Alexandr Alexandrovič Lukin a Vladimir Išimov

Klamné ticho

Děj: jih SSSR,

doba: rok 1931.

Část první

KOMPLEXNÍ EXPEDICE

Odstředivá síla

Naše Oděsa, tichá Engelsova ulice i pěkná vila, dříve majetek milionáře Marazliho, teď budova oblastní správy GPU, to všechno už zůstalo daleko za námi, ale přesto jsem se nemohl zbavit pocitu, že nás soudruh Lisjuk ze své velké a pusté pracovny stále sleduje a jeho oči opakují: „Pamatujte, jakou si na sebe berete odpovědnost! Vy osobně…“

Snažil jsem se tyto myšlenky zapudit. Stále se však vracely a nedaly mi klid, ačkoli jsem byl přesvědčen, že pravdu mám já.

Náš gazik se řítil po silnici. Gena Sokalskij ždímal z malého motoru, co se dalo. Vítr nám div neserval čapky naražené až k obočí. V ostrých zatáčkách doprava to se mnou vždycky hodilo na silné Genovo rameno. Když jsme vytáčeli doleva, čekal jsem, že stejný fyzikální zákon mrskne Genou o mne. Ale on seděl jako přišroubovaný a pevně svíral volant. Odstředivou sílu nebral vůbec v úvahu.

Pospíchali jsme do Nižnělimanska, i když se tam zatím nic nestalo.

Samá fantazie

„Pořád si něco vymýšlíte, soudruhu Karotine.“

Lisjuk vyloudil na svých silných rtech úsměv a zadíval se na list čistého papíru.

Abych pravdu řekl, zvyk našeho nového šéfa mě uváděl do rozpaků: usmíval se, ale do očí se člověku nepodíval. Nikdo by mu však nemohl vytknout nekorektní jednání. Sotva vejdete do dveří, hned ukáže zeširoka na křeslo, vždy vás osloví soudruhu, nikdy pouze jménem, a že by podřízeným tykal, to si člověk ani nedovede představit. Vždy je vyrovnaný, klidný, příjemný. Až neuvěřitelně příjemný. Jenže se na vás nikdy nepodívá.

To je nepříjemný pocit. Konečně, co se dá dělat, šéfa si nevybíráme sami.

„Napřed otravujete osobně předsedu OGPU svým, s prominutím, nepromyšleným hlášením,“ říká mi Lisjuk, prsty má přitom sevřené a malíčky opírá o stůl, „a pak se bezdůvodně hlásíte na služební cestu. Kdybyste si raději hleděl svého, bylo by to užitečnější, a sám byste měl míň práce.“

Pochopitelně mi v životě nepromine to nepromyšlené hlášení. Ostatně se to dalo čekat. Mohl jsem snad chtít něco jiného, když jsem si u starého rozlil ocet? Sotva. Ale co mi zbývalo? Lisjuk totiž jednoho krásného dne vydal rozkaz, v němž se bez uvádění jmen zeširoka rozepsal o tom, že někteří pracovníci navštěvují restauranty Inturistu, kde je vždycky hodně cizinců přijíždějících do našeho mezinárodního přístavu a mezi nimi mohou být též agenti cizích špionážních služeb. Rozkaz končil tím, že restauranty Inturistu jsou pro všechny pracovníky oblastní správy tabu. Ne že bych si příliš potrpěl na kavárny, ale tenhle zákaz mě rozzuřil. Proč já, náčelník oddělení pro boj se špionáží, nesmím jít do podniku, kde se pohybuje právě obecenstvo, jež mne může zajímat? Když se, vážený soudruhu Lisjuku, bojíte, aby se vaši podřízení náhodou nedostali do styku s možnými cizími agenty, jak jim pak chcete svěřit boj proti nim?

Se všemi těmito úvahami jsem se svěřil zástupci náčelníka správy Petru Fadějeviči Nilinovi, kterého jsme si všichni opravdu vážili. Nilin si sundal brýle, navyklým pohybem je vyčistil a suše řekl:

„Náčelník správy není poslední instance.“

Poslal jsem stručné hlášení do Moskvy a brzy jsem dostal odpověď: Vyžaduje-li to nutnost, není návštěva restaurantů nežádoucí. Je pochopitelné, že ke mně Lisjuk za tohle nepojal přílišné sympatie.

„Dovolte, abych vám sdělil své úvahy.“

„Jaképak úvahy? Samá fantazie!“

Lisjuk má na rtech stále úsměv, ale připadá mi, že je mírně podrážděn.

„Dovolte, abych to vyložil,“ trvám na svém.

Vzdychne a opře se o opěradlo křesla. Oči má přivřené, úsměv nabývá trochu mučednického zabarvení. Jako by říkal: co se dá dělat, tak tedy povídejte, kdybych vám to nedovolil, určitě přijde nějaký demagog a bude hlásat, že si Lisjuk nevšímá názorů svých podřízených.

A ták tedy vykládám.

Od samého začátku jara ožil ve své činnosti německý generální konzulát. Nový tajemník konzulátu Otto Grün, který si zakládá na svém doktorském titulu, je člověk velice společenský. Má spoustu přátel. A od tajemníka japonského konzulátu se snad vůbec nehne. Kromě toho je posedlý cestovatelskou vášní. V Oděse je teprve čtvrt roku a už projel celou oblast křížem krážem, zvlášť si oblíbil Nižnělimansk.

„No a co má být, soudruhu Karotine? Všechny tyto cesty byly Grünovi povoleny.“

„To vím, ale vybíral si je přece sám. Sice nemáme o těchto jeho cestách zjištěno nic podezřelého, ale…“

„Tak vidíte, nic podezřelého.“

„Co když si soudruzi třeba něčeho nepovšimli? Třeba ty jeho pobyty v Nižnělimansku! Bývá tam i dva tři dny, zdánlivě jen tak bez účelu, jak sděluje nižnělimanské městské oddělení, s nikým se nestýká, chodí po městě, do kina, do divadla, jednou dokonce požádal, aby ho svezli na jachtě. Na tohle snad potřeboval jet do Nižnělimanska? Copak v Oděse není žádné kino? Nebo je naše divadlo horší než nižnělimanské? Snad si nemyslíte, soudruhu náčelníku, že Otto Grün tak vášnivě cestuje jen pro vlastní zábavu?“

„Co mi brání, abych si myslel právě tohle? Všechny ty vaše konstrukce jsou jen samá intuice, dedukce a indukce, hotová beletrie. Položte mi na stůl přesné údaje. Pak si promluvíme.“

„Podle mých údajů je Grün postava dost jasná. Proč se před ním staví div ne do pozoru i generální konzul? Před nedávnem byl na konzulátu banket na počest Hitlerových narozenin. A pan doktor Grün se objevil v uniformě SA a se zlatým odznakem NSDAP. Jsem přesvědčen, že je to špión první třídy. Ten k nám nepřijel jen tak mařit čas.“

„Co ještě máte?“

„Dále korespondence. V poslední době vzrostla korespondence konzulátu na trojnásobek. Podle zpráv, které mám, připadá lví podíl právě na Grüna. Jak víte, Němci jsou věcní. Jistě nepíšou jen tak, aby popsali papír. Asi mají do Berlína co sdělovat. Co když mají také svého vlastního spisovatele, který píše romány a posílá je na pokračování do novin?“

Tohle je jasná narážka na mne. Před půl rokem jsem napsal pro oblastní list fejeton o hraničářích. Od té doby jsem se stal za své spisovatelství terčem četných narážek. Přičiněním Lisjukovým. Nedal jsem se však, a připomněl jsem mu firmu Fast und Brilliant.

Jde totiž o to, že na Ukrajině a v Povolží už od dob Kateřiny II. byly celé vesnice a kraje německých kolonistů. Prosperita německých kolchozů byla známa i za hranicemi Ukrajiny. Mládež z těchto vesnic často odcházela na studia i na práci do měst. A najednou v posledních měsících, poté co nacisté uchvátili moc, začali naši krajané německé národnosti dostávat z Německa drobnější valutové převody, dvacet až třicet marek. Byly vždy anonymní, odesilatel zůstával skromně v pozadí. Většina adresátů už však v Německu neměla ani příbuzné ani přátele, kteří by se o ně mohli takhle starat. Někteří obdarovaní sami přicházeli na sovětské úřady se sdělením o podivných převodech a stávalo se, že tuto valutu odevzdávali, protože nechtěli peníze ze záhadných zdrojů, i když si za ně v prodejnách Torgsinu mohli koupit nedostatkové zboží.

Podařilo se nám zjistit, že za všemi těmito převody stojí německá firma Fast und Brilliant. Co mohlo přimět šetrné obchodníky k takovým lidumilným kouskům?

„Jak víte, soudruhu náčelníku,“ řekl jsem Lisjukovi, „usoudili jsme, že ty dárky patří spíš do sféry politiky než filantropie. Jsou to jakési politické převody, něco jako signál: německý vaterland pamatuje na své děti i v cizině. Ať ani ony nezapomínají na svůj starý domov.“

Lisjuk mne trpělivě vyslechl:

„To všechno je pravda. Mohu k tomu navíc něco dodat: Moskva nás upozorňuje, že za tím vaším Fastem a Brilliantem stojí, víte kdo?“

„Ne!“

„Oddělení NSDAP pro věci Němců v zahraničí, které vede nějaký Bohle. To je jeho práce.“

„Tak vidíte!“

„Co vidím?“ zachmuřil se Semjon Afanasjevič. „Chcete mě upozornit, že se aktivizuje německá špionáž? To vím taky. Jenže nevím, proč máte jet právě do Nižnělimanska. Proč ne do německých krajů? Třeba do Tiraspolu nebo Vozněsenska? Vždyť ten váš Grün tam také pobýval?“

„Víte, soudruhu náčelníku, já jsem si řekl: dejme tomu, že jsem Grün. Přijel jsem do Oděsy, abych vytvořil zpravodajskou síť a začal shromažďovat špionážní informace. Čeho si všimnu v naší oblasti? Samozřejmě oděského přístavu, pohraničního pásma a především Nižnělimanska. Tam jsou loděnice. Jeden z největších průmyslových objektů, a právě plní speciální úkol. Tenhle předpoklad mi potvrzuje i to, že většina převodů Fast und Brilliant spadá právě na Nižnělimansk a jeho okolí. A podíváme-li se bedlivěji na cesty pana doktora Grüna po německých koloniích, vidíme, že dává přednost právě těm, které jsou poblíž Nižnělimanska.“

„Vy jste ale hlava otevřená!“ poznamenal Lisjuk a podíval se na své malíčky. Nepochopil jsem, zda to myslí vážně nebo ironicky.

„A taky mi napadlo, jestli tam Grün nehledá staré známosti.“

„Co tím myslíte?“

„Je přece známo, že tam za první světové války dost aktivně pracovala německá tajná služba.“

„Ták,“ protáhl Semjon Afanasjevič, svraštil nos a opět se usmál. Nějak měkce, přejícně a skoro spiklenecky. „Jste skvělý chlapík, soudruhu Karotine, vážím si vaší vytrvalosti. Hájíte si své stanovisko a nedáte na mé námitky. To se mi na vás líbí.“

Myslí to vážně, nebo si ze mne pořád utahuje? Kdoví?

„Tak tedy máte dva dny na přípravu cesty. A koho si chcete vzít s sebou? Nebo jste o tom ještě neuvažoval?“

„Uvažoval. Žádám o Slavina a Rostovceva.“

„Souhlasím. Nebudu vás déle zdržovat.“ A Lisjuk se usmál do lejster.

Už jsem zavíral těžké dveře jeho pracovny, když mne vrátil zpět. Poprvé se mi podíval přímo do očí. Má velké hnědé oči. Škoda, že je pořád schovává.

„A ještě něco, soudruhu Karotine. Pamatujte, jakou si na sebe berete odpovědnost. Vy osobně!“

Tak. A rozuměj tomu, jak chceš!

„Říkáte, že čekisti z Nížnělimanska nezjistili, a kým se tu Grün stýkal, viďte?“

„Řekl jsem něco jiného: zjistili, že se tu s nikým nestýkal.“

„To není žádný rozdíl. Z bláta do louže nebo z deště pod okap.“

„Připouštíš snad, že se tu s nikým nemusel stýkat?“

„No, kdybychom předpokládali, že sem Grün nepřijel z důvodů špionážních…“

„Ale já myslím něco jiného!“

„Nechápu.“

Co je to s ním dneska? Nebo se snad přetvařuje?

„Poslyš, Slavine, pamatuješ si dobře, jak jsi strávil poslední volný den?“

„Co tím chcete říct?“

„Neptej se a odpovídej.“

„Samozřejmě, že si pamatuju. To byl přece kulturní den.“

„Ano. I když ty jsi ho měl s určitým doplňkem.“

Šibalsky se usmál:

„Jak to víte?“

„Služební povinnosti. Jsi přece můj podřízený. Ale neodbočuj. Představ si, že jsi ten den pozoroval jistého Leonida Slavina. Už?“

„Dejme tomu.“

„Soustřeď se a podej mi hlášení, s kým se Slavin ten den setkal.“

Nechápavě zvedl levé obočí a rychle spustil:

„V osm třicet se Slavin u zastávky tramvaje číslo osmnáct setkal s velmi hezkou dívkou, která se jmenuje, jak bylo zjištěno, Valja. Vtlačili se do vozu a jeli směrem k Arkadiji, kde se připojili k opalujícímu se kolektivu pracovníků GPU. Přesně v šestnáct se vrátili do města a Slavin vyprovodil Valju k průjezdu domu číslo tři na Chrámovém náměstí, kde, jak se ukázalo, má zmíněná Valja stálé bydliště. V devatenáct nula nula se pozorovaný Slavin před vchodem do Opery setkal s jinou dívkou, rovněž velice hezkou, kterou, jak bylo zjištěno, nazýval Lídou. Pak se dívali na Rossiniho Lazebníka sevillského…“

„Poslechli si,“ opravil ho Kyril.

„Zcela správně, poslechli si tuto operu, kterážto se jim, soudě podle výrazu pozorovaného a Lídy, líbila.

Slavin se a Lídou rozloučil u průchodu v Puškinově ulici číslo dvacet dva, kde tato bydlí.“

„Toť vše?!“

„Ano.“

„S nikým jiným se už Slavin nesetkal?“

„Opravdu ne.“

„Právě takhle asi uvažovali nižnělimanští soudruzi. Odpověz mi na několik otázek: když jsi ráno šel z domu, neviděl jsi domovníka?“

„Viděl.“

„Patrně jsi ho taky pozdravil, ne? Dál. Pokud si pamatuju, když jsi přišel, měl jsi čerstvé noviny. Snad Komsomolskou.“

„Ano.“

„Koupil sis je u stánku?“

„Ne, chodí mi poštou. Na cestě mi je dala pošťačka.“

„Tak jsi viděl ještě pošťačku. Pokračujem. V tramvaji sis vzal od průvodčího lístky…“

„Stop!“ Slavin si zuřivě hrábl do vlasů. „Jasné. Kromě toho jsem viděl pokladní na pláži, zmrzlináře, číšníka v kavárně, kapelníka v divadle, bufetářku ve foyeru, květinářku v Děribasovské.“

„Když nepočítáš kolemjdoucí, sousedy v divadle a tatínka s maminkou.“

„To je fakt. Na ně jsem nepřišel. Protože to je, jak bych to řekl přesněji, něco, co se rozumí samo sebou, taková běžná setkání… Nahodilá.“

„Právě. Doktor Grün tu měl kontakt s několika desítkami osob. A mezi nimi byl ten pravý, o kterého nám jde. Ale toho si nevšimli. Protože setkání s ním vypadalo jako nahodilé, takže se vyloučilo. To je právě to, co nás tak brzdí v práci – stereotyp našich představ. Vraťme se však k našemu tématu. Kyril na to jde dobře: jak to vzít za správný konec? Teď přemýšlejte a dejte mi své návrhy.“

Přemýšlejí.

Vím, že po Kyrilovi nemohu chtít okamžitou jiskru. Tentokrát však nespěchá ani Slavin, aby se vyjádřil. Nepospíchám na ně, trpělivě čekám, až se vpraví do úkolu. Přece však se první ozývá Kyril. V očích mu zasvitlo, těžké pěsti pokládá na stůl:

„Já si myslím, že se teď musíme poohlídnout, kdo by se s nimi mohl dát do party. Zjistit jejich potenciální základnu. Ne?“

Kývám na souhlas.

„Mluvil jste o německých koloniích, o Neudorfu a jiných místech, kam docházejí peníze z Německa. Proklepejme všechny, kdo dostávají ty peníze. Když si je pořádně podáme, tak by v tom byl čert, abychom na něco nepřišli.“

„Prosím tě, koho si chceš podávat a proklepávat?“ zeptal se Slavin s ledovým klidem a opět se posadil normálně.

„Však říkám, německé kolonisty.“

„To je máme proklepávat všechny, viníky i nevinné? Jenom proto, že jsou to Němci? To je zajímavá idea! Ale jak si to představuješ prakticky? Volat po řadě ty, kterým přišlo něco od Fasta a Brillianta? Anebo je svolat všechny najednou? Dovedu si představit tu náladu v německých koloniích. Nemám pravdu, Alexeji Alexejeviči? To by sis tedy vysloužil pochvalu, to ti řeknu!“

„Nedělám to pro pochvalu,“ zabručel Kyril.

„Rád věřím, tím spíš že by ti poděkoval tak leda von Bohle“

„Proč von Bohle, Slavine?“

„Protože Fast und Brilliant je jistě rouška. A za zády firmy stojí oddělení NSDAP pro Němce v zahraničí.“

„Odkud to víš?“

Slavin ohrnul nos:

„Intuice.“

„Slavin má pravdu,“ zasáhl jsem do debaty. „Jedním z cílů těch peněžních převodů je dostat sovětské Němce do křížku se Sověty. Tvůj plán by jim pomohl.“

„Do křížku se Sověty se může dostat jenom nepřítel,“ nevzdával se Kyril. „Zato ten výsledek!“

„Jaký?“

„Najdeme, koho potřebujem.“

„To víš,“ útočil Slavin. „Tak ty si myslíš, že fašisti jsou blbci. Že posílají peníze právě svým agentům. Že na ně ukazují prstem: Páni čekisti, tady jsou naši lidé, vemte si je.

Nezlob se Kyrile, ale takhle nikam nedojdeme. To za prvé. Za druhé vyvoláme nežádoucí rozruch. A za třetí se skuteční němečtí agenti stáhnou.“

Slavin uzavírá:

„Tři argumenty proti, ani jeden pro. Celkový výsledek: tři nula…“

„Ale v náš společný prospěch,“ končím rozepři. „Teď jsi na řadě ty, Slavine. Jsi mistr na kritiku, tak dej taky nějaký konstruktivní návrh.“

„Měl bych návrh. Grün se tu s někým setkal. S kým, to nevíme. Musíme ho sem tedy ještě jednou zatáhnout. A mít oči na šťopkách. Úspěch zaručen!“

„Jak ho sem chceš zatáhnout?“

„Detaily jsem ještě nepromýšlel.“

„Tak vidíš!“

„A vy máte nějaký plán, Alexeji Alexejeviči?“

Se zájmem jsem si prohlédl toho drzého kluka:

„Celou svou naději jsem skládal ve tvůj intelekt!“ Chci ho v rámci zneužití úřední moci trochu potrápit. Tak přece se červenáš!

„Promiňte, Alexeji Alexejeviči.“

„Nic neprominu. To, co navrhujete, chlapci, jsou krajnosti. My se však musíme držet zlaté střední cesty. Počínat si skromně, tiše, bez velkých efektů. A bez garancií. Musíme nejprve shromáždit všechno, co se dá, o činnosti německé špionáže v Nižnělimansku za války a po ní. Tedy archivy. Materiály městského oddělení. Archiváře budeš dělat ty, Kyrile. Samozřejmě jen na čas. Nemusíš se mračit. Buď zvídavý jak malý kluk. Neopomeň ani nejmenší detail. Nezačínej válkou, ale rejpni hlouběj. Tak k začátku století. Teď ty, Slavine.“

Na obličeji se mu míhá jeho neustálý ironický úsměšek. Je však jasné, že má zakrýt netrpělivé očekávání.

„Tvým úkolem bude seznámit se s městem a s jeho obyvateli, především se starousedlíky. Vyptávej se tak trochu na všechno. Musíš nám získat celkový obraz. Dejme tomu, že jsi historik a shromažďuješ materiály pro knihu o Nižnělimansku. Jasné?“

„Jasné,“ řekl bez zvláštního nadšení Slavin.

„No, a zbývají nám loděnice. Právě ty sem musí přilákat německou rozvědku. Tenhle článek si vezmu na starost já. Třeba za něj vytáhneme celý řetízek.“

„Samozřejmě – pro sebe to nejzajímavější!“ nevydržel Slavin.

„Copak se někdy šéf sám ošidí?“ Dívám se na jejich kyselé tváře a chápu je. Čekali vzrušující práci, a ne papírování.

„Nejsi snad s něčím spokojen, Slavine? Využiješ svého osobního kouzla a uvidíš, že tě budou všichni nosit na rukou.“

„To je fakt,“ ozval se zvadle Slavin. „Ale já jsem chtěl chodit po vlastních nohou.“

„I to ještě stihneš. No tak, Kyrile. Hlavu vzhůru! Do toho, chlapci, můžeme začít a pámbu nám pomáhej!“

Návštěva téměř trapná

Klíče jsme odevzdali službě na patře a šli jsme dolů. Prošlapaný běhoun, připevněný mosaznými tyčkami ke schodům, pohotově tlumil naše kroky. Šedovlasá dáma s obrovskými aristokratickými loknami, jichž se netkla bouře převratné doby, nás doprovodila zvědavým, zcela nearistokratickým pohledem. Mravy hotelového personálu jsou patrně všude a za všech časů neměnné.

Na městské odděleni GPU, s nímž jsme měli vejít ve styk, jsme se vypravili pěšky.

Slavin a Rostovcev si prohlíželi se zájmem výklady, kolemjdoucí, staré mohutné kaštany podél chodníků, stánky s pivem a kvasem, čerstvě nalakované tramvaje, které se hlučně řítily po ulicích.

„Tak co město, chlapci, líbí se vám?“

„Ale ještě jsem mu nepřišel na chuť,“ odpovídá docela vážně Kyril, „musím se porozhlídnout.“

Jistě, Kyril je pořád Kyril, ten si jen tak z ničeho nic dojmy nenasbírá, musí se porozhlédnout. Zato Slavin je shovívavý:

„Docela slušné městečko. Samozřejmě Zapadákov,“ říká s dobromyslnou ironií oděského světáka. „Ale holky jsou tu docela pěkný.“

„Zase holky Slavine?“

Zubí se:

„Ale to já jen z estetického hlediska, Alexeji Alexejeviči.“

„Ach tak, z estetického! Mimochodem, není morálka; je pouze krása, není to náhodou tvůj aforismus?“

„To pronesl Boris Savinkov,“ usmívá se Kyril. „Podívejme se,“ podivil se Slavin. „Ta erudice!“

„Jeden je samá estetika, druhý zas erudice,“ usmívám se, ale také Kyrila trochu obdivuji. Kde bere čas na čtení? Knihy zrovna hltá.

Mám skvělé hochy, uvědomuji si znovu. Dělají si legraci, smějí se, hlučí, jen aby zakamuflovali, jak jsou soustředěni na příští akci. Tohle je další město na jejich cestě, jakých budou mít ještě spoustu.

Jednopatrová budova v Sadové 40, kam jsme směřovali, byla schována za rozložitými kaftany.

Vystoupili jsme do prvního patra a tajemník nás ihned odvedl k náčelníku městského oddělení GPU. Byl to svižný a švihácký muž asi v mých letech. Uniforma mu výborně padla a my jsme vypadali vedle něho v civilu dost uboze.

Zacharjan už byl o našem příjezdu zpraven. Přivítal nás zdvořile a přívětivě, ale bez zvláštního nadšení. Konečně člověk je jenom člověk, a kdo by byl radostí bez sebe, že na zajímavou a důležitou akci přijíždí operační skupina z oblasti?

Stručně jsem mu vysvětlil náš úkol. Zacharjan mě vyslechl mlčky, s bezúčastnou pozorností. Nepromluvil, ani když už jsem skončil. Z trapných rozpaků mi pomohl Slavin, který seděl v pohodlném koženém křesle naproti mně, najednou se sklonil a zvedl ze země malý útržek papíru, pozorně si jej prohlédl a zase zahodil:

„Myslel jsem, že je to třeba něco důležitého.“

Zacharjan se rozesmál. Velmi prostě a přátelsky. Napětí se hned uvolnilo.

„Máš všímavého pracovníka, soudruhu Karotine,“ řekl náčelník. „Zvedl v mé pracovně papírek. Myslel, že je to třeba něco důležitého. Třeba Zacharjan ztratil tajný papír.“ Vytáhl z kapsy bílý kapesníček, otřel si čelo a znovu se zasmál.

Kontakt byl navázán.

Dál byla rozmluva stručná a jasná. Požádal jsem, aby byly soudruhu Rostovcevovi dány k dispozici všechny potřebné archivní fondy a soudruh Slavin aby byl informován o zvlášť zajímavých starousedlících města.

Vynálezce Kovanov

Nechal jsem chlapce v Zacharjanově péči a jel jsem tramvají přes celé město do loděnic. Ve vrátnici, která se podobala všem vrátnicím v každém závodě, si postarší vrátný dlouho prohlížel a potichu pročítal mou propustku, porovnával ji s mým občanským průkazem & fotografii v průkazu s mou skutečnou podobou. Pak mi skoro neochotně vrátil doklady a konečně zabručel:

„Můžete jít.“

Zeptal jsem se na cestu a už jsem byl za branou. Odněkud zaznívaly těžké vzdechy strojů, skřípění, pískání, ale to všechno přehlušoval pronikavý rachot pneumatických kladiv.

U železničních kolejí jsem se musel zastavit. Posunující, lokomotiva táhla několik plošinových vozů. Na každém z nich byl jakýsi dlouhý předmět pečlivě přikrytý plachtou. Na zadním stupátku poslední plošiny stál voják s puškou. Tak tady jsou ty malé ponorky! Tady začínají svou dlouhou cestu k Velikému neboli Tichému oceánu. Naše země tam vytváří silné loďstvo a jeho páteří se mají stát tyto malé, pohyblivé a hrozivé ponorky. Nikdy jsem je neviděl na moři a také možná neuvidím. Jistě v nich také nebudu bojovat. Můj boj proti fašismu je zde. Už probíhá. Tiše a nenápadně. Tady v tom městě loďařů na jihu Sovětského svazu.

Oddělení tajných materiálů zabíralo dvě místnosti v prvním patře budovy na konci chodby. Vedoucí oddělení byla stará bolševička Ksenije Vasiljevna Vorobjovová. Nakrátko ostříhaná, dobromyslná tvář, krátkozraké, trochu vypoulené oči. Její pracovna mne překvapila dojemnou směsicí domácí pohody a úředního chladu. Na smutném kancelářském stole se vyjímá křehká vázička ze zeleného křištálu s květinami, na okně malá háčkovaná záclonka, na zdi portrét skladatele Skrjabina.

Předkládám jí své pověření. Oči Vorobjovové za úzkými skly cvikru najednou zvážní a dobromyslnost mizí někam do jejich hloubky.

„Stalo se něco vážného?“

„Proč myslíte, že vážného?“

„Myslím, soudruhu, že byste si k nám nevyšel jen tak na procházku.“

Vyslechla mě navenek klidně.

„Rozvažme, není-li někde nějaká škvíra,“ dodal jsem na závěr. Až do večera jsme spolu pečlivě zkoumali způsob práce s tajnými materiály v loděnicích. Oddělení za oddělením.

Na dílnách, kde se vyráběly součástky k ponorkám, bylo všechno v pořádku. K tajným dokladům měl přístup přísně omezený okruh lidí. Dali jsme se cestou, jakou procházely rysy, jenže opačným směrem, a probrali jsme pak konstrukční oddělení. KO je svatyně závodu. Všichni lidé, kteří tu stojí u rýsovacích prken s ostře ořezanými tužkami, kružidly a příložníky, vidí novou námořní zbraň dříve než kdo jiný, dlouho předtím, než ponorky sklouznou z rampy do zálivu. Je pochopitelné, že právě tady se soustřeďují nejdůležitější a nejpřísnější tajemství výroby – nové zásady a rozhodnutí, šťastné nápady. Ponorky, jaké vyrábějí tyto loděnice, nemá loďstvo žádného jiného státu.

Pak následovalo plánovací oddělení. Pro špióny není důležité pouze to, co se vyrábí v nižnělimanských loděnicích, ale též v jakém množství se to vyrábí. Může tedy i toto oddělení zajímat cizí tajnou službu.

Když jsem prozkoumal všechna možná působiště nepřátelských sil, zjistil jsem, že režim zavedený v závodě, se zde přísně dodržuje a nějaké očividné škvíry v ochraně státního tajemství tu nejsou.

Musím se tedy dívat pozorněji, jakoby mikroskopem. Musím si všímat jednotlivých pracovníků. Po zvážení všech okolností jsem se rozhodl začít konstrukčním oddělením. Jestliže se špióni zaměřili na loděnice, měli by usilovat především o KO.

„Chtěl bych se osobně přesvědčit, jak je u vás zařízen výdej a příjem rysů.“

„Máte pravdu, soudruhu.“ Podívala se na hodinky. „Tak tedy pojďme hned. Pracovní doba nám pomalu končí.“

Vyšli jsme z kanceláře.

„Mám šikovné komsomolky,“ řekla Ksenije Vasiljevna, když zavírala dveře. „Zvlášť dobrá je Maja Savčenková. Má právě službu. Nedávno jsem si ji vzala, dřív byla kreslička.“

Udělali jsme několik kroků po chodbě a prošli jsme dveřmi, vedle nichž bylo okénko ve zdi.

Celou stěnu proti dveřím zabíraly vysoké skříně s rysy a ostatní technickou dokumentací.

Za stolem u okénka seděla sympatická dívčina, štíhlá, i úzkými rameny a s vlasy ostříhanými skoro na kluka.

„Majo, tady ten soudruh se zajímá, jak máme organizovánu práci. Jak vydáváš a přijímáš dokumenty.“

Maja zrůžověla a sotva znatelně se usmála:

„Prosím. Ale už je skoro pozdě, Ksenije Vasiljevno.“ A najednou si postěžovala jako malé děvčátko: „Denodenně se musím zlobit. Všichni už odevzdali, ale ten tam pořád sedí. A každý den to vypadá takhle.“

„Myslíš Kovanova?“

„Samozřejmě!“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Ale jeden vynálezce.“

„Prosím vás, vynálezce! Sobec je to! Sedí tam, pořád něco vymýšlí, počítá a člověk aby tady trčel. A jemu to ani nepřijde.“

„Když někdo tvoří, zapomene na všechno na světě,“ řekl jsem poučně. „Co když vynalézá něco velkolepého? A vy mu vlastně pomáháte.“

„Ale!“ Maja pohrdavě mávla rukou. „Vy byste tomu dal! Vynalézá už kolik let, vrazil už do všelijakých těch pokusů spoustu peněz, ale pořád bez výsledku.“

Tu se na chodbě ozvaly pomalé, trochu šoupavé kroky, okénko se bez zaklepání otevřelo a objevily se srolované rysy. Hluboký, mladý hlas zaráčkoval:

„Pr-rosím vás, vemte si to. Ale r-rychle, buďte tak laskava.“

Maja zuřivě zaklapla okénko.

„R-rychle! Sám jde pozdě a ještě na člověka pospíchá. Vidíte to, Ksenije Vasiljevno? Ani nezaklepe na okýnko. Pro všechny to platí, ale pro něj ne.“

„Co je to s tebou dneska, Majo?“ divila se Vorobjovová. „Pořád bručíš, ani tě nepoznávám.“

Maja zbrunátněla a mlčky sklidila rysy.

Okno se však znovu bez zaklepání otevřelo a vynálezce Kovanov řekl tónem člověka, který má právo rozkazovat:

„Poslyšte, zapomněl jsem v sešitě lístek s výpočty; Podejte mi ho.“

„Jak to, podejte? Copak nevíte, že se ze závodu nesmějí výpočty odnášet?“ Maja se podívala na Kseniji Vasiljevnu, aby zdůraznila, jaký je to člověk.

