marek získal úplnou představu o Zemi vycházejícího slunce.“

Sorge se usmál:

„Věřte mi, Vaše Excelence, já jsem tak také začínal.“

„Ale naštěstí jste se s tím nespokojil. Já jsem ve vašich článcích nalezl hluboký rozbor závažných politických jevů. Řeknu vám otevřeně, pro mne to byl objev stejně neočekávaný, jako příjemný. Pro nás je důležité, aby v Německu věděli, že v Japonsku nestavějí jen papírové domy, ale také moderní továrny. Že tu nejsou jen gejši, ale také mohutná armáda, jejíž výzbroj znamená poslední slovo vojenské techniky. Japonsko se změnilo v nejdynamičtější sílu v Asii. Už se uchytilo na pevnině a nyní se dostalo až k hranicím Ruska. My bychom si velice přáli, aby se s tím nespokojilo a pokračovalo dál. Ale nicméně,“ velvyslanec učinil malou pauzu, „události se nesmějí příliš uspišovat.“

Dirksen umlkl. Po chvíli pokračoval:

„Japonsko a Německo leží od sebe daleko. Přesto naše země mají mnoho společných zájmů. A především, máme společného nepřítele – bolševismus. Přijde čas, kdy Německo poslušno Führerovy vůle vytrhne proti Rusku. Jak víte, prožil jsem v Moskvě tři roky. A bezpečně vím, že sovětské Rusko je pro Německo příliš velké sousto, aby je mohlo spolknout samo. Proto máme mimořádný zájem na spojenectví s Japonskem a chceme, aby se v budoucnu naše plány vzhledem k Rusku a vytvoření nového světového pořádku shodovaly. Führer učí, že základní zásada zahraniční politiky je najít přátele ve zbrani. Chápete? Především proto musí německý národ vědět, koho si vybírá za spojence. A to je váš úkol.“

„Budu se snažit, abych ho splnil, pokud mi budou síly stačit,“ řekl Richard. „Neznám vyšší cíl než sloužit své vlasti a objektivně ji seznamovat se vším, co vím o jejích potenciálních přátelích a nepřátelích.“

„Pochopil jste mou myšlenku naprosto přesně,“ usmál se velvyslanec. „Jsem rád, že jsem ve vaší osobě našel právě takového člověka, jakého jsem hledal. Přeji vám mnoho úspěchů!“

S těmi slovy Dirksen k sobě znovu přitáhl kupu novin. Audience skončila.

Richard opustil velvyslancovu pracovnu se smíšenými pocity radosti a úzkosti. Jednak je jasno, že on sám je mimo všechna podezření. To je závažné vítězství. Ale velvyslancovými ústy byly potvrzeny ty nejhorší obavy Ústředí: Německo směřuje ke spojení s Japonskem proti SSSR. Což znamená, že se v Moskvě nezmýlili, když ho poslali sem. A on musí udělat všechno, jen aby bylo Ústředí informováno o všech událostech – aby je „seznamoval se vším o přátelích a nepřátelích“.

5

Richard sestoupil se schodiště a pomalu vykročil po ostře osvětlené cestičce, posypané drobnými kamínky. Večer byl tichý. Od zálivu vanul chlad. Richard se rozhodl, že se projde do hotelu pěšky. Ale nestačil ještě ani udělat první krok, když se před ním vynořila ženská postava.

„Promiňte, prosím. Neklame-li mne paměť, vy jste Richard.“

Zastavil se a pozorně se zadíval na neznámou. Plná třicátnice v bílých šatech s velkým bílým kloboukem. Kde ji jen viděl?

„Vy mne nepoznáváte, milý Richarde? Že by?“

Ale už si vzpomněl – Mnichov! Před ním stála žena mladého architekta, s níž se seznámil na jakémsi večírku v Mnichově před nějakými deseti lety. Pokud si vzpomíná, štěbetala tehdy tato mladá žena celý večer o politice.

„Kouzelná Tereza!“ usmál se Richard a naklonil se k její ruce. „Sotva by se na celém světě našel muž, který by mohl zapomenout na vaše nádherné oči. Jaké cesty osudu vás zanesly do těchto koutů?“

„Přijela jsem sem se svým mužem.“

„Pokud se pamatuji, váš muž je architekt. Což o to, taková cesta mu neprojde bez následků. Co se mne týče, já se klaním géniu japonských stavitelů. Zkuste najít v Evropě takovou budovu, která by byla postavena před dvěma tisíci lety a dodnes vypadala tak, jako tehdy.“

„Máte absolutní pravdu, můj milý,“ rozesmála se Tereza. „Jenomže architekt, to byl můj první muž. Byl ještě úplný kluk, když jsme se brali, a navíc úplně nesnesitelný kluk. Pořád se pachtil za socialismem – no prostě, rudý. Mne ty jeho vrtochy brzo unavily, tak jsme se rozešli.“

„Ach, jak pozoruji, tak jste rozhodná žena,“ řekl Richard a promýšlel, jak se má chovat dál.

Tenkrát, v Mnichově, plnil nelegální stranické úkoly. Místní soudruzi ho pozvali na oslavu něčího rodinného svátku. Mezi domácími přáteli se taky objevil mladý manželský párek. Terezin muž, mladý architekt, řídil stranickou buňku v pivovaru. Pravda, toho večera nikdo o těchto věcech nehovořil. Pilo se víno a bylo veselo. Ale možná že se o něm Tereza něco dozvěděla od muže později.

„Ale kdo je ten šťastný, koho jste poctila nyní svou pozorností?“

„Podplukovník Ott,“ nedbale prohodila Tereza.

„Doufám, že ten se nezabývá socialistickými utopiemi?“ zeptal se Richard co možná nejnenuceněji.

„To byste tomu dal! V německé armádě slouží dobří vojáci. A já jsem s Eugenem šťastna. Přijel sem na stáže. Teď není v Tokiu, Japonci ho pozvali na nějaké dělostřelecké manévry. Ale vrátí se brzo a já vás musím určitě seznámit. Doufám, že si budete výborně rozumět.“

„Seznámení s vaším mužem mi bude potěšením,“ řekl Richard.

„Jen mám strach, budu-li se mu líbit. Vojáci jsou až po uši v různých tajemstvích a nemají rádi upovídané novináře.“

Trochu moc překvapení na jeden večer, řekl si, když se rozloučil s Terezou. Konec konců, seznámit se s podplukovníkem, kterého zvou Japonci na manévry, nebude marné. Ale bude lepší, když se to stane bez Tereziny pomoci. Pravda, za jejich rozhovoru se přesvědčil, že neměla ani potuchy o důvodech jeho pobytu v Mnichově, přesto však dával přednost navazování kontaktů bez takových prostředníků.

Eugen Ott, Ott, opakoval si pro lepší zapamatování. Ještě nemohl tušit, jakou nedocenitelnou roli sehraje v jeho osudu manžel mnichovské známé.

6

Vůz je už čekal u vrat. Aritomi Macukawa k němu přiběhl první a uchopil kliku dveří:

„Račte prosím, pane kolego!“

Mladistvě vyhlížející, energický Macukawa, Japonec s kulatou tváří, vystouplými lícními kostmi a s krátkými vlasy, patřil mezi místní novináře, s nimiž se už Richard stačil seznámit. Pracoval v Džidži, vlivném konzervativním listě, úzce spjatém se Seijú-kai, nejstarší politickou stranou v Japonsku.

Před několika dny navrhl Richardovi, aby s ním v neděli poobědval v rodinném kruhu: „Bude vám ku prospěchu poznat, jak žijí skuteční Japonci,“ přemlouval Sorga.

Proč by se taky neměl člověk podívat do typického japonského domu, pomyslel si Richard a souhlasil. Tím spíš, že si už dávno přát prověřit některá svá pozorování. Kdesi v hloubi duše ho už začínala rozčilovat Macukawova křiklavá snaha získat si jeho přízeň. Chvílemi mu tento člověk připadal až dotěrný. Navíc ho jednou při návratu zastihl u stanoviště hotelového vrátného. Macukawa vedl s vrátným zřejmě hodně důvěrný rozhovor.

Konec konců, to ještě nic neznamenalo. Mnoho japonských novinářů by se rádo spřátelilo s dopisovatelem jedněch z nejvlivnějších německých novin. A Macukawa zřejmě nečinil výjimku. Důvěrná rozmluva s vrátným? Bylo docela možné, že chtěl prostě upozornit personál na svého přítele, aby nemusel pocítit nějaké nepohodlí.

Tak či onak, Sorge si umínil, že toho člověka musí blíže poznat. List Džidži měl blízko k největším japonským monopolům, a Macukawa se mohl nakonec stát jedním ze zdrojů informací o japonských přípravách k válce.

Vůz se propletl labyrintem úzkých uliček a zastavil u nízkého kamenného plotu.

Richard prošel vrátky a rozhlédl se. Po hluku a parnu tokijského centra mu tento křehký parčík před lehkým, úhledným domkem rázem připadal jako pozemský ráj.

Dva stromy vrhaly chladný stín. Keříky japonských zakrslých borovic roztáhly svoje huňatá křídla těsně nad zemí, posypanou mramorovou drtí. Malebné seskupení šedých pórovilých balvanů vytvářelo miniaturní jeskyni. A z ní proudil průzračný pramínek vody. Potůček se vléval do průzračného jezírka, velkého zrovna jako umývadlo.

Macukawa zavřel vrátka a pomalu vedl Richarda po cestičce, vyložené placatými zelenými kameny.

„Angličani říkají, můj dům – můj hrad,“ vysvětloval za chůze, „ale japonské obydlí nemá takový vojenský charakter. To je otevřené na všechny čtyři strany a slunce má přístup i do nejzazšího kouta. Stačí odklidit posunovací stěny a všechny místnosti se snadno spojí v jednu. Pravda, v takovém domě se marně hledá samota. Ale v družné rodině to není tak často třeba. Vy, pane Sorge, mále určitě také rodinu.“

Na zlomek vteřiny uvázla Richardovi odpověď v hrdle. Před očima mu náhle neočekávaně vystoupila tvář jeho Káti. Co asi dělá?

„Bohužel ne. Mám strach, že nejsem stvořen pro rodinný život. Ženy takových tuláků, jako jsem já, nebývají moc šťastné.“

V Richardově hlase se ozvalo tolik upřímné lítosti, že jeho společník honem pospíchal s omluvami za svou beztaktnost, a aby napravil situaci, vrátil se k původnímu tématu.

„Žijeme podle zákonů teplých krajů, ve kterých je zvykem odpočívat na širokých verandách, ohřát se na slunci, prohodit pár slov se sousedem, od kterého nás odděluje jen zahrádka s květinami a ptáky. Dům Japonců, to je tichý přístav, v němž se snadno nachází klid. Teď se o tom můžete, pane kolego, přesvědčit sám.“

Za těch slov Macukawa odsunul lehkou stěnu a vešli do velké předsíně. Byla zcela prázdná, jen u samého prahu stály dva páry měkkých sametových pantoflí. Richard si zul boty. Vstupovat do japonského bytu v botách z ulice bylo neslušné.

Oběd byl báječný. Richard nestačil chválit kuchařské umění půvabné paní domu. Té dělalo radost, že hostu chutná, a bez ustání nechávala nosit nová a nová jídla. Hubeňoučká služtička, spíš ještě děvčátko, se mohla uběhat, jak přinášela a odklízela podnosy s všelijakými dobrotami. Objevily se ryby, krevety, kuře, mořské zelí, ředkev, houby, výhonky mladého bambusu a ještě spousta chutně a záhadně vyhlížejících jídel. Pán domu co chvíli doléval do maličkých porcelánových číšek přihřáté saké, a oběma bylo zřejmě výborně. Po posledním zákusku přinesla paní mokré, vyždímané ubrousky, určené k otřeni úst a rukou.

Richard hostitelům poděkoval. Od nynějška nemohou jeho znalosti japonské kuchyně u nikoho vyvolávat pochyby.

„Nebylo by vám milé odpočinout si na čerstvém vzduchu?“ navrhl Macukawa.

Vyšli na širokou verandu. Na maličkém stolku stálo několik lahví, sifon a mělká porcelánová miska s přesnými kostičkami ledu.

Vzduch byl nasycen vůněmi květů. Zářil měsíc.

Několik minut oba mlčeli. Richard se zamyslel. Jak načít rozhovor, kvůli kterému především do tohoto domu přišel? Macukawa zatím odzátkoval láhev a nalil do sklenice nažloutlou tekutinu. Pak tiše cinkly kousky ledu.

„Musile uznat, pane kolego,“ přerušil mlčení Macukawa a podával Richardovi sklenici, „že po takovémto setkání s Jejím Veličenstvem přírodou se nikomu příliš nechce uzavírat do čtyř zdí. Je snad něco na světě, co by se dalo srovnávat s tímto svatým pokojem?“

„Rozhodně nic,“ odpověděl Richard a v duchu blahořečil prozřetelnosti, která mu tak nahrála. „Mne už důkladně omrzelo vláčet se po takových kosmopolitních útulcích jako je Teikoku. Při vší velkoleposti nikdy nemohou být víc než betonové klece, ve kterých se nikdy nelze cítit jako doma.“

„Ano, máte naprostou pravdu,“ souhlasil Macukawa. „Já bych takové živobytí určitě nesnesl ani týden.“

„Vám to, podle všeho, nehrozí,“ řekl Richard. „A i kdybyste někdy musel být hotelovým hostem, sotva byste zakoušel takové ústrky, jakým jsem já vystaven skoro dennodenně.“

„To vás tak špatně obsluhují?“ podivil se Macukawa.

„Ó ne, obsluha je bezvadná. Ale co byste říkal, kdyby se vám někdo pravidelně v době vaší nepřítomnosti hrabal ve vašich věcech a už by se ani nesnažil zahladit své stopy? Když o tom řeknu vrátnému, dělá, jako by o ničem nevěděl.“

„To je skandál!“ vykřikl Macukawa. „Naše policejní orgány žijí v představě, že se svět skládá jen ze samých špiónů. My máme zajisté mnoho nepřátel, ale nelze je vidět v každém cizinci. Hned zítra zavolám do hotelu a jménem redakce se budu dožadovat toho, aby ředitelství takové nešvary zarazilo. Podezřívat našeho váženého kolegu, německého nacionálního socialistu! Jaká nesmyslná pitomost!“

„Budu vám velice zavázán,“ řekl Richard. „Doufám, že vás to příliš nebude zatěžovat. Vždyť vy se s vrátným znáte, že? A nemůže-li sám pomoci, ať mi aspoň řekne, kam se mám obrátit.“

„A proč si myslíte, že bych se měl znát s vaším vrátným?“

V Macukawově hlase najednou zazněly poplašené tóny. Richard se tvářil, jako by nic nepozoroval.

„Tak, viděl jsem vás, jak jste se s ním živě bavil a řekl jsem si, že musíte být staří známí.“

Macukawa zvedal ke rtům sklenici, ale zakuckal se.

„To jste si mne, pane kolego, musel určitě s někým splést,“ řekl a snažil se skrýt rozčilení. „Ale ne, počkejte, máte pravdu, opravdu jsem nedávno zašel do vašeho hotelu, abych si koupil nějaké pohledy,“ rychle se opravil. „Před čtrnácti dny, musel jsem psát tchyni k svátku.“

Improvizace, jak se patří, pomyslel si Richard. Teď už nepochyboval, že za rozmluvou Macukawy s vrátným něco vězí.

7

Seděli na teplém, sluncem vyhřátém písku. Ve vzdálenosti několika kroků vemlouvavě šuměl příboj. Drobné vlnky se lenivě převalovaly přes drobné oblázky na břehu.

Zdálo se, že oba ještě nevěří, že to, co se s nimi děje, je skutečnost. Vždyť od jejich posledního rozhovoru uběhly téměř tři roky. Tenkrát, když se Richard s Ozakim rozcházel, předpokládal, že se jejich cesty sotva ještě setkají. A stejné pocity měl i Ozaki. Na rozloučenou řekl:

„Je málo naděje, že bychom se v dohledné době uviděli. Ale chtěl bych, abyste si jedno navždycky zapamatoval, že máte v Japonsku upřímného přítele.“

A vida, jsou znovu pohromadě.

V Sorgově paměti vyvstal naprosto jasně ten večer, který spojil jejich osudy. Bylo to v Šanghaji, kde Sorge prošel jako rozvědčík prvým bojovým křtem.

18. září 1931 kolem desáté večer šel čínský traťový dozorce po náspu Jihomandžuské dráhy několik kilometrů severně od Mukdenu. Znenadání zpozoroval v padajícím soumraku několik shrbených postav, motajících se kolem nevelkého mostu přes vyschlý potok. Železničář přidal do kroku. Přesto však dojít k neznámým nestačil. Za několik vteřin vyletěl most do povětří. Zahřměl výbuch, který se stal signálem k zahájení japonského vpádu do Mandžuska.

Železnice patřila Japonsku, a to vydávalo tuto naaranžovanou diverzi za práci čínských partyzánů a využilo jí jako záminky k zahájení agrese. Během osmačtyřiceti hodin okupovala japonská vojska jižní Mandžusko včetně Mukdenu, An-Tungu, Čchang-Čchungu a řady dalších měst severovýchodní Číny. To byla předehra veliké válečné epopeje u Tichého oceánu, jíž byl po létech přisouzen tragický atomový konec v Hirošimě a Nagasaki.

Zpráva o počátku japonské agrese zastihla Richarda v jeho šanghajském bytě. Tenkrát už žil víc jak půl druhého roku coby novinář v tomto kosmopolitním hlavním městě Asie, v obrovitém městě hybridu, kde se luxus výhradně cizineckých čtvrtí bezostyšně stýkal s otřesnou bídou čtvrtí čínských.

Šanghaj byla takřka ideálním místem pro Sorgovu práci. Po celá desetiletí bylo toto město předsunutým postavením mezinárodního kapitálu v Asii. Tady se střetávaly zájmy nejsilnějších imperialistických mocností – USA, Japonska, Německa, Anglie, Francie. A právě tady bylo snadnější proniknout do jejich plánů. Richard systematicky informoval Moskvu o politice japonského, amerického a anglického imperialismu v Číně. Při všech rozporech, které mezi těmito třemi mocnostmi vládly, spojovala je snaha udržet Čínu v polokoloniálním stavu. Richard podával zprávy o pomoci imperialistů čankajškovskému režimu při jeho boji proti Čínské lidové armádě, odhaloval konkrétní Čankajškovy plány proti sovětské oblasti v provincii Tien-si. Tyto informace měly obrovský význam pro Čínskou lidovou armádu. Ale zvlášť ho zajímaly agresivní plány Japonska ve vztahu k Číně a SSSR a protisovětské plány imperialistických států v Číně.

To byla pro Richarda výborná škola, která ho mnohému naučila a připravila ho pro další práci v Tokiu.

Téhož zářijového večera, kolem jedenácté v noci, se ozval v Sorgově bytě telefon.

„Helou, kolego! Právě přišel telegram z Tokia,“ zachraptěl ve sluchátku hlas Reuterova dopisovatele, „v Mandžusku je pěkná polízanice. Japonci začali okupovat severovýchod.“

Ano, Sorge tuhle senzaci čekal. Ani telefon anglického kolegy ho nepřekvapil. Vždyť už několik měsíců podával do Ústředí zprávy, které upozorňovaly na možnost takového zvratu událostí.

Mnohá fakta, která shromáždil za dobu své práce v Šanghaji, potvrzovala, že japonský imperialismus, který měl v době prvé světové války v Číně naprosto volnou ruku, ale po válce tuto svobodu ztratil, sní o revanši. Nicméně nebylo tak snadné získat to, co ztratil. Do čínského koláče se už důkladně zakously americké a západoevropské monopoly. V téhle smečce imperialistických dravců Japoncům zdaleka nepřipadlo nejlepší místo. A tak byla v Zemi vycházejícího slunce vypracována svérázná metoda loupežení. Japonská soldateska se rozhodla odtrhnout prostě část čínského území a proměnit toto území ve své léno a stát se tam absolutním a neomezeným pánem.