„Co to znamená, nesmějí?“ protestoval hlasitě Kovanov. „Ten lístek nemá žádný vztah k mé služební činnosti. Jsou to mé osobní výpočty. Chci v nich pokračovat doma. Buďte tak laskava a vr-raťte mi je!“

„Copak se v pracovní době smíte zabývat soukromými záležitostmi?“

„Bože můj! Smím – nesmím… Ty vaše směrnice člověku jen překážejí v pr-ráci. Jak vám to mám vysvětlit?“

„Nic mi nemusíte vysvětlovat, stejně vám ten lístek nevrátím, soudruhu Kovanove. Nemůžu to udělat.“

„Tak dobře,“ uklidnil se najednou Kovanov. „Co mám tedy dělat? Zítr-ra r-ráno mi dáte ten lístek, jenže v KO nebudu moct počítat, nemám na to v pr-racovní době pr-rávo. Večer-r vám to zase budu muset odevzdat, pr-rotože výpočty nesmím z území závodu vynášet, jak jste r-ráčila říci. To je přece kvadr-ratura kr-ruhu. Ale já musím počítat dál, r-rozumíte, musím!“

„Přineste si potvrzení od vedoucího konstrukčního oddělení, že vaše výpočty nemají žádný vztah k práci v oddělení a že nemá nic proti tomu, abych vám je vydala za účelem vynesení ze závodu.“

„Výbor-mě!“ zajásal Kovanov. „Tak vidíte, při trošce dobrrré vůle se vždycky něco vymyslí. To je skvělé! Jak jste to řekla? Za účelem vynesení ze závodu? Hned zítr-ra vám přinesu potvr-rzení za tímto účelem.“

Maja opět přivřela okénko a rychle klepala razítkem. Okénko se otevřelo potřetí a Kovanov řekl zvadle: „Poslyšte, ale vedoucí oddělení přece mým výpočtům vůbec ner-rozumí. To přece není jeho obor-r. Jak to mám zařídit?“

„Co můžu udělat? Přece nebudu porušovat směrnice. To po mně nechtějte!“

Když konečně Kovanov odešel, Maja řekla zřejmě kvůli mně jako cizímu:

„Takhle se někteří lidi dívají na naši práci. On si myslí, že je pracující, kdežto například já jsem byrokratka. Člověka to přece mrzí. A pořád ten Kovanov něco porušuje.“

„Ukažte mi ty jeho výpočty,“ požádal jsem ji. Čtverečkovaný lístek papíru vytržený ze sešitu byl popsán drobnými a zřetelnými číslicemi a písmenky, nějakými nepochopitelnými rovnicemi, výpočty a nedokončenými vzorci. Vedle toho všeho několik nárysů, také velmi pečlivých.

„Tohle je pro mě španělská vesnice. Chtěl bych vás požádat, jestli byste mi ten papír mohla hned teď okopírovat. Aby to bylo přesně tak.“

Maja se podívala na Vorobjovovou tázavě a trochu překvapeně.

„Ano, udělej to, když to soudruh potřebuje.“

Maja okopírovala Kovanovův list a odešli jsme.

Domluvili jsme se, že mi Ksenije Vasiljevna okamžitě sdělí vše, co by si zasluhovalo sebemenší pozornosti. Promluvil v tom smyslu s Majou a ostatními svými děvčaty.

Muž vědy

„Slyšel jsi už někdy o té podivné chorobě, které se říká nemoc třetího ročníku?“ zeptal jsem se Slavina, když barvitě vylíčil své putování po městě.

Projevil vlastní iniciativu a celý den chodil po místech, kde na své poslední cestě pobýval Otto Grün. Nahlédl do holičství, do lékárny, dříve Goldstein, nyní číslo 13, do textilní prodejny, do kina, do valutové prodejny Torgsin, do knihkupectví, do restaurantu Inturist a přiznal se mi, že každý zaměstnanec těchto podniků mu připadal podezřelým a možným společníkem tajemníka německého konzulátu, vypadajícím jako člověk, kvůli němuž Grün navštívil Nižnělimansk.

Seděli jsme všichni tři v našem apartmá. Otevřeným oknem k nám pronikaly vůně i zápachy večerního města – květin, benzínu, prachu… Po žulových čtvercích chodníků šoupaly sandály, energicky a dráždivě klapaly dámské kramflíčky, ochraptěle zvonila stará belgická tramvaj, odzdola z restaurantu se pomalu táhlo tango.

„Tak jsi o té chorobě neslyšel? Myslím, že právě ty bys ji měl dobře znát, i když jsi to do třetího ročníku nedotáhl. Ale tvůj otec je přece lékař. Nikdy ti o tom, nevyprávěl? Zkrátka medici ve třetím ročníku zjišťují, že mají všechny nemoci, které studují. Jednu za druhou. Hrozná věc!“

„Rozumím. Ale jak mám tu chorobu léčit?“

„Časem přejde sama. Kdo se cvičí v sebeovládání, ten se jí zbaví dřív. Tvůj případ je docela jednoduchý.“

„Jak to?“

„Nebudu ti vykládat, že čekisti nesmi podezírat kdekoho, řeknu ti jen něco praktického. Neviděl jsi přece ani zdaleka všechny lidi, s nimiž se Grün mohl setkat. Co když pro své účely nepotřeboval nikoho z těch, koho jsi ty viděl, ani nikoho z jejich kolegů, ate třeba nějakého úplně náhodného návštěvníka? Zákazníka, klienta, diváka? Nebo kolemjdoucího? Tak to vypadá, že jsi poznával spíš místa než lidi, což není totéž.“

„Cíli jsem podle vás celý den běhal zbytečně?“ rozladil se Slavin.

„Zbytečně ne. Poznal jsi několik zdejších obyvatel. Někteří z nich jsou starousedlici. Začal jsi tedy už plnit svůj úkol. Stýkej se s dalšími. Snaž se blíž seznámit s lidmi, kteří by ti mohli poskytnout zajímavé informace. Mimochodem jsi říkal, že tě Hmyr zval k sobě na návštěvu. Využij toho pozvání. Knihomolové často pěstují etnografii, hodně toho vědí, mají široký okruh známých. Popovídej si s ním. Třeba se něco dovíš.“

„Proč ne. Hmyr je zajímavý chlap. Sám jsem si říkal, že bych k němu měl zajít.“

Rostovcev měl zcela neutěšené zprávy. Zjistil, že se v archivu zdejšího GPU nezachoval z předrevolučních let ani lístek. Všechny dokumenty carské kontrašpionáže byly asi za revoluce zničeny nebo vyvezeny.

„Nevadí, že tam nic není!“ Slavin vyskočil z postele, na niž seděl, a s rukama v kapsách přešel místnost. „Asi tam tedy bylo něco důležitého. Proč by jinak ty papíry ničili nebo vyváželi?“

„Logické,“ souhlasím s ním. „Jenže my tyhle papíry nemáme.“

„Nemáme, ale budeme mít,“ řekl zatvrzele Kyril.

„Slyšíte ho?“ pošklebuje se Slavin.

„Doufejme,“ říkám opatrně já. „Tak jdem dál.“

Pak se táhly dlouhé bezútěšné dny. Žádné novinky. Nic potěšujícího. Kovanovův lístek s výpočty jsem poslal Zacharjanovi k expertize a čekal na výsledek. Vorobjovová nevolala. Kyril dál marně prohraboval archivní prach.

Pravda, Slavin se úspěšně vpravil do úlohy mladého historika a rozšiřoval své známosti. Navštívil Hryhoryje Andrejeviče Hmyra, který ho přivítal s otevřenou náručí. Hospodyně jej napájela celý večer silným čajem s nejrůznějšími zavařeninami. Z dědy se vyklubal ochotný vypravěč. Měl fenomenální paměť, potěšilo ho, že našel nového posluchače, a zahrnul ho proudem vzpomínek, hodnověrných fakt, moudrých průpovídek a záhadných událostí. Jeden večer na celé to bohatství ovšem nestačil, a tak k němu začal Slavin chodit pravidelně. Prostřednictvím Hmyra se také seznámil s dalšími pamětníky nižnělimanské minulosti. Jak jsem předpokládal, sám mladý adept historie na ně udělal ohromný dojem.

Jeho bloky se plnily poznámkami. Byly mezi nimi a takové, kvůli kterým se vydal na svou národopisně historickou výpravu. Leckdo na jeho místě by se utopil v tom množství informací, které se mu hrnuly, jeho racionalistickému myšlení to však nehrozilo. Zapsal si vyprávění o četných drobných haváriích v loděnicích před revolucí za války; o legendárním profesoru Leibrandtovi, jenž dlouho žil v německých koloniích u Nižnělimanska, a jak se později zjistilo, vedl jednu z německých výzvědných organizací Německo-ruský institut. O dvou třech zdejších Němcích, kteří k údivu místních obyvatel vyšli v roce 1918 naproti vojskům polního maršála Eichhorna v německé důstojnické uniformě a o tajuplné zkáze lodi Imperatrica Marija – na podzim 1916, která vyletěla do povětří, sotva vyplula na moře.

To vše nepřímo potvrzovalo mé předpoklady, ale prakticky nám neposkytlo žádnou aspoň trochu znatelnější stopu. Vždyť starousedlíci nic nevěděli o iniciátorech; požárů a neštěstí v loděnicích, profesor Leibrandt dávno odjel do vlasti, aniž se postaral o to, aby tu někomu nechal svou adresu, němečtí důstojníci z výzvědné služby se ztratili spolu s okupační armádou a pokud jed o loď Imperatrica Marija, odešlo její tajemství spolu s ní na dno mořské, nepočítáme-li různé povídačky. Zvláštní komise znamenitého lodního odborníka generálporučíka loďstva Krylova vyslovila předpoklad, že není vyloučen zlý úmysl, pravou příčinu výbuchu však nezjistila. Kromě toho Imperatrica neztroskotala v Nižnělimansku, kde byla vystavěna, ale v sevastopolské rejdě. V tom případě by popud vycházel spíš z hlavní základny černomořského loďstva než přímo z Nižnělimanska.

Zkrátka jsme byli na mělčině. Přesto však jsem pozoroval, že po každé návštěvě u Hmyra Slavinovo nadšení kvapem vzrůstá. Bylo až podezřelé, že tak náhle změnil vztah k svému poslání. A začal úzkostlivě pečovat o svůj zevnějšek. Střevíce se mu leskly, pravidelně se teď holil, ačkoli dříve zastával teorii, že příliš časté holení škodí pokožce. Zřejmě jeho nadšení bude mít nějaké vedlejší důvody.

„Tak co, Slavine,“ zeptal jsem se ho jednou ráno v koupelně, „rodinu velkou má Hmyr?“

Pečlivě si čistil zuby podle všech pravidel hygieny. Podíval se na mne, vypláchl si ústa a odpověděl mi stejným tónem:

„Rodinu velkou, však chlapy jen dva…“

„I s tebou?“ přešel jsem opět na prózu.

Neurčitě se zasmál, ale přímo neodpověděl. Dál jsem nezpřesňoval. Konečně to není žádné neštěstí. Třeba právě naopak.

Slavin je uzavřený a o svých intimních záležitostech mi neřekl nic. Jen jsem se dověděl, že dcera Hryhoryje Andrejeviče Hmyra se jmenuje Nataša. Nic víc.

Uplynul týden a chtě nechtě jsem musil poslat Lisjukovi zprávu. Když jsem zalepoval obálku, živě jsem si přitom představil výraz našeho šéfa, až bude číst mé naprosto nevítězoslavné hlášení.

Kromě zprávy Lisjukovi jsem napsal do Oděsy ještě jeden dopis. Petru Fadějeviči Nilinovi. Žádal jsem ho, aby mi sdělil všechno, co může mít byť i nepatrný vztah k Nižnělimansku, a především aby mi posílal podrobné zprávy o německém konzulátu. V rozporu s veškerým dosavadním průběhem případu jsem byl přesvědčen, že stopa přece jen existuje, že začíná v Nižnělimansku a končí u pana doktora Grüna. Prostě zatím špatně hledáme.

Řidič Iljušenko nesplní slovo

Vůz se řítil plnou parou do noci. Schoulil jsem se do rohu vedle Geny a marně jsem zápasil s dřímotou. Jen když náš gazik občas poskočil na větším výmolu, probral jsem se k vědomí. Ale i ve spánku na mne dotíraly znepokojivé myšlenky. Co se stalo? Jaká mimořádná událost? Proč mě Nilin tak narychlo povolává do Oděsy? Probudil mě vprostřed noci a rozkázal, abych ihned přijel. Nilin přece není Lisjuk! Je to určitě něco vážného. Ale co?

Gena prudce zabrzdil a vůz naráz zastavil u průjezdu domu v Engelsově ulici. Byla ještě úplná tma. Vylezl jsem z vozu a podíval se nahoru. U Nilina se ještě svítilo. Roztřásl jsem se náhle ranním chladem, vytáhl jsem služební průkaz, strčil do dveří a vstoupil dovnitř.

Petr Fadějevič seděl u stolu a jako vždy usrkával ze sklenice silný, téměř černý čaj. Ta sklenice čaje v stříbrném podstavci byla pro nás pro všechny něco jako zvláštní znamení zástupce náčelníka. Žádný zaměstnanec by se nemohl pochlubit, že viděl Nilina v pracovně, když nepil čaj.

„Mám vám nalít?“ zeptal se hned po přivítání a dotkl se spánků. Pohlédl na mne přes tlustá skla a v jeho očích nebylo tentokrát ani stopy po obvyklé chápavé ironii. „Zkrátka, Karotine, je to mizerná historie, dnes ráno, či vlastně už včera ráno, mi zavolal domů mimo smluvenou dobu Bohdan. Však ho znáte…“

Když se za Grünem zavřely dveře jeho bytu, nasadil si Iljuščenko čepici, obešel vůz zepředu, zabouchl dvířka, sedl si na své místo, zapnul plyn, otočil, pomalu vjel do dvora a zaparkoval v otevřené garáži.

První paprsky slunce už ozářily fasádu německého generálního konzulátu, ale dvůr ještě tonul v šedavé předjitřní mlze.

Iljuščenko zastavil, vystoupil a otevřel kapotu. Podíval se dovnitř a několikrát otočil víčko filtru. Pak se narovnal a jeho pohled utkvěl na radiátoru, na kruhu s trojzubcem, znakem firmy Mercedes Benz, a udiveně se dotkl rýhy na hladkém niklu. Kde se tu vzala?

Poodešel od vozu a rozhlédl se. V garáži nikdo nebyl. Šel do vzdáleného rohu, kde nad stolem na zdi visel telefonní přístroj. Sňal sluchátko a s pohledem na otevřených vratech řekl telefonistce v centrále číslo…

Muž na druhém konci ihned odpověděl, jako by na ten hovor netrpělivě čekal.

„Tady Bohdan,“ ozval se co nejtišeji Iljuščenko „Právě jsme se vrátili. Vůbec jsem vám nemohl zavolat. Vytáhl mě rovnou z postele, už jsem spal. Že prý potřebuje někam zajet. A stál vedle mě. Nedalo se nic dělat.“ Zarazil se. Připadalo mu, že něco vedle něho zachrastilo. Sluchátko si přitiskl na prsa a upřel pohled do tmavého rohu. Ne, to nic není. Opět zvedl mikrofon k uchu. „Promiňte, něco se mi tady zdálo… Ale ne, všechno je v pořádku. Tak tedy jsem musel jet a ani jsem vás nemohl upozornit. Hnali jsme se do Nižnělimanska. Už se tu nemůžu zdržovat. Řeknu vám to osobně. Provedu. Přesně v deset jako vždy.“

Opatrně zavěsil a okamžik postál na místě. Pak obešel garáž a vrátil se k vozu. Vytáhl olejovou měrku, otřel ji hadrem, zasunul zpátky, znovu vytáhl a podíval se, kolik je ve vaně oleje. Normál. Uklidil měrku a zavřel kapotu. A opět se podíval na poniklovaný kruh s trojzubcem.

Poslední, co spatřil, byla ta rýha v niklu…

„Bohdan na smluvené místo v deset hodin nepřišel,“ pokračoval Nilin. „Bylo to tím divnější, že je puntičkářský přesný. Nepřišel však ani ve čtvrt, ani v půl jedenácté. Ani v jedenáct. Když jsem viděl, že už nemůže přijít, vrátil jsem se na správu. Zkrátka, co bych dlouho vyprávěl. Když přišel mechanik do garáže, objevil Iljuščenka u vozu. Byl mrtvý.“

Čekal jsem tento konec hned. A místo lítosti, že padl můj kolega, jsem v prvním okamžiku pocítil jen hrozný vztek. Grün byl v Nižnělimansku! Bohdan nám už nikdy nepoví, kvůli komu jeho pasažér podnikl tu bleskovou noční cestu.

Vzteky jsem se bouchl pěstí do kolena a ujelo mi několik ostrých slov.

„Vy za to nemůžete, Karotine, vy jste nic nezkazil. Za těchto okolností jste Grüna v Nižnělimansku nemohl nachytat.“

„Děkuju, Petře Fadějeviči. Nejde ani tak o mě. Ale když si pomyslím, že jsme už dneska mohli všechno vědět, tak bych…“

Nilin pokrčil rameny:

„V každém případě vám tahle historie dává za pravdu. Škoda Bohdana, ale i z toho si musíme vzít poučení. Je to naše povinnost.“

Vůbec jsem nepochyboval, na koho naráží. Teprve teď jsem si uvědomil, že se nezmínil ani slovem o něčem dalším.

„Ale co vrah, Petře Fadějeviči? Byl zjištěn?“

„Kdo vám řekl, že byl Bohdan zabit?“

„Prosím vás! Snad nechcete říct, že se… sám?“

„Ne.“

„Tak tomuhle nerozumím.“

„Já taky ne. A bohužel nejenom já. Patologovi se nepodařilo zjistit příčinu smrti. Ani konzilium na nic nepřišlo. Pitevní nález říká: smrt z neznámé příčiny.“

„To je nemožné!“

„Proč nemožné? Rozhodně je to ale vzácný případ.“

„Slyším o takovém poprvé.“

„Vidíte, a já podruhé. Jsem přece jen o něco starší než vy. Slyšel jste někdy jméno Michail Michajlovič Filippovič? Ne? Byl to pozoruhodný člověk. Významný vědec, fyzik, chemik i veřejný činitel. Pracoval na důležitém vojenském objevu, vyslání vzduchové vlny na obrovskou vzdálenost. Předpokládal, že jeho vynález znemožní války. Provedl dvanáct úspěšných pokusů. Před závěrečným, třináctým, byl nalezen ve své petrohradské laboratoři mrtvý. Okolnosti záhadné. Ochranka odvezla z jeho laboratoře všechny materiály. Prostě zmizely. Lékař tehdy také napsal v nálezu: smrt z neznámé příčiny. Mimochodem se to stalo právě před třiceti lety. Dost smutná shoda, viďte?“

Vytáhl jsem kapesník a otřel jsem si pot z čela. A naráz jsem vypil úplně vystydlý čaj.

Týž večer jsem se vrátil do Nižnělimanska.

Chlapci vyslechli mé vyprávění v naprostém tichu. Slavin zatínal zuby. Kyril se zamyšleně díval před sebe.

Když jsem skončil, Slavin zamračeně prohodil:

„Mors ex causa ignota. Smrt z neznámé příčiny. To je latinsky. Jediná věta, která mi v hlavě zbyla z prvního ročníku.“

Různé drobnosti

Nestačil jsem se ještě vzpamatovat z Grünova nočního putování a ze smrti řidiče Bohdana, a už tu byla další zpráva: expertiza se už vyjádřila ke Kovanovovu lístku. Opět jsem zneklidněl. Co když…

Zacharjan vyndal ze stolu několik listů papíru.

„Tady to máš. Všechno je v pořádku, rozumíš. Kovanov je opravdu vynálezce, rozumíš. Skvělý chlap! Má pět patentů. Ale pořád si vymýšlí takové stroje, rozumíš, které se teď ještě nedají stavět. Moc předbíhá dobu. A je z toho smutný. Ale říct si nedá, rozumíš, je to tvrdá palice! Ale co má dělat, když mu ty nápady do té palice samy lezou? No řekni!“

Právě v tu dobu jsem dostal zprávu od Nilina. Moskva le dověděla, že Japonci dostávají nějakým způsobem tajné údaje z nižnělimanských loděnic.

Japonci? No to je zajímavé! Honíme se po Němcích, a zatím nám tu čenichají Japonci. Ačkoli je pochopitelné, že se o to zajímají. Miniaturní ponorky jdou především do výzbroje našeho tichooceánského loďstva. Ale Němci a Japonci přece… No ovšem. Grünovo přátelství s Mitanim! Zas je o čem přemýšlet!

Nestačilo však jen přemýšlet. Bylo třeba rychle jednat. Z loděnic nám uniká státní tajemství, a my nevíme Jak. Musím tam! Podívat se tomu důkladně na zub. Všecko si jaksepatří na vlastní oči prohlédnout a prověřit, jak to tam chodí.

Ksenije Vasiljevna mě znovu vedla k Maje.

„Soudruh Alexej Alexejevič dnes bude mít službu s tebou. Sedne si stranou a ty si klidně pracuj a vůbec si ho nevšímej.“

Maja se usadila na svém místě a tvářila se, že na mou existenci zapomněla. Ale věděl jsem, že kdyby někdo posadil mně do pracovny neznámou osobu a řekl mi: Soudruhu Karotine, pracujte jako obvykle a nevšímejte si tady toho soudruha z Moskvy –, sotva bych obstál.

Buď jak buď, Maja na sobě nedala nic znát. Stále méně návštěvníků si přicházelo pro rysy. Zato se v okénku stále častěji objevovala ruka s trubičkou: „Vem si to, Maječko.“ Konstrukční oddělení (i kresliči) pracovalo na jednu směnu. Pracovní doba už pomalu končila a i ti nejliknavější stačili udělat své penzum.

Najednou se ozvalo energické, ale zdvořilé zaklepání, sytý aristokratický baryton řekl:

„Tady to máte, milá Májo Vladimírovno.“

Do okénka důstojně vplula dlouhá a silná trubička.

Když Maja vykonala všechny formality a baryton zmizel se slovy: „Všechno nejlepší, Majo Vladimírovno!“ zeptal jsem se:

„Kdo je ten zdvořilý člověk?“

„To je přece Vjačeslav Igorevič Komskij, vedoucí konstruktér!“ odpověděla Maja s úctou školačky. „Vy ho neznáte? Hrozně nadaný!“

„Dokonce hrozně?“

„Hlavní konstruktér mu vždycky říká: milánku, zařiďte se podle sebe, pro vás pracovní doba neexistuje.“ Maja šišlala a polykala koncovky, jako starý konstruktér kterého napodobovala, „váš úkol je přemýšlet, milánku A přemýšlet člověk nemusí zrovna v pracovně.“

„S rysy Komského je všechno v pořádku?“

Maja odpověděla suše, aniž na mne pohlédla:

„Je velice precizní. Všechny pokyny plní do puntíku. Podívejte se,“ a rozkládá trubičku.

„Nechte to, Májo, stejně se v rysech nevyznám. Na gymnasiu jsme neměli rýsování.“

„Vy máte gymnasium?“

„Utekl jsem z kvinty.“

„Proč jste nedostudoval?“

„Naopak. Šel jsem dostudovat do Rudé armády.“

„Kolik vám to tenkrát bylo?“

„No trochu jsem si musel přidat.“

Na chodbě se ozvaly hlasy, mužský a ženský. Okno se rozevřelo tak prudce, že až bouchlo o zeď. Do otvoru se tlačily dvě ruce najednou. Překážely si a tenká dívčí ručka s namalovanými nehty zřejmě vytlačovala silnou ale nešikovnou mužskou.

„Seničko, ty to ještě stihneš,“ štěbetal tenký hlásek.

„A pak jsem byla první!“

„Není pravda,“ zlobil se chlapecký hlas. „Odstrčila jsi mě, když už jsem otvíral okno. Já jsem první!“

„No a co? Stejně mi máš dát přednost. Jsem žena.“ Řekla to hrdě, jako svou osobní zásluhu.

„Copak je dneska osmého března?“

„Vtipálku! To jsem si o tobě ani nemyslela.“

„Člověk by si moh pomyslet, že vůbec někdy myslíš.“

„Nejsi náhodou drzý?“

„Prima, ty mě předběhneš a já jsem drzý. Ženská logika!“

„Pusť mě, vážně. Pospíchám domů, mám nemocnou matku.“

Maja se na mě podívala a rozhodla se zakročit:

„Co jsou to za manýry! Jste jak malé děti. Ukaž, Rajo. Ale je to naposledy. Nikdy nemáš čas, pořád máš nějaké fígle. A teď ty, Seňo. Tak, a čekejte oba. Jako malí!“ a rozzlobeně zabouchla okénko. Bylo jí to trapné, že přede mnou ztropili takovou scénu.

Rozložila na velkém stole originály i kopie rysů a prohlédla si je. Kopie menších rysů (především jednotlivých detailů) dělali mladší kresliči, takoví jako Seňa nebo Raja. Byla to celkem jednoduchá práce.

Maja odložila nákresy stranou a dala razítko na propustky. Seňa a Raja se ještě vesele hašteřili a už běželi ven. Klaply dveře a bylo opět ticho.

Za chvilku se znovu ozvalo zaklepání na okénko a další kreslička odevzdala svou práci. Maja pečlivě vykonala patřičný obřad a podala dívce propustku.

„Ksenije Vasiljevna mi říkala, že vás zajímá každá drobnost. Snažím se všímat si všeho. Podívejte, tohle jsou dvě práce. Jsou stejné, viďte?“

„Jak to stejné, jsou to úplně jiné součástky.“

„Myslím něco jiného. Jejich provedení. Je v nich rozdíl?“

Pokýval jsem nerozhodně a řekl, že žádný rozdíl nevidím.

Maja se spokojeně zazubila:

„Já vidím. Podívejte se pozorněji, Alexeji Alexejeviči. Vidíte, tady nejsou linie tak zřetelné, jako na. tomhle rysu. A víte proč?“ Odmlčela se, ale protože já mlčel také, hned sama odpověděla: „Protože tohle kreslila žena a tohle muž. Ženská ruka je slabší. Vidíte to?“

Odpověděl jsem, že teď, když mi to tak přesvědčivě vysvětlila, ano. Ale v životě by mě to nenapadlo.

Skutečně měla pravdu. Fialové čáry po kopíráku byly na jednom nákresu méně zřetelné.

„Máte bystré oko, Majo.“

Týž vrátný jako prve opět důkladně prostudoval mou propustku, než mne pustil ven. Gena dřímal ve voze. Probudil jsem ho a řekl mu, aby jel domů sám. Chtěl jsem se trochu projít a popřemýšlet na čerstvém vzduchu.

O čem však přemýšlet? Nic nového se přece v loděnicích nestalo. Nic, co by stálo za pozornost.

Control Co

Když jsem se vrátil do hotelu, slyšel jsem už na chodbě, jak u nás zvoní telefon. Než jsem otevřel, zmlkl, ale hned zas zadrnčel znovu. Měl jsem jet okamžitě k Zacharjanovi.

„Buď zdráv, kamaráde,“ přivítal mě hlučně. „Dostal jsem šifrovanou zprávu,“ a už mi podával blanket.

Stálo tam: „Zítra přijede do Nižnělimanska parníkem Kotovskij zmocněnec Control Co Gerhardt Wolf. Pečlivě sledujte všechny kontakty. Nilin.“

Tak takhle to vypadá! Control Co je zajímavá organizace. Pobočka Control Co se zabývala kontrolou jakosti obilí, které exportuje SSSR. Tato funkce činí z Control Co velmi vhodnou roušku pro machinace nejrůznějšího druhu a bylo by jen podivné, kdyby se německá výzvědná služba nesnažila firmy využít.

Byli jsme si toho vědomi a samozřejmě jsme dávali na tuto společnost, na její německý i ruský personál pozor. Leckteré akce pracovníků pobočky Control Co byly podezřelé; ale zatím jsme je neznepokojovali.

Pokud jde přímo o Gerhardta Wolfa, zástupce vedoucího oděského odděleni společnosti, měli jsme všechny důvody k tomu, abychom v něm viděli nejen odborníka na jakost obilí. Pan Wolf však postupuje velmi obezřele, a proto se nám zatím nepodařilo nachytat ho při nějakém trestném činu. Je dost častým hostem německého konzulátu, což je na první pohled samozřejmé. S kým se 9 má radit člověk, který pečuje o to, aby jeho vaterland dostal obilí, než právě s oficiálními představiteli tohoto vaterlandu? V poslední době jsme zjistili, že se Gerhardt Wolf sblížil s Grünem. A osobní přátelství jak známo napomáhá vytvářet společné záliby. Wolf se dřív o Nižnělimansk nezajímal a docela se spokojoval tím, že sem posílal své zástupce. Stačilo však, aby zde pobýval několikrát Grün, a už to sem táhlo také Wolfa.

„Dobrá, soudruhu Zacharjane, dejte mému Slavinovi několik šikovných chlapců. O detailech se s nimi domluví sám. Zítra vám ho sem pošlu. Platí?“

„Platí. Můžeš být bez starosti. Všechno klapne – jak se to říká – na puntík.“

Tu jsem si vzpomněl, že jsem dal Slavinovi na celý večer volno. Neznámá mně Nataša Hmyrová oslavuje dvacáté narozeniny a hlavním hostem a ozdobou celé slavnosti je pochopitelně Slavin.

Ráno jsem ho probudil div ne za prvního kuropění. Hned jak vyrozuměl, oč jde, rázem ho přešla všechna ospalost. Za pět minut byl už zcela připraven, čilý a soustředěný, v nejlepší formě Šálek kávy, krajíček chleba a už zmizel.

Objevil se až pozdě večer a prohlásil, že celý den neměl v ústech ani suchou kůrku. Ze zásuvky trymó, které nám sloužilo jako spíž, vytáhl krabičku naší božské potravy, bičků v tomatu, otevřel ji, a teprve pak hlásil, jak pochodil. Než pověděl, jak se s dvěma Zacharianovými chlapci Gríšou Ljalkem a Sergejem Ivanovem vypravil na přístaviště, už bylo po rybičkách. Smutně se podíval do plechovky, jako by nemohl pochopit, že už je prázdná, a zašilhal po trymó. Rázně jsem zakročil:

„Stop, Kyril taky nevečeřel!“

Slavin se zklamaně zašklebil, povzdechl si a – tu se otevřely dveře a do místnosti rázně vpochodoval Kyril. Nesl se jako při slavnostním ceremoniálu, mlčky došel ke stolu a položil přede mne hnědé kancelářské desky. Málem jsem po nich impulsivně sáhl. Nejdřív jsem však musel skončit se Slavinem.

„Chviličku, Kyrile. Pokračuj, Slavine.“

„V přístavišti jsme obhlédli situaci a připravili si zítřejší stanoviště, až připluje Kotovskij. Jsou tam všelijaké kůlny, skladišti a čert ví co všechno. Dohodli jsme se na signálech, musím přece chlapcům Wolfa představit, nikdy ho neviděli.“

„A ty se s ním tak dobře znáš?“

„Kamarádi zrovna nejsme, ale od vidění ho znám,“ byl samá skromnost Slavin.

„Jaks to stihl?“

„Zajímal jsem se o něj už v Oděse. Jsem totiž hrozné zvědavý. Říkal jsem si, co když se to někdy bude hodit. No a vidíte.“

Pochvaly se však za ten dobrý skutek nedočkal, protože mám zásadu, že příliš chválit podřízené je stejně škodlivé jako je příliš peskovat. 1 když 1e to ovšem individuální. Tak Slavina je lepší moc nechválit, kdežto Kyrilovi je lepší zas příliš nenadávat.

„Tak jste tedy na Wolfův příjezd dokonale připraveni?“

„Jistě.“

Za co se dávají řády

„A jak vypadáš ty, Kyrile?“

„Dneska jsem něco našel. V archivu městského oddělení GPU, rok 1926. Podívejte se na to, Alexeji Alexejeviči.“

Hm, rozšafný Kyril nevystačil s trpělivostí!

Jsou to obyčejné kancelářské desky s označením Čísla spisu, po stranách zavázané dvěma kalouny. Ve složce jsou dva listy nažloutlého hlazeného papíru, popsané perem.

Těžko se dá říci, že tyhle dva listy jsou oficiální doklady. Je to totiž kopie. Na prvním listu je německý text; s připsanými poznámkami, kde bylo v originálu razítko a podpis. Na druhém je text přeložen do ruštiny. Oba listy jsou psány stejným rychlým a dost nečitelným písmem.

Text zní:

Velvyslanectví Německé republiky v SSSR

Moskva, Leonťjevská ul. č. 10

20. července 1926

Panu Wehrmannovi

Velká pobřežní ulice 4

Nižnělimansk

Velvyslanectví Německé republiky Vás tímto zve, abyste se v kterýkoli den, jejž uznáte za vhodný, dostavil v době od 10 hod. do 16 hod. na uvedené velvyslanectví, kde Vám bude předán za zásluhy prokázané vlasti ve válce 1914–1918 Řád železného kříže prvního stupně.

Rada velvyslanectví

Německé republiky

(razítko) (podpis)

A to je všechno.

Ostatně ne tak docela. V levém horním rohu se vyjímá lhostejná poznámka ad acta a nečitelný klikyhák označující něčí evidování.

Porovnal jsem ruský text s německým. Překlad je přesný.