Japonští agresoři však na Mandžusko nehleděli jen jako na nejbohatší přírodní pokladnici.

Sorge se už v Moskvě, v Dědově pracovně, seznámil s memorandem, které japonské vládě předložil jeden z předních válečných stratégů – generál Tanaka. V tomto dokumentu se v podstatě mluvilo o tom, že zabrání nejbohatších oblastí Číny a pak i Indie a zemí Střední Asie umožní Japonsku zaútočit na Sovětský svaz.

Do programu našeho národního rozvoje se zřejmě zařazuje nutnost znovu zkřížit zbraně s Ruskem, zdůrazňoval generál.

Toto memorandum bylo datováno v polovině července 1927. Od těch chvil čekala japonská soldateska jen na vhodnou záminku, aby mohla přistoupit k uskutečňování svých dalekosáhlých válečnických plánů.

Richard položil telefon a několik okamžiků seděl bez hnutí. Snažil se ve své paměti vymotat z klubka událostí a dosud známých faktů tu nejhlavnější nit.

Z různých zpráv, které proskočily v tisku, v Moskvě už věděli o existenci dvou tajných plánů, vypracovaných v zátiší kanceláří japonského generálního štábu. Jeden z nich – pod šifrou HEI – plán vojenské agrese proti Číně, se už od nynějška začal plnit. Druhý plán, zakódovaný jako OCU, obsahoval detaily vojenských operací proti SSSR. Jak dlouhá bude přestávka mezi uskutečněním obou plánů? Tato otázka byla zřejmě nyní nejdůležitější. A s hledáním odpovědi bylo třeba bez meškání začít.

Během několika minut seděl už Sorge za volantem svého vozu. Nehledě na pozdní hodinu neukládala se ještě Šanghaj ke spánku.

Na konci široké Joffrovy třídy s alejí platanů zahnul Richard nalevo a minuv několik uliček vyjel na nábřeží Chuanpu. Tady, na pověstném Bundu, vyrostly do výše mnohapatrové budovy bank a společností. Těžkopádná architektura jako by zrovna charakterizovala skálopevnost panství mezinárodního kapitálu na čínském území.

Mnohé kanceláře a úřadovny svítily. Tato podrobnost neunikla pozornosti rozvědčíka. Zřejmě tam už probíhaly mimořádné porady v souvislosti se zahájením japonské agrese. Samozřejmě, nikdo z těchto dravců nebude chtít stát stranou a dobrovolně postoupit Japoncům to, co lze uloupit společnými silami. Navíc všichni věřili, že se Japonsko agresí proti Číně nespokojí. Že vyšle své divize dál na sever, na Sibiř, na Ural.

Richard se tak ponořil do svých myšlenek, že div neminul žlutorůžovou elegantní budovu s velkými barevnými vitrážemi v oknech. Cestu k jejím dveřím, které se otevíraly nehlučně, ale zdaleka ne před každým, znalo mnoho cizinců. Tady sídlil jeden z nejluxusnějších šanghajských klubů – French Club.

Richard vystoupil po širokém mramorovém schodišti do prvého patra, minul rozlehlý oválný sál, kde na klouzavém parketu kroužilo několik exkluzivně oblečených párů, minul chodbu k restauraci – dál začínaly malé klubovny, určené pro pracovní porady a obchodní setkání. U jedné z nich se zastavil. Tady se obvykle scházeli solidní zahraniční dopisovatelé v Šanghaji. Od nich se vždycky dalo vyzvědět nějaké novinky. Už uchopil kliku, když uslyšel za sebou tlumené kroky.

„Já to tušil, že vás tu najdu,“ řekl se smutným úsměvem malý, pevně stavěný člověk ve velkých brýlích. Byl to Ozaki, nejlepší japonský korespondent v Číně.

Přestože byl v bezvadném černém obleku a v sněhobílé košili, nevyhlížel slavnostně, byl bledý a vypadal zřejmě unaveně. Richard pochopil, že Ozakiho poslední zprávy vzrušily neméně než jeho samého.

„Řekl bych, že vám krapet whisky neuškodí,“ usmál se upřímně Richard.

„Naopak, to je to jediné, co mne může přivést k sobě,“ odpověděl Ozaki a vzal Richarda pod paží.

Sešli do baru, který byl upraven jako velké akvárium, a usedli u pultu.

„Dvě velké whisky!“ kývl Sorge na barmana.

„Merci, monsieur…“

Muž, který tu s Richardem seděl u barového pultu, znal Čínu výborně. Dětství prožil na Tchaj-wanu, kde byl jeho otec redaktorem listu Ničiniči Šimbun. Od dětství se vyznačoval bystrým analytickým rozumem a hloubavým vztahem k okolnímu světu. Byl slušným básníkem. Jeho verše, které publikoval pod pseudonymem Sirokawa Džiro, měly výrazný úspěch. Ale Ozaki měl zájem i o socialistické učení. Za studentských let četl díla Marxova, Engelsova i Leninova.

Když ukončil právnickou fakultu Tokijské university, začal pracovat ve velkých listech Asahi Simbun a Osaka Asahi. A od roku 1929 byl v Šanghaji coby korespondent obou listů.

Richard si už dávno Ozakiho všímal. Rozvědčický smysl mu říkal, že tento moudrý, důvtipný a prozíravý člověk by se mohl stát jeho druhem. Skvělý novinář a mimořádný znalec Japonska a Číny zřejmě nesdílel nadšení většiny svých západních kolegů pro antisovětské zaměření japonské soldatesky. Nicméně až do léto noci neměl Richard příležitost, aby si s ním pohovořil od srdce k srdci.

Proseděli spolu celou noc. Richard poznal, že Ozakiho politické názory a pocity se ještě neustálily. Měl kritický poměr ke kapitalistickému zřízení – hlavnímu zdroji všech lidských běd. Uznával nebezpečnost japonského militarismu, nenáviděl fašismus. Nenašel však ještě své místo ve společné frontě bojovníků proti tomuto zlu.

Richardovým úkolem bylo odstranit tento nedostatek a přesvědčit Ozakiho, že s pomocí Sovětskému svazu v boji proti fašistické hrozbě, visící nad světem, pomůže i své vlasti. A když se přesvědčil, že dosáhl svého cíle, dohodli se na spolupráci. Pravda, byla jen krátkodobá. Počátkem roku 1932 byl Ozaki náhle povolán do Tokia.

Cestou do Japonska prožíval Richard předem radost ze setkání s Ozakim. Ale ukázalo se, že Ozaki v Tokiu není. Tou dobou pracoval v Osace. Od Vukeliće se Richard dozvěděl, že si za poslední léta upevnil své postavení na žurnalistickém nebi a získal pověst jednoho z nejlepších znalců Číny a Japonska. Listy ho ochotně tiskly. Jméno Hozumi Ozaki znali dobře čtenáři časopisu Soudobé Japonsko, vydávaného anglicky. Vyšla mu první knížka o Číně, která okamžitě upoutala pozornost znalců.

Ale teď se Ozaki vrátil do Tokia. Nyní byl jedním z organizátorů Společnosti pro studium východoasijských problémů, vytvořené při časopisu Asahi Šimbun, a tak politickým činitelem, majícím velký vliv a autoritu.

Richard se zamyslel. Tři roky, to není krátká doba. Za tu dobu se v názorech jeho šanghajského přítele mohly udát velké změny. Navíc musí před něj předstoupit v podobě nacistického novináře. Domyslí si, že je to jen kamufláž? Dokáže skrýt svůj údiv před ostatními? A jak se bude chovat dál? Obnoví se jejich šanghajský vztah, nebo bude dělat, že zapomněl na všechna minulá setkání a hovory?

Richard chápal, že není možno člověka donutit, aby se zařadil mezi antifašisty, jestliže si to sám nepřeje. Věc, které slouží, vyžaduje, aby se jí odevzdali plně, beze zbytku. Podrobovala si veškeré síly, myšlenky, veškerou vůli, energii i odvahu.

Konečně se tedy sešli a jako tenkrát v Šanghaji prodiskutovali v jednom kuse spoustu hodin, vzpomínali na minulost, dělali plány do budoucnosti. Richard znovu a znovu zvažoval svá pozorování. Ano, má pravdu – Ozakiho levicové zaměření se nezměnilo. Hned pochopil, že podoba nacistického novináře znamená jen masku, a byl okamžitě ochoten pomáhat Sorgovi v jeho práci jako dříve.

Už v Šanghaji mu Richard radil, aby v žádném případě neprozrazoval své skutečné politické sympatie. Jediné veřejné přiznání k levým názorům by před ním navždy pozavíralo dveře a zbavilo by ho důvěry mocných, kterou tolik potřebuje pro zdar věci. A teď byl Ozaki za tu radu vděčen. Nebylo pochyb, Ozaki se nezměnil. Stále uvažoval o možnosti jak pokračovat v konspirační práci. Zůstal přítelem Sovětského svazu.

„A co si myslíte o princi Konoeovi?“ zeptal se Richard.

„Řekl bych, že je to nová vycházející hvězda,“ odpověděl Hozumi a hodil ploský oblázek, žabku, která poskakovala po hladině.

„Myslíte, že se takhle poveze po vlnách?“ řekl zamyšleně Richard, dívaje se za kamínkem. „Ale jak brzo půjde ke dnu?“

„Ten je dost mazaný a prozíravý, aby se udržel dost dlouho nad vodou. Mně se dokonce zdá, že se může stát hodně brzo předsedou vlády.“

„Myslíte?“

„Jsem o tom takřka přesvědčen. Princ má dalekosáhlé styky a nepřátel poměrně málo. Lidé jako on jsou v dnešním Japonsku veliká vzácnost.“

„Nu což,“ řekl Richard po chvíli přemýšlení. „Jsem rád, že se naše pozorování shodují. Bylo by moc užitečné, kdyby se nám podařilo mít jasno, jakými problémy se princ Konoe zabývá. Ale zatím nemám vůbec představu, jak toho dosáhnout.“

„To bude stát trochu lámání hlavy,“ řekl Ozaki. „Konoe stojí na jednom z nejvyšších stupínků naší politické hierarchie. Proniknout do jeho okruhu není tak jednoduché. Ale,“ udělal pauzu, „princovým prvním tajemníkem je můj dávný přítel z university Fumio Kazami…“

8

Zanedlouho odeslal Richard do Ústředí telegram:

Spojil jsem se s Ozakim a po důsledné prověrce jsem se rozhodl zapojit ho znovu do práce. Je to věrný a moudrý muž. Zaujímá vlivné postavení ve velkém listě, má neobyčejně široký okruh známostí.

Dále sděloval, že považuje Ozakiho za jednoho z nejcennějších členů své skupiny. A nemýlil se.

9

„Dostavil se Ejdži,“ oznámil pobočník.

„Ať vstoupí,“ přikazoval plukovník.

Macukawa se bokem protáhl do dveří a před stolem se postavil do pozoru.

„Nějaké novinky?“

„Ano, pane.“

„Mluv.“

„V neděli u mne obědval. Mluvili jsme hodně o politice. Ze všeho vyplývá, že je to zažraný nacionální socialista a myslí jen na kariéru. Má vysoké mínění o Hitlerově talentu. Předpokládá, že se Japonsko a Německo nutně musí sblížit.“

„A dál?“

„Stěžoval si na pravidelné prohlídky v hotelu.“

„Všechno?“

„Ano, pane.“

„A jak se ženskými?“

„Mluvil jsem s ním o tom. Mám takový dojem, že nepatří mezi ty, co se točí za každou sukní.“

„Kde se chce ubytovat?“

„V ulici Nagasaki-mači číslo třicet. Pěkný byt. Obsluha bude samozřejmě upozorněna předem.“

„Co plánuješ dál?“

Macukawa udělal neurčité gesto.

„Chci pokračovat v pozorování. Mimochodem, mám jednu konkrétní myšlenku.“

Plukovník Nomura informátora vyslechl a souhlasně kývl:

„Dej se do toho!“

Část třetí

PŘÍTEL NĚMECKÉHO VELVYSLANCE

1

Čtyřmotorový Focke-Wulf Condor proběhl přistávací plochu a zarazil u letištní budovy. Bylo to osobní letadlo, ale s poznávacími znaky německých ozbrojených sil, s černými kříži na trupu a na křídlech a s hákovým křížem v bílém poli na kormidle. Horké dubnové slunce pableskovalo na listech vrtulí.

Richard vykřikl: „Heil!“ a vykročil ke schůdkům:

„Blahopřeji vám, Herr General!“ radostně se usmíval a tiskl Ottovi ruku.

Generál pocítil v novinářově hlasu tolik upřímnosti, až ho to tak dojalo, že zapomněl na etiketu a objal ho.

„Děkuji, Richarde! Jen se mnou, prosím tě, nejednej tak oficiálně. Pro tebe jsem pořád tentýž Eugen. Prostě Eugen.“

Druhou polovinu dne zabrala velká recepce na velvyslanectví. Ott a jeho žena stáli na mramorové plošině u vstupu do řetězce sálů. Hosté tiskli generálovi ruku, líbali Terezinu rukavičku, rozplývali se v gratulacích a – pospíchali ke stolům.

Ott podržel Richardovu ruku:

„Jsem tvým dlužníkem…“

Tereza stěží zadržela samolibý úsměv.

Sorge prošel do sálu, naplnil si talíř všelijakými lahůdkami a usídlil se u zdi v rohu u sloupu.

Tak Eugen Ott, generál, je velvyslancem. Když mu na letišti blahopřál, nemusel si vůbec nasazovat obvyklou masku. Jmenování Otta do funkce německého velvyslance v Japonsku znamenalo opravdu uskutečnění Sorgova toužebného přání, vyvrcholení celé etapy pětileté práce jeho skupiny.

Osmadvacátého dubna roku osmatřicet, to datum si zapamatuji, mvslel si Richard. Před očima se mu míhal kaleidoskop tváří. Většinu těchto lidí znal. Z legrace si je škatulkoval. Tyhle má pod patronátem Branko. O tamty pečuje Hozumi. Generálové, to je Jotokovo hájemství. No a tihle, ti jsou moji. A tak, jak se před ním řadil zástup rozličných slavnostně naladěných lidí, řadily se i jeho vzpomínky, které mu vyvstávaly před očima jedna za druhou. Od toho dne…

2

„Miláčku, seznam se, to je ten Richard z Mnichova, o němž jsem ti už říkala.“

„Velice mne těší. Podplukovník Eugen Ott.“

„Richard Sorge. Jak vám jistě vaše půvabná paní už řekla, jsem novinář, takže si mě držte od těla.“

Tak se seznámili na podzim 1933, když se podplukovník vrátil z dělostřeleckých manévrů. Přece jen je seznámila Tereza.

Tenkrát, několik týdnů po jejich prvém náhodném setkání u velvyslanectví, věnoval Richard velkou pozornost jejímu manželovi, i když to navenek nedal znát. Vyžádal si totiž z Ústředí informace a dozvěděl se, že Terezin muž, nenápadně vystupující důstojník, je ve skutečnosti významný německý špión, spolupracovník proslulého Nicolaie, šéfa německé zpravodajské služby za první světové války, který teď, po příchodu nacistů k moci, vedl jedno z center špionáže – Ústav dějin nového Německa. I když Ott přijel do Japonska na stáže a zajímal se jen o zkoušky houfnic, pravý cíl, který mu abwehr určil, byl jiný – navázat spolupráci mezi hitlerovskou a japonskou zpravodajskou službou. Kromě toho měl prostudovat politickou situaci v Japonsku a připravit pro Berlín obšírnou zprávu.

A Richard Sorge na tohoto skromně vystupujícího podplukovníka, který však tolik sliboval do budoucna, vsadil.

Ne, pochopitelně se mu nijak nevnucoval do přízně. Zpočátku se prostě náhodou potkávali tu na velvyslanectví, tu v klubu nebo u Reinholda, v baru Němce, který byl proslulý párky po bavorsku, mnichovským pivem a protihitlerovskými názory. Richard samozřejmě ani jedinou narážkou nedal najevo, že ví o skutečném poslání jeho cesty do Tokia. Nechtěl slyšet, chtěl mluvit. Mluvil a předváděl před vnímavým podplukovníkem v celém lesku své hluboké znalosti politické situace v Japonsku i znalosti nacistické frazeologie.

A Ott na tuto návnadu skočil, usoudil, že tenhle novinář mu může být se svými velikými znalostmi prospěšný. Nejdřív si o něm důmyslně opatřil jednotlivé informace a pak ho jednou přímo požádal:

„Richarde, pomozte mi dát dohromady jedno lejstro pro Berlín.“

„Milerád. Ale přece…“

„Jistě, jistě, zvlášť tajné papíry vám pochopitelně neukážu. Ale u všeobecných kapitol – čert to vem!“

Sorge souhlasně přikývl.

„Chápu, jak musí být kádrovému důstojníkovi papírování protivné.“

Načrtl sytými barvami obraz politické situace v Japonsku a události podal v takové interpretaci, která musela v Berlíně vyhovovat. Svůj referát navíc náležitě vyzdobil nacistickou frazeologií, tak lahodící sluchu říšských pohlavárů.

Ott byl nadšen. Začal s Richardem jednat otevřeněji. Dokonce se mezi hovorem prořekl, že se seznámil s generálem Doiharou. A co je Doihara zač, to Richard výborně věděl. Ale nehnul ani brvou – všechno má svůj čas.

Zjara 1934 se Ott vracel do Německa. Při loučení Tereze dokonce vyhrkly slzy:

„Uvidíme se ještě někdy? Nezapomeň na nás, Richarde!“

A Sorge si v duchu říkal: Uvažoval jsem správně? Vyjde můj plán?

3

V létě 1934 se Eugen Ott do Tokia vrátil – teď už v hodnosti plukovníka a ve funkci vojenského atašé velvyslanectví.

„Práce udělala nahoře dojem,“ řekl Richardovi důvěrně při prvním setkání.

„Už předem se těším, že budu moci pomáhat, seč jsem schopen,“ odpověděl Sorge.

A sám pro sebe si udělal závěr, že výpočty byly správné. Ale jeho pohled směřoval výš. Předpokládal, že kádroví vojáci kolem Hitlera budou získávat na váze i v diplomatickém aparátu. To znamená, že se bude zvětšovat i jejich informovanost. A to zas znamená, že je třeba i nadále pomáhat Ottovi v jeho postupu na služebním žebříčku.

Dopisovatel Frankfurter Zeitung si získával stále větší plukovníkovu důvěru a přízeň. Za nějaký čas mohl už referovat do Ústředí:

Kdykoliv dostane Ott nějaký pozoruhodný materiál nebo kdykoliv má něco napsat, povolává mne k tomu a seznamuje mne s materiály. Méně závažné materiály mi dává domů k prostudování. Závažnější tajné materiály čtu v jeho pracovně.

A tak jednou pozval Ott zase Richarda do své pracovny, zamkl dveře, ukázal na stůl, zavalený papíry a tabulkami:

„Nestačím na to – taková práce! Pomoz mi!“

Richard nevěřil svým očím. Na stole před ním ležely tabulky německého přísně tajného kódu.

„Co je tohle za neřádstvo?“ naklonil se nad nimi a nedbale si je prohlížel.

„Hned tě s tím naučím zacházet. Budeš mi pomáhat sestavovat a šifrovat telegramy,“ řekl plukovník.

Nejbližší spojka vezla do Ústředí kopii německého kódu. A vzápětí poslal Děda radiogram: Jsi chlapík!

4

Ano, s Ottem byli přátelé.

Ale Richard se nepoddával iluzím. Velmi dobře chápal, na čem je založena přízeň vojenského atašé a ostatních pracovníků velvyslanectví, představitelů německých průmyslových kruhů v Tokiu a kolegů novinářů – na jeho hluboké znalosti dálněvýchodní problematiky, na dobrém zvuku jeho novinářského jména.

Ale udržet si dobrý zvuk, prohloubit své znalosti, to znamenalo nesmírnou spoustu práce.

O této své práci referoval do Moskvy:

Velmi podrobně jsem prostudoval agrární otázku, pak jsem přešel k malovýrobě, ke střednímu a konečně k těžkému průmyslu. Pochopitelně jsem také studoval společenské postavení japonského zemědělce, dělníka a drobného měšťáka… Zabýval jsem se také vývojem japonské kultury od dávných dob, vlivem, který na tento vývoj měly jednotlivé čínské školy, a rozvojem kultury současné periody, začínající érou Meidži.

V prvých měsících si vytvořil knihovnu, do které nakoupil stovky knih o historii, kultuře a politice Japonska. Ale to mu nestačilo. Psal: Kromě své knihovny jsem využíval knihovny velvyslanectví, osobní knihovny velvyslancovy a knihovny Východoasijské německé společnosti.

Moje studium země, psal jindy, bylo důležité pro mé novinářské postavení, protože bez tohoto vybavení bych se stěží mohl vyšvihnout nad úroveň průměrného německého dopisovatele, úroveň nijak zvlášť vysokou. Moje vědomosti mi umožnily získat v Německu pověst nejlepšího dopisovatele z Japonska. Redakce Frankfurter Zeitung mě často chválila za to, že mé příspěvky pozvedaly její mezinárodní prestiž.

A skutečně, Sorgovy články udivovaly erudicí a profesionální dokonalostí. Frankfurter Zeitung je umísťovala na nejčestnější místo na prvé straně. Berlínské listy si u něho objednávaly články jeden přes druhý. A Richard pracoval a pracoval, protože chápal, jak je pro něj pověst nejlepšího korespondenta důležita.

A Dědovi psal: Svou pozici na velvyslanectví jsem si nevybojoval jen tím, že jsem měl přátelské vztahy s pracovníky velvyslanectví, naopak, nejeden z nich se stavěl nevraživě k mému vlivu na velvyslanectví. Mé postavení bylo především podmíněno velkým množstvím všeobecných informací, jímž jsem byl zásoben, mými širokými znalostmi o Číně a detailním studiem Japonska. Bez toho by nepochybně nikdo na celém velvyslanectví nechtěl se mnou diskutovat o politických otázkách a nežádal mne o radu při posuzování tajných problémů. Mnozí se ke mně obraceli s přesvědčením, že něčím přispěji k jejich rozhodnutí. Nikdo z pracovníků velvyslanectví nebyl tak obeznámen s Čínou a Japonskem jako já.

Ale s novinářskou pověstí musela kráčet ruku v ruce i autorita nacisty – jinak by stěží mohl počítat s důvěrou významných činitelů německé kolonie.

Oskar měl pravdu – v Tokiu nedalo Richardovi práci vstoupit do nacionálně socialistické strany. Vždyť byl člověkem s doporučeními vysoce postavených osob v Berlíně, vášnivý Führerův přívrženec, který mohl i fašistické veterány lecčemu přiučit. Mimochodem, brzy to také začal provádět, když byl totiž jmenován schulungsleiterem – propagandistou v místní stranické organizaci, odpovědným za politickou výchovu jejích členů, a redaktorem nástěnky. V té roli se spřátelil s vůdcem nacistické organizace německé kolonie v Tokiu, Wissem, šéfem pobočky německé oficiální telegrafní agentury DNB a zároveň, podobně jako Ott, špiónem vojenské zpravodajské služby. Také Richardův poměr ke zpravodaji Völkischer Beobachteru von Urachovi byl takový, že si lepší nelze ani představit. Zato se svými anglickými a francouzskými kolegy jednal povýšeně – sovětské zcela ignoroval. Japonští novináři ho považovali za nafoukaného Prušáka… Richard svou reputaci pravověrného Vůdcova přívržence pilně a cílevědomě přiživoval.

Nicméně ani autorita nacisty mu nezaručovala plný úspěch v práci. Zbýval ještě Kempeitai – japonská tajná policie a kontrašpionáž. A on věděl, jak je nastražená, sám na sobě pocítil její neoslabený zájem o svou osobu. Stačí udělat neopatrný krok, ztratit papírek s opisem tajného materiálu nebo rozšifrovaným radiogramem – a v tu chvíli všechno letí. Proto pozor, pozor a zase pozor! Všechno, čemu ho naučili Děda, Vasilij i Oskar, předával svým soudruhům a nutil je, aby každý příští tah měli promyšlen na deset tahů dopředu.

Z hotelu se Richard brzy přestěhoval do soukromého bytu v ulici Nagasaki-mači 30, v buržoazní tokijské čtvrti Akabuku. Ale ani tu se nepřestávalo služebnictvo, které mu bylo přiděleno, přehrabávat v jeho věcech a papírech. A když se u něho sešli hosté, bezpečně věděl, že je o tom policie zpravena. Už si na to zvykl a dělal, že nic nepozoruje.

Pravda, nešlo to už tak snadno. V jakých podobách se před ním nepřátelé neobjevovali! Třeba jen Aritomi Macukawa! Jednou s sebou přivedl jakéhosi bělogvardějce, který začal rusky kvílet: „Nenávidím Japončíky, chci domů, vrátit se, pomozte mi!“ Richard samozřejmě dělal, že ničemu nerozumí. Macukawa se s tím nespokojil. Přinesl obálku s falešnými „tajnými spisy“ a nabízel mu: „Kupte to ode mne, hrozně potřebuji peníze, prohrál jsem v madžanu.“ Teď bylo naprosto jasné – je to provokatér. Musel ho vzít za límec a vyhodit z domu. Víc se neobjevil. Ale Sorge věděl, že ho japonská kontrašpionáž nenechá ani potom na pokoji, že bude kontrolovat každý jeho krok.

7. ledna 1934 telegrafoval do Moskvy:

Nijak zvlášť se již nebojím nepřetržitého a rozmanitého sledování. Myslím, že už znám každého fízla, i jakými metodami pracuje. Předpokládám, že už je všechny vodím za nos.

Ale jak ho takový boj vyčerpával, jak mu byla odporná role nacisty! Duši mu soužil stesk. Po vlasti. Po Kátě…

5

Skupina Ramsai rozvíjela svou činnost. Každý člen měl přesně ohraničenou sféru působnosti. Richard se zabýval německým velvyslanectvím, zpracovával a chystal zprávy pro Ústředí.

Branko Vukelić se stal „štamgastem“ v řadě vyslanectví. Neplnil jenom úkoly dopisovatele bělehradské Politiky a pařížského časopisu Vie, ale pomáhal též šéfovi odbočky francouzské telegrafní agentury Havas, což mu otevíralo dveře u mnoha významných politických činitelů.

Při prvé schůzce v Tokiu mu Richard uložil:

„Tvůj dlouhodobý program je: Vyjasnit, jak se budou vyvíjet vztahy Japonska se Spojenými státy a Anglií. Děda upozorňoval, že se Japonsko může pokusit zaútočit na Sovětský svaz za podpory těchto zemí.“

Jak vidno, Branko dobře zasel a teď začal sklízet bohatou úrodu. Díky svým stykům se mu podařilo znát stanoviska amerického, francouzského a britského velvyslance na mnoho mezinárodních otázek a sdělovat je Richardovi.

S Hozumi Ozakim se Richard snažil setkávat co nejméně, aby na něj, proboha, nepřilákal kontrašpionáž plukovníka Nomury. Tisková konference, lóže v divadle, přístřešek na pláži, diplomatická recepce – to byla místa setkání. Pár maximálně stručných a promyšlených vět – a zase několikatýdenní pauza. Od setkám k setkání choval Richard ke svému dobrovolnému pomocníkovi a věrnému příteli čím dál větší úctu. Hozumi se stal členem speciální studijní skupiny při časopisu Asahi. Tato skupina se zabývala studiem otázek Dálného východu a měla přístup k mnoha oficiálním pramenům. Ozaki si také brzy vysloužil uznání jako jeden z předních expertů na Čínu. Lépe než kdo jiný chápal, že japonská politika vůči Číně má nejen mimořádně důležitý význam pro bezpečnost SSSR, ale i pro situaci na celém Dálném východě.– A proto seznamoval Richarda s každou podrobností v japonsko-čínském poměru a doplňoval tak informace, které mohl Sorge získat na německém velvyslanectví a z druhých pramenů.

„Byl bych nesmírně šťasten, kdybych vás mohl otevřeně označit za svého nejlepšího přítele,“ přiznal se kdysi Sorge. „Možná že jednou nastane taková doba…“

Hozumi v odpověď jen přiložil obě ruce na srdce.

Vpůli prosince se v tokijském listě Japanese Advertiser objevil inzerát, že si jakýsi sběratel přeje koupit rytiny ukijoe. Zanedlouho se do redakce dostavil mladý výtvarník a nabídl, že takové rytiny může dodat. A ještě téhož dne se výtvarník a sběratel sešli v kanceláři vedoucího reklamy v listě. Sběratel se pohroužil do zkoumání rytin, mistrně provedených v tradičním japonském stylu. Když se od nich odtrhl, upřeně se na umělce zadíval:

„Nebude vám vadit, zaplatím-li vám ale v dolarech?“

„Jak je vám libo, pane.“

Sběratel vytáhl peníze.

„Tady je nazpět,“ řekl umělec a vytáhl z kapsy také dolarovou bankovku. Pohlédl na její číslo – bylo přesně o jedno vyšší než na bankovce sběratele.

Z kanceláře vyšli sběratel – to byl Branko Vukelić – a mladý umělec společně. Oba znalci umění si měli o čem vyprávět…

Tak se ve skupině Ramsai objevil čtvrtý rozvědčík – mladý, energický a talentovaný Ietoku Mijagi.

Jaké informace mohl Richardovi obstarávat mladý malíř? Sorge připravil roli i pro něj.

„Musíš se zvlášť specializovat na portréty vojáků. Nejdůležitější je, aby se ti hlavně dařily řády, stužky a zlaté šňůrování.“

Mijagi se tedy stal znalcem součástek stejnokrojů, řádů a šňůr. A který samolibý generál vydrží den po dni stát v nezvyklém prostředí ateliéru, aniž by řekl něco navíc, nevybreptl nějakou tajnost? Třeba jen malichernost. Ale jeden slovo, druhý větu… Dnes generál císařské gardové divize, zítra admirál válečné flotily, pozítří důstojník generálního štábu nebo policejního ředitelství. Malíř Mijagi se den ze dne lépe vyznal ve věcech japonské armády a čím dál víc věděl o jejích plánech.

Pramínky informací z různých stran se sbíhaly k Sorgovi. Fakta, fakta, fakta… Bylo je třeba sbírat, systemizovat, hodnotit. Richard chápal, že Ústředí nepotřebuje různorodé a často protichůdné informace. To potřebuje seriózní rozbor, přesnou odpověď na rovnici o mnoha neznámých. A on se snažil dobrat k těm závěrům, jejichž podstata byla prostá – odkud a kdy má vlast očekávat nebezpečný úder?

Z nich pak sestavoval lakonické zprávy pro Ústředí. Vysílat je, to byl úkol pátého člena skupiny – radisty Bernharda.

Když si nasadil sluchátka, slyšel vzdálené, slabé a často přerušované signály, které mu připadaly jako kouzelná hudba. To přijímal odpovědi na své radiogramy. Nové úkoly. A ještě jedno dvě slova – povzbudivé pozdravy od Dědy: Jste chlapíci! Jsme s vámi spokojeni! Výborná práce!

Ale Richard spokojen nebyl. Uděláno bylo málo. Důležité údaje často zastaraly jen proto, že se je nepodařilo včas vyslat. A to byla Bernhardova vina. Ukázalo se, že tenhle oddaný a smělý chlapec byl špatný radista. Vysílačka, kterou zkonstruoval, byla příliš slabá, často vypovídala službu, a navíc byla hrozně veliká. Jak jí měli vozit z místa na místo, aniž by vzbudili pozornost japonské kontrašpionáže?

Ale tak jako tak pracovali a stále blíže pronikali k samým zdrojům důležitých informací.

Nepřetržitě po celé dva roky. A pak najednou – povolání do Moskvy.

6

Znovu – jako tenkrát neuvěřitelně dávno – se blíží chodbou její kroky, tlapají o zem pantoflíčky. A znovu se zalyká radostí a smutkem:

„Richarde!“

Dni se s Káťou zatočily zrovna jako když člověk sedí na Čertově kole v Parku kultury a je mu až úzko od nadšení, strachu a větru.

Aby mohla být co nejvíc s ním, vzala si dovolenou. Úmyslně nebo bezděky se ho snažila obklopit Moskvou, radostí a láskou.

Existuje snad větší štěstí než život, kdy člověk na sobě nepřetržitě cítí pohled zářících očí? Vše, co bylo mezi jejich předešlým a nynějším setkáním, připadalo Richardovi jako těžký sen.

Ale občas dostaly Kátiny oči smutný, prosebný výraz. A on, když se pozorně zahleděl do její láskou omládlé tváře, přece jen nalézal kolem úst a očí brázdičky vrések, které tam dříve nebyly. To byly stopy starostí o něj. Ne, jemu nepřipadalo, že by Káťa zestárla – zamilovaným to nikdy nepřipadá. Prostě jen zjišťují na tvářích svých blízkých stíny soužení a trampot. Jednou Káťa už nevydržela a zeptala se:

„A co dál?“

„Podal jsem zprávu. Naše práce byla dobře oceněna. Zřejmě zůstanu v Moskvě.“

Poslední slova neřekl už tak jistě. Přistoupil ke Kátě a objal ji kolem ramenou:

„Ať se dál děje co chce, zítra spolu odjedem na jih, odpočinout si!“

Káťa radostně vzdychla. Vždyť nemají nic připraveno a sbaleno! Nastalý rozruch umlčel všechny starosti o budoucnost. Po všech koutech stály rozšklebené kufry.

A na zítřek předvolali Richarda znovu na Ústředí.

„Semjon Petrovič se už po vás ptal.“ řekla Nataša s nádechem výčitky a ukázala na zavřené dveře k náčelníkovi.

Richard se hned prvý den po příjezdu dozvěděl, že má teď nového nadřízeného – komisaře Semjona Petroviče Urického. A Berzin, jeho přísný a milý Děda, je od jara nedaleko od něho, byl jmenován zástupcem V. K. Bljuchera, velitele Zvláštní dálněvýchodní armády Rudého praporu. Svého nového nadřízeného dosud neznal, proto si ho prohlížel s mimořádným zájmem. Napohled se Semjon Petrovič od Dědy zcela lišil. Byl menší postavy, ovšem také pevný a podsaditý. Nebyl šedivý, ale měl temné vlasy a snědý obličej. Mluvil hlasitě a hodně se pohyboval. Jeho tvář byla tvrdší. Ale stejně jako Děda měl vážný, trpělivý výraz a odvážné názory. Výborně se vyznal ve všech podrobnostech rozvědčické práce – tohoto mimořádného odvětví vojenského umění.

Nyní s ním byli v pracovně ještě dva lidé, které Richard znal už dávno – Vasilij a Oskar.

Urickij se netrpělivě podíval na hodinky, ale nic neřekl. Mlčky ukázal Richardovi na prázdnou židli.

Mluvil Oskar:

„Německo spěchá. Hledá cestu ke sblížení s Japonskem, protože ‚ostrovní říše‘ by byla pro Hitlera mnohem užitečnějším spojencem než Itálie – může totiž zaplést protivníky Německa do válčení na Východě.“

„A co si o tom myslí Japonsko?“ obrátil se Urickij na Sorga.

„Pro Japonsko je blok s fašistickým Německem taky důležitější než co jiného,“ odpověděl Richard. „Ani Japonsko nemůže počítat s realizací svých agresivních plánů bez silného spojence na Západě. Na spojenectví s Hitlerem tlačí především ‚mladí důstojníci‘. Ale přesto, pokud jsem informován, iniciativa vychází od Hitlera.“

„Ano, je to tak.“ potvrdil Oskar. „Nepřítel číslo jedna je fašistické Německo. I když si mnozí ještě nedovedou představit, jak hrozný nepřítel to je. Hitler se nezačal vyzbrojovat jen tak pro legraci. Začal budovat vojenské letectvo. Zavedl všeobecnou brannou povinnost. Staví válečnou flotilu.“

„A jaké hlavní nebezpečí hrozí z Východu?“ obrátil se komisař znovu na Richarda.

„Příští rok očekávají japonští militaristé s netrpělivostí. V roce 1936 se má ukončit přezbrojení a reorganizace japonské armády, a ta má podle názoru ‚mladých důstojníků‘ začít velkou válkou.“

Urickij si přejel víčka od nosu až po skráně a upřel na Richarda pozorné a přísné oči.

„Smysl vaší práce v Tokiu je odvrátit hrozbu války mezi Japonskem a SSSR. Vaším hlavním objektem je německé velvyslanectví.“

Sorge mlčel. Nastala dlouhá pauza. Teď na něj pozorně hleděli všichni tři.

Komisař si znovu zamnul víčka.

„Chápu. Vaše zahraniční cesta se protáhla. Dobrá… Může vás někdo v Tokiu vystřídat a vést operaci Ramsai?“

Sorge se zamyslil. Pak pevně řekl:

„Ne. Protože to nejdůležitější jsou styky na německém velvyslanectví. Zvlášť styky s vojenským atašé Ottem.“

Hořce se usmál:

„Tak kdy soudruhu komisaři?“

„Nemáme právo ztrácet ani den.“

Vasilij, který do té chvíle mlčel, vstal a zamířil ke dveřím:

„Teď ti představím nového radistu, chlapce se zlatýma rukama. Mimochodem, znáš ho výborně už ze Šanghaje.“

Otevřel dveře a zavolal.

Do místnosti vešel ramenatý muž. Byl to Max Gottfried Klausen.

Ano, Richard se s ním poprvé setkal už počátkem roku 1930 v malé hospůdce ve čtvrti Honkju na předměstí Šanghaje. Cesťák Max Klausen byl výborný komunista, vynikající mechanik a radista. Jeho otec měl opravnu bicyklů a on měl od dětství vášeň pro techniku. A teď, když absolvoval speciální přípravu, byl schopen rychle stavět přenosné a silné vysílačky. Po celé dva roky, co Richard spolupracoval s Maxem v Číně, měli nepřetržité spojení s Ústředím.

Výborně, pomyslel si Richard, v Tokiu bude Klausen zvlášť nepostradatelný…

Atmosféra v tokijských politických kruzích se přiostřovala. Richard byl pryč všeho všudy několik týdnů, ale za tu dobu došlo v japonském hlavním městě k velkým změnám. Události byly nanejvýš poplašné a jejich ostří bylo zaměřeno vůči Sovětskému svazu. Richard čím dál jasněji rozeznával síly, které se snažily působit na zahraniční politiku Japonska. Různé strany kapitalistických koncernů a statkářských magnátů a fašistické organizace se formovaly do dvou táborů, mezi nimiž se vedl zuřivý boj. Jedna skupina, to byl blok „hodnostářů“ čili „umírněných“, v čele s hlavním poradcem císaře knížetem Sajondžim. Tato skupina vystupovala proti okamžitému útoku vůči SSSR. Pochopitelně ne proto, že by bojovala za mír, ale prostě „umírnění“ se domnívali, že Japonsko zatím není připraveno vést „velkou válkou“, že musí počkat, dokud nedojde k útoku na Sovětský svaz od západu. V čele druhé skupiny stál generál Sadao Araki, bývalý ministr války, vůdce vojenskofašistického hnutí v Japonsku, hlava „mladých důstojníků“. Strašně nenáviděl Rusko. Měl k tomu osobní důvody – už v roce 1916 byl v Irkutsku zavřen jako japonský špión. Otevřeně podporoval bělogvardějce a protisovětskou činnost. A hlavně vyžadoval okamžitě zahájení „kontinentální války“, útok japonské armády na Mongolskou lidovou republiku a na sovětské Přímoří. Na rozdíl od „umírněných“ dokazoval, že každý promarněný den zmenšuje šance Japonska na vítězství. A generál Araki byl pochopitelně vášnivým přívržencem sblížení s hitlerovským Německem.