„Podívej se, Slavine.“

„To je bomba,“ reaguje ohromeně Slavin. „Ty máš ale štígro, Kyrile! Ale proč to dali ad acta? Třeba to už ověřovali a nezjistili nic důležitého.“

„Prosím tě! Nikdo se na to od té doby ani nepodíval!“ Kyril je stále v povznesené náladě a cítí se na koni.

„Proč myslíš?“ zeptal jsem se ho.

„Přece bylo na té složce nejmíň kilo prachu!“

„Prach bych nebral tak vážně,“ oponuje Slavin. „Za takový rok se usadí v archivu prachu habaděj.“

„Jenže tohle je zaprášené skrz naskrz, i vevnitř.“

„I to se může za rok stát.“

A začíná běžný spor, který je bezpředmětný, a proto nelze předvídat, kdy a jak skončí.

„Nechte toho, chlapci. To jste si našli dobré téma do diskuse. Kyrile, hned ráno půjdeš k Zacharjanovi a zjistíš, jestli s tím něco dělali… A teď hoši, zalehnout. Zítra nás čeká perný den.“

Slavin neochotně odešel do svého pokoje.

Kyril dlouho kouřil, asi nemohl usnout, jak ho vzrušil ten nález. Ještě když jsem usínal, slyšel jsem, jak pod jeho mohutným tělem vržou péra.

Ráno byl Kyril první na nohou. Ve tři čtvrti na deset popadl svůj slamák a běžel na městské GPU.

Slavin příliš naspěch neměl, parník připluje ve dvě. Přišel ke mně v deset a vstoje, se zádumčivým výrazem poslouchal mé poslední pokyny. Jako by si moji chlapci tento den vyměnili povahy.

Právě jsme dokončili naši rozmluvu, když se vrátil Kyril a v ještě lepší náladě.

„Zacharjan říká, že na městě o tom dokumentu nikdo neví a Wehrmanna že neznají.“

„Je to jistě zajímavý papír, ale třeba ho ověřili hned v šestadvacátém a nezjistili nic pozoruhodného.“

„Jak to, že nic pozoruhodného nezjistili?“ rozpálil se Kyril. „Tak to dělali nalevačku. Železný kříž za zásluhy prokázané vlasti, to už něco znamená! Jaké zásluhy mohl prokazovat německé vlasti, když celou válku seděl v Nižnělimansku? To je přece úplně jasné, Alexeji Alexejeviči. Sám jste říkal, jak se za války německá agentura aktivizovala.“

„To je sice pravda, ale proč myslíš, že ten pan Wehrmann byl za války právě v Nižnělimansku?“

Tohle Kyrila zmátlo.

„Kde jinde by byl?“

„Třeba na frontě.“

Už měl zase pevnou půdu pod nohama.

„Proč mu teda psali sem?“

„Kdy mu psali? V šestadvacátém. Copak se sem nemohl dostat až několik let po válce? Klidně! Kolik Němců k nám jezdilo pracovat na kontrakt. I teď je jich tu ještě dost.“

„Tak proč mu ten Železný kříž nedali hned, když si ho zasloužil na frontě? Proč museli čekat skoro deset let?“

„I to může mít hodně důvodů. Třeba revoluce v Německu. Mohl si vysloužit řád až koncem války, když už bylo všechno vzhůru nohama a císař Vilém neměl náladu na řády. Pak byla inflace, různá povstání, puče. A když se všechno usadilo, vzpomněli si na válečné zásluhy a taky na Wehrmanna. Jenže ten se octl v Rusku, a tak mu poslali dopis sem – a máš to.“

„Kdepak, Alexeji Alexejeviči, to mi nepovídejte,“ trval na svém Kyril, „tady něco nehraje!“

„Nebuď labuť, Kyrile,“ nezdržel se Slavin. „Kdyby ten Wehrmann byl špión, myslíš, že by mu poslali takový dopis? Aby na něj ukázali prstem? Nejsou přece padlí na hlavu. Copak jsme si tohle už neříkali?“

„Tak podle vás je tedy úplně vyloučené, aby Wehrmann byl špión?“ zvadl Kyril.

„V životě je možné všechno. Úplně vyloučit to nemůžeme. I tímhle směrem musíme pátrat. Divné to lejstro je.“

„To bych řekl,“ pookřál zas Kyril. „Chci se jít podívat do Velké pobřežní čtyři a zjistit, oo je ten Wehrmann za ptáčka. Co myslíte vy, Alexeji Alexejeviči?“

„Myslím, že je to správný záměr.“

„Provedu,“ zvedl se Kyril z křesla.

„Slavine, ty už máš taky na čase.“

„Řeknu ti, Kyrile, dneska bude den!“ Slavin odešel od okna, přistoupil k nám a přátelsky plácl Kyrila do ramene. Ten se ani nepohnul, chvíli postál a rozmýšlel, pak si sedl k zrcadlu, vyndal z kapsy browning a začat ho pečlivě čistit. Kdoví, co všechno se může přihodit, říkal celý jeho výraz. Slavin pozoroval tyto přípravy s jemnou ironií, pod níž ostatně čouhala závist.

„Denní hlášení mi podáte ve dvacet tři nula nula. Ať vím, kde kdo je. Jestli nedojde k nějakému force majeure.“

Slavin se zatvářil aristokraticky:

„Měl byste mi to přeložit, Alexeji Alexejeviči, říkal jsem vám přece, že moje znalosti latiny jsou omezené.“

„To není latina, Ljoňo,“ ozval se najednou Kyril a přitom se pečlivě mhouřil do hlavně. „To je francouzsky. Nepředvídané okolnosti.“

„Odkud to víš, prosím tě?“

„Znám zpaměti pět set sedmdesát sedm cizích výrazů.“ Kyril odtáhl závěr a smáčkl spoušť. „Například: tutti frutti, it., všechno možné; liberté, égalité, fraternité, fr., svoboda, rovnost, bratrství. Nebo manus manum lavat, lat., ruka ruku myje.“

Nabíjel druhý zásobník, střely klouzaly jedna za druhou dovnitř.

„Proč it., fr., lat.?“ zazubil se Slavin.

„To je poznámka ve slovníku za každým rčením.“

Slavin byl překvapením celý bez sebe:

„Ty ses naučil nazpaměť ten slovník, co jsem ti dal? No ne, to mě podrž. Ale nač potřebuješ takový rekord?“

Kyrilův obličej si zachoval bohorovný klid:

„Segui il tuo corso, e lascia dir le genti, it. Nedej na lidské řeči a jdi si svou cestou,“ řekl a zarazil zásobník do pistole.

„Dante Alighieri,“ komentoval jsem výrok.

„Správně,“ přitakal Kyril a zastrčil pistoli do zadní kapsy.

Mučivé tajemství

Chlapci odešli a v místnosti se rozhostilo ticho. Jen vánek tiše pohyboval záclonami. Musel jsem se obrnit trpělivostí a čekat. Čekat, to je jedno z nejvzácnějších umění na světě. Je to banální, ale přece fakt.

Rozevřel jsem knihu povídek Stefana Zweiga. Brzy jsem však zjistil, že mechanicky kloužu očima po řádcích a stejně mechanicky obracím stránky, ale vůbec nevnímám, co čtu. Teprve když jsem se podíval na začátek, viděl jsem, že čtu Mučivé tajemství.

Myslel jsem na něco docela jiného.

Najednou jsem pocítil, že se mi vrátil neklid, který mne skličoval, když jsem se k večeru vracel z oddělení tajných materiálů. Vlastně úplně nezmizel, jen byl vytlačen jinými starostmi a skryl se někde v hloubi podvědomí.

Najednou mi bylo nanic. Vůbec jsem se nemohl soustředit. Cosi bylo stále nejasné, nepochopitelné.

Velká pobřežní čtyři

Kdo je ten záhadný Wehrmann, přemítal Kyril, zatímco kráčel letními ulicemi Nižnělimanska. Nepřátelský špión či poklidný měšťáček, jejž osud odvál do cizí země, která se stala jeho domovem? Ať je kdokoli, Kyril to musí zjistit! Ale pod jakou záminkou se k němu má vetřít?

Už je ve Velké pobřežní, kde Wehrmann údajně bydlí, Kyril se dívá na plechové tabulky u vrat a branek, tu rezaté, tu čerstvě natřené, tu ledabyle počmárané, tu pečlivě vymalované… Brzy se objevily zahrady a v nich stále častěji – menší vilky. Byla to už vlastně předměstská ulice.

Číslo deset… Osm… Ob dům má bydlet Wehrmann. Kyril zneklidněl a zpomalil krok, aby se vzpamatoval. Ten neklid mu byl nepříjemný, dráždil ho. Každé volné hnutí mysli totiž odsuzoval lapidárním: „Tečou mi nervy!“

Za číslem šest přetínal ulici hluboký úvoz, na jehož dně bublal potůček. Kyril došel na můstek přes potok zastavil se a pohlédl na protější svah. Rostly tam stromy, ale žádný dům mezi nimi nebylo vidět.

Přešel tedy můstek, vyběhl po svahu nahoru a zastavil se jako omráčený. Před sebou měl pláň, podél ní se táhla polozbořená zeď, porostlá křovím a lebedou, se zbytky ohořelých cihel, prken a smetí.

Třeba je to jiný dům, zapochyboval na okamžik, a do konce přimhouřil oči, jako když si v dětství něco hodně přál. Radši ať je to jiný dům! Hned se však vzpamatoval, otevřel oči a na ještě zachovalých vratech spatřil tabulku s číslem čtyři. Právě tady měl bydlet Wehrmann v domě, který už neexistuje!

Kyril šel dál. Na dvorku před malým domkem označeným číslem dvě, věšela jakási žena v sarafánu prádlo. Na Kyrilovu otázku, jestli dům číslo čtyři vyhořel dávno, ochotně odpověděla:

„Kdopak ví. Lidi říkají, že je tomu asi pět nebo deset let. To víte, kolem sami noví lidi. My jsme tu taky teprve druhý rok.“

Kyril se vrátil ke spáleništi.

Vešel do vrat, ačkoli bylo jednodušší překročit někdejší plot, a chvíli se potuloval po pláni. Zřejmě tady kdysi byla pěkná vila se zahradou. Jeho obrazotvornost podle zbylých trosek rychle rekonstruovala někdejší obraz.

Tak tady bydlel muž, který si vysloužil takové vysoké vyznamenání od německé vlády! Skoro deset let ho hledali, aby se mu mohli odvděčit. A hned si také v duchu zosnoval příběh mladého německého důstojníka (ovšemže důstojníka), který se vyznamenal ve válce a v době německo-rakouské okupace na Ukrajině se dostal do Nižnělimanska a usadil se v tomto blahobytném domě. Jeho majitel měl pochopitelně krásnou dceru a mladí se do sebe na první pohled zamilovali. Když byl brzy po válce důstojník demobilizován, vrátil se sem, oženil se a zůstal tady.

Jednoho dne se však jeho klid rozplynul. Německá tajná služba se dověděla, že se v Rusku usadil rytíř Železného kříže, a rozhodla, že je to nejlepší rezident, s jakým může počítat. Proto také dostal ten dopis od velvyslanectví. Pánové z Berlína zřejmě toho chudáka skřípli do dvojích kleští. Jednak zaútočili na jeho vlastenecké city a zároveň se ho snažili zdolat zastrašováním. Vždyť Němec žijící v Rusku je po takovém dopise úplně zkompromitován. Jediným jeho východiskem bude změnit bydliště, a tak ujít pozornosti GPU. A zároveň začít pracovat pro vaterland. Právě tenhle trik vyšel, a proto Wehrmann z Nižnělimanska zmizel.

Ale co když tu Wehrmann v šestadvacátém ani nebyl a dům vyhořel už dřív? Jak to řekla ta Ukrajinka: je tomu asi pět nebo deset let. Nebo sedm? To by byl právě rok 1926! Heuréka! Že na to nepřišel hned! Wehrmann si mohl přece zapálit chalupu sám! Aby mohl náhle odjet. Bez jakéhokoli podezření. Požár je skvělý důvod, výborné vysvětlení. Pohled na spálený domov mu rozdíral srdce, vzal tedy rodinu a odjel bůhví kam… Karolin sice tvrdí, že Němci mají eminentní zájem o zdejší loděnice, ale proč by nemohli kvůli maskování poslat svého rezidenta třeba až na druhý konec světa? Pak by se ovšem případ zkomplikoval a okruh pátrání by se musel rozšířit. A samozřejmě by to hodili na krk jemu – on to přece všechno tak pěkně rozmotal. To si bude muset vyžádat na pomoc další lidi.

Zkrátka – Wehrmanna musí najít za každou cenu. I když to bude, jak je vidět, zatraceně tvrdý oříšek.

Třináctka

„Dobrý den, pane Wolfe,“ povstal recepční ze své lóže v rohu vestibulu a odsunul obrovskou knihu hostů. „Váš telegram jsme dostali a pokoj máte připraven. S dovolením, vaše doklady?“

Wolf, robustní blondýn v světle šedém obleku a velurovém klobouku, s malým světle hnědým koženým kufrem v ruce, vytáhl z náprsní kapsy průkaz. Recepční si opět sedl a s nosem téměř na papíře (byl krátkozraký, ale styděl se nosit brýle) zapsal Gerhardta Wolfa do knihy.

„Průkaz zůstává u nás. Dostanete jej kdykoli, budete-li chtít od nás odejít. To je naše praxe.“ Jako by se Wolfovi omlouval.

„Vím,“ odpovídá pan Wolf čistou ruštinou. „Kde mně ubytujete?“ Usmívá se zeširoka, dobrosrdečné.

„Máte pokoj číslo šest, první patro. Zavedu vás tam.“

„Děkuji.“

Apartmá rezervované pro zástupce Control Co je prostorné a zároveň útulné. Má dvě místnosti a koupelnu s klozetem. Recepční otevřel dveře a pokynul rukou, Gerhardt Wolf postavil kufřík a rozhlédl se.

„Skvělé! Přímo luxusní! Ale, promiňte, nehodí se mi to.“

„Nevyhovuje vám?“

„Bohužel, bohužel!“ Wolf svěsil koutky úst a přivřel oči na znamení, že hrozně lituje.

„Jak račte,“ řekl recepční dotčeně. „Ale tohle je naše nejlepší apartmá!“

„Právě, právě,“ navázal Němec. „O to jde. Chci menší skromnější pokoj. Mám omezené prostředky. Firma šetří na všem, to víte.“ Opět se dobrosrdečné usmívá.

„Prosím. Tak tedy pojďte do desítky. Ale upozorňuj vás, pane Wolfe, že ta už zdaleka není tak pohodlná A finanční rozdíl není příliš velký,“

„Ó, kopějka šetří rubl, jak říkají Rusové!“

Desítka byla pěkná, avšak měla jen jednu místnost.

„Bude vám tenhle pokoj vyhovovat?“

„Mé osobní potřeby jsou minimální. Jsem jenom řadový pracovník. A přijel jsem nanejvýš na tři dny. Docela bych se spokojil,“ ještě s kufrem v ruce přistoupil k oknu a prohlédl si dvůr. „Jsme jenom lidi a každý máme své slabůstky.“ Otočil se zády k oknu. „Víte, chtěl bych mít okno do ulice. Rád pozoruji život, hemžení davu. Rozmary, viďte? Ale neměl byste pro mne nějaký takový pokoj? Třeba někde na konci chodby?“

Recepční si nasadil brýle:

„Opravdu, pane Wolfe? To je divné, každý chce mít spíš co největší klid, a vy okna do ulice! Ostatně, jak si přejete…“

Pokrčil rameny, zabrumlal si něco pod nos a vedl zástupce Control Co až na konec chodby.

„Třináctka, pane Wolfe! Někteří ji odmítají.“

„Nemusíte mít obavy. Můžete mi dát do pokoje třeba černou kočku. Mimochodem dnes je pátek, že? Já si na pověry nepotrpím.“

Recepčnímu chvíli trvalo, než se v šeru trefil klíčem do zámku a otevřel dveře. Chodba se okamžitě rozzářila od slunce. Než Wolf vstoupil, otočil se a spatřil čokoládově hnědé dveře s výrazným písmenem M.

„To je skvělé, toaleta je hned vedle!“ Spokojeně hodil kufřík pod postel. „Děkuji vám,“ řekl náhle s únavou v hlase a usedl do křesla. „Chvilku si odpočinu a pak hned do práce.“

Recepční vyšel a tiše za sebou zavřel.

Dialektik Slavin

„Jel rovnou do přístaviště, do obilních sýpek. Zašel do laboratoře a žádal, aby mu okamžitě udělali rozbor několika vzorků, prý dostali zprávu, že v této dodávce pšenice je pilous. Udělali tedy rozbor, ale všechno bylo v pořádku. Načež se omluvil, ale hned nato prohlásil, že se mu obilí zdá trochu vlhčí, než má být podle normy. Sám to změřil. Pedant, ale zřejmě machr. Vlhkost byla opravdu o něco vyšší. Telefonicky si zavolal zástupce Exportchleba a sepsali protokol. Pak se vrátil do hotelu.

V přístavišti se s nikým nesetkal. V laboratoři byl vedoucí a dvě laborantky. Z Exportchleba přijel osobně ředitel. Já jsem dělal skladníka. Nespustil jsem z něho oči.“

„Dejme tomu. Cestou z přístavu s« nikde nestavěl?“

„Právě že nikde! Odevzdal jsem ho Gríšovi z ručky do ručky. Gríša se ho držel jako klíště. Ani obědvat nikam Wolf nešel. Jenom něco schroustl v hotelu.“

Rozbíral jsem se Slavinem výsledky dne. Stáli jsme vedle sebe a dívali se z okna.

„Večer šel do kina. Už jsem čekal, že tam najdu rozuzlení. Pozoruju, kdo k němu přistoupí. Ale představte si, že nikdo!… A co on?“ Slavin kývl směrem ke Kyrilovi, který spokojeně oddychoval ve spánku.

„Poslal jsem ho do zahraničního oddělení městského sovětu. Žádný Wehrmann tam mezi německými občany, kteří žijí nebo žili v Nižnělimansku, není.“

„Vůbec žádný?“

„Žádný.“

„Tak tady máme segui il tuo corso. Kyrila to naštvalo, viďte?“

„A tebe?“

„Co mne? Wolf mi přece ještě neodjel. Uvidíme, co bude dělat zítra.“

„Uvidíme.“

„Něco se mi na něm přece jen nelíbí. Totiž jak střídal ty pokoje. Myslím, že nemáte docela pravdu, Alexej Alexejeviči.“

Když mi na začátku vyprávěl o Wolfových patáliích s hotelem, smál jsem se tomu. Slavin v tom viděl bůhvíco záhadného a významného a dokonce se na mne roz zlobil. Uklidni se, kamaráde, řekl jsem mu, to je přec starý trik a on ho zná. Ví, že ho GPU pozoruje a může mu podstrčit přiměřené apartmá. A tak tedy nabídnutý pokoj odmítl. – No dobrá, odmítl první pokoj, ale proč i další? – Pro jistotu. Z opatrnosti. Předpokládá, že jsme s odmítnutím prvního předem počítali a nastrčí mu druhý. – Možná, neochotně souhlasil Slavin, z hlediska formální logiky byste mohl mít pravdu. – A ty jsi dialektik, co? – Snažím se být. – A co ti teda napovídá ta tvá dialektika? – Co? O všem pochybuj! A já pochybuji, že by Wolf tak vyváděl, kdyby svého pokoj nechtěl využít k nějaké akci. – Komplikuješ to! Ve skutečnosti je asi všechno jednodušší. To ještě uvidíme, Alexeji Alexejeviči. Vždyť recepčního k té třináctce přímo dotlačil. Proč právě k třináctce? Chtěl okna do ulice a na konci chodby. Jsem přesvědčen, že kdyby byl dostal tu třináctku hned, ani by nemukl. – No, to už jsou myslím čiré dohady. Ale když jsi o tom přesvědčen, tak svou verzi haj a dokazuj. Když budeš mít pravdu, tím líp pro nás.

Můj knírek

Kyril si zacvičil a tím upevnil svého ducha (jeho duch to po předvčerejších událostech zřejmě potřeboval) a opět se tvrdošíjně vypravil do archivu.

„Co kdyby se ještě něco našlo,“ řekl téměř najisto.

Já jsem se chystal do loděnic a právě jsem se holil. Něco mě dnes stále zneklidňovalo. Nevím, co mě to do loděnic tak táhlo, zda intuice, třetí signální soustava nebo kdoví co ještě nezjištěného lidským mozkem, ale pořád mi to našeptávalo: podívej se tam, jen se tam podívej.

Prohlížel jsem se v zrcadle a uvažoval, nemám-li si nechat knírek. Vtom se otevřely dveře a vstoupil Slavin. V zrcadle jsem viděl, jak se snaží jakoby neuhnout z nějaké pomyslné cestičky, došel až ke Kyrilovu křeslu a teď se do něho opatrně usadil.

„Co je s tebou, chlapče?“ zeptal jsem se ho a přitom jsem dřel levou tvář.

„Ale tak, nic,“ řekl lhostejně, hlas se mu však zrádně zachvěl.

„Snad přece něco.“

„Wolf mi odjel.“

„Kdy?!“

„Před chvilkou. Ráno vstal, kliďánko se nasnídal v restaurantu, ale když se vrátil do hotelu, měl najednou naspěch. Okamžitě si sbalil, odevzdal klíč, zaplatil, poslal pro taxíka a už se hnal do přístavu.“

„Co si o tom myslíš?“

„Sedíte dost pevně, Alexeji Alexejeviči?“

„Sedím.“

„Odložte břitvu.“

„Dobrá, dobrá.“

„Alexeji Alexejeviči, do jedenáctky! To je hned vedle Wolfa. Mimochodem jsou mezi oběma pokoji dveře; sice zamčené, ale paklíč se sežene snadno.“

„Tak do jedenáctky?“

„Do jedenáctky se včera večer nastěhoval muž jménem Friedrich Wehrmann.“

Popadl jsem ručník a jedním tahem si setřel mýdlovou pěnu. A tak mi zůstal knírek.

Wolf – Wehrmann

V Nižnělimansku se tedy objevil muž s tajuplným jménem Wehrmann!

Hledali jsme adresáta německé ambasády v kartotéce oddělení cizinců, zjišťovali jsme, zda o něm něco neví městské GPU, našli jsme spáleniště jeho domu ve Velké pobřežní, a on si zatím klidně přijel do města a usadil se v našem hotelu. A vedle Gerhardta Wolfa, který ihned po jeho příjezdu opustil město. To tedy vypadá, že zmocněnec Control Co čekal právě na Wehrmanna.

Okamžitě jsem Slavinovi uložil, aby zjistil, kdo je Wehrmann, odkud přijel, jaký je formální účel jeho cesty. A aby vysondoval, jaké má v Nižnělimansku kontakty.

Opět mučivé tajemství

„Co jsem vám udělal, že si mě již nevšímáte? Proč jste teď ke mně stále takový? A matinka také? Proč mě stále chcete posílat pryč? Jsem vám na obtíž, nebo jsem něco udělal?“

Baron se polekal. V hlase bylo něco, co ho mátlo a dojímalo. Zmocnil se ho soucit s bezelstným chlapcem.

Edi, ty jsi blázen! Byl jsem dnes jen ve špatné náladě. A ty jsi milý klouček a mám tě opravdu rád. Přitom ho důkladně zatahal za vlasy, ale přesto s poloodvrácenou tváří, aby nemusil vidět velké, vlhké, žadonící dětské oči.

Město už dávno spalo. Stejně jako hosté tohoto hotelu ve svých komfortních pokojích. Na vedlejší posteli oddychoval Kyril. Odtrhl jsem se od knihy a na okamžik se mi zazdálo, že na celém světě bdí jen jedna jediná lidská bytost, a to jsem já. Bdím a čtu si Zweiga.

Sleduji, s jakou přesnou, téměř děsivou jasnozřivostí autor pitvá duše svých hrdinů a obnažuje přede mnou nejrafinovanější vnitřní pohnutky, tajné motivy jejich činů a jak mne vtahuje do atmosféry děsivé neodvratnosti událostí.

Zároveň se mi však hlavou honily úplně jiné myšlenky, které vůbec nesouvisely s Zweigovou povídkou. Přemýšlel jsem o tajných materiálech, jichž se zmocnili Japonci, o konstrukční kanceláři v loděnicích, o Grünovi, Wolfovi, o Wehrmannovi, o všech těch záhadách, které ještě musíme rozluštit.

Abych se odpoutal, dal jsem se znovu do čtení. Stránky střídaly jedna druhou a z podivuhodné spleti slov, citů, myšlenek a fakt vytvářely ucelený plastický obraz. Jak jsem četl, mechanicky jsem se snažil uhladit prstem hrbolek na stránce.

Edgar k ní přistoupil o krok a jen se výsměšně zasmál.

Vtom mu její ruka dopadla na tvář. Edgar vykřikl. A jako tonoucí, který kolem sebe bije rukama, jen s temným hučením v uších, s rudými mžitkami před očima se slepě rozmáchl pěstmi…

Hrbolek na stránce zatvrzele nechce zmizet. To mne dráždí, překáží ve čtení, vytrhává myšlenky z celého sledu.

… Tento výkřik ho vzpamatoval. Náhle viděl sebe sama a uvědomil si příšernou obludnost…

K sakru, to je hrozné! Proč se ten hrbolek nedá srovnat?

Obrátil jsem list – mezi dvěma stránkami uvízl přischlý drobet chleba. Když jsem našel tu závadu, oddychl jsem si. Zajímavé! Jaká drobnůstka může člověku zjitřit nervy.

Cvrnkl jsem do drobtu. Na hladké ploše papíru zůstal zřetelný vryp.

Obrátil jsem stránku.

Vyřítil se ze dveří, hnal se ze schodů, domem na silnici, pryč, jen pryč, jako by ho štvala zběsilá smečka.

Konec kapitoly. Přestal jsem číst a oddechl jsem si.

I na tomto listu bylo znát vryp od drobtu, byl však nepatrnější. Na dalším už byl téměř neznatelný.

Zčista jasna mi bleskla hlavou jakási nejasná asociace, která postupně nabývala stále zřetelnějších obrysů. Nakonec mne jako blesk osvítil zcela jasný dohad. Byla hluboká noc. Musel jsem čekat ještě několik bezesných hodin, než jsem se dočkal rána.

Cherchez la femme1

Přesně v devět jsem byl v oddělení tajných materiálů.

„Májo, nezapomněla jste na svůj objev o ženské a mužské ruce?“ zeptal jsem se jí a snažil jsem se vypadat co možná nejklidněji.

Měla práci. Vydávala právě rysy. Zavřela okénko za kresličkou, která jí podepsala příjem, a otočila se ke mně:

„Nezapomněla. Proč?“

„Nepamatujete se, čí rysy to tenkrát byly?“

„Samozřejmě. Prochorova, Levandovské a Lazenkové.“

„Dalo by vám moc práce, kdybyste mi je měla ukázat?“

„Ale kdepak! Všechno máme roztříděné. Kdy to bylo?“

„Asi před čtyřmi dny. Ano, patnáctého července.“

„Hned to bude, Alexeji Alexejeviči.“ Přistoupila k polici a na okamžik se zamyslela. „Tak tedy patnáctého…“ Rychle se otočila, přistrčila si schůdky, vyšvihla se po nich a za chvilku už byla zas dole s rysy.

„Tak tady jsou ty tři rysy i s kopiemi. Na každé je jméno kresliče.“

„Můžu vás ještě na chviličku vyrušit, Májo? Podívejte se. Tohle jsou dvě kopie. Jedna je zřetelnější, druhá méně, viďte? Ta zřetelnější patří Prochorovovi. A tahle?“

Opřela se kolenem o židli a ze strany si prohlédla list:

„Ritě Lazenkové.“

„Máte pravdu, Ritě Lazenkové.“

„Tak vidíte, že je ženská ruka jemnější.“

„Říkáte, jemnější? Tak porovnejte práci Prochorova a Levandovské. Pohleďte. Všechny linie jsou stejně zřetelné a jasné. Nebo snad ne? A tohle je taky ženská ruka.“

Maja se podívala na rys a pak roztržitě na mne:

„Jak je to možné?“

„Právě, jak? Protože asi nejde o tu ženskou ruku. Podumejme spolu. Kolik kopií z každého rysu dělají vaši kresliči?“

„Dvě, jak mají.“

„Ale co když kreslič místo dvou kopií udělá tři?“

„Proč by to dělal?“

„Třeba do zásoby, či jak se říká, pro strejčka. Přece není tak těžké dát o list papíru víc.“

„Kdepak, Alexeji Alexejeviči, to nejde. Pracujeme s tajnými materiály. Všechny rysy i kopie navíc jsou přece číslovány. Ne, to není možné!“

Vzal jsem si práci Lazenkové:

„Tak tedy, když je tu napsáno udělat dvě kopie, tak udělala dvě?“

„No jistě!“

„Tohle je první kopie?“

„Ano.“

„Podívejte se pozorněji. Nezdá se vám, že je to druhá kopie?“.

„Ježíšmarjá!“ Maja zbledla a zaťala prsty do dlaně. Ruce se jí třásly.

„No no, uklidněte se. Dejte mi, prosím vás tři listy papíru a dva karbony.“

Vložil jsem mezi papíry karbony a udělal jsem několik silných čar.

„Podívejte, mužská ruka a druhá kopie je stejně slabá jako Lazenkové.“

Maja na mne upřela vytřeštěné oči:

„A to ji… teď seberete, totiž, chtěla jsem říct, zatknete?“

„Ale kdež! Naopak se k ní musíte chovat jako obvykle. Jako kdyby se nic nestalo. Potřebujeme si ještě hodně věcí ověřit. A teď požádejte Kseniji Vasiljevnu, aby sem přišla.“

Vorobjovová si pozorně prohlédla kopie rysů.

„To je hrozné. Co budeme dělat?“

„Dávejte jí jen jednotlivé detaily, z nichž se může nic sestavit. Ale musí to být označeno jako přísně tajné. A veďte si přesnou evidenci jejích prací. Ostatní už je naše starost.“

Přitažlivost sama

V hotelu na mne čekal Slavin, Kyril a spěšné předvolán na městské GPU. Řekl jsem chlapcům, aby zůstali doma a jel jsem do Sadové. Zacharjan otevřel sejf, který stál tak, že na něj dosáhl vsedě od svého stolu, a vytáh obálku s několika pečeťmi a označením Přís. taj. Soudruhovi A. A. Karutinovi osobně. Pilné.

„To je pro tebe, kamaráde. Právě to přinesla polní pošta. Přečti si to hned.“

Odlepil jsem pečetě a dal jsem se do čtení. Byla to zpráva od Nilina: „Bezpečně zjištěno, že Grün dostal materiály z Nižnělimanska, důvod předpokládat, že jsou cenné. Urychlete šetření.“

Urychlete šetření. To není Nilinův výraz, za tím vidí Lisjuka.

Přemýšlel jsem cestou domů, co vlastně máme. Mám další jasný důkaz, že činnost německé agentury v Nižnělimansku není chiméra. A šetření určitě urychlíme, vážený soudruhu Lisjuku, náš milý náčelníku! Když jsem pověděl chlapcům o Nilinově zprávě, Slavin poznamenal:

„Tak proto sem jel Wolf! Pro ty materiály! A předal mu je Wehrmann. Ale od koho je dostal?“

„Třeba je přivezl s sebou,“ dodal jsem stejným tónem, „ti Němci pracují přesně, v tom se jim nedá ni vytknout. Ale Nilin je taky pohotový, hned se to dávno věděl.“ Slavin se zastavil a podíval se na mne: „Něco vám nehraje, Alexeji Alexejeviči, viďte?“

„Jak bych ti to řekl, Slavine… Co pořád běháš z rohu do rohu? Sedni si. Proč máš ty pitomé zvyky, že se bu rozvalíš na cizí posteli rovnou v botech, nebo lítáš z rohu do rohu jako šílený?“

Poslušně se uvelebil na kulaté sedátko u zrcadla. „Chci ti říct, že posel se zprávou od Nilina přišel dnes. Co myslíš, kdy vyjel z Oděsy?“

„Tak v šest v sedm ráno.“

„Ano, v šest třicet.“

„No a co má být?“

„Jestlipak znáš tenhle přísně tajný materiál?“ a vytáhl jsem z kapsy list papíru složený nadvakrát, který jsem si cestou vzal v recepci. „Jen se na to mrkni.“ Slavin rozevřel list a četl: „Jízdní řád lodí Černomořského loďstva pro osobní dopravu na rok 1933.“

„Jen se podívej sem,“ a ukázal jsem prstem na řádek: Oděsa – Nižnělimansk. Parník Kotovskij. „Vidíš? Připlutí do Oděsy…“

„Připlutí do Oděsy šest čtyřicet.“

„Závěr?“

„Wolf nemohl Grünovi nic předat,“ řekl Slavin a napřímil se na sedačce. „To znamená, že tahle verze je mylná.“

„Logické,“ přitakal jsem chtě nechtě a strčil jsem jízdní řád do kapsy. „Nic jiného tě nenapadá?“

„Napadá. Asi mají Němci nějaký další kanál, který neznáme.“

„Zase logické. S menší opravou. Dost možná, že jeden z pramenů toho kanálu jsme už zachytili.“

„Vážně?“

„Tvou otázku považuji za čistě rétorickou. Kyrile, poslouchej pozorně. Teď bude práce pro tebe.“

„Napjatě vás sleduju, Alexeji Alexejeviči. Ale kde jsme ho zachytili?“

Vyprávěl jsem o svém objevu v oddělení tajných materiálů.