Jde tedy o to, která skupina nabude vrchu.

„Moc dobře chápeš, že já osobně sázím na Arakiho,“ řekl Richardovi důvěrně Ott. „Čím dřív dojde v Japonsku k podpálení Reichstagu, tím líp!“ Zasmál se.

„Ty máš, Eugene, smysl pro humor,“ poznamenal Richard. A pro sebe si pomyslel: Příchod Arakiho k moci znamená začátek války.

Max Klausen, který vystřídal Bernharda, teď často volal do éteru Sorgova varování o vystupujícím nebezpečí.

7

Šestadvacátého února zburcoval Richarda za úsvitu telefon.

„Blahopřeji, Richarde! Už se stalo!“

Sorge spěchal na velvyslanectví.

Ano, potvrdily se nejhorší obavy, „mladí důstojníci“ uskutečnili v Tokiu vojenskofašistický převrat. Novinky následovaly jedna za druhou – oddíly spiklenců zabraly rezidenci předsedy vlády, budovu policejního ředitelství, telegrafní a telefonní ústřednu. Řada činitelů „bloku hodnostářů“ byla zabita: generál Watanabe, lord-strážce pečeti admirál Saito, ministr financí Takahaši. Ministerský předseda admirál Okada se zachránil před spiklenci tak, že se schoval do rakve s tělem zabitého švagra.

Německé velvyslanectví hučelo jako dráty s vysokým napětím. Na všech tvářích se usadily nepokryté vítězoslavné úsměvy. Spojení s Berlínem je nepřetržité ve dne v noci. Hitler převrat upřímně schvaluje.

Stalo se, co nelze napravit? Richard chápal, jaký význam má tokijský převrat pro Moskvu. A zároveň mu myšlenky přeskakovaly k dalším otázkám. Zopakuje se vše i v této slunné a půvabné zemi? Řádění band s hákovými kříži na přezkách řemenů, ničení památek tisícileté kultury, ostnaté dráty koncentráků? Jakkoli tu měl těžkou práci, přece jen si zamiloval tuto zem a její lid. I když musí vystupovat pod cizí maskou, je přítelem tohoto národa. A chtěl by od něj odvrátit válečné požáry a krveprolití. Válka je stejně nebezpečná pro Japonsko jako pro jeho vlast.

Povstání se rozrůstalo. Ale čas ubíhal a radost na tvářích německých diplomatů se začala měnit ve zděšení.

„Ano, povstalců je víc jak půldruha tisíce a zabrali všechny centrální části Tokia,“ svěřoval se Ott Richardovi. „Ale proč je nepodporovala císařská gardová divize, námořní pěchota a četnické jednotky? Proč se Araki nepostavil otevřeně do čela ‚mladých důstojníků‘? Araki je mazaný lišák. Tady jistě něco nehraje.“

Letmá schůzka s Ozakim. Japonský novinář byl jako vždy klidný. Stručně vyslovil svůj názor:

„Povstání musí padnout. Nejvyšší finanční a průmysloví pohlaváři jsou přesvědčeni, že čas k nastolení fašistické diktatury a k zahájení ‚velké války‘ ještě nedozrál. Straní ‚bloku hodnostářů‘. Kromě toho je už jasné, že spiklence podporují důstojníci válečného námořnictva. A námořní velení je proti kontinentálnímu plánu Arakiho. Jsou pro ‚obranu na severu a postup na jihu‘. To znamená pro válku v Tichém oceáně. ‚Mladé důstojníky‘ nepodporovaly ani posádky v ostatních městech.“

Richard se s Hozumim procházel po aleji v parku a zastavovali se u stromků růžové mimózy, které se užuž chystaly rozkvést. Z dálky to může vypadat, jako že si jen tak povídají o kytkách.

„Ovšem, i když povstání padne, vliv armády na zahraniční politiku tak jako tak zesílí,“ končil Ozaki. „Ať jsou bitky mezi skupinami sebezuřivější, fakt je, že se rozcházejí jen v metodách přípravy k válce a v termínech jejího zahájení.“

A nezdržel se:

„Bože, kam to ženou moji zem!“

V Hozumiho hlase byl hluboký žal. Richard ho chápal – vždyť oba byli vedeni stejným citem. Musí udělat vše, aby zabránili válce mezi svými zeměmi.

Ukázalo se, že Ozaki měl pravdu. Za čtyři dny bylo povstání „mladých důstojníků“ potlačeno. Lépe řečeno – ne potlačeno, ale upokojeno. Vláda ve výzvě ke spiklencům prosila „nerozumné děti“, aby se v pokoji vrátily do kasáren a tím, že vláda dokonce uznává motivy, které je přiměly k povstání. Vydejte se císaři na milost a nic se vám nestane, pravilo se v oficiálním prohlášení. Jsme dojati vaší odvahou a loajálností. Můžete se podřídit bez obav, že vámi budou pohrdat…

Povstalci ustoupili. Jejich pohlaváři spáchali podle samurajského zvyku harakiri. Ale Ozaki měl pravdu i v druhé polovině své předpovědi. Spiklenci porážkou dosáhli úspěchu – nově utvořená vláda vedená bývalým velvyslancem v Moskvě a poté ministrem zahraničí Kokim Hirotou se začala opírat o fašistické důstojníky. Nejvlivnější „umírnění“ byli z vlády odstraněni.

A na prvním zasedání nového kabinetu Hirota oznámil, že má v úmyslu zahájit rozhovory s hitlerovským Německem.

Začala příprava k uzavření „antikominternovského paktu“.

8

Po Ginze pochodovalo neobyčejné procesí. Slavnostní policejní doprovod mu uvolňoval cestu a zatlačoval auta a rikši k chodníkům. Odtud obhlížely průvod zástupy Japonců.

Tři sta lidí pochodovalo v pravidelných rozestupech hlavní tokijskou třídou, usmívalo se a mávalo na pozdrav. Nad jejich hlavami se vznášely transparenty s fašistickými hákovými kříži, Hitlerovy portréty a říšské vlajky. V prvé řadě kráčel sám dlouhonohý velvyslanec Německa Herbert Dirksen. Jemu po boku cupital japonský ministr zahraničí Hačiro Arita. Za nimi pochodovali všichni ostatní Němci z tokijské kolonie. Tímto slavnostním pochodem 26. ledna 1936 oznamovali včerejší berlínské podepsání „antikominternovského paktu“.

Richard kráčel téměř v samém čele kolonie – po odjezdu dopisovatele hitlerovské agentury DNB se stal místo něho nacistickým führerem německé kolonie, s nímž teď musel počítat i sám velvyslanec. Kromě toho organizoval na Tokijské universitě katedru německé filologie, sám na ní přednášel a těšil se mezi Němci pověsti vědce.

Kdesi na konci kolonie, mezi německými živnostníky a inženýry, usazenými v Tokiu, šel i Klausen, majitel nedávno otevřené firmy Max Klausen & Co., provádějící fotografické reprodukce, skromný obchodníček, který však začínal prosperovat.

Pochod skončil u známé restaurace Tokio kaikan, dějiště vládních recepcí.

Zde oslava pokračovala oficiálními projevy. Vystoupil Dirksen. Řekl, že německo-japonské spojenectví znamená upřímné sblížení árijců se samuraji. Ministr Arita se rozhlaholil o rudém nebezpečí a narážel na to, že nová úmluva je namířena proti Sovětskému svazu.

Samozřejmě že ani jeden z nich se slovem nezmínil o tajných kapitolách paktu podepsaného v Berlíně. Pro koho tajných? Richard poslouchal projevy velvyslance a ministra a přitom jakoby zrovna četl text radiogramu z Ústředí, který dostali ráno: Nelze pominout vaše velice přesné informace ze všech stadií japonskoněmeckých rozhovorů… Správně jste nás informovali a pomohli nám… Z těch vět Richard poznával hlas komisaře. Dobře. To znamená, že je Moskva s prací skupiny Ramsai spokojena.

Ano, byly to těžké měsíce. Rozhovory mezi Němci a Japonci začaly už zjara, brzy po únorovém povstání. Vedly se v Tokiu i v Berlíně.

Zde, v Tokiu, byl o průběhu jednání informován Eugen Ott. Jeho rukama procházely dokumenty, posílané z Berlína, i materiály, předávané z generálního štábu japonské armády. Každý nový dokument hleděl prodiskutovat se Sorgem. Důležité zprávy přicházely i od Ietoku Mijagiho, který tou dobou pilně maloval portréty generálů z generálního štábu.

V důsledku toho se Sorgovi podařilo zjistit nejen základní obsah tajné vojenské úmluvy, připojené k smlouvě o paktu, ale i všechny detaily. A sotva Hitlerovi představitelé opustili Tokio, dopadl na stůl v pracovně v prvém patře malého domku v tiché moskevské uličce úplný text celé přísně tajné úmluvy.

V tyto dny si hlavně zacvičil Klausen. Vysílal v noci i za svítání, uprostřed bílého dne i za večerů, pokaždé měnil místo i čas vysílání, aby rádiové zaměřovače plukovníka Nomury nezachytily vysílačku. Vysílal zprávy z různých bytů, ze svého, z Brankova, z Mijagiho. A nejčastěji z automobilu, s kterým zastavoval buď v postranních uličkách nebo na výpadových silnicích.

Od těch dob, co se mu podařilo vystřídat Bernhardovu těžkou a neskladnou aparaturu malou vysílačkou, začalo všechno klapat. Klausen zajišťoval pravidelné spojení s Ústředím za každého počasí a v libovolnou denní dobu. Vysílačka, kterou zkonstruoval a postavil, se lehko vešla do malého kufříku, který v rukou tak zaměstnaného člověka, jakým byl šéf firmy Klausen & Co., nevzbuzoval nijaké podezření. A přece se Max nespokojil ani s tím. Překonstruoval vysilačku tak, aby ji mohla jeho žena Annie v případě potřeby nosit rozebranou z bytu do bytu. Zabalila části aparátu do furošiky, japonského hedvábného šátku na balení uzlíků, a klidně je uložila na dno své nákupní tašky, přikryla je všelijakými potravinami a beze strachu chodila městem.

Doma pracoval Klausen v prvém patře, v malé komůrce s okny do zahrady, kam nikdo kromě něho nevcházel. Hosty hlásil silný zvonek v předsíni, takže měl vždycky v rezervě několik minut času, aby sbalil papíry, vypnul vysílačku a jakoby nic sešel dolů. Nicméně nebezpečí se stále hlásilo.

Jednou zrána se tak Klausen dal do vysílání, ruku na klíči, vyťukával pravidelně skupiny číslic. Práce bylo spousta. Tečka, čárka, tečka…

V duchu si představoval svého partnera na druhé straně – nějaký mladý spojař v maskovací blůze sedí u přijímače a vyklepává na stroji text zprávy, kterou netrpělivě čekají v Moskvě. Max toho spojaře nikdy neviděl. Ale věděl, že má výborný „rukopis“. Až se vrátím do Moskvy, určitě ho musím vyhledat, myslel si Klausen a automaticky stiskal klíč.

Najednou pocítil, že ho cosi vyrušuje a rozptyluje. Ale co? Do ranního ticha pronikaly nějaké nezvyklé zvuky. Klausen se ohlédl. V místnosti nikdo nebyl. Ale šramot sílil. Podíval se do okna a zkameněl. Na nejvyšších větvích velkého stromu přímo před oknem se beze všech cavyků usadil jakýsi muž s černou brašnou z celtoviny.

„Kam vás to sem čerti nosí?!“ Klausen se strašně rozkřičel.

„Promiňte, pane. Jsem ze správy Městské parkové služby,“ široce se usmál Japonec. „Váš strom se příliš rozrostl. Je ho třeba trochu prořezat.“

Klausen zabouchl okno a zatáhl záclonu. Srdce mu prudce tlouklo. Co to? Náhoda? Nebo sem poslala policie svého agenta?

Rychle ukončil vysílání a okamžitě rozebral vysílačku. Několik dní chodil celý nesvůj. Ale všechno naštěstí dobře dopadlo.

Takových případů, kdy se Klausenovi zdálo, že mu padli slídilové na stopu, bylo víc. Jednou se vracel svým vozem od Vukeliće. Kufřík s vysílačkou měl na sedadle. Najednou ho zastavil policista a začal se vyptávat, odkud a kam jede. Podezřívavě se přitom díval na kufr.

„Jedu z Německého klubu,“ prohlásil rozhodně Max a podal policistovi svou vizitku.

Policista něco zabručel a odešel.

Podruhé, když vysílal ze své komůrky v prvém patře, vešel do jeho domu policejní inspektor.

„Kde je pán domu,“ zeptal se Maxovy ženy Annie. „Musím s ním okamžitě mluvit!“

Annie se podařilo inspektora zdržet několik minut, zatímco Max zběsile rozebíral vysilačku a uklízel ji do speciálního výklenku. Sotva stačil zakrýt otvor ve zdi, inspektor vstoupil.

„Pane Klausene, zůstal jste dlužen požární poplatek za poslední období!“

A to bylo všechno… Firma Klausen & Co. nazítří zaplatila požární poplatky na celý rok napřed.

I když to byly zcela náhodné incidenty, Richard vyzýval k stále pozornější konspiraci. Rozvědčíci se obvykle prozradí úplnými maličkostmi.

9

Pakt vstoupil v platnost. Německé a japonské chemické koncerny uzavřely smlouvy o technické pomoci a o konzultacích. Do Tokia přibyli němečtí specialisté a nastoupili ve vojenském průmyslu, v dělostřeleckých, automobilových a leteckých továrnách i v hutích. Japonské mise se vydaly do Německa za účelem „studia situace“. Na japonských letištích začala přistávat německá letadla – stíhačky arado, messerschmitt, heinkel a heinschell, střední i těžká bombardovací letadla junkers. Po moři začala docházet vojenská výzbroj.

V létě uskutečnila japonská vojska nový útok na Čínu. Do boje byly zasazeny mohutné síly, dělostřelectvo, tanky. Japonská soldateska počítala s bleskovým vítězstvím. Nicméně dostávala válka zdlouhavý charakter. Přesto císařská armáda zabrala největší čínské přístavy Šanghaj a Tientsin, i hlavní město Nankin. Tokio všemožně usilovalo, aby se Čína připojila k „antikominternovskému paktu“.

Richard se dozvěděl, že předseda vlády Hirota slibuje ústupky, připojí-li se Čína ke smlouvě. Radiogram o tom šel do Moskvy.

Čína se rozhodla Japonsko nenásledovat. Boj pokračoval…

Tou dobou se daly do pohybu také události v Evropě. V listopadu 1937 se k „antikominternovskému paktu“ připojila i fašistická Itálie. Mussolini se dal slyšet o své solidaritě s japonskou politikou na Dálném východě. A Hitler při projevu v Mnichově výhrůžně řekl: „Spojily se tři státy. Nejdřív tu byla evropská osa. Teď veliký světový trojúhelník.“

Svět se řítí k „velké válce“, uvažoval Sorge. Bylo mu to jasnější než komukoliv jinému.

10

Osmadvacátého dubna roku osmatřicet. To datum si opravdu zapamatuji, opakoval si Richard a obhlížel ze svého rohu velký sál velvyslanectví. Ať je to jak chce, Eugen Ott je generálem a velvyslancem, a to znamená, že má Ramsai mnohem větší možnosti plnit svou obtížnou misi.

Večer, když recepce skončila a hosté se rozešli, pozval Ott Sorga k sobě. Jenomže tentokrát ne do pracovny vojenského atašé, ale do obrovské kanceláře mimořádného a zplnomocněného velvyslance Velkoněmecké říše.

„Dělej jako doma,“ řekl Ott, když zůstali sami. „Budu tě pořád potřebovat. Dokonce víc než dřív.“

Prošel se po místnosti, ve které tolikrát stál v pozoru před Dirksenem. Prohlížel ji s novým zájmem. Přejel nehtem po kožených hřbetech knih:

„To jsem nečekal… Ani v nejctižádostivějších snech.“ Pak se zabořil do bezedného křesla před Richardem.

„Milý příteli, já nezapomínám, že všechno, mé generálské nárameníky, tyhle místnosti, toto vysoké postavení je z velké části tvoje zásluha. A buď ujištěn, že ti nezůstanu dlužen.“

„O čem to mluvíš,“ vytáhl Richard obočí.

„Ano, ano, znám tvou skromnost… No dobrá. Ještě se k tomuhle rozhovoru vrátíme – mám s tebou nějaké plány… Ale teď si spolu podebatujeme o velmi vážných novinkách, které jsem se dozvěděl ve štábu vrchního velení a osobně od ministra zahraničí von Ribbentropa.“

Ottův hlas se naladil slavnostně. Richard cítil, že se chystá říci něco mimořádně důležitého. Opřel se do křesla, připraven poslouchat a vše si zapamatovat.

„Poslední Führerův projev v reichstagu samozřejmě znáš? Prohlásil, že německá vláda bude usilovat o sjednocení celého německého národa, že ‚Němeeko nemůže zůstat lhostejné k osudu deseti miliónů Němců, kteří žijí ve dvou sousedních státech‘, Chápeš, co se za tím skrývá?“

„Ovšem,“ ozval se Richard. „Führer hovořil o Rakousku a Československu. Rakousko je už téměř měsíc připojeno k říši. To znamená, že je na řadě Československo.“

Ott se samolibě rozesmál:

„Takže to chápe i nemluvně. Jenže to všechno je teprve začátek. Ano, Rakousko je výborné strategické nástupiště k uchvácení Československa. Ale potom je na řadě jihovýchodní Evropa, Balkán a…“

Udělal významou pauzu, po které pokračoval ještě slavnostněji:

„Chápeš, byl jsem ohromen, doslova ohromen tím, co jsem teď v Německu viděl. Celý německý národ je připraven ke skutečné válce. O armádě už ani nemluvím. Ale v armádě je teď půldruha miliónu vojáků a důstojníků, téměř dvakrát tolik, než měla německá armáda v předvečer první světové války. Sto divizí! A to ještě nepočítám jednotky SA a SS!“

Richardovi se vybavily ty jednotky hnědokošiláčů, vzpomněl si na Wedding, na hranici na náměstí u Opery.

Generál pokračoval:

„Jenže tyhle divize nejsou žádné vilémovské, s puškami bez patron. Tady máš poslední cifry: armáda má už ve výzbroji tři tisíce tanků, tři tisíce sedm set bojových letadel!“

Ott se znovu zasmál:

„A myslíš si, že všechnu tuhle sílu potřebujeme jenom proto, abychom shrábli Československo?“

Snížil hlas:

„V armádě nastaly velké změny. Z velení jsou odstraněni všichni, kdo projevovali nerozhodnost nebo nepodporovali kurs na ‚velkou válku‘ – všichni, bez ohledu na jméno. Polnímu maršálovi von Blombergovi bylo navrženo, aby odešel do penze. Na jeho místo byl jmenován generál Keitel. Göring dostal titul polní maršál. Bylo zrušeno ministerstvo války a velení všech ozbrojených sil vzal do rukou náš Führer. Je teď vrchní velitel. Nedávno prohlásil: ‚Jsem největší Vůdce, jakého kdy Němci měli, a byl jsem Prozřetelností vyvolen, abych vytvořil Velkoněmeckou říši!‘ Teď už rozumíš, co to znamená?“

Richard si pomyslel: Ano, to znamená, že svět stojí na prahu války. To znamená, že Němci otevřeně přistupují k násilnému znovurozdělení Evropy, k porobení národů. Ale odpověděl neurčitě:

„Ba, politika, to je složitá věc. Jak řekl jeden Francouz: Politika, to je ze všech kumštů ten největší.“

„Třeba Francouz, ale řekl to správně,“ souhlasil Ott. „A to taky znamená, že my dva teď máme před sebou mnohem víc práce a starostí, než když jsem byl skromným atašé.“

„To nic,“ povzbudil Sorge velvyslance. „Tentýž Francouz řekl taky ještě něco jiného: Vysoké postavení rychle dává i vysoký rozum.“

Ott se samolibě usmál. Nezaslechl v Richardově hlasu ani stín ironie.