„Kyrile, od zítřka mi z Rity Lazenkové nespustíš oči. Jasné? Tvůj úkol – najít další článek toho řetězu.“

Kyril mlčky přikývl. Předtucha akce ho oživila.

„Ale to není všechno. Z Nilinovy zprávy vyplývá další fakt. Jestliže Wolf nepřijel pro informaci…“

„Znamená to, že tu s Wehrmannem měli jinou práci,“ skočil mi do řeči Slavin.

„Zcela správně. Máme tedy rovnici o dvou neznámých místo jedné. A druhé x je tvoje starost, Slavine. Wehrmanna nespustíš z očí. Co ses o něm dověděl?“

„Friedrich Wehrmann. Německý občan. Inženýr loďař. Pochází z Hamburku. Od roku 1928 pracoval jako zahraniční odborník v loděnicích Admiralita v Leningradě. Do Nižnělimanska přijel na pozvání Arkadije Konstantinoviče Krivopalova, hlavního inženýra zdejších loděnic. Krivopalov byl dřív zástupcem hlavního inženýra v Admiralitě.“

„Divné. A před rokem 1928 Wehrmann v SSSR nebyl?“

„Podle dokladů ne. Ale ve skutečnosti možná ano.“

„Děkuju za vysvětlení. To znamená, že to přesně nevíme. Ačkoli je to svrchovaně důležité.“

„Jasné. Pokusím se to zjistit.“

„S Krivopalovem jsi nemluvil?“

„Mluvil. Vyjadřuje se o Wehrmannovi velmi pěkně. Je prý to skvělý chlap. A sympatický i co do zevnějšku. Hotový Douglas Fairbanks. Můžete se podívat, mám jeho fotografií.“

Měl pravdu. Byla to skutečně zajímavá fotografie; Jenže z jiného důvodu, než o jakém mluvil můj kolega. „Ze kdy je ten snímek?“

„Jak to ze kdy? Je docela nový!“

„Takže je mu teď asi tak pětadvacet?“

„Sedmadvacet. Ročník 1906.“

„V jakém věku tedy podle tebe Friedrich Wehrmann prokázal vlasti nezapomenutelné zásluhy? Když mu bylo dvanáct? Nebo snad už v osmi?“

Slavin rozpačitě zamrkal.

Black and White

Rita Lazenková a Raja Levandovská byly známy jako nejlepší kamarádky. Málokdy je v závodě někdo viděl zvlášť. A Vjačeslav Igorevič Komskij, velký znalec moderní poezie, nazval tyto dvě příjemné dívenky Black and White. Raja byla výrazná a tmavovlasá a Rita měla na hlavě korunku z plavého copu.

Vždy veselé a rozesmáté kamarádky vnášely do pracovního kolektivu stálé oživení. Byly, jak se říká, kecalky.

Raja byla výrazný typ, i když by sotva mohla být označena za krásku. Každý si jí všímal, muži se po ní venku otáčeli, na tancovačce nikdy nezůstala sedět, mladí kolegové ze zaměstnání ji o překot zvali na večírky nebo do kina.“

Rita Lazenková byla opravdu hezká, v očích většiny mužů zosobňovala pravou ženskou krásu. Ale proti kamarádce se Rita stále vyhýbala všem nápadníkům a příležitostem k schůzce ve dvou. Do společnosti nebo na společný večírek ano, ale nic víc!

Ze začátku, asi tak před rokem, když přijela z Oděsy do Nižnělimanska, všichni v zaměstnání se tomu divili a stále noví a noví chlapci pokoušeli osud. Protože však vedle strohé Rity byla vždy společenská Raja, utěšovali se smolaři tím, že přecházeli do její suity. Moudrý Komskij dokonce tvrdil, že právě proto je Raja stále vedla Rity, a kdyby Rita nebyla taková netýkavka, Raječka by v životě nepotkala tolik kavalírů.

Rita udivovala nejen muže. Ženy ji obdivovaly, jak se dovede oblékat. Znala jakési tajné umění všechny věci vylepšovat a dělat ze starého nové.

„Jak to dokážeš?“ vyptávala se s jistou dávkou závisti Raja a jak mohla, snažila se přítelkyni přetrumfnout. Sháněla drahé a vzácné věci a s mnoha prodavači měla džentlmenskou dohodu, že pěkné kousky uvidí nejprv ona.

Když však Raja přišla někam do společnosti a užuž čekala, jak sklidí vavříny, stačilo, aby se za pět minut objevila Rita se svým trochu záhadným úsměvem a v šatech z obyčejného kretonu, a měla Raječka po slávě.

Dvakrát nebo třikrát měla i Rita drahé věci. Zajdi ke mně, zvala Raju, podíváš se, jaký kostým mi poslal tatínek. Když Raja uviděla ten anglický kostým, udělalo se jí nanic. Takového tatínka, jako má Rita, by si mohlo přát každé děvče. Pracuje na oděské celnici, tomu jistě nedá velkou námahu sehnat pro dceru anglický kostým nebo francouzskou blůzičku.

Rita Lazenková se nerada příliš šířila o svém tatínkovi. Raja jen věděla, že její maminka před léty zemřela a on že se už neoženil.

Raječku uváděla do rozpaků také Ritina čtenářská vášeň. Četba tvořila druhou polovinu jejího života, počítáme-li, že první patřila parádě. Rita četla hodně, třebaže bez výběru. Chodila pravidelně do městské knihovny a polykala knihy tak rychle, že je musela vyměňovat každý týden.

Raja tuto žízeň po duchovních hodnotách nemohla pochopit. Svou četbu by mohla spočítat na prstech jedné ruky, a ještě k tomu to byly knihy zcela určitého zaměření: Arcybašev, Verbická, kněžna Bebutovová, Mnichové a ženy od Kalinnikova a jako vrchol třídílné Ilustrované dějiny mravů od Edwarda Fuchse, v nichž se ostatně věnovala především ilustracím, protože učený text jí připadal zdlouhavý a nudný.

Kanál a propusti

Stále jsme měli nevyřešenou otázku, přes jaké tranzitní stanice jdou tajné dokumenty na místo určení, když může být Rita Lazenková první propustí kanálu, po němž odcházejí z loděnic.

Kde je první tranzitní stanice?

Konečně nastala chvíle, kdy se zdálo jisté, že ji Kyril objevil. Zbývalo jen ještě tento předpoklad ověřit.

Ale tu náš beztak již větvitý strom pátrání vyhnal novou nečekanou haluz…

Moudrost starých Indů

Kyril seděl sám u stolu a zamyšleně pohyboval figurkami na šachovnici.

„Kdo vyhrává? Měl by sis aspoň sednout před zrcadlo, abys viděl na soupeře,“ poznamenal jsem mrzutě.

„Já nehraju,“ odpověděl Kyril flegmaticky s pohledem upřeným na šachovnici. „Řeším jeden úkol. Ale nějak mi to nejde.“ Ukázal prstem na otevřenou stráni v rozdrbané knize: „Tenhle. Nechcete to zkusit? Čtvrtý tahem mat.“

A než jsem stačil odpovědět, mlčky rozestavil figurky na výchozí postavení.

Šachy jsou výborný uklidňující prostředek. Kolikrát jsem se k nim uchyloval, když mi bylo mizerně, a vždycky mi vracely dobrou duševní pohodu. Tentokrát však jako by moudrý vynález starých Indů ztratil svou kouzelnou moc. Podráždění mě nepřecházelo. Lisjuk na mě doráží, ale my pořád ještě trčíme na mělčině… Nevšímal jsem si Kyrilových kombinaci, dával jsem se vlákat do primitivních léček a ztrácel jsem figury. Prohrál jsem tak tři partie za sebou. Byla to v naší stoleté šachové válce jeho první čistá výhra a cítil se v sedmém nebi. S chutí si zapálil další cigaretu a velkomyslně mi nabídl odvetný zápas. Upřímně řečeno se mě prohra dotkla a souhlasil jsem.

Když odpovídal na můj první tah e2 – e4, zabrumlal:

„Ofélie, jdi do kláštera…“

Vtom se objevil Slavin. Hvízdal si, a když zabouchl dveře nohou, sedl si čelem k nám obkročmo na židli, opřel se hrudníkem o opěradlo a začal kibicovat. Přímo z něj vyzařovala radostná nálada, která strašně kontrastovala s mým mizerným rozpoložením.

„Můžu vás na chviličku vyrušit, Alexeji Alexejeviči?“ zeptal se po chvíli.

„Když to musí být.“

„To musíte rozhodnout sám,“ odpověděl skromně a sáhl si do zadní kapsy od kalhot a vytáhl odtud jakési dva papírky.

„Co je to?“

„Adresy.“

„Čí?“

„V Nižnělimansku bydlí odedávna dva Wehrmannové.“

Rázem jsem zapomněl na šachy:

„Jaks to zjistil?“

„Za dva šestáky.“

„Nehloupni.“

„No fakt. Podívejte se.“

Podal mi oba lístky – potvrzenky Městské informační kanceláře, kde je možno běžně získat libovolnou adresu.

Slavin cituje sám sebe

Hledali jsme Wehrmanna nejrůznějšími způsoby, ale vždycky jen mezi německými občany, a nikoho z nás nenapadlo, že by mohl mít prostě sovětské občanství. Neodpustitelné! Takové složité kombinace – a přitom taková elementární chyba!

„Výborně, Slavine! Takový jednoduchý tah.“

„Jednoduché tahy bývají obvykle nejgeniálnější,“ prohlásil sebevědomě.

„Nu což, vítěz nebývá souzen, ale pamatuj si – vítěz!“ Zachoval rozumné mlčení.

Třeba mají oba noví Wehrmannové s tím naším společné jméno.

Ale přece jen jsme nemohli nové Wehrmanny ignorovat.

Podíval jsem se na Kyrila. Mračí se a vypadá dotčeně. Pochopitelně je mu to nepříjemné. Archivy prolezl on, dopis adresovaný Wehrmannovi našel on, ale adresář se dovtípil pročmuchat Slavin. A teď bude on luštit ty dva Wehrmanny! Není to k vzteku!

„Víte co, chlapci? Problém Wehrmann je Kyrilův objev, uznáváš to, Slavine, viď? Proto se novými Wehrmanny bude zabývat on. Máš něco proti? Nemáš. Tak jsme se dohodli. Kyrile, v co nejkratší době o nich budeš; vědět všechno! Všímej si sebemenších detailů. Vem si příklad ze Slavina.“

Slavin něco zabručel. Kyril se naproti tomu rozzářil.

Městská knihovna

Ten den běžela Rita hned po práci domů, převlékla se, vzala si prostinký plátěný kostýmek a střevíce s vídeňskými podpatky, pak poskládala do kabely přečten knihy a šla do městské knihovny. U dřevěné přepážky už stálo asi deset osob. Rita však nespěchala. Ráda si vždycky poohlédla, prolistovala katalogy a nové knížky vyměnila si názory s ostatními knihomoly, zkrátka labužnicky vychutnávala onu zvláštní knihovnickou atmosféru.

I dnes se zastavila u pultu s novinkami beletrie a zapsala si do bloku: R. Aldington, Zemřel hrdina. Dosud o tomto autoru nic neslyšela. Pak přistoupila ke stolu s časopisy.

Fronta se zatím prodlužovala, ale Ritě to nevadilo. Konečně položila časopis zpět, vzala si kabelu a přistoupila k přepážce.

„Vy jste přede mnou?“ zeptala se pološeptem vyhublého muže ve vojenské blůze přepásané širokým řemenem a v holínkách.

Pootočil se, kývl a dál si prohlížel jakousi knihu.

„Vy jste poslední?“

To už se týkalo Rity. Stála za ní sympatická babička s holí. Právě se snažila nasadit si na tlustý nos cvikr s zlatým řetízkem. Ruka se jí však třásla a cvikr stále padal. Rita se přívětivě na starou paní usmála a řekla:

„Ano, babičko, já jsem poslední.“

Fronta postupovala pomalu, čtenáři si tiše povídali o knihách, zajímali se, co odevzdává ten druhý a zda to taky nemají půjčit. Rita se dívala kolem sebe.

Babka si pověsila hůl na předloktí, zpropadený cvikr si přidržovala rukou a listovala knihu, kterou si půjčila od dívenky za sebou.

„Prosím vás, co je to?“ zeptala se Bita.

„Fenimore Cooper,“ odpověděla ochotně stará paní. „Poslední Mohykán.“

„To jsem už četla,“ usmála se Rita. „A co odevzdáváte vy?“

„Jen se podívejte, děvenko,“ a babička poodstoupila, aby si Rita mohla lépe prohlédnout její dvě knihy.

Dostojevskij, Idiot. To už četla. A co je tohle? Svambránie. Od nějakého Kassila. A s obrázky.

„Asi pro děti, viďte?“

„Ba ne, i pro dospělé,“ ujišťuje babka. „Výtečná knížka. Musíte si ji přečíst.“

„Když to říkáte, tak si ji vezmu.“

Ano, vypůjčí si tedy toho Kassila a tamtoho – podívala se do bloku – Aldingtona. A co ještě? Otočila se zase k sousedovi vpředu. Stále ještě si prohlížel tu svou knihu. Vedle sebe měl položenou napěchovanou aktovku a na ní vojenskou čapku.

Rita se podívala na jeho zatvrzelá záda a sotva znatelně ho zatahala za rukáv:

„Soudruhu, mohla bych se podívat, co odevzdáváte?“

Muž se otočil:

„Ovšem, ovšem!“ Otevřel aktovku a podal Ritě tři knihy. „A já se s dovolením podívám na vaše.“

„Prosím, prosím, jsou moc zajímavé.“ Rita cvakla zámkem, otevřela kabelu a podala mu roztřepaný svazek Tisíce a jedné noci a Balzacův román Lesk a bída kurtizán. Pak si rozložila jeho knihy. Byla zklamána: Miláček, to četla už dávno, Leonovovu Dravou řeku nedočetla, připadala jí těžká. Třetí knížka byla od Ilji Erenburga. Zatahala souseda jemně za rukáv:

„Promiňte, je ten Ilja Erenburg zajímavý?“

„Velice. Vřele doporučuji. A když dovolíte, vypůjčím si vaši Tisíc a jednu noc. Pátý díl jsem ještě neměl.“

Už je na řadě a říká knihovnici:

„Napište mi tuhle knihu, prosím vás, Irino Osipovno. Tady slečna ji odevzdává. A oo mi poradíte z novinek?“

Potom zavře aktovku a odchází, vysoký, vzpřímený, ve vojenské blůze a holínkách, s čapkou bez hvězdičky.

„A mně, Irino Osipovno, napište tady Julia Jurenita od Erenburga a Svambránii. A pak mi ještě dejte Aldingtona, Zemřel hrdina.“

Rita si uloží knihy do kabely, rozloučí se s knihovnicí, mile se usměje na starou paní a jde ke dveřím.

Nepovšimla si, že hned za ní z knihovny odchází vysoký mladý brunet.

Jmenovci

Kyril ukázal vysokou třídu. Za dva dny jsme už mě dost podrobné zprávy o obou Wehrmannech.

Pavel Alexandrovič Wehrmann měl v městské pojišťovně pověst poctivého a puntičkářského pracovníka, ale člověka průměrného, bez rozletu. Už dlouhá léta zastává místo inspektora. Ani jemu, ani nadřízeným nikdy nenapadlo, že by mohl povýšit. Mnozí mladší úředníci ho už předběhli, ale on si nestěžuje a je se svým místem spokojen. Do práce přijde vždycky úderem deváté, přívětivě pozdraví kolegy, navleče si klotové rukávce a hned začne vyřizovat své věci. Jestliže nemusí odejít svůj úsek, což se stává málokdy, nezvedne hlavu papírů až do polední přestávky.

Každý si ho vážil pro jeho svědomitost, ale někdy se jí tak trochu zneužívalo. Nejednou se stalo, že si ho na řízený zavolal a svěřil mu práci za kolegu, který zpožďoval termín. Wehrmann se vždycky takového úkolu se samozřejmou skromností ujal, snad mu to dokonce dělalo i potěšení. A když potom svěřený úkol přesně a včas splní, nadřízený na něj obvykle až do příští kalamity zase zapomene.

Pavel Alexandrovič Wehrmann je člověk přející, ochotný a společenský. Kolegové ho často zvou k sobě na návštěvu a on jejich pozvání rád přijímá. Ve společnosti je veselý a každý si rád poslechne jeho vyprávění V Nižnělimansku bydlí odnepaměti, a proto není divu, že má ve městě hodně známých. Ani bouřlivá léta revoluce a občanské války ho neodvála jinam. Vůbec je těžké si představit tohle město bez něho.

Bydlí v malém dvoupokojovém bytě v Cihlářské 1. Žena mu zemřela dávno, podruhé se neoženil. Stařena, která dělala chůvu jeho synovi, teď spravuje jeho domácnost a je považována za člena rodiny. Chlapec už od dětství šilhal po moři a po lodích a o žádném suchozemském zaměstnání nechtěl ani slyšet. Otec vyhověl jeho přání, a tak se teď hoch učí už třetí rok v oděské námořní škole.

Druhý Wehrmann – Georgij Karlovič – je docela jiný, vysoký, rovný, s prošedivělými vlasy. Pracuje jako právní poradce nižnělimanské firmy Exportchleb a vypadá nejspíš jako důstojník ve výslužbě. Způsob držení těla, chůze, celá postava, to všechno svědčí o dobrém sportovním tréninku v mládí. Skvělý oblek mu padne jako uniforma.

I teď ve čtyřicítce pilně sportuje. Neděle tráví na své vlastní malé jachtě, sám je u plachet a svého čtrnáctiletého syna má u kormidla. Právní poradce se také často objevuje na tenisovém hřišti v městském parku. Jakmile vyjde na kurt s raketou, všechno kolem ztichne a dívá se na jeho skvělou hru. Kromě toho je Wehrmann zažraný fotbalový fanoušek a při zápasech se projevuje velice bouřlivě.

Jak vyplývá z jeho služebních povinností, je celé dny v pohybu. Dopoledne zajde na chvíli do své kanceláře a už spěchá z podniku do podniku a plní pokyny vedení, jež ho považuje za svou pravou ruku.

Mnohé Wehrmannovy denní návštěvy však vůbec nesouvisí s jeho služebními povinnostmi. Tu a tam se zastaví v soukromém bytě nebo v podniku, který nemá vůbec žádnou spojitost s vývozem obilí, anebo se dá s někým do řeči prostě na ulici. Občas si zaskočí do denní kavárny, kde se u šálku kávy nebo lehkého vína baví s někým ze svých četných přátel.

Tohle všechno nikoho nepřekvapuje, protože právní poradce je ve městě osoba věhlasná, s širokými styky, i když okruh jeho přátel je vyhraněný: většinou advokáti, lékaři, vysokoškolští učitelé, přední inženýři. A dostat se do tohoto úzkého kruhu by bylo pro nového člověka zřejmě dost obtížné.

Wehrmann si velice zakládá na své rodině. Ženu má ještě mladou či rozhodně aspoň mladě vypadající a sympatickou. Zaměstnaná není a kromě občasných návštěv u kamarádek vychází z domu jen společně s manželem – do divadla, na koncert, na večírek nebo piknik k svým nejbližším, kde je stejně jako její muž středem pozornosti, Všechen ostatní čas věnuje vzorné domácnosti a výchově synů. Slušně hraje na klavír, umí francouzský a německy a dokonce skládá verše. Wehrmannovi bydlí ve vlastní vilce a mají posluhovačku, dívku, kterou jim doporučil některý příbuzný z venkova.

Ta tvrdá půda reality

„No a co, vypadá některý z těch Wehrmannů jako adresát německého velvyslanectví?“ zeptal jsem se.

Kyril zvedl obočí:

„Nemyslím. Ani jeden z nich nesloužil v německé armádě, žili vždycky v Rusku. Synovi Wehrmanna z pojišťovny je dvacet, tak se starý oženil už před válkou.“

„Proč starý? Kolik je mu?“

„Hodně, je ročník osmnáct set osmdesát sedm, takže je mu šestačtyřicet. Právníkovi by časově svatba odpovídala, ale ten se oženil v Oděse.“

„Počkej, počkej, co to plácáš, čemu má jeho svatba odpovídat?“

„Jak to čemu? Přece opravdový Wehrmann tady občanské války zůstal. Ve vile ve Velké pobřežní. A oženil se s panskou dcerkou.“

„Jenže tohle je tvůj dohad.“

„Dejme tomu,“ souhlasil neochotně Kyril. „Ale co když to tak právě bylo. Kdybyste se podíval na tu přepychovou vilu, hned byste to všechno pochopil.“

Tak takhle to je! Zase jsi, kamaráde, spadl do propasti své fantazie a přestal střízlivě hodnotit fakta. Obraz tvornosti nepomáhá, ale pohlcuje tě a vidíš všechno přes clonu okolností, které ti vytvořila.

Kyril je dobrý pracovník, dovede sledovat logický řetěz faktů s buldočí tvrdošíjností a neodvratností rozjetého tanku a má skvělý postřeh pro detail. Běda však, zrodí-li se v jeho tvrdé lebce verze, která se mu líbí. Pak je hrozně těžké vyrvat ho z jejího hypnotického objetí, když se taková verze opírá o vratký podklad fantazie a o nic víc. To pak má jakousi vyšetřovatelskou idiosynkrazii k jiným možným variantám.

Stejně tak to vypadalo i teď. Vytvořil si o Wehrmannovi krásnou verzi s množstvím podrobností. A životopisná fakta obou skutečných Wehrmannů se mu tohoto Prokrustova lože nemohla vměstnat.

„Takhle to dál nepůjde, Kyrile,“ řekl jsem mu přísně. „Zase tancuješ stranou od faktů. Nebudu ti přece vykládat zřejmé pravdy, že musíme shromažďovat, promýšlet a zobecňovat fakta!“

Kyril jen mlčky přikývl.

„Tak tedy, který z Wehrmannů ti z tohoto hlediska připadá podezřelejší?“

Zavrzal křeslem:

„Zatím nemůžu říct. Musím si shromáždit ještě další informace.“

„Bydlel některý z nich ve Velké pobřežní?“

„To se mi dosud nepodařilo zjistit.“

„Tak se zatím nemáme o čem dál bavit. Až se to dovíš, můžeme se vrátit k našim Wehrmannům.“

Není babka jako babka

Slavin nepřišel na noc domů. Vrátil se do hotelu teprve druhý den k večeru, utrmácený a ospalý, a vyprávěl mi všechno, co viděl v knihovně. Když vyšel z půjčovny, vypravil se za mužem ve vojenské blůze a v holínkách, dovedl ho až domů a zůstal tam na stráži. Byl tam celou noc a pak celý den, ale jeho nový svěřenec nikam nevyšel. Asi by u toho domu trčel i dále, ale měl štěstí. Spatřil, jak jde kolem pracovník městského GPU Gríša Ljalko, a požádal ho, aby postál chvíli místo něho. To byla moje chyba, měl jsem dát Slavinovi hned dubla.

Okamžitě jsem zavolal Zacharjanovi a ten poslal na pomoc Gríšovi Sergeje Ivanova. Dohodli jsme se, že hoši budou hlídat místo Slavina, který si zatím odpočine a zítra ráno se tam vrátí s někým ze zdejšího oddělení. Nechtěl‘ jsem rozptylovat Kyrila.

„Mám nějaké loupání, že jsem neměl jít za tím dlouhánem!“ řekl rozmrzele Slavin. Klekl si na sedátko a opřel se lokty o stůl.

„Myslím, že jsi nechybil, když jsi šel právě za ním. Jak že se jmenuje? Sturm?“

„Ano, Sturm. Ernest Ivanovič Sturm. Ale myslete si, co chcete, Alexeji Alexejeviči, tu babku jsme neměli spustit z očí.“

„Vždyť si na ni můžeme posvítit, to je přece maličkost, její totožnost se dá snadno zjistit v knihovně. A proč sis zalezl právě na ni?“

„Proč? Víte, ona není babka jako babka.“

„Dobrá, Slavine. Vyprav se tedy za tou svou bábinkou. Ale víš co, teď si chvíli…“

„… zauvažujeme.“

„Správně. Zauvažujeme si. Tobě z toho vyšlo dilema Buď Sturm, nebo babka. Ale Rita Lazenková přece navázala kontakt ještě s další osobou.“

„Myslíte Irinu Osipovnu?“

„Kdo je Irina Osipovna?“

„Knihovnice.“

„Pak mám na mysli právě ji.“

„Úplně odpadá.“

„Proč tak rezolutně? Není ta knihovnice mladá?“

Slavin se na mne podíval s výčitkou:

„Postarší. A odpadá proto, že je to stará bolševička. Od roku 1915. Ostatně kamarádka vaší Vorobjovové z loděnic.“

„Promiň, když je to takhle, tak máš pravdu. Stejně však uvažujme dál. Rita se stýkala se stařenkou v cvikru a se Sturmem. Ale s každým jinak. Svou knihu dala Sturmovi. Proto sis správně vybral jeho, i když třeba podvědomě.“

„Jenže se Sturmem jsem v koncích! Ten dlouhán nevytáhl paty z domu. Vrátil se z knihovny, převlékl se a začal okopávat zahrádku. Pak se schoval ve svém doupěti a ještě nevylezl. Asi spí jako medvěd.“

„Dobrá, uvidíme, co bude dál. Jdi taky spát.“

Pěstitel květin

Ernest Ivanovič Sturm bydlel v malém domku s jedinou dcerou Annou, vyčouhlou jako on a zcela bezvýraznou. Přednášel v pedagogickém učilišti vojenskou přípravu. Dvakrát v týdnu vyučoval po večerech ve Svazarmu. Bylo zjištěno, že je bývalý bělogvardějský důstojník, poručík Wrangelova Železného pluku. Svého času se však dobrovolně přihlásil k registraci, upřímně doznal své chyby a ujistil Sověty, že chce svou vinu napravit a podle svých sil pracovat pro nový režim. Po prověrce ho poslali jako odborníka přednášet na školách vojenskou přípravu.

Mimo pracovní dobu ho bylo vidět vždy na zahrádce u domu. Bývalý důstojník Železného pluku pěstoval jiřiny, astry a chryzantémy. Ale hlavní jeho vášeň byly tulipány. Vystavoval je na všech městských výstavách květin. Byly veliké a neobvykle zabarvené. Návštěvníci nevycházeli z údivu a poroty mu udílely první ceny. Potěšený Sturm si s téměř neznatelným úsměvem na podmračeném obličeji pokaždé odnášel domů ve staré aktovce novou Sadařskou knihovničku.

Hodně četl, zvlášť v zimě, kdy ho nezaměstnávaly květiny. Knihovnice Irina Osipovna ho považovala za jednoho ze svých nejvzdělanějších čtenářů a snažila se mu vždycky schovat nějaké lahůdky.

Někdy si s dcerou vyšel večer do městského parku. Tam se mlčky procházeli po hlučných alejích.

Anna Sturmová pracovala jako administrativní síla v téže škole, kde učil její otec.

Mea culpa

Třiadvacátého července po poledni zavolal Sergej Ivanov a hlásil, že se nic podezřelého nestalo. Minulý večer se Sturm procházel s dcerou v parku, s nikým však nemluvil a nikdo mu nic nepředal.

„Tak jdi, Slavine, vystřídej zdejší chlapce,“ řekl jsem mu.

Vrátil se nazítří pozdě večer. Byl úplně vyveden z míry. Oč jde? Já a Kyril jsme ze všech stránek rozebrali Ritiny styky a došli jsme k závěru, že nejpravděpodobnější kontakt mezi ní a dalším článkem probíhá v městské knihovně. Slavinovo pozorování svědčí o tom, že nejpodezřelejší styky má se Sturmem…

„Zajímal ses ještě o svou stařenku, Slavine?“

„Zajímal. Ale máte pravdu, je úplně neškodná.“

„Tak. Jestli Sturm není další článek, udělali jsme někde chybu. Pověz mi ještě jednou podrobně, s nejmenšími detaily, jak to s ním bylo.“

Z knihovny šel rychle. Nikde se nestavěl. S nikým nemluvil. Šikmo proti domu je průchozí dvůr s trávníkem, starými stromy a lavičkami. Uvelebil jsem se tak, abych dobře viděl na vchod do domu i na zahrádku. Z domu do zahrady vede veranda. Asi za deset minut Sturm vyšel do zahrádky a točil se kolem květin. V zástěře a nějakých papučích. A v brýlích. Sotva jsem ho poznal. Za čtvrt hodiny vešla do domu dlouhá hubená slečinka, hned vyběhla na verandu a zavolala: – Tatínku, už jsi doma? – I když musela vědět, trdlo, že její papín se mazlí s pomněnkami. Papá potvrdil, že ano, že je doma. – Proč jsi v zahrádce – ptá se dceř – oběd už je na stole. – Starý Sturm na to, že ještě nemá chuť. Mladá Sturmová, že je všechno připravené, že to vystydne a ona nemá čas, protože musí hned jít k Lile. Papínek okamžitě pospíchá, to je něco jiného, k Lile se jít musí, otírá si ruce, sundá zástěru a jde za dceruškou dovnitř.

„Nevíš, kdo je ta Lila?“

„Jak to mám vědět, přece jsem za tou holkou Sturmovou nešel!“

„Cože? Ona šla z domu?“

„Ano. Co je na tom divného? To byste ji nepustil ke kamarádce?“

„A tys zůstal trčet na místě? Sakra, tos neměl dělat. To je chyba!“

Co jsem měl dělat, když ten dlouhán zůstal doma. Má pravdu. Za to mohu já, poslal jsem ho samotného. Neměl na vybranou – musel hlídat Sturma.

„Už se stalo, je to má chyba. Ale sypáním popela hlavu nic nenapravíme. Musíme na to jít jinak.“ „Myslíte, že ta holka šla s rysy?“

„Možná.“

„Počkejte, Alexeji Alexejeviči, vždyť opravdu měl nějaký balíček v novinách. Asi knihy.“

„Tak proč to neřekneš hned? A zpátky přišla s prázdnýma rukama?“

„Taky s balíčkem. Ale mohl být jiný.“

Teď nám zbývá jen jedno: nepropást další setká Rity se Sturmem. Jestli se nemýlíme, musí k němu dojít.

V rozporu s teorií relativity

Slavin se stal Ritiným stínem a mně nezbývalo než čekat. A tu jsem intuitivně vycítil, že v rozporu s Einsteinem čas poběží rychleji, když se budu pohybovat já. Začal jsem se toulat po městě. Kde všude jsem za těch pár dní nebyl!

Jednou jsem se octl v zákoutí parku u tenisových kurtů. Vzpomněl jsem si na dávné časy, když jsem na gymnasiu hrával tenis docela slušně, a chtěl jsem to po letech zkusit.

Ale kde mám vzít raketu? Ostatně mi jednou Zacharjan říkal, že Děnis Sviděrskij, holohlavý muž, co neustále cvičí veletoče, hraje tenis. Od něho si tedy půjčím raketu.

Sotva jsem vyšel z hotelu, proti mně se žene Kyril.

„Alexeji Alexejeviči, mám zprávy. Nevrátíme se?“

„Povídej!“

„S inspektorem pojišťovny se zatím nic zvláštního neděje. Ve Velké pobřežní nikdy nebydlil. Vypadá to, že sedí odnepaměti na jednom místě. Před revoluci pracoval v jihoruském oddělení pojišťovací společnosti Rossija. Zato druhý Wehrmann, ten Georgij Karlovič, sloužil v bílé armádě.“

„Důstojník?“

„Štábní kapitán. Když začala válka, šel dobrovolně do carské armády. Z právnické fakulty v Novorossijsku. Absolvoval školu praporčíků. Byl dvakrát raněn a dostal svatojiřský řád.“

„Tak? A dál?“

„Ze špitálu jel na návštěvu do Oděsy, právě když začala občanská válka. Zmobilizovali ho bílí, ale nebyl u nich dlouho. Tohle všechno má v kádrovém materiálu. Byl zase zraněn. A to už obsadili Oděsu naši. Wehrmann se do špitálu nevrátil, ale utekl k manželce. Právě ve špitále se totiž krátce předtím oženil.“

„Tak zůstal kvůli ženě?“

„Snad. Po zranění dlouho kulhal. Možná, že to jenom margíroval. A nešel ani k bílým, ani k rudým. Jak vidět, moc se mu od ženy pod kulky nechtělo. Až po občanské válce sloužil rok v Rudé armádě. Na gubernské vojenské správě. Dokonce jednou velel jízdnímu oddílu proti bandě někde u Oděsy. Pak byl demobilizován, dokončil fakultu a odstěhoval se do Nižnělimanska.“

„Zajímavé. Sturm je taky bývalý důstojník. Tak se mi zdá, že se nám tu formuje celý důstojnický prapor. Že by rozluštění bylo tady? Ale ve Velké pobřežní Georgij Karlovič taky nebydlel, viď?“

„Zdá se, že ne,“ zašklebil se Kyril. Vypadá to, že tentokrát rychle překonal svou idiosynkrezii. Aspoň Georgije Karloviče Wehrmanna vzal vážně a ode dneška ho dostává na starost.