11

Richard s námahou pootevřel těžká víčka. Malý čistý pokojík. Přes celou stěnu okno. Bílé rolety. Bílé záclony. Bílé čelo postele. A najednou – jasná červená skvrna. Rozplývala se, skákala, měnila se ve spalující ohnivou kouli. Koule poletovala ve vzduchu, hned se objevovala, hned mizela. Richard ji chtěl chytit. Natáhl ruku. Ostrá bodavá bolest mu projela celým tělem, vrátila mu vědomí. Teď nad sebou jasně rozpoznal něčí tvář zakrytou rouškou. Velké šikmé oči téměř bez řas. Pozorné a napjaté. Nad očima červenou skvrnku – pečlivý křížek na oslnivě bílém šátku… Milosrdná sestra… Nemocnice… Neštěstí, blesklo Richardovi hlavou. Definitivně přišel k sobě a začal vzpomínat co se přihodilo.

V posledních dnech musel důkladně zapracovat. Ústředí vyžadovalo nové zprávy o pravděpodobném vývoji událostí na Dálném východě. Nesčíselnými cestičkami se k Richardovi sbíhaly často i nejrůznější a protichůdné informace. Ozaki ho pravidelně informoval o náladách členů japonského kabinetu, Vukelić o taktice evropských států, pokud jde o hitlerovskou říši, Mijagi o plánech japonské soldatesky. Richard sám pozorně sledoval vše, co se dělo na německém velvyslanectví a v tokijské nacistické organizaci. Jeho výzvědný aparát pracoval přesně a dost úspěšně. Ale hlavní starost přece jenom ležela na jeho ramenou. Byla to obrovitá analytická práce vědce, který podle jednotlivých čárek má sestavit celý obraz. A obraz, který vznikal, byl dost zlověstný. Po uchvácení Rakouska a Československa se už Hitler netajil se svým záměrem co nejdřív začít v Evropě velkou válku. Současně bylo jasné, že si Němci chtějí zajistit týl. Kvůli tomu museli upoutat pozornost a síly Sovětského svazu na Dálný východ, kde proti němu postavili nebezpečí ze strany Japonska.

Fašistická diplomacie vyvíjela bouřlivou činnost. Sorge věděl, proč velvyslanec Ott stále častěji a častěji dochází na ministerstvo zahraničí. Celé hodiny je tam přesvědčoval, aby vystoupili proti Sovětskému svazu. Výsledky jeho návštěv se už pomalu začaly ukazovat. Japonský tisk jako na rozkaz zahájil bouřlivou protisovětskou kampaň. Ze sovětsko-mandžuských hranic se stále častěji hlásily provokace. Chvílemi se zdálo, že svět visí na vlásku. Ale definitivní plány japonské vlády byly uchovávány v hluboké tajnosti. A proniknout do nich se stalo Richardovým hlavním úkolem. Strávil nejednu bezesnou noc přemýšlením, analyzováním, porovnáváním. Ne, Japonsko ještě není připraveno k „velké válce“ se Sovětským svazem – to byl jeho definitivní závěr.

Varoval však Ústředí, že v nejbližší době mohou ze strany Japonska následovat pokusy ještě víc zostřit mezinárodní situaci na Dálném východě, provádět průzkum bojem.

Zpráva byla hotová ve čtvrtek. A v pátek mu Klausen oznámil, že se mu konečně podařilo sehnat pro něj „báječnou hračku“. Byl to úplně nový harley, který podle Klausenových slov jenom čekal, aby ho osedlal jezdec, který by ho byl hoden.

Rychlá jízda, to byla Richardova všeobecně známá slabost. Tahle zábava zřejmě nejvíc ze všeho odpovídala jeho povaze: zběsilá rychlost, přesný odhad, vytrvalost, smělost.

Richard už dávno žádal Klausena, aby mu opatřil nějaký dobrý motocykl, a už předem vychutnával okamžik, kdy se bude moci po tolika dnech úmorné práce trochu provětrat a rozptýlit.

Byl krásný slunečný jarní den, když Sorge vyvezl niklem blýskajícího harleye na ulici a spustil motor. Byl to silný a těžký stroj. Richard s pocitem rozkoše přidal plyn a vyrazil vstříc větru. Motocykl brzy nabral rychlost a jako pták nesl svého jezdce.

V jedné z prudkých zatáček vyrostl najednou před Richardem cyklista. Jakýsi stařík vezl pár bedýnek drobných rybiček. Když zaslechl zvuky blížícího se motocyklu, ztratil hlavu. Rozhodovaly zlomky vteřiny.

Richard strhl motorku stranou, motocykl zařval. Jenže zadní kolo naneštěstí vletělo do kaluže. Stroj dostal smyk a vší silou se vřítil do starého plotu…

Když Richarda přivezli do nemocnice, byl téměř v bezvědomí. Obličej měl celý zakrvácený. Na hlavě velkou ránu a po celém těle hluboké odřeniny.

„Okamžitě na stůl,“ uslyšel a projelo jím zděšení.

Vždyť ta nejstrašnější katastrofa ho teprve čeká. Až ho budou připravovat k operaci, určitě ho svléknou… Šaty odnesou a budou prohlížet. A on má v kapse saka zpravodajský materiál. Podle pravidel konspirace ho nemohl nechat v bytě. Jestli se tenhle materiál dostane do rukou Japonců, bude celá organizace prozrazena. Všichni soudruzi zahynou. Richard sebral poslední síly, přemohl bolest a zvedl se na nosítkách.

„Vezl jsem do tiskové agentury spěšné zprávy,“ řekl lékaři, který stál vedle něho, hlasem pokud možno nejklidnějším. „Sdělte, prosím vás, okamžitě jednomu mému známému, kde se nacházím. Tady je jeho telefon.“

Lékař udělal odmítavý posunek.

„Ve vaší situaci bude nejlepší, když nebudete o ničem uvažovat, pane Sorge.“

„Zapomínáte, že jsem novinář,“ naléhal Richard, „a že mým úkolem je zpravovat lidi o novinkách, ať se sám dostanu do jakékoliv situace.“

Ale lékař byl neoblomný. A tu si Richard vyčíhal vhodnou chvíli, vytáhl několik jenů a nepozorovaně je strčil do kapsy pláště sestře, která se točila kolem něho.

Klausen se objevil během patnácti minut, ale Richardovi připadalo, že už uběhla celá věčnost. Vždyť musel nejen přemáhat svou bolest, ale ještě přesvědčovat všechny kolem sebe, aby ho nechali na pokoji.

„Tady jsou telegramy pro agenturu DNB,“ řekl hlasitě, když předával Klausenovi papíry. „Ať je okamžitě vypraví do Berlína.“

Víc už si nic nepamatoval.

Klausen spěchal z nemocnice do Richardova bytu. Nesměl ztratil ani minutu. Bylo mu jasné, že Japonci neopomenou využít situace a že párkrát prohrabou Richardův byt. Richard žil sám a oni se v domě objeví pod záminkou „ochrany majetku poškozeného“, udělají podrobný soupis všech věcí a všechny vchody a východy pak zapečetí. Takový tu byl obyčej.

Žádné konspirativní materiály Sorge doma neměl. Kopie všech dokladů a telegramů se okamžitě ničily, když byly rádiem nebo kurýrem odeslány do Moskvy. Ale mohli u něho třeba najít tajné dokumenty, které si přinášel z velvyslanectví. Je velice pravděpodobné, že nebyly určeny pro zrak japonské tajné policie. A mohla by pak být nastolena naprosto oprávněná otázka: jakým způsobem získal korespondent Frankfurter Zeitung přístup k tajné korespondenci německého velvyslanectví. Klausen došel právě včas. Sotva za sebou stačil dovřít dveře, přijela k Richardovu domu černá limuzína s hustými záclonkami na oknech. Několik přestrojených agentů vešlo do chodby. Ale špiclové přišli pozdě. Teď už nebyli nebezpeční…

Vynucená zahálka Richarda skličovala. A jakmile se mu zdraví aspoň trochu vylepšilo, pokoušel se znovu zapojit do práce své skupiny. Nemocnice není samozřejmě pro práci rozvědčíka místem nejvhodnějším. Jenže Richard nedokázal být ani tady nečinný. Zdroje informací se mu samy nabízely. Někdy ho navštívil Ott, ale mnohem častěji přicházel vojenský atašé major Scholl – halasný tlouštík, který nikdy s ničím nedělal dlouhé cavyky. Přinášel mu vždy z velvyslanectví poslední novinky.

Mezi Richardem a Schollem se už dávno vytvořily přátelské vztahy. Aniž by to sám tušil, připravoval Scholl pro Moskvu nejdůležitější zprávy o potenciálu japonského válečného průmyslu. Poměrně nedávno dělal Richard samostatné kroky, aby získal informace k těmto otázkám. Navázal styky s širokým okruhem známých mezi německými obchodními podnikateli a inženýry, kteří pracovali v Tokiu. Ale rozhled těchto lidí byl jen velice úzký. Každý byl specialistou jenom v určitém odvětví, a navíc se bál, že informace, které sdělí Richardovi, se mohou dostat do rukou konkurentů. To všechno práci velmi komplikovalo. A tehdy Richardovi bleskla hlavou myšlenka k nezaplacení. Přesvědčil Otta o tom, že by německé velvyslanectví mělo samo vypracovávat pro Berlín zevrubné rozbory o ekonomické situaci Japonska. Zpracováváním těchto zpráv byl pověřen major Scholl. Pokaždé, když se vojenskému atašé nakupilo dost materiálů, přicházel k Richardovi a spolu připravovali pravidelné hlášení do Berlína.

Už v nemocnici se Richard od Scholla dozvěděl, že Japonsko koupilo v Německu několik licencí na výrobu syntetického benzínu. Byla to velmi závažná novinka. Benzín, to je chleba pro auta a letadla, A specialistům může strategická zásoba paliva nepřítele říci víc než mnohé plány, rozpracované v generálních štábech. Ale Sorge se dověděl ještě jednu důležitou zprávu. Německá společnost Heinkel umístila v Japonsku tajnou objednávku na výrobu leteckých motorů. Uzavření této dohody vyjednávala speciální komise německých inženýrů, kteří byli do Japonska posláni na osobní příkaz Führerův. Komise důkladně prozkoumávala největší japonské letecké závody a vypracovala velmi podrobný referát o stavu japonského leteckého průmyslu a o možnostech jeho spolupráce s hitlerovskými vzdušnými silami. Scholl tuto zprávu Richardovi ukázal. A Klausen mu zanedlouho vyřizoval, že Ústředí velice zaujala tato zpráva a že „nemocnému“ vzkazovali vřelé díky.

Přátelé na Richarda nezapomínali. Často k němu do nemocnice přicházel Vukelić. A taky ne s prázdnýma rukama. Dlouze rozprávěli o tom, jak se vyvíjí situace v Evropě. Velmoci Hitlerovy agresivní plány zjevně podporovaly, povzbuzovaly ho do dalších dobrodružství. Bylo jasno, že každým okamžikem vypukne evropská válka.

„Ale to znamená.“ přemýšlel nahlas Richard, „že to hlavní je teprve před námi. Čeká nás pěkná robota. Fašistickou agresi dokáže zastavit jenom síla. A jestliže se Hitler někdy v budoucnu rozhodne napadnout Sovětský svaz, musíme to zařídit tak, aby v tu dobu byla síla na naší straně. Naším úkolem je protivníka odzbrojit, vyrvat fašistické bestii pokud možno nejvíc jejích černých tajemství a plánů.“

12

Prozatím se o nás tady nebojte. Přestože už máme zdejších krajů až po krk, přestože jsme unavení a vyčerpaní, zůstaneme pořád těmi houževnatými a rozhodnými chlapy, stále stejně pevně odhodlanými splnit úkoly, které od nás veliká věc vyžaduje. Srdečně vás i naše přátele zdravíme. Předejte, prosím, přiložený dopis a pozdravy mé ženě. Postarejte se, prosím, o ni. Ramsai 7. října 1938.

13

Stalo se to už pravidelným zvykem. Každé ráno pozval Ott při svačině Richarda k sobě a při hrnku kávy posuzovali poslední zprávy. Jednou Ott řekl:

„Podívej se, co nám poslali z japonské kontrarozvědky.“

Richard vzal papír a rychle přeběhl očima řádky.

„Pokud tomu rozumím, chtějí, aby jim německý elektrotechnický koncern Siemens prodal svoje nejnovější přístroje pro rádiové zaměřování. Zajímavé! Škoda že ještě nenapsali, nač to potřebují.“

„Stydí se o tom zkrátka hovořit,“ ušklíbl se Ott. „Jako velké tajemství jsem se přednedávnem od Doihary dozvěděl, že tady v Tokiu už několik let pracuje nezjištěná vysílačka. Kontrarozvědka se může doslova ztrhat. Plukovník Nomura na tom zešedivěl a uhnal si infarkt. Na každé poradě do něho nelítostně řežou. Předpokládají, že tu pracuje velká špionážní skupina.“

Sorge ztuhl. To se hovoří o něm. Ale přinutil se ke klidnému úsměvu.

„Obvyklá japonská špiónomanie. Je to určitě nějaký jejich radioamatér, a oni ho pokládají za špióna. V naší době se najde spousta lidí, kteří si chtějí povykládat v éteru. Přednedávnem mi někdo vyprávěl o jednom takovém polovičním bláznovi z Hamburku. Smontoval si vysílačku a noc co noc bez přestání vysílal do éteru jedno a totéž poselství – tři osmičky. V jazyce radioamatérů to znamená: Já vás miluji. Gestapo toho chudáka sebralo. Div z něho duši nevyklepali. Ale ukázalo se, že je to obyčejný schizofrenik – rozhodl se, že vyzná lásku celému světu. Nakonec ho strčili za mříže a obvinili ho, že sympatizuje s komunisty. Že ti si taky mohli jeho slova vykládat ve svůj prospěch.“

„Vy jste nevyléčitelný vtipálek, Richarde,“ rozesmál se Ott. „Ale Japonci jsou přesvědčeni, že tady něco není v pořádku. Pravda, žádné jiné důkazy kromě vysílačky nemají. Ale i to je dost. Budeme muset jejich dopis poslat Siemensu. Musíme konec konců pomáhat spojencům.“

„Jen ho pošlete, pošlete ho, pane velvyslanče,“ s netajenou ironií radil Richard. „Dal bych ruku za to, že kromě několika amatérských fandů do svých sítí nikoho nepolapí.“

A v duchu si pomyslil: Musím Klausena varovat. Ať se připraví na nové komplikace.

14

Jsme na svém místě a spolu s vámi v bojovém duchu oslavujeme svátek.

Ramsai 21. února 1939.

Část čtvrtá

ÚKOL JE SPLNĚN

1

První poplašný signál přišel od Mijagiho.

„Maluji portrét jednoho generála Kwantungské armády,“ řekl Richardovi. „A včera na mně generál chtěl, abych práci okamžitě dokončil, protože ho odvolávají z dovolené do Mančžou-go. Mezi řečí prohodil, že mají před sebou stejnou práci jako vloni na jezeře Chasan.“

Potom telefonoval Ozaki.

Setkali se v knihkupectví na Minamoto-mači. Prodejna byla obrovská, měla i galerie. Knížky stály v dlouhých regálech. Richard a Hozumi tu pravidelně nakupovali, takže si jich tu už nikdo zvlášť nevšímal.

Richard našel Ozakiho na nejvzdálenějším konci galerie u regálů. Přesvědčili se, že kolem nikdo není, a Hozumi začal potichu vyprávět a listoval přitom ve svazku veršů:

„Volal jsem vám, hned jak jsem vyšel od prince Konoa. Včera večer byla u něho porada s vedoucími činiteli armády. A dneska ráno zavolal nás, skupinu ekonomických a finančních poradců, a uložil nám, abychom okamžitě připravili rozpočet prostředků a materiálu nutného k přepravě vojsk do oblasti Barghi. To je na území Mančžou-go, ale těsně na hranicích se Sovětským svazem a s Mongolskem. Během princova telefonického rozhovoru jsem zachytil jména Buir-Nur a Chalchin-gol. První je jezero a druhé řeka, obě na území Mongolska. Mám strach, že se chystá nová provokace.“

„A s jak velkými jednotkami mále při přepravě počítat?“ zeptal se Richard.

„Nejdřív s jedním pěším a s jedním jezdeckým plukem, ale potom s několika divizemi, s tankovými a dělostřeleckými útvary, s několika leteckými pluky… To množství mě leká ze všeho nejvíc.“

„To je velmi důležitá informace,“ řekl zamyšleně Sorge. „Zpravte mě o všem, co se bude dít, i o té nejnepatrnější maličkosti.“

Ozaki souhlasně přikývl.

A Richard věděl, že ho nezklame, že mu poví všechno, co se sám dozví. A nebylo toho málo, co teď věděl. Věhlas největšího znalce Číny, výborné vzdělání a široký rozhled, to všechno pomohlo Ozakimu proniknout až do svatyně japonské politiky. V okruhu prince Konoa, který byl v té době ministerským předsedou, se pohybovali dva Ozakiho kolegové z university, Ušiba Tomohiko a Kiši Mičidzo, velmi dobře informovaní mladí lidé, s kterými Ozaki často diskutoval o politických otázkách. Přátelé se setkávali dost pravidelně, zpočátku v bytě u Ušiby a později v restauraci hotelu Monroi. Přátelé byli pro Ozakiho nejen důležitým zdrojem informací, ověřoval si na nich i správnost svého hodnocení těch či oněch událostí. A teprve po této důkladné prověrce sděloval své závěry Richardovi. Jestliže na něm některý z přátel chtěl radu, Ozaki si od něho dřív vyžádal základní dokumenty, „aby si mohl otázku prostudovat“. Tyto dokumenty pak často brával domů. A je samozřejmé, že Richard se brzy seznamoval s jejich obsahem.

Sorge velmi oceňoval oddanost svého přítele, všemožně ho chránil před sebemenším nebezpečím. Právě na jeho doporučení vstoupil Ozaki do ultrareakční „Asociace pomoci Trůnu“. Už samo toto členství docela stačilo, aby člověk od sebe odvrátil jakékoliv podezření.

Na velvyslanectví Ott nebyl.

„Ještě se nevrátil z ministerstva zahraničí,“ řekla sekretářka.

Sorge zašel k vojenskému atašé.

„Jak se vám líbí ta mela, s kterou si Japonci začínají na Chalchin-golu?“ zeptal se Scholl, když se pozdravili.

„O čem to mluvíte?“ opáčil Sorge lhostejně.

„Cože, vy o tom nevíte?!“ vykřikl major. „Je to půl hodiny, co mne a generála Otta informovali…“

„A o čem?“

Ukázalo se, že Scholl neví o nic víc, než co už Sorge slyšel od Mijagiho a od Ozakiho.

Doma si Sorge na stole rozložil mapu. Tady je řeka Chalchin-gol. Těsně u hranice se Sovětským svazem a s Mongolskou lidovou republikou. A tady je horský hřeben Velkého Chinganu…

Ale novinky, které se Sorge doslechl od Mijagiho a Ozakiho a potom také od Scholla, nebyly pro něj žádným překvapením. Už před nějakým časem si všiml, jak nakvap začali Japonci se stavbou nové železnice do pustého a nezabydleného kraje, k hranici Mongolska. Byla také zvětšena propustnost již starší silnice Charbin – Chaj-la-er. Proč? Současně s tím odmítlo Japonsko návrh Sovětského svazu na uzavření paktu o neútočení. Proč? Co to má znamenat? Začátek války? Anebo to má být, podobně jako vloni v létě u jezera Chasan a na návrších Zaozerné, Bezymjanné a Pulemjotné hory, nový průzkum bojem, který má prověřit pevnost a bezpečnost našich hranic a bojeschopnost Rudé armády?