„Budu ho sledovat jako jeho alter ego,“ ochotně souhlasil.

Odpoledne jsem si přece jen zahrál tenis. Mým partnerem byl vysoký prošedivělý muž s vojenským držením těla. Pohyboval se na kurtu lehce a rychle, míče, které jsem posílal přes síť, jako by byly přitahovány nějakým magnetem na jeho raketu; a sám dával tak silné údery, že se moje reakce vždycky o trochu opozdila; Zkrátka byl skvělý. Všechny tři sety jsem jasně prohrál.

„Kdo mě tak zřídil?“ zeptal jsem se jednoho z fanoušků, když jsem sklízel své věci.

Podíval se na mne překvapeně, až s trochou politování: „Vy neznáte našeho šampióna? Prohrál jste ještě docela slušně. To je přece Georgij Karlovič Wehrmann.“

Slavina to mrzí

Druhý den navečer do našeho pokoje vtrhl rozjařený Slavin.

„Už ho mám, Alexeji Alexejeviči, přistihl jsem ho!“

„Opakovalo se to?“

„V zásadě. Jen s některými roztomilými obměnami! Víte, Alexeji Alexejeviči, ta holka je tak hezká. Škoda jí!“

Slavin je prostě nenapravitelný!

Rita tentokrát požádala Irinu Osipovnu, aby jí zapsala; na kartu román Rolanda Dorgelese, který přečetl učitel vojenské přípravy, a on si od ní vzal Aldingtona. Tentokrát Slavin Annu Sturmovou nepropásl.

Brzy po otcově návratu z knihovny vyšla z domu, opět s balíčkem knih v podpaží, nechal Sturma Sergejovi a šel za ní. Když zabočila do průjezdu dvoupatrového domu s dvěma rozložitými jabloněmi před okny, vstoupil za ní. Anna zazvonila u dveří v prvním patře. Slavin zůstal na odpočívadle stát a viděl, jak Anně otevřela hezká dívenka v květovaném županu. Nazdar Lilečko, řekla Anna načež Lila zvolala: „To je dobře, že jsi přišla!“ a objala kamarádku, která vedle ní vypadala ještě nemotorněji. Dveře se za nimi zavřely.

Sergej Ivanov hlásil, že se Sturm nehnul z domu. Zdálo se, že máme další článek řetězu v rukou…

Co pil Repin

Kyril bez ustání sledoval Georgije Karloviče Wehrmanna. Příkaz vědět o každém kroku jeho svěřence plnil svědomitě a téměř doslova. Večer div nepadal únavou, kdežto právní poradce byl svěží jako po ranní čtvrthodince.

Ze všech Wehrmannových setkání Kyrila zaujala dvě. K oběma došlo na témž místě, v pivnici nedaleko loděnic a s týmž mužem. Byl už postarší a v promaštěné námořnické čepici s nehtem vypadal jako zpustlý námořník. K právnímu poradci se choval až s podlézavou uctivostí, jako by na něm byl závislý.

Kyril si o něm opatřil informace. Námořník, jistý Omeljan Zacharčenko, pracoval jako modelář v loděnicích. Měl sice pověst kořaly, ale také na slovo vzatého mistra ve svém oboru. Byly s ním neustálé patálie a vedení závodu i odbory se s ním musely napořád zabývat; domlouvalo se mu, býval vylepován na tabuli hanby, lichotili mu a dávali prémie, několikrát dostal výpověď a pak za ním přišli s prosíkem, aby se vrátil.

Omeljan měl právě novou výpověď a od rána do noci se potloukal po hospodách. Celé loděnice však věděly, že za ním brzo vyšlou deputaci, která ho snad už po sté vyzve k poctivé práci, jak tuto proceduru nazýval sám Zacharčenko.

Co mohl mít společného počestný právní zástupce s tímto individuem? Chlap, který dokáže vyměnit poctivé dělnické svědomí za flašku vodky, je schopen všeho, usoudil Kyril.

Omeljana Zacharčenka dostal na starost Gríša Ljalko. Kyril se i nadále věnoval právnímu poradci.

Jednoho rána zjistil, že Georgij Karlovič Wehrmann odjíždí služebně do Oděsy, i vyrazil se Sergejem Ivanovem za ním.

Georgij Karlovič šel přímo z přístavu do oděské pobočky Exportchleba a zůstal tam až do konce pracovní doby. Pak jel rovnou na nádraží, poobědval v restauraci a sedl do vlaku. Celá služební cesta mu trvala půldruhého dne.

Do Nižnělimanska zatím přijel operní soubor z hlavního města. Přitažlivé plakáty oznamovaly program všech představení se jmény a tituly zpěváků, a uváděl město do vzrušujícího opojení. Mládež stála celé noci frontu na lístky na bidýlko. Pro městskou honoraci, do konce i pro ty, kteří si pletli Bizeta s Duzetem a Rimského-Korsakova s Bestuževem-Marlinským, bylo věcí cti dostat se aspoň na jedno představení. Také Georgij Karlovič a jeho žena zmobilizovali veškeré známé, aby získali vstupenky. Kyril, jemuž naprosto scházel hudeb sluch, se musel obětovat. Jeho oběť však byla marná, právní poradce chodil do divadla jen pro estetický požitek.

O přestávce Chovanštiny si Kyril vyšel zakouřit do foyeru, a spatřil Slavina. Hoši se poslední dobou skoro neviděli, každý měl práce nad hlavu, ale Kyril znal v hrubých rysech Slavinovy úkoly a tak si pomyslel, že by tu někde měla být také Rita Lazenková. Slavin bloudil mezi obecenstvem a zřejmě někoho hledal. Totéž opakovalo o druhé přestávce, o třetí však Kyril Slavina neviděl. Až zase o čtvrté, ale tentokrát už Slavin nebyl sám, vykládal něco dívce v přísných černých šatech. Seděla na pohovce mlčky, se sklopenými víčky a shovívavě poslouchala. Nebyla to Rita. Kyril si stoupl blízko nich. Dívka vyndala z kabelky pudřenku, otevřela ji a prohlížela se v zrcátku.

„Směl bych se podívat?“ zeptal se Slavin a vzal pudřenku z ruky. „Oh,“ pravil nadšeně, „pravá umělecká ražba…“

„Vy se vyznáte i v umění?“ zeptala se ironicky.

„Tak trochu. Mám totiž přítele umělce. Fantastický cizelér! A beznadějný pijan. Jednou jsme spolu seděli u láhve vína, zrovna prodal Trefjakovce jeden svůj obraz…“

„Ale vždyť je cizelér…“

„Ve volném čase taky maluje.“

„Nejmenuje se náhodou Repin?“

„Špatně se vyznáte v kunsthistorii. Repin pil výhradně kefír. No a ten můj přítel po osmé sklence povídá – Tomu říkáš chlast? To je slabota. – Škoda, že jsem zmeškal vypíjendu, pardon, družné popití s jedním príma mariňákem. Chystal se na cestu a propíjel s kamarády zálohu. Byl to mariňák naší věci znalý a ti jeho parťáci jakbysmet. Samý umělec. Mariňákovi říkali Magellani, vedle sedí Raffael, Michelangelo, Benvenuto Cellini – ten byl mimochodem cizelér.“

Po představení, když Kyril doprovázel Wehrmannovy, přešel kolem známé dvojice. Slavin si zvolna vykračoval po boku nové přítelkyně, byl k ní mírně přikloněný a galantně ji držel pod paží. Už neklopila zrak, dívala se na něj ze strany a i v té tmě bylo znát, že se usmívá. Slavin plácal jako zjednaný.

„Myslím, že je na čase, abychom se vzájemně představili,“ zaslechl Kyril jeho sebevědomý hlas. „Raději pozdě nežli nikdy, jak pravil Oděsan, když zmeškal vlak. Já jsem Leonid. A vy? Lila? Taky hezké jméno. Znáte ten vtip, jak si ruský voják namlouval polskou slečinku?“

Několik otázek expedientu Sajenkovi

Inženýr Ivan Michajlovič Ševcov junácky vyskočil z tramvaje, vrazil do masívních dveří a vlétl na nádraží. Širokými, své postavě nepřiměřenými kroky proběhl čekárnou a octl se na peróně zrovna ve chvíli, kdy se ozval nádražní zvonec. Pochopitelně, třetí zvonění, ušklíbl se. Jsem hotový Evropan, čert mě vem, chodím si na poslední minutu… Starý průvodčí z mezinárodního vagónu si hladil šedivé záporožské vousy a shovívavě pozoroval, jak si Ševcov prohledává kapsy a hledá jízdenku. A sotva se inženýr vyšvihl na plošinu, vlak se měkce a skoro neznatelně rozjel.

Ševcov byl v kupé sám. Pokud si všiml, mezinárodní vůz rychlíku Nižnělimansk – Charkov rozhodně nebyl přeplněn. Postavil aktovku na vedlejší sedadlo, opřel se o ni loktem a zahleděl se z okna. Pomalu mizela změť zahrádek a hliněných domků periférie a objevovala se smutná večerní step.

Inženýr přirozeně nemohl vidět, jak v posledním okamžiku vyběhl z nádražního bufetu muž s malým kufříkem a už za jízdy skočil na stupátko posledního vagónu. Průvodčí, který ze dveří plošiny vystrkoval žlutý praporek, vyčítavě zakroutil hlavou a uhnul, aby opozdilec mohl dovnitř.

„Máte vůbec jízdenku?“ zeptal se přísně.

„Mám, mám,“ udýchaně a rozpačitě odpověděl cestující, utřel si upocené čelo a vyndal z kapsy saka lepenkový obdélníček.

„Máte ji do mezinárodního,“ divil se průvodčí, zvedl obočí a důkladně si cestujícího prohlédl. Vypadal docela všedně, měl na sobě nenápadný konfekční oblek neurčité barvy a ničím nepřipomínal cestujícího mezinárodního vagónu.

„Račte,“ pravil průvodčí a vrátil lístek. „Čtvrtý vůz odsud, ten před jídelním…“

Zatím se Ševcov pohodlně uvelebil na měkkém plyšovém sedadle a otevřel román, který si vzal na cestu. Než se však stačil začíst, otevřely se dveře a vstoupil nový cestující.

„Dobrý večer,“ řekl uctivě. „A ovšem promiňte…“ Pěkná samota! Ševcov se zamračil, ale odpověděl zdvořile. Příchozí postavil kufřík na sedadlo, sundal si sako a pověsil je na věšák.

„Uf!“ vytáhl kapesník, utřel si čelo a začal se ovívat. „Pekelné vedro. A ten shon! To snad je zákon, že člověk zrovna před služební cestou nemá na nic čas… Nebudete mi věřit, ale teprve za pět minut šest jsem měl vybavená lejstra k odjezdu. A ještě se sbalit, něco sníst, převléknout, rozloučit se se ženou… Málem jsem zmeškal…“

Tak ty jsi ještě ke všemu žvanil, konstatoval v duchu inženýr, a předstíraje, že je zabrán do románu, ignoroval sousedův slovní vodopád.

Příchozí se několik minut mlčky rozhlížel a uznale pokyvoval hlavou; zařízení mezinárodního vozu se mu zřejmě líbilo. Brzy však nabyla vrchu jeho přirozenost:

„Přilítl jsem k pokladně na poslední chvíli. Ani místenka, ani lůžko, nic! Tak musím jet mezinárodním…“ Ševcov neměl náladu na rozprávky. Chystal se číst a přemýšlet, a tu máš! Takový ukecaný soused!

Jenže příchozí jako by uměl číst myšlenky:

„Promiňte. Otravuju…“ Zase chvíli mlčí, vzdychá a energicky se ovívá kapesníkem. Potom začíná nanovo: „Stejně je strašné vedro. Devět hodin a pořád se nedá dýchat! Ale co nevidět to bude lepší…“

Ševcov přemáhá podrážděnost a čte dál.

„Zas vám nedám pokoj,“ konstatuje soused provinile. „Začetl jste se a já tady žvaním. Odpusťte, proboha…“

Slunce zapadlo a na step, unavenou denním peklem, na zlatavé zralé obilí, na vesnice s kostelíčky, volně rozházené po stepi, rychle padala jižní noc.

V kupé se rozlilo měkké stropní světlo.

„Mohli bychom se navečeřet,“ znovu se ozval mluvka. „Poctěte mě, prosím, svou společností, soudruhu… promiňte, neznám vaše jméno.“

Inženýr už musel promluvit.

„Ivan Michajlovič…“

„To je ale náhodička. Já jsem taky Ivan, jenomže Afanasjevič. Jsme vlastně jmenovci, ba vlastně skoro příbuzní…“

Zavrtěl se, otevřel kufřík a začal vytahovat sáčky a balíčky. Prostřel na stolek ubrousek s vyšívanými kohoutky, rozložil pirožky, kotletky, pomeranče a pohostinně opakoval:

„Připojte se ke mně, Ivane Michajloviči…“

„Děkuji. Nemám hlad…“

„Prosím vás, berte si! Vidíte, kolik mi toho žena naložila, jako bych jel na severní pól a ne do Charkova. Hned běžím k průvodčímu objednat čaj.“

„Zazvoňte na něho,“ poradil Ševcov.

Vstoupil vousatý průvodčí. Něco přežvykoval.

„Podáváte v mezinárodním čaj?“ zeptal se ho Ivan Afanasjevič čiperně a s odstínem jisté familiámosti.

„Jakpak by ne, samozřejmě,“ odpověděl průvodčí.

„Tak se nám, dědo, postarejte každému o dvě sklenice…“

Dojedl, vypil čaj a sladce zívl:

„Není na čase vlézt do kanafasu?“ poplácal polštář dlaní. „Škoda, že sem dali povlečení. Účtárna mi lůžko neproplatí. Mohl jsem se krásně vyspat na svém polštářku. Víte, vždycky s sebou vozím nafukovací polštářek. Jsem pořád na cestách. Služba je služba…“

Ztěžka vzdychl, vstal, rukou zkusil, jak je měkká erární poduška, odhrnul prostěradlo.

A tu si Ševcov všiml, že zadní kapsa sousedových kalhot je vypoulená. Počkal, až se Ivan Afanasjevič znovu posadí a měkce řekl:

„Dovolíte mi jednu otázku.“

„Třeba dvě,“ bodře svolil Ivan Afanasjevič a znovu zívl.

„Kde jste zaměstnán?“

„Já? V Sacharotrestu.“ Začal si stahovat boty.

„V tom případě bych měl druhou. Proč máte v zadní kapse revolver? Seďte klidně!“ řekl přísně při pohledu na Ivana Afanasjeviče, z něhož okamžitě spadla ospalost. „A nesahejte na kufr! Ano?“

„Co to děláte, Ivane Michajloviči? Co to jsou, promiňte, za nemístné vtipy?“

„Ani mě nenapadá žertovat. Kdo jste? Ukažte mi své doklady!“

„Ale proboha! To jste mohl říci hned!“ Sáhl do náprsní kapsy a vyndal papíry. Prsty se mu lehce třásly.

„Tady, prosím, zbrojní pas. Všechno je v pořádku. A tohle je služební průkaz… potvrzuje se, že Sajenko Ivan Afanasjevič je expedientem nižnělimanského oddělení Sacharotrestu… Podpis. Razítko… Sajenkovi I. A. se povoluje nošení zbraně, a sice browningu, číslo 306245… Razítko… Podpis…“

Ševcov mu vrátil doklady. Sajenko je ukládal do náprsní tašky:

„Co to do vás vjelo, Ivane Michajloviči? Nechápu. Ale když už vás tak dráždím a tolik jsem vám protivný, radši odejdu. Požádám průvodčího, aby mě uložil někam jinam. Promiňte…“ Uchopil svůj kufřík, ale ihned ho zase pustil, jako by se byl dotkl žhavého železa, protože Ševcov tiše, ale důrazně řekl:

„Nechte toho, Sajenko. Z kupé ani na krok. Abyste se vyhnul nepříjemnostem. Mluvím dost jasně?“

„Jasně, jasně. Prosím, soudruhu náčelníku. Jak račte. Ale, fakticky, nevidím důvod…“

„Moc mluvíte. A lehněte si!“

„Panebože, kam jsem to vlezl! Čert aby to vzal!“ Nadzvedl se, sundal z věšáku sako, složil je a strčil pod polštář.

„Že jste hned neřekl, kdo jste. Byl bych vás v tu ránu přestal otravovat. Byl bych odešel. Však já rozumím. Tak dobrou noc…“

Ševcov neodpověděl.

Sajenko chvíli povzdychával, otočil se tváří ke stěně a brzy bylo slyšet jeho pravidelné a skoro dětské oddychování.

Ševcov zhasl stropní světlo. V kupé zůstal jen namodralý tajemný svit nočního osvětlení. Přistoupil těsně k Sajenkovu lůžku a chvíli spícího expedienta pozoroval. Potom tichounce odsunul dveře a vyhlédl do chodbičky. Byla prázdná. Kola vlaku rytmicky tloukla o koleje. Mezinárodní vůz se zlehka pohupoval. Kdesi zadrnčela okenní tabulka. Lokomotiva občas spokojeně a povýšeně houkala: všechno-je v po-řád-ku, je-de-me, je-de-me.

Inženýr Ševcov zavřel dveře a lehl si. Pozdě v noci vnikla do okna světla veliké stanice. Lokomotiva slavnostně a s ulehčením hvízdla. Vlak zpomalil. Zaskřípaly brzdy.

Ševcov vstal a pomaličku, aby nenadělal hluk, vyšel na chodbu.

„To už jsme v Charkově?“ ozval se najednou Sajenko. Nadzvedl hlavu a třeštil na inženýra rozespalé oči. Ten se otočil a velitelsky sykl:

„Lehnout! A nehýbat se! Rozumíte? Není to Charkov. Já se za deset minut vrátím. Spěte!“

Ivan Afanasjevič si poslušně lehl tváří ke stěně. Ševcov vzal aktovku, vyšel na chodbičku a zavřel za sebou dveře. Za minutu se Sajenko otočil a podíval do okna. Přímo proti vagónu se ve svitu nádražních luceren rýsoval nápis stanice – Ziminka.

Jak zacházet s kalendářem

Byla to hospoda nejnižšího řádu, špinavá, zakouřená a hlučná. Ve výčepu stál obrovitý pivní sud s pípou. Kolem tohoto agregátu se točil tlustý strejc ve vojenské blůze s přehnaně velkýma kapsama. Blůzu měl přepásánu umaštěnou zástěrou. Fortelně plnil masívní sklenice jantarovým mokem a hleděl, aby proud piva narážel na stěnu sklenice. Tak se na pivu dělá větší čepice. S otupělou nudou stavěl před zákazníky půllitry. Muži si je odnášeli k pultíkům podél stěn, nabírali z rezavých plechovek od konzerv ždibce soli a házeli je do piva, s lačnou náruživostí loupali sušené plotice, foukali do pěny a chtivě táhli.

Do tohoto podniku poblíž vrátnice loděnic zavítal v sobotu večer Kyril. Nepřivedla ho sem žízeň, tím spíš že pivo nenáviděl, ale stopa Georgije Karloviče Wehrmanna.

Měl podezření, že sem Georgij Karlovič zašel jen proto, aby se znovu sešel s Omeljanem Zacharčenkem. A nemýlil se. Omeljan stál se zkříženýma nohama u pultu. Vedle ležela jeho námořnická čepice. Kyril si vzal u výčepu sklenici piva a postavil se tak, aby dobře viděl a slyšel, co dělá dvojice Wehrmann-Zacharčenko. Wehrmann přistoupil k Omeljanovi ve chvíli, kdy ten dopil jednu sklenici a načal druhou. Z kapsy listrového saka vytáhl láhev vodky a chystal se dolít půllitr. Georgij Karlovič ho vzal pod paží:

„Dobrý den, Omeljane Platonyči…“

Zacharčenko pomalu otočil tvář k Wehrmannovi, a aniž položil láhev, optal se:

„My jsme se domluvili na dnešek? Já myslel, že až na zejtra – to je přece pátýho, ne?“

Jazyk se mu už těžce hýbal.

„Není hezké nedržet slovo, Omeljane Platonyči,“ huboval Wehrmann mírně, ale s jistým podrážděním. „Pátého je dnes, ne zítra.“

Zacharčenko se hrozně divil:

„Dneska že je pátýho? Kdo by to řek? Jak ten čas letí, co?“

Zvadl a postavil vodku vedle čepice.

„Vždyť bylo teprv sotva třetího. A už je pátýho? Odpusťte, Georgiji Karloviči, odpusťte. Víte, jak se to stalo? Omylem jsem z kalendáře vytrhl dva lístky najednou. A řek jsem si: teď musím udělat co? Teď musím nechat kalendář dva dny na pokoji. A to jsem taky udělal. Jenže stalo se co? Stalo se, že jsem se zase zmýlil. Jak se z toho mám teďka dostat? Kdopak mi poradí? Vy jste, Georgiji Karloviči, vzdělaný člověk. Řekněte mi: kolik lístků mám zítra vytrhnout?“

„Vyřešíme ten problém cestou, Omeljane Platonyči.“ Wehrmann narazil Zacharčenkovi na rozdrbanou hlavu čepici, vodku mu zastrčil do kapsy a pevně ho chytil za loket.

„Půjdeme pěšky, je kouzelný večer, trochu se provětráte, osvěžíte a budete jako rybička.“

Odváděl Omeljana z putyky, podpíraje ho vší silou. Zpočátku se Kyrilovi zdálo, že Wehrmann táhne pobudu k sobě do bytu, ale nečekaně odbočili. Odkudsi zavál čerstvý a jakoby vlhký vánek. Za dalším rohem se zaleskla stříbřitá vodní hladina. Došli k Bugu. Podél břehu se to pestřilo jachtami, čluny, loďkami a kajaky. Kotvily na vodě nebo stály na břehu na podpěrách. Místní jachtklub.

Georgij Karlovič přivedl Zacharčenka k nevelké bílé jachtě, jejíž modrý stěžeň bez plachty se špičatě tyčil k obloze. Na přídi měla loď rumělkou napsáno jméno Lena. Kyril se zastavil opodál, jako by se kochal řekou, která se leskla a třpytila v šikmých paprscích zapadajícího slunce, a živou geometrií plachetnic, rozmarně přeškrtávajících hladinu. Dobře slyšel, o čem se baví jeho svěřenci, mluvili totiž dost hlasitě. Během několika minut pochopil, že Georgij Karlovič sem přivedl Omeljana jen proto, aby mu ukázal svoji Lenu. Z rozhovoru vyplynulo, že se právní poradce trustu Exportchleb s vynikajícím mistrem už před časem dohodl o opravě jachty.

Dlouho Lenu obcházeli. Omeljan, jak se zdálo, na vzduchu skutečně vystřízlivěl. Sedl si na bobek a pečlivě prohlížel kýl, boky, palubu a potom vešel do kajuty. Nakonec se mezi ním a Wehrmannem rozvinul dialog, srozumitelný jen jachtařům a stavitelům lodi.

Asi po půldruhé hodině se Kyril konečně dočkal, že se zákazník a podnikatel vydali na zpáteční cestu. U východu z jachtklubu se rozloučili. Kyril dovedl Wehrmanna až k jeho bytu na Očakovské a zdálo se mu, že se právní poradce těsně u branky ohlédl. Ten den Georgij Karlovič už z domu nevyšel. A příští den se Kyril přesvědčil, že se vystřízlivělý Zacharčenko pustil do opravy Leny.

Přátelská beseda aneb lhát se nemá

Rychlík Kyjev – Nižnělimansk přijela do stanice Ziminka pozdě večer, na minutu přesně podle jízdního řádu.

Ivan Michajlovič Ševcov si v hotelu odpočal a teď se objevil na nástupišti hladce vyholený, vonící kolínskou, báječně naložený a jako obvykle těsně před odjezdem vlaku.

Rozespalý průvodčí mu zkontroloval jízdenku.

„Tak co,“ žertoval inženýr, „vidím, že jste se nadřel. Cestujících vrchovatě.“

„Kdepak, skoro nikdo…“

Ševcov si bujaře pohvizdoval a pohupoval žlutou aktovkou, prošel úzkou chodbičkou k svému oddílu, odsunul dveře. Na stolku pod oknem svítila lampa. V kupé už někdo seděl. Tvář neznámého byla ve stínu, zato stín ve světelném kuželu stolní lampy jako v maličké aréně, rýsovaly na bílém ubrousku dvě láhve – koňak a minerálka, talířek s obloženými chleby a dvě sklenky…

Tohle už je k vzteku, vagón je prázdný, a Ševcovovi pokladník zase podstrčil jízdenku do obsazeného kupé. Zatracená smůla! A ještě k tomu s kořalou. Vprostřed noci chlastá koňak. Inženýr nezavřel kupé, nesundal klobouk a posadil se hned u dveří. Vlak se rozjel.

„Tak mi pámbu nadělil souseda,“ vesele zvolal neznámý. „Báječné. A co jste jako ten siroteček? Udělejte si pohodlí, prosím pěkně, máme tu přece stejná práva ne? Buďte jako doma…“

Tenhle noční pták má nějak povědomý hlas, pomyslil si Ševcov.

„Neobtěžujte se. Hned se přestěhuji do jiného kupé.“

„Pročpak? Nezbavujte poutníka na služební cestě při jemné společnosti…“

Ten hlas určitě zná. Kdo to je? Inženýr se marně snažil rozpoznat sousedův obličej.

„Ale! To jste vy, Ivane Michajloviči! Takové příjemné překvapení.“

„Promiňte, nevím, s kým mám tu čest…“

Soused vstal, šel ke dveřím, rozsvítil stropní světlo „Copak mě nepoznáváte, soudruhu náčelníku?“ Ohromený Ševcov široce rozevřel oči. Stál před ním expedient Sacharotrestu Ivan Afanasjevič Sajenko. Hlavou mu prolétly myšlenky jedna horší než druhá. „Netáhne z chodby?“ staral se Ivan Afanasjevič. „Nebylo by lepší zavřít dveře?“ Zasunul je a otočil klikou „Hned je tady útulněji…“

Sedl si zpátky na místo u okna a hostitelským gestem ukázal na stolek:

„A pak, že neexistuje předtucha! Pořád mi něco říkalo, že mě nemine příjemné setkání. Vidíte, dokonce jsem si u průvodčího vyžádal dvě sklenky. Takže račte vstoupit do našich komnat. Koňáček je sice jenom tříhvězdičkový, lepší neměli, ale pít se dá. Při koňaku bývá beseda nejupřímnější. Pročpak mlčíte, Ivane Michajloviči? Vy jste nějaký uzavřený! Už včera jsem toho všiml.“

„Proč jste tady?“ vypravil ze sebe konečně inženýr, přesvědčen, že jeho hlas zní rezolutně a pevně.

„Jak to proč? Koupil jsem si jízdenku a nasedl jsem.“

„To znamená, že jste…“

„No ovšem, ovšemže jsem zůstal v Zimince. Nejel jsem do Charkova. Promiňte, ale zavinil jste si to sám. Proč jste mě chtěl podfouknout? To se přece nedělá. Jistě vám už v dětství vštěpovali, že lhát se nemá. Slíbil jste, že se za deset minut vrátíte, a zatím… Já čekám patnáct minut, osmnáct, vlak se co nevidět rozjede, a vy nikde! Jsem celý bez sebe. Ivan Michajlovič se mi beze stopy ztratil. A vlak se už rozjíždí. Co mi zbývalo? Přece vás nenechám v maléru. Vyskočil jsem za jízdy, div jsem se nesvalil, dokonce jsem zapomněl v kupé svůj kufřík…“

Někdo zaklepal na dveře. Sajenko se čiperně zvedl a otevřel. Průvodčí přinášel lůžkoviny.

„Tak co,“ otočil se expedient na Ševcova. „Vezmeme si povlečení? Má to cenu? Budeme vůbec spát? Třeba si budeme celou cestu takhle přátelsky povídat. Ačkoli,“ obrátil se na průvodčího, „nechte to tady.“ A znovu k inženýrovi: „Kdopak ví, třeba z besedy nebude nic. Třeba na nás přijde spaní. Pojďte dál, soudruhu průvodčí, ustelte nám. Zaplatím za oba…“

„Ale proč? Já sám,“ hlesl inženýr, ale zůstal sedět ani se nepohnul.

„Jen to nechte, pak se vyrovnáme, Ivane Michajloviči…“ Expedient vypoklonkoval průvodčího, zamkl dveře a uvelebil se u stolku.

„No, dejme se do toho, vážený Ivane Michajloviči,“ s chutí si zamnul dlaně, nalil koňak a podal Ševcovovi sklenku. „Prosím.“

Inženýr ji mechanicky vzal, napil se, s úsilím polkl, jako by mu hrdlo stahovala křeč.

„Takhle to nepůjde,“ zvolal expedient. „Nechte toho mračení. Teď jsme staří známí, smím jistě doufat, že si rozumíme. Neměl byste se přede mnou tak ostýchat. Nebo jste snad nemocný? Nemáte zimnici? To byste se musel napít tím spíš. Koňak je nejlepší lék. No tak, dopijte, jen dopijte…“

Inženýr polkl ještě jeden doušek.

„A dovolte, abych vám řekl, Ivane Michajloviči, že jste se choval velice divně. Viďte? To vaše – proč máte revolver, nebo ukažte mi své doklady; a z kupé ani na krok, samé vyhrůžky a nakonec to tajemné zmizení v Zimince. Bylo to rozumné? Co když po návratu do Nižnělimanska navštívím jistou budovu a řeknu: tak jsem vám jel do Charkova s inženýrem Ševcovem…“

„Odkud mě znáte?“ Inženýr se uštvaně zachvěl, koňak mu vyšplíchl a ve snaze přemoci protivné chvění vtiskl ruku se sklenkou mezi kolena.

„Už se zase divíte?“ dotčeně pronesl expedient. „Co je na tom divného, smím-li se ptát? Nižnělimansk přece není tak velký, nějakých dvě stě tisíc lidí. Každý jen trochu významný člověk je všem na očích…“

Tu se na něho inženýr obořil:

„Ničeho se nebojím. Kdekoli mohu všechno vysvětlit. Byl jsem povinen učinit bezpečnostní opatření. Copak vím, kdo jste?“

„Ach tak.“ Expedient přešel inženýrův polovýkřik, polootázku, za kterou se skrývala zoufalá touha po jistotě, a pokračoval: „Vy jste byl povinen učinit bezpečnostní opatření. Dejme tomu. Ale dovolte, abych se zeptal, čeho jste se bál?“

„Nevím, proč bych vám to měl vysvětlovat.“

„Já vás nenutím,“ řekl expedient přívětivě. „A víte proč? Protože moc dobře vím, čeho jste se mohl a musel bát. A řeknu vám to otevřeně – bál jste se málo!“

„Nerozumím,“ řekl inženýr zlomeným hlasem. Sklopil zrak a uviděl, že mezi koleny dosud svírá poloprázdno sklenku. Prudce ji do sebe obrátil a zakuckal se, až m vytryskly slzy.

„Napijte se vody…“ Sajenko mu nalil půl sklenice minerálky a dodal:

„Zase nemluvíte pravdu. Rozumíte mi až moc dobře.“

„Co si to dovolujete?“ vzchopil se inženýr.

„Proč hned tak zhurta, Ivane Michajloviči. Seďte a nekřičte! Především ve vlastním zájmu, věřte, že lžete nepřesvědčivě. Je vidět, že máte málo zkušeností. A slabé nervy. Selhávají vám totiž. A to se chcete pouštět do riskantních podniků.“

„Kdo jste?“ Byl to poslední pokus přelstít osud, zoufalé přání udržet mizející naději, nemuset se rozloučit s iluzí, že to všechno není tak zlé, že to ještě není konec. Expedient pozoroval Ševcova s jistou dávkou soucitu, asi tak jako se občas dospělí dívají na nerozumné dítě.

„Teď máte pravdu. Dosud jsem se vám nepředstavil.“ Vytáhl z kapsy červenou legitimaci.

Všechno při starém

„Máte pravdu,“ opakoval jsem, „tady je můj služební průkaz. Jmenuji se Alexej Alexejevič Karotin. Tím je vyřízena poslední formalita, můžete se mnou mluvit naprosto otevřeně. Nebo přesněji, měl byste mluvit otevřeně.“

„Jsem zatčen?“ zašeptal Ševcov bezkrevnými rty.