Aby si bylo možno utvořit definitivní závěry, k tomu nebylo ještě dost zpráv. Ale bylo už jasné, že útok se chystá s větší pečlivostí a v mnohem větším rozsahu než vloni.

Richard se znovu sklonil nad mapou. Představil si sám sebe na místě generálů japonského generálního štábu. Ano, tato oblast je mnohem výhodnější nástupiště k útoku na SSSR než přímořská oblast u Chasami. Odtud se otevírá nejkratší cesta do Zabajkalí. To už je hrozba pro celý sovětský Dálný východ. Ale přece jenom: má to být válka, nebo provokace? Ostatně není vyloučena ani další varianta: může to být provokace, ale když bude mít úspěch, přeroste ve válku. Jenže ať je tomu jakkoliv, jedno jméno musí Moskva znát – Chalchin-gol.

A v témže radiogramu oznámil Sorge do Ústředí i druhou důležitou novinku, kterou se dozvěděl včera od generála Otta: Hitler stanovil datum útoku na Polsko na 1. září.

2

A už se jméno nepatrné mongolské říčky začalo objevovat na novinových stránkách v celém světě. Je Chalchin-gol provokace, nebo velká válka?

První útok – vpůli května v síle dvou praporů pěchoty a jízdy – byl odražen.

Koncem května bylo na východ od Chalchin-golu soustředěděno víc než dva tisíce „bodáků a šavlí“, dělostřelectvo, obrněná auta, letadla. Sovětská vláda prohlásila, že dodrží smlouvu a bude hájit hranice Mongolské lidové republiky jako své vlastní a dala příkaz k přepravě Rudé armády do této oblasti. Japonci utrpěli těžké ztráty a znovu se stáhli na území Mandžuska.

Do oblasti bojů se teprve soustřeďovaly nové svěží pluky, ale Richard už měl podrobné plány „druhé vlny“, do níž se mělo zapojit okolo čtyřiceti tisíc japonských vojáků, a dokonce i „třetí vlny“, útoku, který měl být zahájen v srpnu v síle celé armády.

Radiogramy už letěly do Ústředí.

3

Generál zuřil jako ďas. Za celou dobu, co se s ním Richard znal, ještě nikdy ho neviděl takhle rozlíceného. Běhal po pracovně, prskal na všechny strany a klel:

„Cucáci! Usmrkanci! Darmožrouti, čert aby je vzal! A to na ně pracuje náš průmysl, jim jsme poslali naše nejlepší specialisty! To pro ně vyrábíme za ‚zaplať pánbu‘ letadla, děla, granáty! Ztřeštění břídilové!“

Křečovitě polkl vzduch, sesul se do křesla a začal si masírovat srdce. Sorge nalil do sklenice vodu a podal mu ji.

„Dostanu z nich infarkt… No ale řekni, Richarde, byl bys mohl předvídat takový krach?“

Skutečně, poslední, rozhodující útok Japonců v oblasti Chalchin-golu – jejich „třetí vlna“ – skončila úplným fiaskem. Začátkem srpna soustředilo hlavní velení na východišti pětasedmdesátitisícovou armádu, víc než pět set děl, kolem dvou set tanků, tři sta padesát letadel. Zdálo se, že tentokrát je vítězství zaručené, tím spíš, když podle informací zpravodajské služby měly japonské armádě čelit jenom nepatrné síly sovětské a mongolské pěchoty a jezdectva.

A najednou doslova několik hodin před signálem k všeobecaému útoku, 20. srpna na úsvitě, se na první řady japonské obrany, na týl a dělostřelecké pozice z nebe vrhla lavina bombardérů. Potom zaútočilo těžké dělostřelectvo. Byl zahájen všeobecný útok sovětsko-mongolských vojsk po délce celé fronty – hnula se pěchota, jízda, tanky. V týlu byly vysazeny parašutistické jednotky… Za tři dny byla celá japonská armáda obkčíčena a hned nato ji začala pěchota, za podpory tanků a letectva, rozdělovat na jednotlivé skupiny, docela jako by krájela koláč na kousky, a po částech ji likvidovala.

V posledním tajném hlášení, které Ott dostal a které ho tak rozčililo, se oznamovalo, že 31. srpna „byli Japonci donuceni“ úplně vyklidit celé území Mongolska. Šestá armáda generála Rippa byla z valné části zničena. Jenom na lidech činily ztráty 25 tisíc, protivník ukořistil 175 děl, tisíce pušek, desetitisíce granátů, milióny nábojů. Jenom za srpen ztratilo císařské letectvo ve vzdušných bojích víc než 200 vojenských letadel. Ministerstvo zahraničí dávalo na vědomí, že bude nuceno požádat Moskvu o mírové urovnání konfliktu.

„Umíš to vysvětlit, Richarde?“ znovu začal hulákat Ott. „Svou třetí vlnu Japonci tajili, jak mohli, ale ukázalo se, že to bylo tajemství veřejné. A Rusům se podařilo převézt nás všechny dohromady. Kdy k sakru stáhli k Chalchin-golu tolik vojska? Himmelherrgott!“

„Stojí to za to, rozčilovat se takhle k vůli několika samurajům?“ pokrčil rameny Sorge.

„Jestli to stojí za to?“ odpověděl Ott. „O tobě se vykládá, že jsi na Japonsko náramný specialista, ale ničemu nerozumíš! Celá ta záležitost je mnohem nebezpečnější, než si myslíš,“ pokračoval rozmrzele. „Na ty samuraje, co se odebrali na onen svět, kašlu, dokonce i na naše sestřelená letadla. Bojím se něčeho jiného. Aby je totiž porážka u Chalchin-golu v budoucnosti neodradila od velké války proti Sovětům.“

„Za jednoho zabitého ti dají dva živé,“ ušklíbl se Richard. A myslel si: Má nepochybně pravdu. Teď si to Japonci stokrát rozmyslí, než se do něčeho pustí.

Generál si usrkl vody, zamračil se a nečekaně se usmál:

„No, za Chalchin-gol metál čekat nemůžeme, a tak nám zbývá jediná útěcha – dobré zprávy z vlasti. Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že Führer dá příkaz k rozpoutání války s Polskem prvního září? Náš veliký Vůdce je přesný. Podívej se!“

Podal Sorgovi blanket telegramu s hlavičkou: Přísně tajné. Panu velvyslanci osobně. Jen pro osobní informaci.

Z textu vyplývalo, že v noci na 31. srpna skupina SS, převlečená do uniforem polské armády, přepadla rádiovou stanici v německém městě Gleiwitz těsně u polských hranic. Tohoto „přepadení“ využil Führer jako záminky k vyhlášení války. A 1. září ve 4 hod. 45 min. ráno překročily říšské ozbrojené síly polské hranice.

„Kolikátého máme dneska a kolik je hodin?“ zeptal se Ott významně.

„Co to je za vtipy, Eugene?“ Sorge se podíval na hodinky. „Dneska je prvního září. Dvacet tři, sedmnáct.“

„Tam je tedy poledne…“ generál udělal významnou pauzu. „To znamená, že už je to sedm hodin třicet dvě minuty, co začala velká válka!“

Generál měl rád přesnost a byl výborně informován. Ale ani on nemohl toho dne vědět, že 1. září roku 1939 začala druhá světová válka.

4

V lednu 1940 hlásil Ramsai Ústředí:

Milý soudruhu. Dostali jsme váš příkaz zůstat tu ještě další rok, jakkoliv toužíme po návratu domů, splníme ho beze zbytku a budeme tu pokračovat v naší těžké práci. Děkuji za vaše pozdravy a přání, pokud jde o odpočinek. Jenže kdybych odešel na dovolenou, znamenalo by to okamžitě konec informací.

5

V květnu Sorge oznamoval:

Je samozřejmé, že v souvislosti se současnou vojenskou situací odkládáme termín našeho návratu domů. Ještě jednou vás ujišťujeme, že teď není vhodná chvíle o tom uvažovat.

6

Blahopřeji k slavnému výročí naší Říjnové revoluce a přeji všem našim lidem co největší úspěchy ve velikém budování.

Ramsai 7. listopadu 1940.

7

Sorge si udiveně prohlížel listinu z velvyslanectví. Jeho Excelence generál, mimořádný a zplnomocněný atd. atd. oficiálně zval pana doktora Sorga, aby se v tu a v tu hodinu dostavil na velvyslanectví.

Co znamená tohle pedantské a vznešené gesto?

Velvyslanec Eugen Ott vyhlížel slavnostně.

„Pan říšský ministr von Ribbentrop schválil můj návrh. Ode dnešního dne jste jmenován do funkce tiskového atašé německého velvyslanectví.“

Sorge se vypjal a srazil podpatky:

„Děkuji, Herr General!… Heil Hitler!“

Myšlenka udělat ze Sorga tiskového atašé napadla Otta už dávno – brzy po tom, co byl na jaře 1938 sám jmenován velvyslancem. Ostatně, ačkoliv byl Ott přesvědčen, že tento šťastný a mnohoslibný nápad vznikl v jeho hlavě, vnukl mu ho postupně sám Richard. Je zbytečné podotýkat, že perspektiva stát se diplomatickým pracovníkem ho plně uspokojovala – díky oficiálnímu úřednímu postavení by získal ještě lepší přístup k nejrůznějším materiálům, které se sbíhaly na velvyslanectví, a ještě mnohem víc by mohl ovlivňovat jednání německých představitelů v japonském hlavním městě. Současně ho ale znepokojovala obava, jak se v Berlíně postaví k myšlence jmenovat novináře, představitele svobodného zaměstnání, do odpovědné státní funkce? Nevyvolá to u kontrašpionáže, gestapa a ostatních institucí soustředěnější zájem?

Ale zdá se, že všechno dobře dopadlo, jenže vyvstal další problém. Podle platných předpisů neměli diplomaté právo být dopisovateli – tím spíš neoficiálních orgánů tisku. Měl by se vzdát žurnalistiky? Jenže to by omezilo jeho svobodu. To už by se nemohl tak jednoduše pohybovat v novinářských kruzích, navštěvovat tiskové centrum, setkávat se se svými přáteli…

„Děkuji, Herr General! Ale obávám se, že budu nucen tuto tak velmi laskavou nabídku odmítnout. Patřím tělem i duší žurnalistice.“

„Díky bohu! Diplomatovi je duše jenom na obtíž!“ rozesmál se Ott svému vtipu. A hned chápavě přikývl. „Už jsem* sondoval půdu. Pokusím se, aby ve vašem případě byla učiněna výjimka. Vaše novinářská práce a vaše rozsáhlé styky mimo velvyslanectví jsou pro nás báječným zdrojem informací.“

Nakonec přešel od toporně oficiálního tónu k obvyklé důvěrnosti a pokračoval:

„A teď, Richarde, když už jsi docela náš, zasvětím tě do některých zvláštností nové německé diplomacie. Führer nám dal směrnice ve svém následujícím geniálním výroku…“ Ott zavřel oči a začal zpaměti citovat: „Provádím politiku násilí a využívám při tom všech prostředků bez ohledu na mravnost a ‚kodex cti‘… V politice neuznávám žádné zákony. Politika – je hra, v níž jsou dovoleny všechny lsti a jejíž pravidla se mění podle schopností hráčů… Šikovný vyslanec… se nezastaví před žádným podvodem ani úskokem, když je toho třeba…“

Otevřel oči:

„No, co tomu říkáš?“

„Že to je projev, hodný Führera,“ odpověděl diplomaticky Sorge.

Postavení, které Sorge zaujímal v německé kolonii (vždyť byl vedoucím místní nacionálněsocialistické organizace), mu nejen otevíralo široké možnosti, ale ukládalo mu i četné tíživé povinnosti. Bez jeho účasti se neobešla ani jedna jen trošku významná recepce, různá oficiální setkání a navíc byl samozřejmě pravidelným účastníkem Berlínských večírků.

Tyto večírky byly jednou nebo dvakrát za rok pořádány v místnostech vyslanectví k „povzbuzení vlasteneckého ducha“. Docházelo k nim obvykle u příležitosti příjezdu nějakého důležitého Hitlerova zplnomocněnce nebo důležitého úředníka z německého ministerstva zahraničí. Tak i tentokrát, když se Sorge chystal na Berlínský večírek, věděl, že mezi hosty bude jeden z nejvyšších důstojníků hitlerovského generálního štábu, „specialista“ na Busko. Den předtím řekl Ott Sorgovi, že tento důstojník jel do Tokia přes území Sovětského svazu a „že se dobře rozhlížel na všechny strany“. Přeloženo do normálního jazyka to mohlo znamenat jenom jedno – že během svého dlouhého cestování získal nějaké špionážní informace. Ale co, to mu Ott neřekl a Richard se ho nevyptával.

V určenou hodinu se ve velkém sále vyslanectví, určeném ke slavnostním recepcím, sešla téměř celá německá kolonie – diplomati, obchodníci, poradci, vojenští spolupracovníci různých německých firem a společností. Uprostřed sálu se kouřilo z ohromného kotle, který se tyčil na masivním stole z holých prken. U kotle stál v bílém naškrobeném plášti a ve vysoké kuchařské čepici usmívající se Richard a prodával tradiční bavorské párky. Jeden za druhým k němu přicházeli hosté. Mnozí z přítomných byli ověšeni vyznamenáními a řády za bezvadnou službu hitlerovské říši. Pivo a šnaps brzy pozvedly všeobecnou náladu. Vytvořily se rušné skupiny. Někde v koutech už začínali zpívat německé písničky.

Když se konečně společnost zasytila a začalo se tančit, shodil Richard kuchařské oblečení a předstíral, že se chce zapojit do všeobecného veselí. Požádal o tanec první dámu, která mu přišla pod ruku, ukázalo se, že to je Hilda, Ottova sekretářka. Sorge se při tanci na svou společnici usmíval a bavil se s ní nic neříkajícími frázemi. Ale dělal to téměř automaticky. Jeho pozornost byla zaujata něčím docela jiným. Ve všeobecném chaosu a zmatku musel co nejrychleji vyhledat důstojníka, který přijel. Sorge vytáčel jedno kolo valčíku za druhým a pozorně se přitom rozhlížel po přítomných. Důstojník tu však nikde nebyl. Ztratil se někam i s Ottem.

Hudba dohrála. Sorge se partnerce uklonil a chtěl se vypravit hledat Otta, ale vtom na něj zavolal major Scholl:

„Nemáte ještě toho blázince až po krk, pane Sorge?“ zeptal se se svou obvyklou bezostyšností. „Mimochodem, potřebuje vás k něčemu Jeho Veličenstvo. Takže máte vhodnou záminku zmizet.“

Richard tázavě pozvedl jedno obočí.

„Zdá se, že jste se obrátil na špatnou adresu. Nemám nejmenší přání opustit toto povznášející setkání nejlepších představitelů našeho velikého národa.“

Scholl zkoprněle hleděl na Sorga a v mžiku zmizel v zástupu. Sorge ještě jednou obhlédl sál. Člověk, kterého hledal, tu stále ještě nebyl. To znamená, že je u Otta, usoudil a vypravil se k velvyslanci.

8

„Á, tady ho máme, to je doktor Sorge. Seznamte se!“

Vychrtlý Němec se špičatým profilem a s rukama dlouhýma jak biče vyskočil ze židle a srazil podpatky:

„Plukovník Schildknecht, důstojník pro zvlášť důležité úkoly.“

„Richard Sorge, dopisovatel Frankfurter Zeitung.“

„Povězte, milý Richarde, nemáte náhodou nějakou naléhavou práci v Rusku?“ začal Ott znovu rozhovor, když si noví známí navzájem vyměnili pozdravy.

„Mám pocit, že pan velvyslanec je velmi dobře informován o všech zájmech svých podřízených,“ odpověděl Sorge, skrývaje své rozpaky.

„Rád bych tomu věřil,“ samolibě se usmál Ott. „Ale tady pan plukovník mi naléhavě doporučuje, abych vás uvolnil od všeho na světě a vypravil vás na návštěvu k Rusům. Předpokládá, že takový neocenitelný pozorovatel, jako jste vy, by tam mohl užitečně strávit několik týdnů a posbírat materiál, který by zajímal armádu. Jak se vám líbí takový návrh?“

„Rusko – to je záhadná země a záhady vždycky dráždí obrazotvornost,“ odpověděl Sorge. „Ale bojím se, že resort pana plukovníka se vážně mýlí, když jeho volba padá na mne. Moje doména je Východ. A navíc jsem úplně nepřipraven plnit mimořádné úkoly.“

„Oceňuji vaši skromnost, doktore Sorge,“ zamíchal se do hovoru Schildknecht, „ale zřejmě ty těžkosti zveličujete. Všechno je mnohem jednodušší. Tak například. Stačilo mi, že jsem jednou jel Transsibiřskou magistrálou, a mám jasný obraz o její propustnosti. Výhybny, výhybky, nádražní budovy, to všechno jsou pro zkušený zrak hotové poklady. Teď víme o této ruské tepně absolutně všechno.“

„Gratuluji vám, pane plukovníku,“ řekl Richard. „Bída je jenom v tom, že pro takovou práci nejsem stvořen. Být na vašem místě, tak jsem jistě polovinu výhyben zaspal, o výhybkách vůbec nemluvě. Vždyť nic tak neukolébává jako klapání kol.“

Nejhlasitěji se rozesmál Ott. Richardův žert se mu zalíbil.

„Říkal jsem vám, plukovníku, že doktora Sorga příliš potřebujeme tady, v Tokiu, než aby se naše velvyslanectví mohlo vzdát jeho služeb na nějakou delší dobu. Ale máte-li takový zájem o využití jeho schopností, nebudu mít námitek, jestliže vás bude informovat o zdejších záležitostech. Mohu vás ubezpečit, že dostanete ty nejpřesnější a nejpodrobnější zprávy.“

Plukovník Schildknecht na to, jak se zdálo, jen čekal. Otázky se sypaly jedna za druhou. Richard na ně zevrubně odpovídal a dodával svým odpovědím ten nejpravděpodobnější tón. Za dlouhá léta práce v Tokiu už přivykl důvěrným besedám takového charakteru. A věděl také ještě něco víc, že totiž v Berlíně s největší pozorností naslouchají takovým zprávám, jaké si přejí slyšet. Ty se sice velmi často s pravdou úplně rozcházely, ale to nikoho ani nenapadlo. Sorge velmi dobře věděl, co v Berlíně chtějí, a proto ho mnozí představitelé německé rozvědky, kteří pracovali v Tokiu, považovali za nepostradatelného člověka. Nebyl pro ně prostě jenom zdrojem informací. Byl pokládán za bezvýhradnou autoritu, jejíž znalost, zkušenost a informovanost byly předmětem všeobecného obdivu. Sorgových „služeb“ využívali současně čtyři německé rozvědky. Jejich pohlaváři přitom ovšem neměli ani potuchy že toho vynikajícího informátora jim přitom schválilo moskevské Ústředí.

Neustálé soupeření a podezřívavost, jaké panovaly mezi nacistickými pohlaváry bezprostředně kolem Hitlera, došlo tak daleko, že se mnozí z nich snažili mít svou vlastní špionážní agenturu jak uvnitř v Německu, tak i za jeho hranicemi. Ministr zahraničí von Ribbentrop, obávající se intrik ze strany Himmlera, Bormana i ostatních „kolegů“, si vytvořil vlastní rozvědku. Kvůli tomu proměnil téměř všechen personál ministerstva zahraničí ve zpravodaje. Pomáhal mu v tom speciální spolehlivý člověk – starý diplomat a přesvědčený nacista Hermann Henke. Henke vybírá důvěryhodné lidi a instruuje je. Jméno velvyslance Otta stojí v jeho obsáhlém šanonu na jednom z prvních míst. Z Tokia od Otta přicházejí informace, které občas vyvolávají Ribbentropovo nelíčené nadšení. Někdy Ott uvádí zdroj svých informací: pan Sorge, který si zaslouží plné důvěry. Na základě Richardových informací ohromuje von Ribbentrop Führera báječným přehledem v otázkách Dálného východu.