„S tím nemusíme pospíchat. Každý je do jisté míry strůjcem svého osudu…“

„Nevím, co bylo v obálce,“ rychle a téměř překotně řekl inženýr. „Věřte mi, říkám to poctivě. Plnil jsem cizí přání. Jistý muž věděl, že jedu do Ziminky a požádal mě, abych tu zlořečenou obálku odevzdal. Chápete? Copak jsem mohl tušit? Jak jsem taky mohl odmítnout tak nicotnou prosbu? Jsem přesvědčen, že ani vy byste neodmítl. Viďte, že ne?“

„Dost možná,“ souhlasil jsem. „Takže jste nejel do Ziminky jen proto, abyste odevzdal obálku?“

„Ovšemže ne, byla to prostě nahodilá služba člověku, kterého ani nijak zvlášť neznám. Prakticky je to známý od vidění.“

„A jaký byl hlavní účel vaší cesty?“

„Víte, vysloveně osobní, skoro bych řekl intimní. Rozumíte mi?“

„Žena?“ napověděl jsem mu, „promiňte, že se ptám přímo, ale…“

„Proboha vás prosím, přece chápu…“

„Tím lépe. A promiňte ještě jednou, setkali jste se?“

„S kým?“

„S tou ženou. Jde přece o starou lásku, ne?“

„Ano, ano, stará láska. Ale, bohužel to nevyšlo, vlastně, setkali jsme se… téměř…“

„Špatně si vymýšlíte, Ševcove. Nemáte za mák fantazie. Nemáte v Zimince žádnou ženu. Neznáte tam živou duši. A kdybyste tam někoho znal, hleděl byste se mu vyhnout. Však jste taky udělal všechno, aby nikdo nevěděl, kam jedete. Copak jste řekl doma? Že jedete ke kamarádovi na chatu. Hrát karty. Jízdenku jste měl do Charkova, i když je na bíledni, že to z Charkova nemůžete do začátku směny v pondělí ráno stihnout. A proč jste jel a s kým jste se sešel, víme dobře.“

Zvadl a vtáhl hlavu mezi ramena. Rozladěně jsem pokračoval:

„Tak nám ta naše rozprávka začala nějak neutěšeně, Takhle to dál nemá smysl. Pro vás… Prohrál jste. Radím vám – neztrácejte zbytečně čas. Nenavrhl jsem vám pohovor proto, že bych si chtěl hrát na kočku a myš. Řeknu otevřeně: vaše situace je zlá. Skoro beznadějná. Skoro! Co kdybychom to smazali a začali úplně znovu?“

„Dobře, budu mluvit otevřeně, nic vám nezatajím. Věděl jsem, co je v obálce. Jel jsem do Ziminky jen proto, abych ji odevzdal. Ale nejsem zrádce ani špión. Přinutili mě…“

„To je jiná řeč,“ považoval jsem za nutné dodat mu odvahy. Vděčně se na mne podíval.

„Kdysi jsem udělal chybu. Velkou chybu. Bože, kdybych byl tušil…“

„A patrně ne jednu?“

„Máte pravdu. Jsem bývalý důstojník. Sloužil jsem v různých útvarech u Děnikina a Wrangela. Ve dvacátém roce jsem byl štábem generála Slaščeva převelen k Železnému pluku. Byl to pluk zformovaný z německých kolonistů jižního Ruska. A tam jsem bojoval až do konce…“

„Proč jste neodešel se zbytky wrangelovců za hranice? Nestačil jste to?“

„Úmyslně jsem zůstal na Krymu. Život v cizině mě nelákal. Mimoto žila v Simferopolu moje rodina…“

„Chápu.“

„Vrátil jsem se domů. A dopustil se první chyby. Věděl jsem, že se mám jako bývalý důstojník přihlásit. Jenže jsem se bál. Bál jsem se, že budu uvězněn nebo vystěhován, že budu zase odloučen od rodiny, po které se mi celou válku stýskalo. Tak jsem se nepřihlásil. Vzal jsem rodinu a nějaký ten majetek a odstěhoval se do Nižnělimanska. Doufal jsem, že ve městě, kde mě nikdo nezná, budu moci žít klidně. Chtěl jsem jen jedno: zapomenout na minulost a poctivě pracovat jako loajální občan. Brzy jsem se přesvědčil, že bílí důstojníci, kteří se přihlásili, klidně pracuji, že je nikdo nepronásleduje.“

„Proč jste se přesto nepřihlásil?“

„To byla další chyba. Bál jsem se, že budu povolán k zodpovědnosti za to, že jsem se nepřihlásil včas…“

„Co bylo dál?“

„Pracoval jsem, služebně jsem postupoval, jsem pokládán za dobrého odborníka loďaře. Bože můj, co bude s mou ženou, nepřežije to, a dcera… Mám dospělou dceru, studuje, zničil jsem jí život…“

„Jděte, Ivane Michajloviči, to chcete, abych vás utěšoval? Nedovoluje mi to ani povolání, ani svědomí. Můžu vám jenom opakovat, že hodně záleží na vás.“

„Loni jsem náhodou potkal kolegu z Železného pluku. Býval mým přítelem. Měl ze setkání radost, ale já jsem nevěděl, jak se mám zachovat.“

„Nejmenuje se Sturm?“

„Toho taky znáte?“

„Trochu.“

„Smažil jsem se mu vyhýbat, zvláště když jsem zjistil, že se včas přihlásil. Ale začal mě sám vyhledávat a já se časem přestal bát. Ernest se ke mně choval tak přátelsky… Taky jsem k němu občas zašel. I naše dcery se spřátelily. Sturm má dospělou dceru, Annu. Pak jsme se vídali stále řidčeji, zato z Lily – to je moje dcera – a Anny Sturmové se staly důvěrné přítelkyně. Před třemi měsíci mi Anna vyřizovala, že otec prosí, abych ho navštívil, že je mu smutno. Šel jsem za ním a byl jsem překvapen, jak se změnil. Měl jsem před sebou docela jiného člověka. Mluvil tvrdě a naléhavě.“

„O čem mluvil?“

„Že svět vstoupil do nového historického údobí a že se blíží veliké změny.“

„Co tím myslel?“

„To, že se v Německu dostali k moci nacionální socialisté. Říkal, že Hitler je ta silná osobnost, ten vůdce, kterého náš trouchnivějící svět potřeboval. Že přišel čas, kdy se opravdoví vlastenci musí vzchopit a znovu sáhnout po zbrani, aby pod ochranou nového nacionálně socialistického Německa přinesli své nešťastné vlasti osvobození od bolševismu.“

„Jak jste na tyto Sturmovy řeči reagoval?“

„Mluvil vzletně a tak dlouho, že jsem si stačil urovnat myšlenky. Řekl jsem mu, že mě politika už dávno nezajímá. Přerušil mě a prohlásil, že jsem povinen se mu ve všem podřídit a jeho příkazy bez odmluvy plnit. Byl jsem otřesen a pokusil jsem se odmítnout. Dal mi na vybranou: buď budu dělat, co mi nařídí, nebo se příslušné orgány dovědí, že jsem bývalý bílý důstojník, který se nepřihlásil. Jak jsem poznal, byl o mých záležitostech velmi dobře zpraven.“

„Zkrátka jste dal souhlas?“

„Ano, dal. Sturm mě uklidnil, že mě nebude zneužívat, budu prý dostávat jenom občasně úkoly. A hned mi dal obálku, abych ji nejbližší sobotu odvezl do Ziminky…“

„Ale, ale, Ivane Michajloviči. Přece jen mě pokládá za hodně naivního…“

„Nerozumím…“

„Smrtelně jste se vyděsil, že vás Sturm odhalí jak bílého důstojníka. Ale pustit se do riskantního podniku to jste se nebál. Nebo na vás Sturm věděl něco horšího?“

Ševcov přivřel oči. Dlouho, snad minutu mlčel, pak mávl rukou.

„Už je to prašť jako uhoď… Měl jsem kdysi takovou epizodu. Musel jsem vyslýchat zajatce, vlastně ani ne zajatce, ale bolševika z ilegality. Ne, ne, choval jsem se korektně, ale byl dopaden při činu, zkrátka musel jsem…, byl jsem povinen… být u jeho popravy…“

Inženýr si stiskl rukou spánky, sám si nalil koňak a naráz ho vypil.

„To je něco jiného,“ konstatoval jsem. „Teď stojí všechno na svém místě. Sturm vám řekl, že od nynějška jste členem ilegální špionážní organizace?“

„Ne, nic takového neřekl, ale bylo mi to beztak jasné.“

„Jaké další Sturmovy úkoly jste plnil?“

„Jenom jsem doručoval materiály. Byl jsem jeho spojka. Jak jsem to dělal, už víte…“

„Kolikrát jste byl v Zimince?“

„Teď popáté. Mezi první a druhou cestou byla a měsíční přestávka. Mezi druhou a třetí taky. Ale poslední dobou jsem musel jezdit každou sobotu. Říkal jsem Sturmovi, že je to nebezpečné, že si pokaždé musím vymýšlet nové důvody, abych mohl odjet z domova. Byl neústupný. Předpokládám, že se jim podařilo zajistit pravidelný přísun informací…“

„Ach, ta profesionální terminologie. Řekněte: tajných materiálů, sbíráni špionážních zpráv…“

„Máte pravdu…“

„Obálku vám pokaždé odevzdával Sturm osobně?“

„Ne, nákresy mi posílal prostřednictvím knih vypůjčovaných z knihovny.“

„Tentokrát v Aldingtonově románě?“

„To víte taky?“

„Četl jste ho cestou do Ziminky. Mimochodem, zase neopatrnost, Ivane Michajloviči. To se nedělá. Kniha je vypůjčena na jméno Sturm, a to už je nitka…“

„Nač už o tom mluvit…“

„Dobrá, řekl vám Sturm, kdo s ním je ve skupině?“

„Ne, do toho mě nezasvětil. Nevysvětloval mi nic… Jenže víte, vypůjčené knihy mi většinou nosila jeho dcera Anna.“

„Většinou? To znamená, že byly výjimky?“

„Jedna. Chci vám to vyprávět. Jednou večer, před třemi týdny, jsem byl sám doma. Cítil jsem neklid, něco mi říkalo, že se objeví Anna Sturmová. Pak se skutečně ozval zvonek, jenže za dveřmi nestála Ernestova dcera, ale neznámý člověk. Totiž v první chvíli jsem myslel, že ho neznám. Jakmile vstoupil do mé pracovny, poznal jsem ho, třebaže se hodně změnil. Ztloustl a shodil vousy. Jeho návštěva mě nepotěšila. Byl to další kolega ze Železného pluku. Jmenuje se Letzen, Wilhelm Francevič Letzen…“

Přikývl jsem, jako bych i tohle jméno dávno znal. Ševcov to přijal s naprostou samozřejmostí.

„Předtím jsem ho ve městě nikdy neviděl, řekl, že mi nese od Ernesta Ivanoviče knihy, protože Anna je nemocná a leží…“

„Proč jste neměl z jeho návštěvy radost?“

„Mezi kolegy měl pověst surovce a – jak bych to řekl co nejmírněji – prostě, ne zrovna inteligentního člověka. A sotva vás potěší zjištění, že člověk takového druhu je zasvěcen do záležitostí tajné organizace, se kterou máte co dělat. Chvástal se, že se věci dostávají rychle do pohybu a že už brzy ukáže komunistům, kdo to je německý důstojník. Naznačil, že je zasvěcen do nejdůležitějších věcí. Letzen je stejně jako Sturm instruktorem vojenské přípravy na nějaké průmyslovce.“

Opět jsem vědoucně přikývl a Ševcov dokončil:

„Mimochodem naznačil, že udržuje spojení s několika dalšími kolegy ze Železného pluku, a dokonce mi vyčetl, že se straním svých spolubojovníků.“

„Jmenoval před vámi…“ pronesl jsem zvolna.

„Ano, jmenoval Schwerina. Ten taky vyučuje vojenské přípravě.“

„Tedy Schwerina a…“

„Víc nikoho…“

„Nikoho, říkáte,“ ironie v mém hlase dodávala: „Ty ostatní, o kterých vím, ty tedy nejmenoval? Opravdu podivné.“

„Nikoho, přísahám!“ zvolal Ševcov.

„No dobrá… Máte dojem, že Sturmova dcera je do otcových věcí zasvěcena?“

„Není. Jsem o tom přesvědčen. Moje taky ne!“

„Konečně to se dá snadno prověřit. Teď mi povězte, kdy jste Sturma viděl naposledy?“

„Před třemi dny. Sám jsem požádal o schůzku. Sešli jsme se na tramvajové zastávce.“

„Co jste mu chtěl?“

„Jak už jsem řekl, byl jsem znepokojen častými cestami. Pokusil jsem se Sturma přesvědčit, aby s příští cestou počkal. Vynadal mi. Prý ho nemám vyhledávat. – Až tě budu potřebovat, zavolám tě – řekl mi.“

„Máte mi ještě co říci?“

„Od té poslední rozmluvy se Sturmem ve mně zůstala taková divná pachuť nebo co. Choval se stejně, jako předtím, rezolutně a energicky. Ale když jsem ho požádal o delší přestávku, divně se usmál. Jaksi významně. Jako člověk, který ví něco, o čem já nemůžu mít ani potuchy. Usmál se a řekl: – Jen se uklidni, všechno bude; v pořádku. – Měl jsem pocit, že to slova mají ještě nějaký jiný, skrytý význam…“

„Jaký?“

„Nevím. Lámal jsem si hlavu, snažil jsem se na to přijít, ale nic pořádného mi nenapadlo.“

„Nic jiného vám Sturm neřekl?“

„Ne.“

„Platil vám za vaše služby?“

„Nabízel mi peníze, ale rozhodně jsem je odmítl, řekl jsem mu, že nejsem žádný chudák, a to je pravda; vydělávám slušně.“

„A kdybyste vydělával málo?“

Na spáncích mu vyskočily rudé skvrny. „Můžete si o mně myslet cokoli, chápu to, ale peníze jsem od Sturma nebral.“

„Domníváte se, že neplacený špión je lepší než placený?“

Zavřel oči a zvolna zavrtěl hlavou. Podíval jsem se na hodinky.

„Je pozdě. Nezdřímneme si? Máme před sebou ještě dvě hodiny cesty.“

Otevřel oči a neklidně je na mě upřel:

„Co se mnou bude?“

„Co byste navrhoval?“

„Člověk, kterému jsem předával obálky, byl zatčen?“

„Nebyl, pročpak? Klidně si teď jede do Moskvy.“

„A Sturm? Ví o mém odhalení?“

„Zatím ne. Jestli vás teď hned nezatkneme, tak se nic nedoví.“

„To znamená, že můžete zařídit, aby si Sturm myslel, že je všechno při starém?“

„Ledacos můžeme. Co však uděláte vy, necháme-li vás na svobodě?“

„Vynasnažím se pomoci vám. Budu plnit Sturmovy příkazy jako dosud a informovat vás o každém jeho kroku. Vynasnažím se zjistit další společníky… Jen aby se to nedověděl. To by byl můj konec. Zničil by mě. Chtěl bych, chci aspoň zčásti odčinit svoji těžkou vinu.“ Hlas se mu zadrhl.

„Dobře. Ať je po vašem. Jistě vás nemusím upozorňovat, že nejmenší pokus obelstít nás…“

Utkvěl na mně unaveným, ale jasným pohledem:

„Nemusíte.“

„Dobrá. Mějme tedy za to, že se upřímný rozhovor přece jen konal. A teď si trochu zdřímněte. Ráno musíte do zaměstnání.“

Čtyři přestávky v divadle

Přišel čas podat nahoru hlášení o prvních výsledcích. Sledování učitelů vojenské přípravy Letzena a Schwerina si vzali na starost Zacharjanovi hoši a já se vydal do Oděsy.

Vyrazili jsme časně ráno, abychom měli za sebou větší kus cesty, než přijde vedro. Gena hnal vůz tak, jak to dovede snad jenom on. Večer před cestou jsem chlapcům dával instrukce. Poprvé po dlouhé době jsme večeřeli společně a dokonce trochu slavnostně. Kyrila vystřídal Sergej Ivanov.

„Tak, chlapci, moje dispozice by byly asi takové – mimochodem, Slavine, zdá se mi, že máš příliš povznesenou náladu…“

„Pracoval jsem snad špatně?“

Řekl to chvástavým tónem, ale chápal jsem ho; strašně toužil dostat pochvalu. Což o to, zaslouží si ji.

Jakmile za Annou Sturmovou a její přítelkyní zaklaply dveře, seběhl Slavin dolů a přečetl si na měděném štítku: inženýr I. M. Ševcov.

Sehnat o něm informace nedalo mnoho práce. Inženýr pracuje v technickém oddělení loděnic. Jeho žena, lékařka, je zaměstnána v nemocnici a dcera, přívětivá Lila, studuje na pedagogickém institutu dějepis.

Kdo předává rysy dál? Ševcov? Lila? Její matka? Musíme to vědět co nejdřív. Slavin dostal riskantní, ale velice svůdný nápad, odhalit tajemství zevnitř, použít Lily Ševcovové jako trojského koně. Jak se s ní seznámit? Na ulici to není ono, takové seznámení nutí k opatrnosti.

Na štěstí zjistil, že Lila s několika kamarádkami stojí frontu na lístky operního souboru z hlavního města. Okamžitě se rozhodl, že se s ní seznámí v divadle na představení Chovanštiny, které má pět jednání a čtyři přestávky, tedy dost příležitosti k navázání známosti.

Šel do divadla v dobré kondici. A když je Slavin v dobré kondici, neodolá mu žádná dívka. Když se Lila zajímala o jeho zaměstnání, dostala ironicky přezíravou odpověď: „Postrkuju dopředu vědu. Historii. Slyšela jste o ní?“ Tato uštěpačná poznámka jeho úspěch definitivně upevnila. Takoví mládenci se tady neobjevují každý den. Lila dala najevo, že by případnou schůzku neodmítla.

Třetího srpna měl Slavin mimořádně bohatý program. Sledoval Ritu a s potěšením ji doprovodil do knihovny. Obřad s knihami se opakoval. Sturma měl dnes na starosti Gríša Ljalko, a tak šel Slavin z knihovny rovnou k Ševcovovu domu, kde měl schůzku s Lilou.

Viděl, jak do průjezdu vešla Anna Sturmová a dostal vztek: nakonec kvůli ní všechno zkrachuje! Ale Lila se opozdila o pouhých pět minut. Těsně za ní vyšla z domovních dveří dlouhá Anna, Lila však zamířila k Slavinovi, podala mu ruku a udýchaně štěbetala:

„Promiň Ljoňo, ale přišla kamarádka. Seznamte se, Ljoňa, Anna.“

Slavin se v duchu zašklebil, ale hrdinně stiskl velkou dlaň Sturmovy dcery a zdvořile hleděl do jejího bezbarvého zaraženého obličeje.

„Na shledanou, Anno, a nezlob se,“ řekla Lila. „Ale už dávno jsem měla s Ljoňou smluvenou schůzku. Přijď brzo, ne abys na mě zapomněla.“

A táhla Slavina pryč.

„Kam tak letíme?“ zeptal se.

„Víš ty, jakou mám radost? Táta nám zrovna oznámil, že v sobotu zase odjede, a tak jsme se s mámou rozhodli uspořádat večírek. Takový maličký ples.“

Táta zase odjede, znělo mu v uších jako zvon. „A to tvůj táta vždycky v sobotu odjíždí?“

„Poslední dobou jezdí k nějakému kamarádovi do chaty v Dubkách. Schází se tam pánská jízda na karty a na ryby. Vracejí se v pondělí ráno rovnou do práce. Jen ať se baví… Však to bez něho nějak vydržíme… Viď, že přijdeš? Zatančíme si, maličko popijeme…“

„Budou tam pěkné žáby?“

Lila však na žerty tohoto druhu nebyla, a tak měl Slavin co dělat, aby ji zase dostal do dobré nálady.

Tenkrát mě vzbudil uprostřed noci. Podrobně jsme rozebrali situaci. Zdálo se mi, že chata v Dubkách je poslední článek nižnělimanského řetězu. Odtud se zřejmě vydávají na další cestu dokumenty, které získává Rita Lazenková. Kdo je poveze? Dohodli jsme se, že Slavin přenese zítra svůj zájem z dcery na otce. Dívku čeká náramné zklamání, večírek se bude konat bez Ljoni Slavina, který dostane neodkladný úkol. Na chatu za Ševcovem s ním pojedu já.

Nazítří nás však čekalo překvapení. Ševcov se cestou do zaměstnání zastavil u nádražní pokladny a koupil si jízdenku na večerní vlak do Charkova.

„Zdá se,“ řekl jsem, „že pan inženýr svou rodinu klame. Na žádnou chatu se nechystá, co?“

„Třeba jede tam i tam.“

„Čert ví, co má za lubem. Konečně, vodí-li za nos ženu a dceru, je to jeho soukromá věc. Hlavně, aby nepřevezl nás. Nepustíš ho od sebe ani na krok. Jestli pojede do Dubek, jeď za ním, když se odtamtud vypraví na nádraží, taky za ním. Já si na něho počkám u vlaku. Připrav se na cestu… Ale kam může jet?“

„Podumáme?“

„To víš.“

Čarovali jsme nad jízdním řádem, srovnávali příjezdy a odjezdy vlaků do všech a ze všech rychlíkových stanic na trati Nižnělimansk-Charkov a zjistili jsme, že pojede-li Ševcov vůbec někam, může vystoupit jedině v Zimince. Jenom odtud to může stihnout rychlíkem Kyjev-Nižnělimansk do pondělního rána zpět.

Pospíchal jsem k Zacharjanovi, telefonicky jsem se konzultoval s Nilinem, podal jsem rychle hlášení dopravnímu oddělení ziminského GPU a pro všechny případy taky do Charkova a do Moskvy. Potřebovali jsme pomoc. Zacharjan projevil maximální pohotovost a energii. Jeho odborníci mi ihned vyhotovili doklady na jméno expedienta Sajenka ze Sacharotrestu a opatřili domácké jídlo.

Slavin měl toho dne hotový kolotoč. Lila, kterou předtím rozčaroval svým neodkladným úkolem, přišla vyprovodit otce k autobusu do Dubek a historik musel vynaložit veškerou obratnost, aby ho nezahlédla. Do autobusu naskočil až za jízdy. A příští stanici musel za jízdy zas vyskočit. Inženýra Ivana Michajloviče Ševcova totiž ani nenapadlo jet na chatu. Najednou, jako by si uvědomil, že doma zapomněl něco důležitého, se vymrštil ze sedadla a vyskočil z autobusu. Došel k nejbližší stanici tramvaje a jel na nádraží. Do odjezdu charkovského rychlíku zbývalo několik minut.

V Zimince, sledován Slavinem a Děnisem Sviděrským od Zacharjana, šel na poštu, vzal si hromádku telegrafních blanketů, posadil se ke stolku a začal skládat nějaký text. K témuž stolu přistoupil vysoký mladý muž, vybral si pero a požádal Ševcova o blanket.

„Račte si posloužit, vemte si třeba dva. Ale propouštějí černý inkoust…“

„Jen když ne červený.“

Ševcov podal dlouhánovi několik blanketů a Slavin zřetelně viděl, že mezi nimi byla i nějaká obálka. Potom ti dva už spolu nepromluvili, mladík napsal něco na blanket, vsunul ho spolu s ostatními i s obálkou do kapsy a odešel. Slavin za ním poslal Sviděrského a sám měl brzy to potěšení konstatovat, že i Ševcov opustil poštovní úřad, aniž podal telegram.

Slavin ho doprovodil do hotelu a zůstal na stráži. Neznámý mladý muž odjel na nádraží, chvíli se procházel po nástupišti, a když přijel rychlík Oděsa-Moskva, nastoupil do lůžkového vozu. Ve stejném voze odjížděl také Děnis Sviděrskij a jeden pracovník ziminského železničního odděleni GPU.

Slavin si poctivě zasloužil několik pochvalných slov. Místo toho jsem však mentorsky řekl:

„Vzpomeň si na lidovou moudrost, že sebechvála a tak dále… Hoši… Jako váš bezprostřední nadřízený vás upozorňuji, že to hlavní nás teprv čeká. Nepodléhejte vítězným pocitům a náladám.“

„Tak, tak,“ pronesl Slavin a pronikavě se na mě podíval: „S vámi, Alexeji Alexejeviči, bych nechtěl měnit. Jet k Lisjukovi s hlášením…“

„Tak dost,“ přerušil jsem ho, „nepřeháněj! A pak, jedeme tam jako vítězové – ne jako poražení.“

Večer jsem byl v Oděse.

Sebekritika kontra neskromnost

Nazítří jsem se do někdejší Marazliho vily v Engelsově ulici dostavil v bezvadné uniformě. Měl jsem sto chutí zajít nejdřív k Petru Fadějeviči Nilinovi a přijít k náčelníkovi společně s ním. Otevřel jsem srdnatě dveře s tabulkou náčelník správy a požádal tajemníka, aby mě ohlásil. Zmizel za Lisjukovými dveřmi, skoro ihned se vrátil a řekl:

„Prosím, soudruhu Karotine…“

Nevěřil jsem svým očím: náčelník se zvedl od psacího stolu a s napřaženou pravicí mi šel vstříc přes celou pracovnu. Na masitých rtech Semjona Afanasjeviče Lisjuka seděl úsměv. Bylo to tak nečekané, že jsem se instinktivně ohlédl: snad všechna tahle vlídnost patří někomu jinému? Ale nikdo za mnou nebyl.

Semjon Afanasjevič mi pevně potřásl rukou, vzal mě kolem ramen, usadil do křesla a rozložil se do protějšího, které si přisunul tak blízko, že se jeho kulatá kolena; pevně obtažená suknem, těsně dotýkala mých. Pak se nadzvedl a stiskl tlačítko. Objevil se tajemník.

„Požádejte soudruha Nilina, aby ke mně přišel…“ Tajemník mlčky přikývl a zmizel.

„Jsem rád, že tě vidím, Alexeji Alexejeviči! Než se začneme zabývat případem, rád bych řekl pár sebekritických slov. Víme přece, že sebekritika je nejlepší vlastností bolševika, a tak ti rovnou řeknu, že jsem měl pochyby. Moc jsem těm tvým předpokladům nevěřil. Zdálo se mi, že zavánějí dobrodružstvím. Lituju toho. Lituju a gratuluju ti…“

Lisjuk mi dokonce tyká. To je čím dál podivnější.

Vešel Petr Fadějevič. Na jeho kantorsky suché tváři hrál lehký ironický úsměv; usmívaly se i jeho oči za skly brýlí. Mlčky mi stiskl ruku.

„Posaďte se, Petře Fadějeviči, na moje místo,“ vyzval ho Lisjuk. „Jenom dočasně,“ zavtipkoval. „Zrovna se‘Alexeji Alexejeviči přiznávám, že jsem jeho nápadu moc nevěřil. Pašák…“ uhodil mě dobrácky do prsou. „Rozhrabat takové doupě! Je to náš veliký úspěch. Jsem přesvědčen, že to Moskva ocení.“

Nilin na mě hleděl šibalsky a zároveň chápavě.

„Teprv jsme začali hrabat, soudruhu náčelníku,“ řekl jsem. „Počítám, že ještě objevíme pěknou sběř…“

„Jsi nemístně skromný, Alexeji Alexejeviči,“ přívětivě mě odbyl Lisjuk. „Chceš slyšet poklony… Připouštím, že nějaká sebranka se nám ještě někde toulá. Ale to nic. Hlaváče zatkneme, a ti prozradí ty ostatní…“

„Teď je zatknout nemůžeme, soudruhu náčelníku. Ztropíme jenom povyk a centrum organizace nám unikne. Sturm a ostatní možná ani skutečné šéfy neznají. Rozhodně teď nikoho zatýkat nemůžeme. Stejně je máme pod dohledem, neutečou nám…“

„Poslyš, Alexeji Alexejeviči, za to, co jsi udělal, vřelý dík. Ale musíš být taky skromný. Nezahořel jsi snad ctižádostí? Špiónská organizace v loděnicích ti nestačí? To pro tebe nejsou šéfové? Kde je tedy centrum? Že ti něco našeptává fantazie? Musíme zatknout celou společnost a hotovo. Uzavřít případ a poslat hlášení.“

Ovládl jsem se a podrobně vyložil podstatu věci. Zapomněl jsem dopis německého velvyslanectví i to, dosud nevíme, ke komu jezdili Grün a Wolf.

„Jezdili k tomu tvému Sturmovi,“ mávl přezíravě rukou, „a nejen Zacharjan, ale i ty jsi propásl kontakt…“

„Dovolte, Semjone Afanasjeviči,“ zasáhl taktně Nilin, „myslím, že bychom měli to, co říká Karotin, vzít v úvahu. Že by Grün a Wolf jeli do Nižnělimanska jen kvůli Sturmovi, to nevypadá dost pravděpodobně. Proč by to dělali? Spojení s Oděsou a Moskvou je navázáno, materiály chodí. Proč a ke komu jeli? To jsme zatím nezjistili. Patrně to byly mimořádně důležité schůzky. Dokazuje to i Bohdanova smrt po návratu z Nižnělimanska.“ Lisjuk ho jako obvykle nepřerušoval.

„Tohle všechno jsou jenom úvahy. Ale máme i jistou skutečnost. Můj informátor, který se dlouhá léta pohybuje ve zdejších německých kruzích, mi sdělil, že za světové války věděl o existenci člověka, jenž byl podle jeho názoru rezidentem německé špionáže v Nižnělimansku. Jmenoval se nějak jako Wehrmel, Werner, Wegner. To si už přesně nepamatuje…“

Polilo mě horko, jako by někdo prudce otevřel dvířka ruské pece.

„Nebo Wehrmann?“

„Možná,“ klidně souhlasil Nilin, „říkám, že si to už ten člověk nepamatuje. Ale zato ví přesně, že se mu říkalo Švýcar.“

„Švýcar? Takže to nebyl Němec, ale Švýcar?“

„Cože jste tak zbledl, soudruhu Karotine?“ optal se Nilin.

„Dopis německého vyslanectví byl adresován Wehrmannovi…“

„Vzpomínám si. Ale není vyloučeno, že je to pouhá shoda. Ten Werner nebo Wegner se mohl dávno vystěhovat a věnuje se třeba klidnému životu v rodinném kruhu. Kdežto ten Švýcar – a o to právě jde – byl před třemi týdny viděn v Oděse na Děribasovské…“

Teď mě zamrazilo. Uvědomil jsem si, že právní poradce Wehrmann byl před několika dny v Oděse. Nic jsme ovšem při té jeho cestě nezjistili, třebaže ho Kyril i Sergej Ivanov nespustili z očí.

Zatím jsem však raději držel jazyk za zuby.

„To od základu mění situaci,“ dodal Nilin, „proto, Semjone Afanasjeviči, myslím, že bychom měli Karotinovy vývody respektovat. Porozhlédněme se po Švýcarovi. Tady i v Nižnělimansku. Jestliže se skutečně objevil, pak nemusím zdůrazňovat, jak významný je to příznak. Když teď zlikvidujeme Sturmovu skupinu, budeme jako chirurg, který odstranil metastázu, ale zhoubný novotvar nechal pacientovi v těle.“

S napětím jsem se díval na Lisjuka. Zeptal se: „Zhoubný novotvar? Co to je?“

„Rakovina,“ stručně řekl Nilin.

„Tak tedy ještě nemůžeme podat hlášení do Moskvy?“ zeptal se najednou úplně dětinsky.

Pod Nilinovými brýlemi se na zlomek vteřiny objevily ironické jiskřičky.

„Proč ne, Semjone Afanasjeviči? Můžete podat hlášení o prvních úspěších a o tom, že operativní skupina prohlubuje pátrání…“

„Správně,“ ožil Lisjuk, „aspoň to nebude vypadat jako chlubení.“

Na chvíli se odmlčel, pak se plácl do stehen:

„Navrhuji toto řešení.“ Jeho hlas zněl opět velitelsky: „Vy, soudruhu Karotine, se ihned vrátíte do Nižnělimanska! Urychlíte pátrání! Vy, Petře Fadějeviči, zkoordinujte akce v Nižnělimansku a Oděse.“

Vstal z křesla a zamířil na svoje místo. I my jsme vstali. Aniž se posadil, podal mi přes psací stůl ruku: „Přeji vám úspěch, soudruhu Karotine. Vy tu, Petře Fadějeviči, ještě na chvilku zůstaňte…“

Na chodbě jsem počkal na Nilina. Odvedl mě do své kanceláře. Mlčky jsme si zapálili.

„Ale,“ řekl po chvíli, „vy taky kouříte? No budiž. Mimochodem, všiml jste si, jak si v říši najednou zamilovali naše Němce?“

Abych si nebyl všiml! Však už týden vedly nacistické noviny proti nám ostrou kampaň. Otiskovaly celé seriály článků o hladu a hrůzách, jimiž trpí Němci v Sovětském svazu. Svaz zahraničních Němců, špiónský podnik von Bohlův, dokonce v Berlíně instaloval výstavu dopisů, přirozeně podvržených, a spoustu všelijakých dalších padělků, které tyto hrůzy měly dokumentovat. Pak se v říšském hlavním městě vybíralo do kasiček na hladovějící bratry v Rusku.