Ale získáváním zahraničně politických informací se obírají přinejmenším ještě tři ústředny. Jednu z nich, takzvanou „organizaci zahraničních Němců“ – AO, řídí gauleiter Bole. Bole pracuje pro Martina Bormana a osobně pro Hitlera. A tak při vyhledávání důvěryhodných zdrojů informací v Tokiu narážejí Bolovi agenti pořád na téhož „spolehlivého člověka“ – Richarda Sorga.

K Sorgovi docházejí nakonec i spolupracovníci himmlerovské špionážní ústředny – představitelé gestapa a SD. Velitelem gestapáckého hnízda v Tokiu byl plukovník Meisinger. Měl na vyslanectví oficiální postavení jako policejní atašé. Byl to skalní nacistický vlk, který si i mezi kumpány stejného smýšlení jako on sám vysloužil pověst hrdlořeza a misantropa. Až skončí druhá světová válka, bude toto zvíře v lidské podobě popraveno podle rozsudku tribunálu národů za své obludné zločiny ve Varšavě, kde sám osobně zabíjel nevinné děti a ženy. Ale teď se zatím ze všech sil snaží, aby navázal přátelské styky s vlivným informovaným dopisovatelem Frankfurter Zeitung. Plně Sorgovi důvěřuje, hledá v něm člověka stejného názoru. A Sorge hraje svou roli mistrně. Meisingera zajímají informace o čelných politických činitelích Japonska, o jejich slabůstkách, chybách, podrobnosti jejich intimního života. Richard mu „vychází vstříc“. Charakterizuje ne zrovna moc lichotivě mnohé japonské militaristy, nu nichž, podle jeho informací, chtěli v Berlíně stavět.

Je samozřejmé, že zprávy docházející všemi těmi rozmanitými cestami do Německa jsou plny rozporů. Kruhy kolem Hitlera se rozcházejí při hodnocení politiky a záměrů Japonska. Mezi představiteli nacistických institucí každou chvíli vybuchují spory a rozepře o chybách a omylech ve strategii na Dálném východě.

Ale „spolehlivý člověk“ Richard Sorge nejenže mátl karty fašistickým stratégům. Každého setkání s představiteli vojenské, diplomatické nebo gestapácké špionáže využíval k tomu, aby se od nich sám co nejvíc dověděl o nacistických plánech.

Svým zásadám zůstal věren i tentokrát. Podrobně odpovídal na všechny otázky, které plukovníka Schildknechta zajímaly, a přitom, aniž to spolubesedník pozoroval, si od něho bral „daň“ za své služby. Plukovník byl profesionální špión a nevynikal mimořádnou mnohomluvností. Hovořil skoupě a snažil se dodat každé své větě zvláštní váhy. A teprve až na konec besedy jim sdělil zprávu, z které Richarda zamrazilo:

„V Berlíně se dokončuje rozpracování detailního plánu útoku na Rusko.“

Richard přivolal na pomoc všechno své sebeovládání. To je jedna z těch minut, které od rozvědčíka vyžadují jeho největší umění, schopnost skrýt své pravé city, neprozradit obrovské vnitřní vzrušení. Jak má polknout ten chuchvalec, který mu najednou stoupl do krku, když na něj upřeně hledí pozorné oči nepřítele? A navíc od něho musí vyzvědět co nejvíc podrobností o těch strašlivých plánech.

„To tedy znamená, že jste přemlouval pana velvyslance, aby mě poslal do Ruska v helmě a s tornou na zádech?“ zeptal se pokud možno nenuceně.

„Ale ne!“ plukovník upil ze sklínky hlt koňaku. „Podle našich dispozic byste měl dost a dost času, abyste to tam stihl ještě v míru. Zatím máme práci v Evropě. Copak by se Führerovi chtělo bojovat na dvou frontách? Podobné experimenty nás v minulosti přišly příliš draho.“

Berlínský večírek ještě pokračoval, ale Richard už neměl náladu vracet se do sálu. Byl příliš rozrušen. Na prahu jeho domova je válka. Uběhne nějaká doba a fašistické bomby se posypou na hlavy nic netušících lidí, na klidná města a vesnice. A on je teď možná jediný sovětský občan, který ví o blížící se katastrofě. Rychle, co nejrychleji musí varovat své soudruhy, troubit na poplach, rozhoupat všechny zvony! Ať se to v Moskvě dozvědí, že se nepřítel chystá ke smrtícímu skoku.

Richard zrychlil krok. Měl by vyhledat Klausena, možná že je ještě tam uvnitř, v sále. Ale v sále už Klausen nebyl. Richard se rozhodl, že se projde zahradou a poohlédne se po něm, když vtom zaslechl, že ho najednou volá několik hlasů. Pracovníci z velvyslanectví, kteří si už trochu nabrali, chtějí, aby si s nimi rozhodně přiťukl na počest národního „sjednocení“. Všichni jdou k baru a zvedají poháry. Richard skoro automaticky pronáší několik vzletných frází.

Víno je vypito.

Kdosi se k němu tlačí a chce ho mermomocí líbat.

Konečně je Richard v parku. Na lístku bloku se rychle za sebou řadí slova šifrovaného textu.

„Richarde drahý, copak ani za takového večera nemůžete zapomenout na svou práci?“

Čí je to hlas?

Richard zvedl oči: Hilda?

„Běhám za vámi už celý večer. Ale vy jste prostě nepolapitelný. Prve jste zmizel k šéfovi. A teď jste si zase usmyslel, že tu budete něco čmárat. Prosím vás, věnujte několik minut ženě, která možná celý život čekala na tuto chvíli.“

I ta se opila, pomyslil si Richard.

„S radostí, drahá Hildo…“

Chtěl jí říci, že by bylo lépe, kdyby si pohovořili někdy jindy, ale spolkl to. S Hildou nebylo něco v pořádku. Takhle ji dosud nikdy neviděl. Oči se jí zakulatily, tváře měla bledé. Na pevně sevřených rtech jí bloudil bezmyšlenkovitý úsměv.

„Co je s vámi?“ ptal se Richard. „Stalo se vám něco?“

Hilda mlčela. Chvěla se rozrušením.

„Co se stalo?“ Richard ji vzal za ruku.

Vrhla se k němu a začala šeptat:

„Jen mnou nepohrdejte, Richarde… Asi jsem se zbláznila… Je to strašné, ale nemám už sílu… Nemohu mlčet…“

To mi ještě tak scházelo, pomyslel si Richard a pokoušel se ji od sebe odtáhnout.

Uskočila, jako by četla jeho myšlenky, vzpřímila se a hledíc mu přímo do očí tvrdě řekla:

„Miluji vás, Richarde. A je to strašné. Jsem připravena nést za svou slabost jakýkoliv trest.“

„Ale zač vás trestal?“ podivil se upřímně Richard. „Copak jste se něčím provinila?“

„Ano! Provinila jsem se před Führerem, před nacionálně socialistickou stranou, před velikým Německem. Jsem špatná Němka, Richarde,“ v jejím hlase zvonil kov. „Zklamala jsem. Přísahala jsem, že všechny moje city a myšlenky budou patřit jenom Führerovi a práci, ke které mě poslal. Neměla jsem myslet na nic jiného. Ale já jsem porušila svou přísahu. Povolila jsem nízkým citům.“

„Přestaňte, Hildo,“ vykřikl Richard. „Tohle flagelantství nesnáším.“

„Proboha, ne,“ protestovala. „Musíte mě vyslechnout až do konce. Musíte vědět, jak hluboko jsem klesla.“

„Budeme si myslet, že jste nic neříkala,“ odpověděl jí měkce a obrátil se k odchodu.

Hilda ho popadla za rukáv.

„Já vím, zasloužím si vaše opovržení. Neměla jsem se vám přiznávat. Ale nevydržela jsem to. Porušila jsem svůj slib. Jsem hnusná, slabá žena. Ale mám dost sil, abych vyslechla váš rozsudek. Mluvte.“

„Podle mne byste udělala nejlíp, kdybyste šla okamžitě domů a dobře se vyspala,“ pokusil se o úsměv Sorge.

„Neprosím se o váš soucit,“ bleskla Hilda očima. „Vím, že jsem se provinila, a jsem připravena za to pykat.“

Pomatená, ubohá fanatičko! Copak si někdo může vymyslet strašnější trest než ten, ke kterému tě odsoudili tvoji duchovní učitelé! Richard ji přejel rozhořčeným pohledem.

„Okamžitě jděte domů, Hildo,“ téměř vykřikl a potom tiše dodal: „Slibuji, že si pro vás vymyslím důstojný trest.“

Hilda odešla. A Richardovy myšlenky se znovu vrátily k tomu, co vyslechl ve velvyslancově pracovně.

9

11. dubna 1941 Sorge hlásil:

Představitel generálního štábu v Tokiu sdělil, že hned po ukončení války v Evropě začne válka proti Sovětskému svazu.

Ramsai.

10

Telegram z 2. května roku 1941:

Hitler je rozhodnut začít válku a zničit SSSR, aby mohl využívat evropské části Sovětského svazu jako surovinové a obilnářské základny. Kritické termíny, kdy může válka začít:

a) rozdrcení Jugoslávie

b) ukončení setby

c) ukončení rozprav mezi Německem a Tureckem

O začátku války rozhodne Hitler v květnu.

Ramsai.

11

„Klid a jenom klid! Žádné zbytečné pohyby. Je to velice vážné. Mnohem vážnější, než se zdá.“

Sorge se nechápavě díval na lékaře z velvyslanectví.

„Nepokoušejte se nic namítat. Se srdcem nejsou žádné žerty.“

Doktor se zvedl a opatrně strčil stopky do kapsy u vesty.

„Chápu, pane tiskový atašé, že při vašem způsobu života jsou to nepředstavitelná muka, ležet v posteli. Ale přesto to budete muset vydržet.“

Richard se zvrátil na podušku a zavřel oči. Takovouhle smůlu nečekal. To se mu nemělo stát, a ještě k tomu teď, kdy musí pracovat s dvojnásobným úsilím!

Vzpomněl si na čísi slova, která kdysi náhodou zaslechl: srdce je zdravé do té doby, pokud člověk necítí, že ho má. A Richard teď své srdce cítil. Měkký bolestivý chomáč se stahoval nepravidelně a ochable. A každé sevření se hlásilo v celém těle tupou svíravou bolestí.

Doktor odešel. V místnosti po něm zůstala jenom téměř nepostižitelná vůně léků a několik papírků na nízkém stolečku vedle gauče.

Richard si začal pročítat latinská slova na receptech: kofein, adrenalin, nitroglycerin.

Nitroglycerin! Nitroglycerin!

To je přece výbuch. Válka. Válka, která může vypuknout každou chvíli.

Prudkým pohybem se sebe shodil přikrývku. Ne, teď nemůže být nemocný. Na to zkrátka nemá právo!

Včera večer viděl v parku velvyslanectví dva diplomatické kurýry. To znamená, že přišla nová pošta. A copak může zůstat lhostejný k obsahu nacpaných plátěných pytlů, zapečetěných červeným pečetním voskem, které z Berlína přivezli ti blonďatí lupiči? Co když je v nich odpověď na otázky, které ho neustále mučí. Třeba se mu už dnes podaří vyzvědět datum hitlerovského vpádu do SSSR.

Richard se začal spěšně oblékat. Každý prudký pohyb vyvolával nové návaly bolesti. Tisíce malinkých ostrých jehliček se mu zabodávaly do hrudi, drásaly mu celé tělo. Točila se mu hlava. Nohy se mu chvěly a podklesávaly. Ano, to byla odplata za tu mnohaletou titánskou práci, odplata za neustálé vypětí všech duševních i fyzických sil.

Téměř po osm let neznal na minutu klid, nedopřál si oddechu. Osm let vyčerpávající práce… Richard věděl, že nemá právo být unaven.

Před několika měsíci napsal do Ústředí:

Již jsem vám sdělil, že pokud bude trvat v Evropě válka, zůstanu na svém místě… Překročil jsem už mimochodem pětačtyřicítku a je to už jedenáct let, co dělám tuhle práci. Mám načase, abych se usadil, skoncoval s tímhle kočovným způsobem života a využil těch obrovských zkušeností, které jsem získal. Prosím, abyste nezapomněli, že zde žiji nepřelržitě a na rozdíl od ostatních „řádných“ cizinců neodjíždím každé tři čtyři roky na dovolenou. Tento fakt by mohl vzbudit podezření. Zůstáváme, pravda, s poněkud podlomeným zdravím, ale jako vždy vaši věrní soudruzi a spolupracovníci.

Neuvěřitelným úsilím vůle se Sorge naučil přehlušovat v sobě mučivý stesk po domově, vlasti, blízkých, po přátelích.

Rozum se podřizoval vůli. Zdraví odmítlo se podřizovat. Vyžadovalo oddech, pauzu, alespoň krátké uvolnění. Včera večer se ozval první signál – srdeční záchvat. Kruhy před očima, nezvyklá slabost. Požadavky lékaře zněly důrazně a přesvědčivě. Měl se podřídit. A přesto přese všechno půjde teď Sorge na velvyslanectví.

„Jen dál, dál, drahý Richarde,“ zvedl se mu v ústrety Ott. „Už jsem se chystal, že tě půjdu navštívit. Říkali mi, že jsi nemocný!“

„Hlouposti,“ usmál se Sorge a sedl si do křesla. „Myslím, že to všechno přejde. Musím zkrátka přestat kouřit.“

„Bojím se, můj milý, že sis k tomu nevybral nejvhodnější chvíli,“ významně prohodil Ott.

Udělal pauzu a pak pokračoval:

„Věc je taková, milý Richarde, že uběhne ještě několik měsíců a začneme dostávat ne tohle svinstvo,“ Ott pohrdavě ukázal na krabičku německých cigaret, které ležely na stole, „ale znamenité druhy ruského tabáku. Mám dojem, že ho pěstují na Krymu. Báječné, aromatické, voňavé listy, kterým se hned tak něco nevyrovná.“

„A kdy to všechno začne?“ zeptal se melancholicky Sorge, který uhodl, kam Ott míří.

„Přesné datum ti říct nemohu, ale vím, že to bude někdy v červnu.“

Ott se podíval na hodinky. Do polední přestávky na velvyslanectví zbývalo asi deset minut. Pak klidným krokem zamířil na druhý konec pracovny. Tam, ve stěně za závěsem, vedle Hitlerova portrétu byl zazděn sejf.

Ott vytáhl z kapsy klíče na pozlaceném řetízku, nastavil čísla mechanismu a otočil rukojetí. Masívní dveře se plavně otevřely. Velvyslanec vyndal několik složek s papíry a podal je Richardovi.

„Podívej se na ty papíry, prosím tě, je tam leccos zajímavého i pro nás pro oba.“

„Zase po nás chtějí nějakou zprávu?“ zeptal se Sorge.

„Kčertu, to je přímo fantastická bystrost,“ Ott spráskl ruce. „Jsem rád, že ses tak rychle zotavil. Jinak bych se asi dost zapotil. Je třeba napsat celý traktát o vnitřní situaci Japonska. Sám chápeš, jak je důležité, aby před začátkem pochodu na východ věděli, co se tu u nás děje.“

Ott se znovu podíval na hodinky. Ručička se přiblížila k dvojce.

„Omluv mě, Richarde, ale musím už jít.“

Sorge dělal, jako by neslyšel. Ponořil se cele do četby tajných říšských dokumentů. Ott vyšel z pracovny a pečlivě za sebou zavřel. Copak mohl jenom tušit, jaké úsilí to Sorga stálo, aby až do jeho odchodu skryl své rozčilení?

Ve složkách, které mu velvyslanec předal, byly důležité doklady o přípravě vpádu hitlerovců do Sovětského svazu. Sorge se horečně probíral tenkými listy papíru s kolonkami číslic. Některé věci si pokoušel zapamatovat okamžitě. Ale zapamatovat si všecko, bylo prakticky nemožné. Stačilo jenom zaměnit některé cifry a údaje, a nejcennější informace by proti Sorgově vůli mohla Ústředí dezorientovat.

Měl by ještě pár dnů počkat a znovu si ty dokumenty přečíst?

Jenže Sorge věděl, že každá promarněná hodina se může proměnit ve ztrátu tisíců lidských životů v příští válce. Kromě toho neměl žádnou záruku, že ty dokumenty ještě jednou uvidí.

Pohlédl na velké hodiny stojící v rohu pracovny. Ott šel na oběd a mohl být pryč ještě asi tak pětadvacet třicet minut. Jako většina německých úředníků vynikal puntičkářskou přesností a zásadně nikdy neporušoval jednou provždy zavedený denní program.

Sorge se rozhoduje.

Obsah tajných složek rozkládá po psacím stole. V rukou má miniaturní fotoaparát, který bere často s sebou na návštěvy k velvyslanci. Napjatě loví sebemenší šramot, který se ozývá z chodby, a přitom mačká spoušť. Hlavní je rychlost. Rychleji, ještě rychleji! Nemocné srdce zběsile tluče. Udělal půldruhé desítky snímků.

Ty nejdůležitější dokumenty má na filmu…

Každou vteřinu může dojít k nešťastné náhodě: někdo si splete dveře a omylem nakoukne do pracovny… Ott se vrátí dřív… Jeho sekretářka…

Jedno oko na dveřích, druhé v hledáčku aparátu. Ve spáncích mu zběsile buší…

Když Ott vešel do pracovny, seděl Sorge v hlubokém koženém křesle, tak jak ho velvyslanec zanechal. Pečlivě srovnané složky ležely na stole. A zdálo se, že nic nemluví o minutách nelidského napětí, které Sorge právě prožil. Snad jenom ta Richardova nepřirozená bledost. I Ott si jí všiml.

„Mám dojem, Richarde, že si přece jenom musíš oddechnout,“ řekl a položil mu ruku na rameno.

Sorge se jakoby nechtě zvedl.

„Když se nic nestane, přijdu večer jako obvykle,“ řekl na rozloučenou.

Ott ho doprovodil ke dveřím. Z okna své pracovny se díval, jak Richard pomalu přešel park, topící se v bílé mlze kvetoucích sakur. Sorge zhluboka vdechoval tu trpkou vůni, rozlévající se mu jako balzám po celém těle. Srdce se pomalu uklidňovalo.

Z domova telefonoval Sorge Vukelićovi. Branko se objevil přesně za patnáct minut.

Richard mu předal film a nadiktoval krátkou zprávu do Ústředí.

„Klausen musí okamžitě vyslat telegram. Film předej spojce. Bude tu asi za týden. Nezapomeň: restaurace Jamato ve tři hodiny odpoledne.“

Večer téhož dne letěl éterem telegram:

Proti SSSR bude soustředěno 9 armád, 150 divizí. Ramsai.

12

Branko přišel do restaurace kolem třetí hodiny odpoledne. Sedl si k volnému stolku vedle barového pultu a objednal si červené víno.

Restaurace nebyla veliká, ale vždycky plná. Byla známá svou kuchyní a Evropané tu bývali velmi častými hosty.

Číšník před něj postavil skleněnou karafu s širokým hrdélkem. Nalil mu víno do skleničky. Brankovi ještě zbývalo deset minut. Vytáhl z kapsy noviny a přeběhl očima titulky. Potom se napil a lehounce se přitom opřel hrudí o okraj stolku. Přesvědčil se tak, že je všechno v pořádku, balíček s filmy jako dřív spočíval v náprsní kapse saka.