„Už jste viděl dnešní noviny?“ Nilin mi podal Izvěstija. Jedna zpráva byla zatržena červenou tužkou. Četl jsem:

– Jak oznamuje Wolfova agentura, říšský kancléř Hitler a po něm také president Hindenburg odevzdali své příspěvky do fondu pomoci údajně hladovějícím, Němcům v SSSR. –

„Dobré, co? Jaký lidumil… No jeďte, Alexeji Alexejeviči. A mimochodem, Falz byl v pořádku dovezen na místo…“

„Falz? Jaký Falz?“

„Ziminský partner inženýra Ševcova se jmenuje Falz. Inženýr z Charkova. Dokumenty šly od něho rovnou na německé velvyslanectví. Do vlastních rukou vojenského atašé. Ale to už není naše starost…“

Část druhá

NIC SE NESTALO

Slavin odmítá podat hlášení

Do Nižnělimanska jsem se vrátil druhý den večer. Kyrila jsem doma nezastal a Slavin se zrovna někam chystal. „Myslím,“ řekl jsem, „že schůzky mohou přestat…“

„Alexeji Alexejeviči, já nemám rande s Lilou.“

„Ale… A s kýmpak?“

„Dovolíte, abych nepodal hlášení?“ zeptal se služebním tónem.

Pokrčil jsem rameny. Pečlivě se prohlédl v zrcadle, sebral z klopy neviditelné smítko a vypadl.

„Prší,“ zavolal jsem za ním, ale neodpověděl. Mimoděk jsem pocítil závist, že si umí tak zpříjemňovat život. Já to nedokážu. Kromě toho jsem nervózní. Toužil jsem co nejdřív zahájit pátrání po všech nižnělimanských Švýcarech, jenže služební hodiny skončily. Musím chtě nechtě čekat do rána.

Otevřely se dveře a vešel Kyril, promočený až na kůži. Zamračeně si zapálil, potáhl, ale cigarety měl zvlhlé a nehořely. Zakabonil se ještě víc a rozložil je po stole, aby vyschly.

„Copak se stalo, starouši?“

Stísněně a beznadějně mávl rukou.

Co vzkážete tatínkovi?

Kyril a Sergej Ivanov sledovali po celý den Georgije Karloviče Wehrmanna. Město dnes vypadalo jinak. Pošmourné počasí ztlumilo a změkčilo barvy, ulice i domy byly nějak skromnější, domáčtější a přívětivější. Takhle se Kyrilovi Nižnělimansk líbil mnohem víc než za obvyklého parna. Odjakživa dával v přírodě i v lidech přednost severním, jakoby trochu vybledlým tónům. Služba ho však donutila žít na jihu, v kraji křiklavém, zářivém a bujném.

Z jachtklubu šel Georgij Karlovič rovnou domů. Branku u své zahrádky otevřel přesně v pět hodin. Kyril Sergeje propustil a sám se postavil na své obvyklé stanoviště v protějším parčíku. Babičky a maminky s dětmi už odešly, nebyl tady už vůbec nikdo.

Otevřel svazek Velemira Chlebnikova a prokousával se nesnadnými verši. Bůhví, kde bral ty vzácné knihy! Poslední dobou studoval podle vlastního plánu nejnovější ruskou poezii a všude s sebou nosil básně. Četl a co chvíli mrkl po vchodu do Wehrmannovy vilky. Náhle se spustil liják. Celý den to vypadalo na déšť, ale proč musel přijít zrovna teď v nejnevhodnější chvíli, kdy Wehrmann sedí ve svém útulném domku a Kyril se nemá kde schovat?

Z parčíku vyběhl úprkem voják s baculatou dívčinou. Drobně odcupital děda s novinami na hlavě. Kyril zasakroval, strčil Chlebnikova do kapsy a schoval se pod topol. Byla to skrýš iluzorní, ale ulevilo se mu alespoň duševně.

Stál tam přitisknutý k silnému kmeni a pomalu promokal skrz naskrz.

Z Wehrmannova domku vyběhl asi desetiletý klučina v gumové pláštěnce s kapucí. Přelétl ulici, zpomalil a vklouzl do parku. Pláštěnku měl rozepnutou, byl pod ní vidět námořnický obleček.

Divní rodiče, pomyslel si Kyril, pustí děcko v takovém lijáku ven. Chlapec se na pěšince tajemně rozhlédl a začal zmenšující se spirálou obcházet Kyrilův strom. Pak Kyril uslyšel, jak za ním zašustila mokrá tráva, a tichý hlásek pravil:

„Strýčku, pojďte nenápadně za mnou…“

Divil se, ale poslušně chlapce následoval. Ten ho vzal za ruku a odtáhl stranou. Zvrátil hlavu, zahleděl se mu do tváře široce rozevřenýma modrýma očima, v nichž planulo tajemství, a zašeptal:

„Tatínek vám vzkazuje, že můžete klidně odejít. Zbytečně moknete, a on už dneska stejně nikam nepůjde…“ Kyril přihlouple zamrkal.

„A ještě vám tatínek vzkazuje, že není ten, za koho ho považujete, a mrzí ho, že zbytečně maříte čas… Maminka mě nechtěla pustit, bála se, ale táta řekl, že je to státní záležitost. Víte?“

Všude kolem tekla voda, ale Kyril s námahou polykal nějaký suchý chuchvalec, který se mu vzpříčil v hrdle. Chlapec šeptal:

„Co vzkážete tatínkovi?“

Kyril s úsilím zachraptěl:

„Že mu děkuju…“

„Tak na shledanou, strýčku,“ uctivě se odporoučel chlapec a rozběhl se – louže nelouže – domů. Za chvilku Kyril slyšel, jak bouchla branka.

… a navíc Würmel

„Jenom neklesat na duchu,“ utěšoval jsem ho banálně.

„Jakpak neklesat. Vám je přece taky jasné, jaký to je výbuch.“

„Poslyš, Kyrile, nic jste v Oděse nepropásli? Nesetkal se tam Wehrmann přece jen s někým? Neztratil se vám ani jednou?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, Alexeji Alexejeviči. Proč se ptáte?“

Vyprávěl jsem mu o Švýcarovi. Okamžitě pookřál. Posadil se na postel, oči mu radostně zamrkaly.

„Třeba poslal kluka schválně, aby nás zmátl?“

„Leccos se může stát. Jenom jedno mi nehraje: Švýcara někdo viděl v Oděse před třemi týdny, kdežto náš Georgij Karlovič tam byl teprv před pěti dny.“

„Co když se ten v Oděse zmýlil?“

„Taky možné. Jenomže tři neděle a pět šest dní je, příliš velký rozdíl…“

„Teď už stejně nemá cenu ho sledovat…“ Kyril si chtěl zakouřit, ale sirky se mu lámaly. Škrtal jednu po druhé; až jedna konečně chytla. Zhluboka vtáhl kouři

„Máš pravdu. Je zbytečné Wehrmanna dál sledovat. Ať už je Švýcar nebo počestný občan. Uvidíme, co nám přinesou příští dny.“

„A co se s ním seznámit?“

„Kdo?“

„Vy sám, Alexeji Alexejeviči. Už jste spolu hráli tenis.“

„Tenis? Dost riskantní způsob. A dnes by to stejně nešlo, leje jak z konve.“

Ráno jsem si v evidenci cizinců osobně prohlédl karty všech lidí, kteří přicházeli v úvahu. Poslední nižněmanský občan švýcarské státní příslušnosti se z města odstěhoval v roce 1923. Jmenoval se Würmel.

Werner, Wehrmel, Wegner, Wehrmann. A teď ještě Würmel… Ale Švýcar byl nedávno v Oděse!

Znovu jsme prověřili všechny údaje o Georgiji Karloviči Wehrmannovi, všechna fakta a data. Ale po něčem švýcarském nikde nebylo v jeho oficiálním životopise ani stopy.

Přetržené konce ne a ne se svázat dohromady. Až jistá událost vrhla na všechno nové světlo.

Jak se seznámit se Švýcarem?

Do Nižnělimanska znovu přijel Gerhardt Wolf, zplnomocněnec Control Co. Zdržel se ve městě pouhý den, ale strávil ho velice soustředěně a zdatně. Nepromarnil ani chviličku. Pobyl v obilních skladech ve městě i v přístavu, nahlédl do několika vagónů s obilím na nákladovém nádraží, odtud šel do kanceláře Exportchleba. kde se po hodinovém čekání setkal s Georgijem Karlovičem Wehrmannem. Pak narychlo poobědval v hotelové restauraci a večerním rychlíkem odjel do Charkova. I tam ho čekalo plno práce. Do elevátorů, sýpek a provizorních skladů došlo první obilí z nové úrody…

Wolf se tedy sešel s Wehrmannem. Proto přijel německý špión do Nižnělimanska? A Wehrmann poslal syna za Kyrilem, aby nás svedl ze stopy? A Švýcar je přece jen Georgij Karlovič Wehrmann?

Vypadalo to tak a byl bych tomu strašně rád věřil. Jenomže právě proto jsem tomu věřit nemohl.

Klonil jsem se k názoru, že opravdu nezbývá než se s právním poradcem osobně seznámit a podívat se na něho a jeho okolí zblízka. Jak navázat kontakt? Kde začít? Že by opravdu ten tenis?

Deska značky Columbia

Mé plány zase poopravil život. Tentokrát prostřednictvím Slavina.

Objevil se v našem pokoji pozdě večer, sebevědomý a švihácký. Srazil podpatky:

„Můžu podat hlášení?“

„O čem?“

„Zajímalo vás, s kým mám rande.“

„Chceš mě zasvěcovat do svých intimit? Jsi to vůbec ty, Slavine? Nepoznávám tě.“

„Ano, Alexeji Alexejeviči, jsem to já. Jenže vtip je v tom, že moje schůzky přerostly soukromý rámec.“

„Vykládáš to moc složitě.“

Posadili jsme se ke stolu.

„Nataša Hmyrová…“

„Nataša Hmyrová? Vydal ses po jiné stezce?“

Na má slova nereagoval a klidně pokračoval:

„Nataša Hmyrová mě seznámila se svou kamarádkou. Vlastně to ani není kamarádka, spíš taková lepší známá. Nějaká Raja. Slovo dalo slovo – prostě ukázalo se, že milá Raja pracuje jako kreslička v loděnicích. Je to taková roztomilá, lehkomyslná povídalka. Řekl jsem si – je kresličkou v loděnicích, třeba může být užitečná. A tak nešetřím komplimenty.“

„To všechno v zájmu věci?“

„To všechno v zájmu věci… A co se nedovím? Dovím se, že Raja je nejlepší přítelkyní…“

„Rity Lazenkové…“

„Přesně tak… Vy Raju Levandovskou znáte? Ačkoli je to vlastně logické. Kyril na ni musel, narazit, když pátral po stycích Lazenkové…“

„Právě proto pochybuji, že by nám byla co platná…“

„Neukvapujte se, Alexeji Alexejeviči.“

Slavinův klid a suverenita byly nápadné. Začal jsem ho poslouchat se zájmem. Jako by to vycítil, nalil si sklenici vody a pomalými, labužnickými doušky ji vypil do dna. Teprve pak pokračoval:

„Dal jsem si s Rajou schůzku. Jdu na rande a říkám si, kam se s ní poděju? V tomhle městě není dohromady kam jít. Do kina? Banální! Divadlo je na zájezdě. Tančit se mi nechce. Zkrátka už jsme se pozdravili a ještě jsem nevěděl, kam půjdem. Ale než jsem stačil otevřít ústa, spustila sama: – Ljoňo, jdeme do báječné společnosti. Nikdy jste v takové nebyl. – Zeptal jsem se, co je to za spolek, ale ona: – Jen pojďte, však uvidíte. – Tak jsme šli a věřte, Alexeji Alexejeviči, v životě jsem podobnou; sešlost nezažil. Záclony zatažené. Pološero, pod modrým stínítkem bliká jediná žárovka. Přepychová pohovka, koberce až ke stropu. Nějaké turecké vůně. Úplná Bachčisarajská fontána a Únos ze Serailu. Přivítala nás paní domu, taková antická ženská.“

„Tak krásná?“

„Nemluvím o zevnějšku, mluvím o věku. Je jí aspoň čtyřicet. Ale celkem ještě ujde. Namalovaná, a malá ručka samý prsten… Kouří dlouhatánské papirosy. Ale to jsem si jenom já ve své naivitě myslel. Byl jsem poučen, že to nejsou žádné obyčejné papirosy, ale cigarety se slaměným náustkem.“

„Takhle to řekli – cigarety se slaměným náustkem?“

„Takhle to řekli. A dokonce egyptské. Na stolku jich ležela plná krabice, celá pomalovaná hieroglyfy a huriskami.

Seznámila mě s hosty. Byli jen dva. Překrásná dívka, o které mi Raja řekla, že její otec byl admirál, a jakýsi floutek s knírkem, zdejší advokát. Nepochopil jsem, čí je vlastně ctitel, jestli Jevgenije Andrejevny, nebo té dívky.“

„Jevgenije Andrejevna je paní domu?“

„Ano, Jevgenije Andrejevna Kurnatovová-Boržiková. Líbí se vám to jméno?“

„Zní.“

„A jak! Tak dál. Spustili gramofon. Písně, no potěš pámbu!“

Zanotoval:

„A doma v komůrce malé

matka chu-uravá

plesové mi šaty

přee-ší-váá…“

„Vertinskij?“

„A nejen ten.“ A zase zapěl, tentokrát s mužnou bravurou:

„Dášo, honem mi podej bliny,

Dášo, sbíhají se mi sliny.“

„Stop. Neřvi tak… Leščenko taky?“

„A kopa dalších, ani si je všechny nepamatuju Nějaký Sokolinskij nebo Sokolovskij, prostě, samý emigrant. Desky maj i značku Columbia.“

„Tu firmu znám.“

„Já teď taky. A ty hovory, co se tam vedly, Alexeji Alexejeviči! K zbláznění. Jak se tady před válkou báječně žilo a jak je to skvělé v zahraničí. Společnost vskutku interesantní! Stála by za pozornost. Vsadím krk, že mají nějaké spojení s cizinou. Ty desky, egyptské cigarety s dlouhým náustkem i ty hadry, co mají na sobě, jsou zřejmě cizího původu. Pan advokát je taky takový kluzký… Páchne to tam buď pašeráctvím, nebo něčím ještě horším… Poslyšte, Alexeji Alexejeviči, co kdybychom se tam vypravili spolu?“

„Myslíš, že to může mít nějaký vztah k našemu případu?“

„Nevím, ale nevylučuju to. Proč nevyužít příležitosti a nespojit příjemné s užitečným? Jsou to zajímaví lidé a Lída je ohromně hezká.“

„Lída?“

„Ovšem. Lída Gurkevičová, ta admirálova dcera. Však uvidíte! Ta postava, ty nožky a tvářička… Už ten nosík stojí za celou Mary Pickfordovou.“

„To mi není jasné, chystáš se snad vyměnit Raju za Lídu?“

„Nejde o mě, Alexeji Alexejeviči. Myslím na vás.“

„Na mne?“

„Ovšem. Nejste přece tak starý…“

„Díky, kamaráde.“

„Myslím to vážně. Ženatý nejste, tak co byste se trochu nepobavil? Zvlášť když to může být pro náš případ užitečné.“

„Pozor, pozor! Přichází známý oděský pokušitel Mefisto Borisovič Slavin! Prosím tě, proč sis vybral za Fausta zrovna svého nadřízeného?“

Žertoval jsem, ale v duchu jsem mu dával trochu za pravdu. Určitě by neškodilo podívat se na tu společnost zblízka. A zábavu mi koneckonců nikdo nezakázal…

„Tak co?“

„Musím si to ještě rozmyslet.“

„Alexeji Alexejeviči, řeknu vám něco, co určitě rozptýlí vaše pochyby…“

„Ach, Slavine! Dobře, řekni mi něco, co rozptýlí…“

„Víte, kde bydlí madam Kurnatovová-Boržiková?“

„Kde?“

„Ve Velké pobřežní číslo dvacet. Co by kamenem dohodil ke spáleništi domu číslo čtyři. A už tam bydlí bůhví jak dlouho…“

„Ty jeden komediante! Žes to neřekl hned?“

„Proč? Zákony psychologie a rétoriky přece tvrdí, že to nejlepší se má nechávat až na konec.“

„To si prověřuješ zákony psychologie a rétoriky na mně?“

„Dělám to ve všeobecném zájmu.“

„Stejně to máš u mne schované. Kdy tam jdeme?“

„Tohle je přece řeč důstojná muže. Dnes. Madam Kurnatovová-Boržiková mě pozvala na večírek.“

U antické dámy

Gramofon šelestil, deska se otáčela a zastřený hlas zpíval pomalým recitativem:

„Kdepak jste nyní, kdo vám prsty líbá, kampak se poděl váš Číňánek Li.“

Bylo to přesně to, co líčil Slavin. Desky s Vertinským, Leščenkem a Sokolským, egyptské cigarety se slaměným náustkem, pravá skotská whisky s bílým koněm na etiketě, vysoko nastlané koberce, pološero… Dávno jsem nebyl v takovém prostředí.

Když jsme vešli, Slavin mě paní domu představil tónem starého rodinného přítele jako ekonoma z Moskvy. Madam byla skutečně ještě pěkná, měla snědou pleť s jemným tmavým chmýřím na horním rtu, byla to žena toho typu, kterému se v Oděse říká žhavá bruneta. Políbil jsem jí konečky prstů, což ode mne, člověka z jiného světa, zřejmě nečekala a čímž jsem si ji ihned naklonil. Odvedla mě k ostatním hostům. Hned jsem mezi nimi poznal hejskovského advokáta s uzoučkým knírkem a krásnou štíhlou dívku s rovnými dlouhými vlasy, v elegantních zelených šatech. Pozorovala seznamovací ceremoniál lehce opřená o zeď, s hlavou trochu nakloněnou ke straně a s rukama zkříženýma na prsou Přistoupila ke mně, chlapsky mi stiskla ruku a řekla.

„Nesnáším čínské obřadnosti. Lída Gurkevičová. Mimochodem, můj otec byl carský admirál. Nevadí vám to?“

Řekla to vyzývavě; měla hluboký cikánský hlas a tmavé bystré oči.

„Proč?“ řekl jsem, ale ve skutečnosti mě to poněkud zmátlo.

„Nepřetvařujte se. Spoustě lidí to vadí.“

„Mně ne,“ tvrdil jsem vážně a hleděl jí přímo do očí. Zvláštní dívka. A jak krásná! Ušlechtilý, nepatrně zahnutý nos, silné rty, oči posazené daleko od sebe, matná pleť a ani za mák kosmetiky.

„Ach, Alexeji Alexejeviči,“ nosem, á la Vertinskij, pravila Jevgenije Andrejevna, „až se s námi blíž seznámíte, poznáte, jaké je Ludmila nevšední stvoření. Chytrá, jemná, inteligentní. Umělecká povaha.“

První etapu seznamování jsem šťastně absolvoval. Advokát s knírkem, jehož jméno jsem nezaregistroval, znovu spustil gramofon. Všichni mlčky poslouchali. Zdálo se, že ještě na někoho čekají – paní domu dosud nezvala k prostřenému stolu, na němž se leskly láhve a poháry.

„Jste tady už dlouho?“ zeptala se mě.

„Několik týdnů. S menší komplexní vědeckou skupinou. Jsme tu na dlouhodobé služební cestě. Leonid Borisovič se například zabývá historií města. Můj obor je ekonomie, studuji rozložení výrobních sil.“

„Komplexní skupina,“ pronesla Jevgenije Andrejevna nosem, „to musí být ohromně zajímavé…“

Naši duchaplnou besedu přerušilo zazvonění. Jevgenije Andrejevna se rozzářila a mladistvě cupitala otevřít. Z chodby se ozvaly radostné hlasy a za chviličku se na prahu objevil pár – elegantní žena a vysoký prošedivělý muž.

Poznal jsem ho okamžitě a bylo mi z toho nanic. Ne, vlastně naopak, bylo mi ohromně dobře. Do pokoje vcházel Georgij Karlovič Wehrmann!

Poznal mě rovněž a tak jsme se pozdravili jako staří známí. Ostatně jsem byl příjemný známý – prohrál jsem s ním tři sety.

„To je příjemné nečekané setkání,“ řekl srdečně. „Jak je vidět, svět je malý. Leno, seznam se…“ obrátil se k ženě.

„S Alexejem Alexejevičem Karotinem,“ dopověděl jsem.

„Výborný sportovec,“ ocenil mě Wehrmann. „Porazil jsem ho jen s námahou…“

„Jste příliš laskav, Georgiji Karloviči,“ odporoval jsem a tiskl jeho ženě ruku.

Na vteřinu jsem měl dojem, že Wehrmannovou srdečností se mihla ostražitost. Nebo se mi to jen zdálo?

„Ke stolu, ke stolu,“ zatleskala Jevgenije Andrejevna. Dámy se rozsadily a pak jsme si začali my muži s vtipkováním vybírat místa. Ludmila položila dlaň na sousední židli, podívala se na mě a já, veden okamžitým impulsem, jsem se posadil vedle ní.

Když jsme trochu pojedli a popili, znovu se ozval gramofon. Paní domu pila ze všech nejvíc, ustavičně držela mezi nalakovanými prsty egyptskou cigaretu a její tvář dostávala s každou vypitou sklenkou melancholičtější a bezmocnější výraz.

Slavin a Raja začali tančit. Ale skutečným hrdinou večera byl Stěpan Savvič, mohutný stařec s bílými vousy á la Lloyd George. Snažil jsem se uhodnout jeho bývalé zaměstnání a typoval jsem ho na námořníka. Nemýlil jsem se. Starý pán se celý život plavil po mořích a oceánech, obeplul skoro celý svět, poznal spoustu známých i neznámých přístavů všech pěti světadílů a pobyl v místech, o jejichž existenci víme jen z učebnic zeměpisu. Nedávno šel do penze a vzal k sobě z Kyjeva dceru a vnučku. Jeho zeť, navigační důstojník dálkových plaveb, zahynul roku 1917 na dopravní lodi potopené německou ponorkou.

Georgij Karlovič následoval Slavinova příkladu a šel si s manželkou zatančit. Při pomalém tempu blues se pohupovali skoro na místě. A Stěpan Savvič neúnavně vyprávěl jednu historku za druhou, legrační střídala smutnou, vzrušující komickou.

Wehrmannovi se vrátili ke stolu, maličko svlažili rty – všiml jsem si, že Georgij Karlovič skoro nepil – a opět poslouchali starého pána.

„Můj bože,“ roztesknila se Jevgenije Andrejevna, „můj bože, jaký je všude skvostný, pestrý život. A my…,“ a ihned se koketně zeptala:

„Štěpáne Savviči, milánku, vy jste byl snad všude, povězte nám, kde jsou nejpřitažlivější ženy? V Japonsku? V Mexiku? Nebo na severu, ve Švédsku?“

Ludmila seděla dosud mlčky, se sklopenou hlavou a poloprázdnou sklenkou jakoby zapomenutou v dlani. Nebylo jasné, naslouchá-li kapitánovi nebo něčemu ve svém nitru. Najednou se pohnula. V tom pohybu se skrýval nesouhlas.

„Ženy! Jsou všude stejné, má drahá. A proto jsou nejpřitažlivější v Rusku.“

„Děláte nám komplimenty. A muži?“

„Taky v Rusku. Takže máte štěstí, vážené dámy…“

„Štěpáne Savviči,“ zasáhla do hovoru Jelena Viktorovna Wehrmannová, „vyprávíte samé zajímavé a zábavné historky. Ale jistě jste zažil taky něco strašného?“

„To ano, jenomže, víte, lidská duše je tak zařízená, že všechno těžké ukládá až na dno, aby k tomu byla obtížnější cesta. A na horních palubách uchovává věci lehké a příjemné. Je to snad nějaký pud sebezáchovy, či co.“

Admirálova dcera

Ucítil jsem na sobě Lídin upřený pohled, který jako by se na něco ptal a současně si přál, abych to uhodl. Její dlouhé řasy se maličko chvěly a oči byly naplněny podivným leskem.

„Ludmilo, nepůjdeme si zatančit?“ zeptal jsem se a s podivením jsem ve svém hlase uslyšel nečekaný ostych.

Sotva znatelně a mlčky zavrtěla hlavou, nepřestala se na mne dívat, zvedla pohár a vypila do dna. Náhle jsem vůči ní pocítil zášť a skryté nepřátelství, k celé té její osobnosti, které jsem nerozuměl, ale současně jsem si uvědomil, že se mi ta zvláštní dívka něčím líbí. Dělal jsem, že mě ohromně baví pozorovat tančící páry. A nebylo to tak nezajímavé!

Georgij Karlovič a Kurnatovová-Boržiková přestali přešlapovat v koutku, posadili se na pohovku a pokračovali v tichém hovoru. O čem se to baví tak stranou od ostatních? Teď se zvedli, jenže nešli znovu tančit, ale vyšli do předsíně a zavřeli za sebou dveře. Divné! Přinejmenším divné.

Vrátili se brzy. Wehrmann, jako by najednou ožil, usedl vedle ženy a vzal ji kolem ramen. Paní domu se posadila vedle mě.

„Alexeji Alexejeviči,“ pravila rozmarně, „copak tu celý večer sedíte jako přimražený. Že by měl Leonid Borisovič pravdu, když tvrdí, že jste jak z jiného světa? Copak se to sluší? Nemůžete přece nechat Georgije Karloviče tančit se všemi dámami.“

„Zatančete si! Zatančete si s Jevgenijí,“ rezolutně nařídila Wehrmannová. „Musí si odtančit svou normu, jinak do rána neusne…“

Ta dáma ale umí poroučet! A společnost, jak je vidět, ji respektuje… Nastavil jsem Jevgeniji Andrejevně galantně paži.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi tanec s madam Kurnatovovou-Boržikovou působil nějaké zvláštní potěšení. Ale byl jsem odhodlán k větším obětem, jen aby mě aspoň o krůček přiblížily k rozluštění záhady této společnosti. Konkrétně bych byl rád věděl, o čem rozmlouvala má tanečnice s právním poradcem Exportchleba, s mužem, který se setkal s Wolfem a objevil se tak nečekaně v této společnosti.

V zamyšlení jsem neslyšel, co mi Jevgenije Andrejevna říká.

„Prosím?“ zeptal jsem se.

„Nesmíte být tak nepozorný,“ madam rozmarně sešpulila rtíky, „říkám, že skvěle tančíte.“

„Oh, merci,“ odpověděl jsem stejně světácky.

S ulehčením jsem se vrátil ke stolu. Znovu jsem na sobě ucítil Ludmilin pohled. Očima a koutky pootevřených rtů se usmívala. Najednou zašeptala: „Utečme.“

Utečme? Nevěřil jsem svým uším.

„Nebude to trapné? A co řekneme?“

„Nic. Prostě se zvedneme a odejdeme…“

„A proč?“ zeptal jsem se jako dokonalý hlupák. Ludmila se tiše a jaksi prostince zasmála, vzala mě za ruku, zamávala ostatním a odvedla mě. Jevgenije Andrejevna za námi volala: „Alexeji Alexejeviči, neztraťte se…“ Našemu odchodu se zřejmě vůbec nedivila.

Ludmila kráčela lehce a pružně, zdálo se, že se skoro nedotýká chodníku. Naše ruce se co chvíli setkaly, ale mně stále něco bránilo promluvit. V šeru jsem matně rozeznával její energický profil, dlouhou šíji, chlapecky rovná, trochu dozadu posazená ramena.

Dlouho jsme šli mlčky. Každou žilkou jsem cítil blízkost té krásné, podivné dívky, která se zdála tak pohroužena do sebe, že dávno zapomněla na mou existenci. Ale mýlil jsem se.

Blízko u řeky jsem nešikovně stoupl a Ludmila mě okamžitě vzala pod paží. Pokusil jsem se zachovat dekorum a pronesl něco v tom smyslu, že ženská ruka vždycky našince zachrání před pádem. Ludmila mě pustila a tiše řekla:

„Takhle ne, prosím vás. Ano?“ Pohlédla mi přímo do tváře. Pocítil jsem podrážděnost. Vůči ní? Ne, spíš vůči sobě nebo přesněji vůči svému náhlému zájmu o ni. Kvůli ní jsem odešel a nechal Wehrmanna plavat… Ale Slavin zůstal. A možná, že můj odchod s Lídou zaplašil případné podezření.

Nelez, kam nemáš

Když za Ludmilou zapadly domovní dveře, podíval jsem se na hodinky. Byly čtyři ráno. Dávno jsi, Karotine, nevyprovázel dívku takhle pozdě. Že by měl Slavin pravdu? Že nejsem ještě tak starý?

Snad to přece jen nebyl promarněný večer. Pochybná společnost madam Kurnatovové-Boržikové, ve které se z ničeho nic objevil Georgij Karlovič Wehrmann…

Ke konci našeho putování spícím městem se Lída rozpovídala. Dověděl jsem se, že manžel Jevgenije Andrejevny, bílý námořní důstojník, uprchl s wrangelovci za hranice, žije v Bělehradě a své ženě dost často píše. A patrně nejen píše. Víc Ludmila nevěděla, nebo nepovažovala za nutné vykládat. Nedá se tu předpokládat ještě něco dalšího? Zase bílý důstojník, navíc v zahraničí, stálé spojení s ním… Kam se podívám, všude důstojníci. Člověk by si mohl myslet, že narazil na Ruský vševojenský svaz. Máme přece zprávy, že po nacistickém převratu v Německu bělogvardějci náramně ožili. A tady? Georgij Karlovič Wehrmann a Kurnatovová-Boržiková jsou jedna ruka. A proč? A odkdy? Co když je Wehrmann její někdejší soused? A co ten jejich tajemný rozhovor v předsíni? Milostné pletky v přítomnosti manželky? Sotva.

A Ludmila? Co Ludmila? Dcera carského admirála. Ačkoli ten zemřel už před revolucí a zdá se, že byl čestný, nekompromisní a přísný, nebál se říkat pravdu do očí a získal si tím u salonních admirálů ministerstva námořnictví pověst buřiče.

Ať je to jak chce, rozhodně jsem v Ludmile nevycítil nic, oo by se příčilo mým představám. Pracuje v muzeu a dálkově studuje pedagogickou fakultu. Viděl jsem ji ovšem poprvé. A v tomto případě asi nejsem zcela objektivní.

Všechno je zkrátka zatím nejasné a zamotané, musím to promyslet. Nejdřív v této společnosti zdomácnět, a potom znovu vážit.

Otvíral jsem dveře co nejtišeji, abych neprobudil Kyrila. Byl jsem však zbytečně opatrný. V pokoji se svítilo. V chatrném Kyrilově křesle seděl Slavin jen v tílku a Kyril, v trenýrkách a bos, mu pozorně a zručně obvazoval levici.

„Vida, Alexej Alexejevič,“ s hranou bodrostí řekl Slavin, „už jsem měl strach.“

„Co je s tebou?“

„Prolil jsem krev levé ruky za spravedlivou věc,“ odpověděl pateticky a s předstíraným zájmem pozoroval, jak se pruh širokého obvazu vrstvi na jeho předloktí.

„Nech si ty vtipy a mluv jasně!“

„No tak jasně. Mohlo to být horší. Odešel jsem společně s Wehrmannovými. Já a Raja jsme je vyprovodili až domů. Pozvali mě, abych k nim někdy zašel. Pak jsem vyprovodil Raju. Vracím se po Rolnické, tma jako v pytli. Vtom cítím někoho za sebou. Otočím se. Ten někdo se na mě vrhl s nožem. Ani nevím, jak jsem uskočil. Ale stejně se mi strefil do ruky. Nakopl jsem ho. Vletěl hubou do zdi a nůž mu vypadl. Tu vidím, že se v dálce objevují další dva. Vytáhl jsem pistoli, zmizeli, jako když se propadnou. Ale ten první zas vyskočil, šmátrá po noži. Povídám mu: – Lehni si, nebo střelím. – Viděl, že nežertuju. Tak si lehl…“

„Kde je?“

„Odvedl jsem ho do Katolické.“ Slavin vstal a zálibně si prohlížel zafačovanou ruku. „Obírá se tam s ním služba. Nechtěl jsem čekat… Nezdá se vám, Alexeji Alexejeviči…?“

„Zdá…“ Posadil jsem se na postel. „Kyrile, dej mi cigáro…“

Podíval se na mě, přistrčil mi balíček a řekl:

„Taky jsem na to myslel. Že jako – nelez, kam nemáš…“

„Ráno se to dovíme. Vypadá to na solidní argument proti Georgiji Karloviči a celé jeho společnosti.“

Hora Ararat

Usnul jsem okamžitě a tak tvrdě, že naléhavé drnčení budíku mi pronikalo do vědomí jen pomalu a ztěžka. Nakonec jsem se probral, budík pořád ještě drnčel a do toho se navíc ozval telefon.