Velmi dobře věděl, co se má odehrávat dál, v příští čtvrthodině. Přesně ve tři hodiny vejde do restaurace ještě jeden návštěvník – Evropan. Bude to nejspíš mladý člověk kolem pětadvaceti šestadvaceti let. Půjde k baru, vytáhne dlouhý havanský doutník se zlatou páskou a bude ho nezapálený držet v pravé ruce. Jako odpověď na toto znamení si Branko nacpe svou dýmku a pokusí se ji zapálit. Ale tabák zřejmě zvlhl a dýmka nehoří. Tu příchozí ukousne špičku svého drahého doutníku a zapálí sirku. Po několika tazích se konečně rozhoří i Brankova dýmka. Ve vzduchu se zavěsí girlanda šedých kroužků. Tvář neznámého bude vyjadřovat hlubokou nespokojenost. Zřejmě se mu nelíbí nabízený výběr jídel. Obrací se a odchází. Branko dopije víno a také vychází ven. Vidí, jak „nespokojený“ návštěvník míří do nejbližšího parčíku. Branko ho v malém odstupu sleduje. V jedné z pustých alejí neznámého dostihne a uslyší od něho jenom jedinou větu: „Pozdrav od Mary.“ Sám odpoví: „Pozdrav od Gustava.“ Za okamžik se rozejdou, ale přesto si stačí navzájem předat malé, pečlivě zabalené balíčky. A rozejdou se, aby se již víckrát nesetkali…

Branko se podíval na hodinky – a nevěřil vlastním očím. Byly už tři a pět minut, a nikdo nepřicházel.

To je podivné! Přesnost je u podobných setkání nezvratný, absolutní zákon. Jsou vždy rozepsány doslova po vteřinách. Všechno bylo dohodnuto předem, datum, místo i hodina. Spojka, která se ze své viny nedostaví v určený čas, se dopouští nejtěžšího přestupku. Branko věděl z vlastní zkušenosti, že se ještě nikdy nic podobného nepřihodilo. Nezbylo než předpokládat, že se stalo něco neočekávaného.

Počkej, nespěchej se závěry, uklidňoval sám sebe Branko. Sleduj pozorně dveře. Podívej se! To je on, tvůj dlouho očekávaný, jde jakoby nic.

Do místnosti skutečně vešel jakýsi člověk. Ale místo aby si stoupl k barovému pultu a vytáhl drahý doutník, plácl sebou na první židli a poručil si „něco studeného“.

Pak přišlo ještě několik lidí. Ale ani jeden z nich nedal smluvené znamení. Čekat dál nemělo cenu. Branko dopil víno a vyšel na ulici.

Copak se spojka propadla? vířilo mu hlavou. Copak se snad sesypou výsledky usilovné mnohaleté práce celé skupiny?

Zatelefonoval Richardovi:

„Celou hodinu jsem chodil po obchodech, ale tvé oblíbené doutníky nikde neměli.“

Richard všechno pochopil a ušklíbl se:

„Nic se nestalo, Branko, děkuji ti mockrát za námahu. Něco si vymyslíme.“

Branko vyšel z kabiny nadšen sebeovládáním svého přítele: Kolik je vsazeno na jedinou kartu, ale on ani okem nemrkl.

Brankův telefon skutečně Sorga nerozrušil. Včera večer mu z Ústředí oznámili, že se schůzka se spojkou ruší, protože spojka se zdržela v Hongkongu. Telegram došel, když už nebylo možno Branka upozornit. Odjel na několik dnů z Tokia za záležitostmi své agentury.

Richard teď měl jiné starosti. Spojka z Ústředí se zdržela. Nikdo neví, kdy se objeví. Když nevypraví získané informace v nejbližších dnech, mnohé z toho, co se mu podařilo zjistit s takovým úsilím, zestárne, ztratí na aktuálnosti. To znamená, že musí sám hledat cestu, jak dopravit poštu do Ústředí. Někdo bude muset kvůli tomu zajet za jejich lidmi do Šanghaje nebo do Hongkongu. Jenže kdo? Všichni členové skupiny jsou zapotřebí tady. Situace se může každý den změnit, mohou se objevit nové úkoly. A navíc, Japonci po rozšíření války v Indočíně téměř úplně zakázali krátké cesty cizinců za hranice země. A to i tak dost těžký úkol ještě víc komplikuje. Kde najít východisko?

Sorge si už potisící kladl tuto otázku, ale odpověď nenacházel. Určitou část informací může samozřejmě předat rádiem. Ale vysílat všechno bylo prakticky neuskutečnitelné. Klausen by celé dny a noci nemohl vypnout vysílačku. Ne, to není řešení. Situaci může zachránit jedině kurýr.

Znovu se ozval telefon. Sorge nenávistně pohlédl na aparát, ten zatracený přístroj ho rozptyloval, překážel mu v přemýšlení. Copak mohl tušit, že to je znamení samotného osudu?

V sluchátku se ozval hlas Hildy, velvyslancovy sekretářky:

„Drahý Richarde, vracím se do Berlína. Mám k tomu závažné důvody. Ohlásila jsem své rozhodnutí velvyslanci a Meisingerovi. Ti souhlasili. Zítra večer letím do Hongkongu. A odtud pak lodí do Německa… Jestli chcete, můžete mě vyprovodit na letiště.“

A v Sorgově hlavě bleskově dozrál smělý plán.

„Samozřejmě, drahá Hildo!“ zvolal. „Doufám, že mi neodmítnete jednu maličkost. Rád bych po vás poslal malou tretku pro svého přítele v Hongkongu. Setká se s vámi přímo u letadla.“

Hilda s radostí souhlasila.

Ostatní už nepředstavovalo žádné zvláštní těžkosti. Na letišti Sorge předal Hildě dřevěnou figurku Buddhy, do níž večer předtím Klausen pečlivě vyřezal rozsáhlou dutinu. Do té vložil film. Pečlivě dutinu zase uzavřel. Richard si povzdechl: „To je zrovna klenotnická práce! I když bude figurku někdo prohlížet pod mikroskopem, nic nenajde…“

„Jsem přesvědčen, drahá Hildo, že vám učiní potěšení seznámit se s mým hongkongským přítelem. Poslal jsem mu už telegram. Bude vás netrpělivě čekat.“

A Sorge nelhal. Jeho zásilku čekalo v Hongkongu nejvřelejší přijetí.

13

15. května roku 1941 telegrafoval Sorge do Ústředí:

K německému vpádu dojde 20.-22. června. Ramsai.

14

Hlášení z 15. června roku 1941:

Útok bude zahájen na široké frontě na úsvitu 22. června. Ramsai.

15

Vyslovujeme vám hlubokou účast v těchto těžkých chvílích. My všichni tady budeme usilovně plnit naše úkoly. Ramsai 26. června 1941.

16

Ott stál vedle obrovské mapy Evropy poseté vlaječkami a radostně si mnul ruce.

„Všechno jde jak po másle! Jen se podívej,“ udělal široké gesto. „Litva, Lotyšsko, západní Ukrajina, Bělorusko – a to všechno za nějakých čtrnáct dnů! Jestli si udržíme takové tempo, tak za měsíc za šest neděl padne Moskva. Umíš si představit, jaká to bude efektní podívaná: na kremelských zdech vlajky s hákovým křížem! Vyrovnané řady vojsk strnuly v očekávání Führerova projevu. Ten přijíždí na bílém koni, obklopen velkolepou suitou. Hřmí hudby, znějí fanfáry. Delegace ruských vlastenců podává Hitlerovi klíče podrobeného hlavního města. No, co říkáš?“

„Skutečně, pane velvyslanče, máte báječnou obrazotvornost,“ přemohl se Sorge a odpověděl. „Prostě vám závidím.“

Ottova tvář se roztáhla v samolibém úsměvu.

„V případě takového vítězství nám taky něco ukápne,“ pokračoval v rozvíjení své myšlenky. „Já bych například s uspokojením připjal na tvou hruď rytířský kříž prvního stupně s dubovými ratolestmi. A proč by taky ne, k čertu! Vždyť jsme tu konec konců neseděli se založenýma rukama.“

Richard věděl, co má Ott na mysli: v Japonsku byla právě v těchto dnech vyhlášena mobilizace. Zpráva o tom vyvolala v Berlíně takovou radost, že Ribbentrop osobně blahopřál velvyslanci k skvělému diplomatickému úspěchu.

Šlo o to, že Němci do poslední chvíle nevěděli vůbec nic o plánech svého spojence na Dálném východě. Všemožně se snažili vehnat Japonsko do války se Sovětským svazem, ale z Tokia pokaždé docházely vyhýbavé odpovědi. Němci se museli spokojit jenom jednotlivými pověstmi, které vlastně o ničem nehovořily. Ott chodil zamračený jako čert. Nemohl sdělil do Berlína nic určitého. A teprve když vešla ve známost zpráva o mobilizaci, okřál. Pokládal tuto zprávu za bezpečný důkaz toho, že se Japonsko konečně rozhodlo zapojit do války proti Sovětskému svazu.

„Co myslíš, Richarde,“ zeptal se Ott teď už vážně, „jak brzy bude muset Rusko začít válku na dvou frontách?“

„To kdybych tak věděl…,“ zamyšleně řekl Sorge.

17

Ano. To kdyby tak věděl! Co všechno by Sorge dal za odpověď na tu otázku – nejdůležitější, nejvážnější za celou jeho dlouholetou práci.

Chystá se Japonsko napadnout Sovětský svaz?

A když ano, tak kdy?

Na rozdíl od Otta byl Sorge mnohem šíře informován o plánech japonských militaristů. Věděl, že boj mezi soupeřícími skupinami pořád ještě pokračuje. 22. června, v den, kdy hitlerovské Německo zrádně napadlo Sovětský svaz, japonský velvyslanec Osima předal Hitlerovi rozhodnutí své vlády: V současné době dává Japonsko přednost tomu, zdržet se přímého vojenského útoku na Rusko. Přesto však je připraveno zaútočit mohutnými silami na Anglii a USA v jihovýchodní Asii a v Tichém oceáně. To znamenalo, že se japonští militaristé na nějakou dobu rozhodli zůstat v pozadí. Pozorně sledovali rozvoj událostí na sovětsko-německých hranicích. Snažili se vyzískat co nejvíce času k přípravě a k rozhodujícímu úderu. Ale na kterou stranu?

Richard neztrácel čas a zapojil do pátrání po potřebných zprávách celou svou skupinu. Každému jejímu členu dal určitý úkol. Ozaki měl získat informace o všech zákrutech v myšlení vládnoucích špiček, Mijagi měl po vyhlášení mobilizace sledovat pohyby vojsk. Vukelić měl za úkol sebrat zprávy o plánech USA a Anglie a o jejich vztahu k Japonsku.

První hlášení přišlo od Mijagiho. Jeden z jeho známých, který pracoval na ministerstvu války, mladý podplukovník, zajímající se o malířství, se mimochodem prořekl, že v úřadě strategického plánování se buduje ve zvláštní místnosti ohromná maketa Filipín. Od dalších známých se podařilo zjistit ještě něco závažnějšího. Z miliónu nováčků, kteří byli mobilizováni, bude jenom menší část poslána do Mandžuska. Většina bude přepravena na jih. Již podle těchto dvou zpráv se dalo dojít k závěru, že nejpravděpodobnější směr japonské agrese půjde na jih. Ale Richard nespěchal. Co řekne Ozaki?

„Mnohé závisí na tom, dokáže-li Rudá armáda zastavit nebo alespoň zpomalit postup hitlerovských band na východ. To je vše, co se mi podařilo zjistit,“ řekl Ozaki při jedné pravidelné schůzce s Richardem.

Do éteru okamžitě letěl telegram:

Japonsko vstoupí do války, padne-li Moskva. Ramsai 30. července.

Uběhly další dva týdny, než se Sorgovi znovu podařilo setkat se s Ozakim. Ozakiho oči radostně zářily:

„Velmi důležitá novinka. Na zasedání kabinetu bylo přijato rozhodnutí nevystupovat v tomto roce proti Sovětskému svazu.“

Richard jen s úsilím potlačil přání políbit svého přítele.

„Je však ještě jedno ‚ale‘, Richarde. Kuantungská armáda zůstane v Mandžusku do jara příštího roku. Jestli do té doby utrpí Sovětský svaz porážku, zaútočí proti němu také ona.“

Richard se zamyslel.

„Teď je nejdůležitější věc zachránit Moskvu. Jestliže Japonci odložili válku do jara, znamená to, že sovětské velení může stáhnout z mandžuských hranic určitý počet čerstvých divizí. Ty upevní obrannou clonu před hlavním městem a přehradí nepříteli cestu k srdci Ruska. Chápeš, co to znamená! Nepřítel bude zastaven. Ve válce nastane zlom. Blitzkrieg definitivně zajde.“

Ještě jedna důležitá zpráva došla od Vukeliće: Prostřednictvím přítele, korespondenta New York Herald Tribune, se mu podařilo získat text tajného hlášení amerického velvyslance v Tokiu.

Z hlášení bylo jasné, že se vztahy mezi Spojenými státy a Japonskem rychle zhoršují. Válka v Tichém oceáně se neodvratně blížila.

Nové setkání s Ozakim. Nové zprávy.

„Určitá část vojsk se zřejmě brzo vrátí z Mandžuska na ostrovy,“ sdělil Ozaki. „Teď už o tom není pochyb. Sovětský svaz nebude muset bojovat na dvou frontách. Blahopřeji, Richarde!“

Pevně se objali, netajili se svými city, byli to váleční spolubojovníci, přátelé.

„Je mnoho lidí, kteří přijdou a budou chválit kvetoucí višně, ale opravdu dobří jsou ti, kteří k nám přijdou, až když višně odkvetou,“ vzpomněl si Richard na klasické japonské čtyřverší a zarecitoval je Ozakimu.

Japonec byl zjevně dojat.

„Děkuji, Richarde, to jsou opravdu krásná slova…“

18

V průběhu prvních týdnů přípravy útoku proti SSSR vydalo velení Kuantungské armády rozkaz povolat tři tisíce zkušených železničářů za účelem organizování vojenského spojení po Sibiřské magistrále. Nyní je vše odvoláno. To všechno nasvědčuje, že během tohoto roku válka nevypukne. Ramsai 4. října 1941.

19

Patnáctého října přišel Klausen do Sorgova bytu v ulici Nagasaki-mači. Byl velice rozčilený.

„Mám pocit, že můj byt i kancelář jsou sledovány. Kolem domu se neustále potloukají nějaké podezřelé figury a včera, když jsem vycházel z kanceláře, srazil jsem se tváří v tvář s přestrojeným důstojníkem z Kempeitai.“

„Klid, klid a zase klid,“ řekl Sorge.

Klausenova slova však jenom potvrzovala jeho vlastní pocit, že se nad ním i nad jeho skupinou vznáší nebezpečí. Nějaké vážnější důvody k neklidu nebyly. Z čeho ten pocit vznikl? Možná z toho, že znovu pocítil soustředěnou pozornost agentů Kempeitai, tokijské tajné policie. Tak pozorně ho sledovali jenom v prvních dnech jeho pobytu v Japonsku. Za dnešní situace bylo sledování jeho osoby, nejznámějšího dopisovatele, vedoucího nacistické organizace v kolonii, tiskového atašé německého velvyslanectví, přinejmenším podivné. Že by jen předrážděné nervy? Nebo že by ho začala klamat intuice? Ale ta ho už zachránila od tolika pohrom…!

A přesto by se tak neznepokojoval, kdyby nebylo dalších příčin, které vyvolávaly zvláštní obavy. Na 10. října měl Richard domluvenou schůzku s Ozakim. Ale Ozaki se na smluveném místě neobjevil. Sorge po něm začal pátral. Ale ministrova poradce už několik dní neviděli ani v ministerské kanceláři, ani doma, 13. října se měl sejít s Ietokem Mijagim. Ale mladý výtvarník jako by se byl propadl… Co se stalo s jeho přáteli, spolehlivými pomocníky…?

Ale ať ho v budoucnosti čekalo cokoliv, s pocitem neklidu zápasil v jeho duši slavnostní pocit radosti. Okoušel teď onu nejvyšší radost odměňující člověka, když pozná, že splnil ten nejdůležitější úkol svého života. Ano, hlavní úkol, uložený skupině Ramsai před osmi lety v Moskvě, byl nyní splněn. Ale jestli něco mohlo tuto radost potlačit, tak to bylo jenom vědomí, že hitlerovská vojska se tlačí k Moskvě, zapalují a ničí města a vesnice vlasti, a on není tam, na frontě, ale tady.

„Musíš vydržet, Maxi,“ opakoval. „Hlavní věc je, že jsme svůj úkol splnili. Tady máš poslední radiogram, který ještě dnes musíš předat do Moskvy. A potom znič všechny dokumenty, které mají nějaký vztah k naší práci. A až obdržíš odpověď z Ústředí, znič i vysílačku.“

A podal Klausenovi text posledního radiogramu:

Úkol naší mise v Japonsku je splněn. Válce mezi Japonskem a Sovětským svazem se podařilo vyhnout. Vraťte nás do Moskvy, anebo nás pošlete do Německa. Ramsai.

Max přeběhl očima text na lístku a s nadějí zvedl oči.

„To je všechno? Opravdu všechno?“

„Ano, Maxi. Zvítězili jsme.“

20

Někdo může třeba zapochybovat o souvislosti mezi posledním setkáním Richarda Sorga a Maxe Klausena 15. října roku 1941 v tokijské ulici Nagasaki-mači č. 30 a tím, co se stalo toho dne přes deset tisíc kilometrů daleko na polích a v lesích kolem Moskvy zasypaných časným sněhem…

Toho dne podstoupila totiž na slavném Borodinském poli u Sevardinských redut rozhodující bitvu 32. střelecká divize plukovníka Polosuchina, vyznamenaná řádem Rudého praporu. Byla to divize z Dálného východu, která se před třemi lety proslavila u jezera Chasan a teď byla přímo z pochodu nasazena proti hitlerovské pěchotě a tankům.

Téhož dne se na druhém úseku Západní fronty nepříteli prodírajícímu se k hlavnímu městu od Volokolamska postavily prapory brigády námořní pěchoty Tichomořské flotily.

A několik dnů předtím byla z dálněvýchodním a sibiřských oddílů v podstatě vytvořena 5. armáda generálporučíka Govorova a byla jimi doplněna 16. armáda generálmajora Rokossovského. Obě tyto armády zachytily prudký úder fašistické skupiny armád Střed v Možajském a Volokolamském směru, na hlavních čárách obrany Moskvy.

Koncem prosince měla Západní fronta k dispozici několik čerstvých střeleckých i jízdních divizí, tankových brigád a dělostřeleckých pluků. A současně s tím tajně nasazovalo vrchní velitelství do obrany čerstvé armády ze zálohy.

Šestého prosince se na celém tisícikilometrovém úseku Moskevského strategického směru vrhly sovětské armády do protiútoku. Zúčastnily se ho tři fronty, šestnáct vševojskových armád a dvě frontové operační skupiny. A ve všech směrech šly první kupředu čerstvé dálněvýchodní útvary.

A ve stejnou dobu uháněly po Transsibiřské magistrále zelenou ulicí k Moskvě neustále nové a nové vlaky s vojáky, s tanky, s dělostřelectvem i s letadly.

Porážka hitlerovských armád v zimní bitvě pod Moskvou měla obrovský vliv na celý další vývoj Velké vlastenecké války. Již tehdy byl položen základ k rozhodujícímu zvratu ve prospěch Sovětského svazu.

Generální útok hitlerovských hord na hlavní město se roztříštil o obrovský heroismus a statečnost sovětských vojáků a nepřemožitelnou pevnost socialistického zřízení.

Poslední Sorgův radiogram však přesto do Ústředí doručen nebyl. A k Sorgovi také nedolehlo hřmění moskevské bitvy ani v novinově zkreslené podobě.

V noci 18. října obklopili jeho dům agenti Kempeitai. Když vešli, listoval Sorge v knize japonského básníka Ranrana…

Ve stejné době byli ve svých bytech zatčeni Branko Vukelić a Max Klausen.

Richard Sorge byl uvržen do tokijské věznice Sugamo.

Celý týden bez přestání ho vyslýchal předseda vyšetřovací komise Macuzo Nakamura a další vysocí příslušníci japonského četnictva. Chtěli se dopátrat, kdo ten nezlomný člověk vlastně je.

25. října řekl nakonec Richard Sorge Nakamurovi čtyři slova:

„Jsem občan Sovětského svazu.“