„Dlouho vyspáváš, kamaráde,“ bručel přátelsky Zacharjanův baryton, „chodíš pozdě spát, co? Přijď sem, prosím tě. Mám tu jednu věc, vlastně hned dvě…“

„Já mám taky něco pro tebe…“

Náčelník městského oddělení seděl ve své pracovně v uniformě – bílé vojenské blůze a letních rajtkách.

„Jdu rovnou z vlaku,“ vysvětlil. „Byl jsem v Oděse. Co máš?“

Vyložil jsem mu okolnosti naší včerejší návštěvy u madam Kurnatovové-Boržikové, návštěvy, která skončila útokem na Slavina. Zamračil se:

„Pěkná patálie. A ještě jsem nedostal žádné hlášení. Lajdáctví.“ Zazvonil na strážného a zeptal se ho: „Proč jste mi nehlásili, že soudruh Slavin přivedl v noci teroristu? Co to znamená, ještě jsme nestačili? Vaší povinností bylo okamžitě to hlásit! Když tu nejsem, tak mě najít. Třeba v pekle. Kdo ho vyšetřuje? Sviděrskij! Okamžitě ho sem pošlete…“

Strážný vyletěl ze dveří jako opařený.

„Vypadá to, že jste se Slavinem šlápli do vosího hnízda.“

Dveře se otevřely, na prahu stál ramenatý pomenší Děnis Sviděrskij.

„Dovolíte, soudruhu náčelníku?“

„Posaď se. Tak kdo je ten terorista? Co říká?“

„Je hrozně vystrašený, soudruhu náčelníku. Udal, že se jmenuje Michail Alexejenko. Nadiktoval svoji adresu. Komplice zatím neprozradil. Tvrdí, že prostě dostal chuť poprat se. Že byl opilý…“

„Ta výmluva je stará jako Ararat,“ zasmál se Zacharjan, „říká se tomu pohádka pro strýčka Příhodu nebo náhradní legenda. Když už ho chytili, dělá ze sebe lotříka z galérky. Co říkáš, Karotine, že bychom se na něho podívali?“

„Jsem pro. Ale půjdu do vedlejší místnosti. Budu ho pozorovat dveřmi.“

Za deset minut Děnis se dvěma strážnými přivedl neposedného mládence ve vyšívané ukrajinské košili utažené u krku šňůrkou a s frajerskou patkou až na obočí. Vprostřed místnosti se zastavil a začal přešlapovat z nohy na nohu.

„Ale, ale soudruhu Sviděrskij,“ řekl Zacharjan vyčítavě a vstal od stolu, „nevěděl jsem, že jsi tak bojácný – hned dva strážné sis přibral. Co jsi to přivedl za nebezpečného zločince? Co provedl tak hrozného? Trochu si pohrál s nožem. U nás na Kavkaze si s kindžály hrají malé děti a nikdo se nebojí… Soudruzi strážní, můžete odejít… Tak ty jsi Alexejenko? Posaď se! Chceš si zakouřit?“

„Nekouřím.“

„Vidíš, soudruhu Sviděrskij? Nekouří. Třeba ani nepiješ…?“

„To neříkám, proč bych…“

„Ale piješ jen v dobré společnosti, že? Jako včera v noci.“

„Ne, včera jsem pil sám. Proto jsem taky přebral. V opilosti jsem vytáh ten zatracenej nůž.“

„To se podívejme,“ Zacharjan zlostně mlaskl, „to se podívejme, jako bychom měli málo důležitých věcí, že se tu musíme zabývat ještě takovýmhle případem! Proč jste toho abstinenta Alexejenka, který ke všemu ani nekouří, přivedli k nám? Proč jste ho neodvedli na milici?“

„To říkám taky,“ ožil Alexejenko, „proč mě přitáhl na GPU?“

„Ze zvyku. Podmíněný reflex. Tady pracuje, sem tě přitáhl.“

„Tady pracuje?“ Alexejenkova očka zamžikala. „Matičko skákavá! To vědít, tak jsem na to nekýv…“

„Na co bys byl nekývl?“ rychle se zeptal Zacharjan.

Mrňous zbledl, na špičce nosu se mu objevila kapička potu. Utřel ji hřbetem ruky.

„Ale na nic, to jsem jen tak plácl.“

„Tak, milánku, takhle to dál nepůjde,“ řekl Zacharjan měkce. „Kdo byl s tebou?“

„Byl jsem sám,“ tvrdil Alexejenko umíněně a koukal do podlahy.

„No, jak myslíš,“ vzdychl Zacharjan. „Jestli nechceš mluvit pravdu, tvoje věc. Poseď a podumej…“

Děnis mladíka odvedl. Vešel jsem k Zacharjanovi.

„Komediant,“ usmál se, „ale buď klidný. Mám dojem, že dlouho zapírat nebude. Vidíš, věci jsou čím dál napínavější. Mimochodem, vezu ti dopis od Lisjuka. Od Lisjuka osobně. Tu máš.“

„To je ta první věc?“

„Tak.“

Lisjuk mi nařizoval, abych se dostavil na poradu o uzavření případu na oblastní správu GPU. Co to chce pořád uzavírat? Zrovna teď, když už máme skoro všechny nitky v rukou. Právní poradce Wehrmann je téměř jasná postava. Jeho setkání s Wolfem nebo styk s Kurnatovovou-Boržikovou, který ukazuje na starou sousedskou známost z Velké pobřežní. A k dovršení všeho útok na Slavina. Jenže se to všechno musí ještě důkladně prozkoumat. Nilin se jistě postaví na mou stranu, budeme se bít ve dvou, a jestli přesto neuspějeme, budeme muset podat hlášení do Charkova nebo až do Moskvy. Třebaže se mi to může vymstít.

„Tak co, kamaráde? Nepříjemný dopis?“ soucitně se zeptal Zacharjan a znova mlaskl. „Co se dá dělat. Šéf je šéf.“

„To se uvidí.“ Nechtělo se mi do podrobností. Vložil jsem obálku do kapsy. „Co máš jako druhý bod?“

„Dostavil se jeden mladík. Přišel hrozně časně, v šest ráno. Má prý něco, co může svěřit výhradně náčelníkovi. Poradili mu, aby se posadil a čekal, že přijdu v devět. Jenže milý náčelník se vracel z Oděsy a je to tak obětavý člověk, že z nádraží ani nezašel domů, ale spěchal rovnou do služby. A objevil se tady už v půl osmé. Přivedli k němu toho mladíka, náčelník ho vyslechl a napadlo ho, že mladík by možná zajímal jednoho jeho dobrého známého, jistého soudruha Karotina.“

„Mluvíš krásně a poutavě, Zacharjane. Obrazně. Úplně jako básník.“

„To je národní charakterový rys, můj drahý. U nás na Kavkaze tak mluví všichni. Mám ti dát toho mladíka přivést?“

„Dej…“

Druhý bod

Vešel asi sedmnáctiletý chlapec ve vybledlé vojenské blůze a v holínkách, pihovatý a strašně vážný.

„Tak, soudruhu Borisi Daniloviči Sviridove, buď tak laskav a zopakuj všechno tomuto soudruhovi,“ vyzval ho Zacharjan.

Mládeneček se na mě nedůvěřivě podíval a zeptal se Zacharjana:

„Vy nejste náčelník? Proč jsem vám to teda vykládal?“

„Jsem náčelník, ale on je taky náčelník. Rozumíš?“ pravil významně. Chlapec stejně významně přikývl.

Zacharjan nás nechal o samotě. Usadil jsem hocha proti sobě a on se dal do vyprávění.

Je z Vozněsenska a tady v Nižnělimansku navštěvuje osvětovou školu. Chce se stát vedoucím klubu v jedné velké vesnici blízko svého města. Kultura na vesnici je teď náramně důležitá věc! V souvislosti s dovršením kolektivizace. Tajemník obvodního výboru Komsomolu, soudruh Kimov mu taky přímo řekl: Posílá tě, Sviridove, Komsomol a Komsomol posílá na nejdůležitější fronty boje za socialismus – do armády, k námořnictvu, k letectvu a taky na kulturní frontu.

Bydlí u strýce a tety. Je to tam lepší než v internátě, víc se nají, ze stipendia by toho moc nepořídil, a taky musí pomáhat matce, doma je malý bráška a sestřička, nechodí ještě ani do školy, tak jim posílá celé stipendium. Strejda, třebaže je úplně bezpartijní a nepracuje ani na úseku výroby materiálních hodnot, je celkem správný chlap. Konkrétněji? Konkrétně pracuje v restauraci. Jako číšník. K věci? Dobrá, tedy k věci. Předevčírem večer seděl doma a zpracovával téma Politická oddělení STS – orgán provádění stranické politiky na vesnici. Teta byla taky ještě vzhůru, čekala na strejdu. Ten se vrací v jednu v noci a všichni společně večeří. Strejda nikdy nevečeří v podniku, všechno, co tam dostane k jídlu, nosí domů. Teta prostře, rozloží po stole, co strejda přinesl, a on vypráví, co zajímavého se za den zběhlo. To je jeho zvyk, vykládat doma příhody z práce. A předevčírem povídá: – Lidi jsou divní, člověk by neřekl, co po světě běhá bláznů. Někoho znáš kopu let a vyvede najednou věc, že bys to do něho v životě neřekl. – Tetu zajímalo, o kom to mluví, a strejda, že o Kuzňovi Danilyčovi. To je taky číšník ve strejdově restauraci. Ohromně komická figura, hlava samá boule, z dálky vypadá jako plešatý a z blízka vidíš, že má vlasy bělavě růžové, zrovna jako kůži na hlavě. Jak to ví? Šel jednou strejdovi něco vyřídit do práce a všiml si ho. Povídá, co to máte za legračního číšníka? A strejda, co prý ho vede, Kuzma že je náhodou rozumný a chytrý chlap. Sjezdil celý svět, viděl toho a zažil ažaž. Zná několik jazyků, proto si k jeho stolu sedají hlavně cizinci. Však mu taky dávají bohaté spropitné. Ale nerad prý utrácí, je držgrešle… A tenhle Kuzma Danilyč přiběhne ke strejdovi, aby mu rozměnil třicetirublovku, že potřebuje dát hostu nazpět. Strejda mu bankovku rozměnil a pozdě večer přiběhne Kuzma Danilyč zas, a ať prý mu strejda tu třicetirublovku dá, že se stala mýlka. Strejda, že ne, žádná mýlka, dal mu všech třicet rublů, pamatuje si, že to byla desítka, tři pětirublovky, třírublovka a dva ruble. A Kuzma, o to že vůbec nejde, suma byla v pořádku, ale dal strejdovi jinou bankovku. A strejda zase, že byla určitě třicetirublová. Kuzma Danilyč, už celý rozčilený, podává strejdovi třicetirublovku, aby mu ji jako vyměnil za tamtu. Strejda se čertí, přece bankovka jako bankovka a stejně ji už nemá. Kuzma Danilyč zatrne a potom mávne rukou, no dobrá, už se stalo, bankovka jako bankovka, chtěl si jenom tamtu schovat pro štěstí, je pověrčivý a ona měla číslo končící třemi šestkami, to je magická číslice.

Tak tohle všechno jim strejda vyprávěl a pak šli spát a strejda najednou volá z pokoje na tetu: – Tak si představ, já tu Kuzmovu třicetirublovku našel, měl jsem ji v hodinkové kapsičce u kalhot. Docela jsem na ni zapomněl, škoda, byl bych mu ji mohl vyměnit. – A za chvíli strejda povídá: – „To jsem blázen, je to určitě ta Kuzmova třicetirublovka, ale žádné tři šestky nemá… Co ho to blázna posedlo?“

Jenže Borise jako když něco píchne. Půjčil si od strejdy bankovku, prohlížel si ji z obou stran, ani neví proč, snad si nějak uvědomil, že Kuzma Danilyč často obsluhuje cizince… Cizinci jsou různí, většinou pochopitelně slušní, ale může se mezi nimi najít i nepřítel a vyzvědač… Tak si tu bankovku prohlíží, v životě nedržel tak velkou sumu, a nevidí žádnou šestku, natož tři. Zato si všimne, že v jednom místečku jsou vepsány číslice 16817.

Třeba se někdo jenom tak bavil. Ale třeba taky ne! Přemýšlel o tom a rozhodl se, že zajde na GPU a bankovku tam ukáže. Však soudruzi už poznají, co to má znamenat. A tak přišel… Tady je ta bankovka.

Obracel jsem tu třicetirublovku v rukou. Byla stará, prošla sterýma rukama. Na lícové straně měla tmavou skvrnu od inkoustu, v jejím čísle nebyla jediná šestka a nad vodotiskem okrajové kontury bylo ledabyle načmáráno 16817.

Kdyby se mi ta bankovka dostala do rukou někde v obchodě, v restauraci nebo při výplatě, vůbec bych si těch pěti lajdácký napsaných číslic nevšiml. A tenhle pihovatý mládenec, v jehož kapse bych sotva našel víc než pár drobných, se na ni dokázal podívat pronikavě! Ať už se za těmi číslicemi skrývá cokoli, jeho bystrý pohled je úctyhodný.

Boris Sviridov seděl přede mnou vážný a nezávislý, jak se sluší na člověka, který vykonal svou povinnost. „Kdy se to stalo, soudruhu Sviridove?“

„Předevčírem. Třináctého srpna.“

„Ví tvůj strýc, že jsi šel k nám?“

„Copak jsem děcko, soudruhu náčelníku?“

„A jak tedy…“ zamával jsem bankovkou. „Jednoduše. Strejda ji dal tetě na domácnost a ona mi nařídila, abych si šel koupit boty. Dávala mi třírublovky a jednorublovky. Tak jí povídám, ať mi dá radši tu třicetirublovku, jinak že se vydá z drobných a na bazaru jí bankovku nikdo nerozmění.“

„Dobře, soudruhu Sviridove, provedeme analýzu, bankovku prozkoumáme. Zkrátka – zjistíme co a jak…“

„A nemůžete to zjistit hned? Myslel jsem, že to uděláte přede mnou?“

„Jak to, před tebou? To nejde. Na to je, kamaráde, potřeba čas, přece chápeš…“ Vsunul jsem bankovku do kapsy.

Nezávislost a jistota ho okamžitě opustily. Rozčileně mrkal rezavými řasami a světlá místečka mezi pihami mu polil ruměnec.

Vstal jsem. Zůstal sedět a nedůvěřivě na mě hleděl. Pochopil jsem:

„No jo, tobě jde o peníze. Hned ti je dám, promiň. To ja přece samozřejmé. Tu máš…“ podal jsem mu jinou třicetirublovku.

„V pořádku? Nebo potřebuješ taky tu s třemi šestkami…?“

Považoval za nedůstojné žertovat v tak vážné chvíli. Pravil, že je mu to jedno, že si jde stejně koupit boty. Pak mi podal ruku; stiskl jsem ji s chutí, třebaže v jeho gestu byla jistá přezíravost vůči člověku, který nesplnil jeho očekávání, když na první pohled nepoznal, jestli bankovka skrývá státní tajemství nebo ne.

1 – 68 – 17

A přece ta třicetirublová bankovka měla svůj záchytný bod. Už v tom, že k události došlo zrovna v den, kdy byl v Nižnělimansku na návštěvě Wolf, který obědval v Kuzmově restauraci. Číšník se choval opravdu podivně; ačkoli vím ze zkušenosti, že mnoho věcí, které vypadají jako kdovíjaká záhada, se nakonec vysvětlí úplně jednoduše.

Zavolal jsem do hotelu. „Nikam nechoďte,“ nařídil jsem Kyrilovi, „vyřiď to Slavinovi. Hned jsem doma. Oba vás potřebuju…“

Slavin četl Komsomolskou pravdu a Kyril ve spodkách a v tílku cvičil se siličem svalů. Spatřil ten zázrak v jakési nižnělimanské prodejně a neodolal mu.

Zeptal jsem se ho:

„Poznáš číšníka, který obsluhoval Wolfa?“

„Poznám.“

„Slavine, vzpomínáš si, kdo Wolfa obsluhoval, když tu byl poprvé?“

„Ovšem.“

„Jděte tam a zjistěte, jestli je to týž člověk.“

Vrátili se brzo.

„No?“

„Je to on,“ řekl Kyril. „Trochu shrbený, hlava hrbolatá, vypadá jako plešatý.“

„Fakt,“ potvrdil Slavin. „Jistý Kuzma Danilyč.“

Vyprávěl jsem jim historku Borise Sviridova a ukázal bankovku.

„Třeba se ten číšník Wolfovi prostě zalíbil, obsluhuje opravdu vzorně. A mluví dobře německy,“ uvažoval Slavin.

„Jenže dokud se nevysvětlí ten jeho zmatek kolem třicetirublovky, můžeme právem předpokládat, že to není náhoda. Mimochodem, Slavine, víš přece stejně tak dobře jako já, že Wolf mluví plynně rusky… Takže z toho vyplývá, že se Wolf v Nižnělimansku sešel ne s jedním, ale aspoň se dvěma lidmi. Wehrmann byl první, Kuzma Danilyč druhý.“

Položil jsem bankovku na stůl:

„Co mohou znamenat ty číslice – 16817? Budeme…“

„Dumat.“

„Kdybys mě, Slavine, vždycky takhle chytře doplňoval, bylo by to výborné!“

„Je to šifra,“ řekl Kyril. „Kódovaný text, co?“

„Není vyloučeno.“

„Trochu moc krátký,“ zabručel skepticky Slavin. „Nejde o to, že je krátký. Bývají ještě kratší. Jestli je to skutečně šifra, tak se zapotíme. Čím je kódovaný text kratší, tím hůř se dešifruje. Ukážeme bankovku kryptografovi technického oddělení… Co by to mohlo znamenat ještě jiného? Předpokládáme kdoví jakou rafinovanost a ve skutečnosti to může být jednoduché jak facka.“

„Například?“ zajímalo Slavina.

„Například telefonní číslo. Co vy na to?“

„Heuréka,“ zajásal Kyril.

„To je nápad,“ souhlasil Slavin polovážně, poloironicky. „Zkusíme to?“ Zvedl sluchátko.

„Já sám,“ řekl jsem. Ozvala se centrála. Požádal jsem číslo 1–68-17.

„Přepojuji,“ ozvalo se v sluchátku, pak něco cvaklo a chraplavý mužský hlas ohlásil:

„Strážný městské milice Savoněnkov. Slyším.“

„Promiňte, omyl.“ Zavěsil jsem.

„Čí je to číslo,“ netrpělivě se zeptal Slavin.

„Milice,“ řekl jsem po chvíli mlčení.

„To se povedlo!“ Slavin se zachechtal, pak se upřeně zadíval na bankovku a zarecitoval: „Kterou hodinu, který den já potkal jsem vás tenkrát jen?“

„Co máš?“ zeptal jsem se ho.

„Kolikátého je dnes? Patnáctého?“ ostře na mě pohlédl, znovu se podíval na bankovku a znovu na mě.

„Osvítilo tě?“ zeptal jsem se.

„Osvítilo.“ Přistrčil ke mně bankovku. „Podívejte, Alexeji Alexejeviči, třeba nemám pravdu, v tom případě nechť mě starší soudruzi opraví, ale šestnáct znamená den, osm měsíc, sedmnáct čas. Tedy šestnáctého srpna v pět hodin odpoledne.“

„Je to možné,“ řekl jsem, „je to docela možné. Zítra v pět. Co se může stát zítra v pět?“

Slavin se po chvilce mlčení ozval:

„Všecko se může stát…“

„Velmi správně,“ řekl jsem, „jenže je to poněkud nekonkrétní, nezdá se ti?“

„Zdá.“

„Souhlasím s tebou.“

„Co uděláme?“ zeptal se Kyril.

„Nespustíme z Kuzmy Danilyče oči. Samozřejmě nic nesmí zvětřit. On ani kdokoli jiný. To za prvé. Za druhé, Slavine, zjistíš o něm, co se dá. Co je zač, odkud a tak.“

„Provedu.“

„Co nejdřív. Já musím do Oděsy.“

„Zas?“

„Vrátím se hned zítra, ale až pozdě večer. Přijedeme za každou cenu, i kdybychom si měli cestou srazit hlavu.“

Lisjuk odkládá rozhodnutí

Celou cestu do Oděsy jsem se necítil ve své kůži. Vyčítal jsem si, že odjíždím zrovna v tak kritickou dobu. Snad jsem měl raději zavolat Nilinovi či rovnou Lisjukovi a vysvětlit, že teď musím zůstat tady. Musíme sledovat pět či šest linií současně. Tou nejčerstvější je číšník Kuzma Danilyč. Pozoruhodný už údaji, které o něm Slavin nashromáždil. Má za sebou život plný dobrodružství. V mládí vystřídal řadu zaměstnání, vypomáhal v hostinci a dokonce statoval u nějaké kočovné společnosti. Krátce před světovou válkou se z Maloruska dostal až na Dálný východ, zřejmě tam přišel k penězům a otevřel si ve Vladivostoku přístavní krčmu. Zanedlouho z ní odešel a nastoupil na obchodní loď, která se plavila z Vladivostoku do Nagasaki, Sanghaje, Port Arthuru a Istanbulu. Po revoluci byl nějaký čas číšníkem ve Vladivostoku, potom ho znovu zlákalo moře. Pět let dělal lodního bufetáře a býval pravidelně v Japonsku, Číně a Singapuru. Přede dvěma lety se vrátil domů. Usadil se v Nižnělimansku a ihned dostal místo číšníka v restaurantu Inturistu.

Není to pozoruhodná postava? A co je obzvlášť zajímavé – znovu se v dálce rýsuje Japonsko. Může to být zajisté náhoda. Ale není těch náhod už trochu moc? Zvlášť když si člověk vzpomene na zprávy, které došly z Moskvy těsně před zahájením naši akce, o zájmu Japonska o Nižnělimansk.

Wolf, Wehrmann, Alexejenko, Sturm, instruktoři vojenské přípravy, Ševcov, Kuzma Danilyč… Jak zjistit, kde se všechny ty linky prolínají, kde a jak se splétají v pavučinu?

Nebudu podrobně popisovat průběh jednání nebo spíš souboje mezi Lisjukem a Nilinem. Opravdu souboje, protože se za mne Petr Fadějevič postavil i tentokrát a celou akci zachránil. Lisjuk vyslechl jeho působivou argumentaci, zamyslel se a pak se zeptal:

„Co navrhujete?“

„Aby Karotin dovedl akci až do konce.“

Lisjuk zas chvíli mlčel a potom odsekl:

„Rozhodnutí necháme na zítra.“

Vstal jsem:

„Dovolíte, soudruhu náčelníku?“

„No?“

„Musím být dnes v noci v Nižnělimansku za každou cenu. Operační nutnost, soudruhu náčelníku. Prosím, abyste mi dovolil odcestovat.“

„Jeďte. Moje rozhodnutí se dovíte tam…“

Ruka srdci nepřekáží

Odpoledne patnáctého srpna, v době, kdy jsem sé natřásal v gaziku na cestě do Oděsy, Slavin i Kyril střídavě debužírovali v restaurantu Inturistu. První si poroučel Slavin. Posadil se tak, aby dobře viděl stoly Kuzmy Danilyče, a objednal si u stařičkého číšníka mohutný oběd o pěti chodech. Jako předkrm nakládané hříbky a jesetera v aspiku, potom studené šči, anglický biftek s tomatovým salátem, jako moučník zmrzlinový pohár a navrch tureckou kávu.

Číšník byl přes pokročilý věk a vetchý vzhled čiperný a milý, člověk ze staré školy, jemuž hostův apetyt působil upřímné potěšení. Slavin nešetřil chválou a z vrásčité tváře starého muže nemizel úsměv.

U stolu Kuzmy Danilyče už obědvalo několik hostí, ale žádný z nich zatím nevzbudil Slavinovu pozornost.

„Říkali mi, že sem chodí skoro sami cizinci,“ obrátil se na číšníka.

„Ještě je brzo, vážený, cizinci přicházejí později.“

„A vážně je jich tolik?“

„Stěžovat si nemůžeme, chodí jich sem dost.“

„Zdejší nebo spíš přespolní?“

„Kdopak ví, vážený, nesvěřují se nám a my se nevyptáváme. My jsme tady od toho, abychom prostřeli, objednali a podali jídlo, přijali peníze a adieu, monsieur! Auf Wiedersehen.“ V jeho hlase zněla hořkost.

„Nezdá se mi, podle mě je to právě naopak. Číšník je v restauraci nejdůležitější osoba. Všechno záleží na něm.“

„Ráčíte žertovat, vážený,“ pravil polichoceně starý muž a stavěl na stůl železný koš se řeřavými uhlíky, na nichž v pánvičce nedočkavě syčela zlatistá cibulka a hromádka smažených brambor navršených na poctivé porci masa. „Račte. Bifteček. Copak záleží na nás, jaký je? To je věc kuchaře.“

„To ano. Vyčarovat takovou krásu, to chce nadání. Ale něco vám, otče, povím…“ Řekl to tak, jako by se chystal vyslovit nějakou prastarou pravdu, něco palčivého a tajemného, co se rozhodl svěřit pouze tomuhle starému číšníkovi.

„Vy můžete tu nejlepší delikatesu podat tak, že člověku vůbec nepoleze do krku, a zase naopak řízek z podešve naservírovat takovým způsobem, že se host olízne až za ušima. Celé tajemství spočívá v tom, jak se pokrm podává. Sugesce. Hypnóza…“

„Vy jste, vážený, jak vidím, náramný znalec našeho řemesla. Máte uznání. To je dnes vzácnost, zvlášť mezi mladými.“

„Výchova, otče, výchova…“

Labužnicky a beze spěchu jedl, vychutnával každé sousto a přívětivě rozmlouval s otcem. Nikoho by nenapadlo, že bedlivě sleduje každý pohyb Kuzmy Danilyče.

Slavinovo stolování trvalo dobré dvě hodiny. Když zvolna dopíjel kávu, viděl, že si k vedlejšímu stolu si Kyril. Střídání stráží. Může odejít.

I Kyril strávil v restaurantu asi dvě hodiny a taky nic podezřelého nezpozoroval. Dohodli se, že večer budou hlídkovat oba, že však Kyril přijde později. Hrdinsky hýřili do pozdní noci, třebaže se jim žaludek bouřil už při pouhém pomyšlení na jídlo.

Marně. V noci střídavě hlídali Kuzmův domek. Nejdřív Kyril s Gríšou Ljalkem, pak Slavin se Sergejem Ivanovem. Noc minula klidně. Ráno se Kyril a Slavin setkali nedaleko číšníkova bydliště.

Kuzma Danilyč se až do dvou hodin neukázal. Patrně vyspával. Před třetí vyšel z domova upravený, v bílé hedvábné košili s vyšívaným límcem, podpásané kroucenou šňůrou se střapečky. Jako by to ani nebyl on. Nehrbil se, vypadal vyšší a urostlejší, košile mu pevně obepínala široká ramena. Bylo znát, že je to ještě chlapík k světu.

Kráčel ulicemi zvolna, bezstarostným krokem člověka, který vykonal kus poctivé práce a teď chce užít volna. Chodil po obchodech, zajímal se o novinky, obhlížel ovoce a zeleninu, stýskal si, že vesničané už nevědí, co by za své zboží měli chtít, vyptával se tatíků na úrodu, postál si ve frontě na pohár studeného piva a šel dál…

Do pěti bylo ještě daleko. Slunce pálilo. V rozžhaveném vzduchu se drobně chvěly bílé domky, vývěsní štíty, stromy lemující ulice, chodci, povoznické káry, hromady melounů v koších…

Slavin šel po druhém chodníku tak, aby měl v zorném poli číšníka i Kyrila za ním. Tupě ho bolela poraněná ruka. Vztekal se. To bude takhle mašírovat až do pěti? Kdyby si chtěl aspoň na chvíli někam dřepnout! A Kuzma Danilyč, jako by to byl všechno slyšel, zabočil do opuštěné aleje. Posadil se na lavičku ve stínu mohutné lípy, rozepnul horní knoflíček u košile a se zřejmým potěšením se opřel o oprýskaná prkna opěradla. Kyril še zařídil na konci aleje, Slavin s mnoha omluvami poněkud stísnil starší dvojici na lavičce šikmo proti Kuzmovi.

Čas od času někdo prošel kolem, stařeček, klučina, chlapec s dívkou. Někteří se ani nezastavili, jiní usedali do stínu stromů. A tak nebylo nic divného na tom, že se tu objevil i obrýlený muž inteligentního zjevu s novinami v ruce. Přisedl však ke Kuzmovi Danilyčovi a tím vzbudil Slavinovu a Kyrilovu pozornost. Mimoto už bylo půl páté. Co když je případný Kuzmův společník tak přehnaně přesný? Brýlatý občan se choval naprosto všedně. Rozevřel noviny a klidně se dal do čtení. Bylo zřejmé, že nikam nespěchá. Dlouho studoval první stránku, pak noviny pečlivě přeložil a hranu přejel prsty, pustil se do druhé, do třetí a nakonec do poslední strany. Teprv když přelouskal i rubriku s inzeráty, obřadně noviny složil a oddal se pasívnímu odpočinku. Upřel hloubavý pohled někam do zelených korun stromů a zhluboka oddychoval. Odpočíval však jenom chvíli. Vyndal hodinky na silném řetízku, pohlédl na ciferník, hodinky schoval, zívl, pomalu se zvedl a šel pryč.

Číšník nevěnoval nejmenší pozornost ničemu z toho, co jeho soused dělá.

Ale za chviličku čile vstal, rozhlédl se kolem a už odcházel. Bylo za pět minut pět.

Pět minut po páté vstoupil pod plátěnou střechu letní kavárny. Na prahu se rozhlédl. Bylo nabito. Pouze u jednoho stolku hodně vzadu stálo volné proutěné křesílko. Ležely na něm kancelářské desky. Kuzma tam zamířil, Slavin viděl, jak se číšník společnosti u stolku uctivě uklání a něco říká, jak jeden z hostů zvedá desky a Kuzma usedá.

Slavin a Kyril si neměli kam sednout. Postávat mezi stolky nemohli, Kuzma by si jich mohl všimnout. Museli se postavit stranou a pozorovat číšníka zpovzdálí. Slavin jednoho z Kuzmových společníků u stolu znal. Byl to Vasilij Klemenťjevič Podoljako, hlavní účetní městské bytové správy a přítel Hmyra.

Brzy se u stolku rozproudila čilá zábava. Kuzma Danilyč popíjel pivo a živě gestikuloval, zřejmě vykládal sousedům něco zajímavého, protože ho ochotně poslouchali a někteří se dokonce usmívali.

Slavin byl nervózní. Kdyby teď číšník někomu u stolu něco předal, ani on, ani Kyril by to neviděli.

Podoljako a další host, nevzhledný, bledý čtyřicátník brzy zaplatili a jeden po druhém vyšli.

Na chodníku se rozloučili a každý se dal jiným směrem.

„Sleduj toho bledého,“ zašeptal Slavin Kyrilovi. Sám se musel okamžitě rozhodnout, jestli dá přednost doljakovi nebo číšníkovi. Podoljako se neztratí, údaje o něm se dají vždycky zjistit. I odhadnout, jestli čekal na Kuzmu, nebo seděl jenom náhodou. Slavin zůstal na místě.

Kuzma Danilyč dopil pomalu pivo, dojedl párky, zaplatil a spokojen vyšel ven, na ulici, která byla stále ještě rozpálená sluncem. Slavin za ním. Číšník obešel město a vrátil se domů.

Kyril se objevil teprv za hodnou chvíli. Slavin si ulehčeně oddychl. Nemohli se spolu vybavovat, ale přece jen našel vteřinku, aby zašeptal: „Heleď, Kyre, buď kamarád a hlídej tu beze mě. Pošlu ti Sergeje nebo Gríšu… Nutně tenhle večer potřebuju…“

Kyril si neodpustil píchnutí:

„Zase rande? A ruka tě už nebolí?“

„Ruka srdci nepřekáží…“

„Vem tě čert!“ řekl dobromyslně Kyril.

Sturm si zve Ševcova

Slib srazit hlavu, ale vrátit se do Nižnělimanska, než nastane noc, jsem nedodržel. Náš gazik po cestě jankovatěl – snad z toho vedra. Když jsme vjížděli mezi první domky, stálo slunce už pěkně vysoko.

Kyril byl sám doma.

„Kde je Slavin?“

„Šel pro informace o Podoljakovi.“

„Kdo je to Podoljako?“

Krátce mi to vyložil.

„Tak jste včera přece něco zachytili?“

„Zdá se.“

Vyprávěl mi všechno od začátku. Bylo to bytelné vyprávění, se spoustou detailních popisů a psychoanalýzy.

Kyril včera nepromarnil ani chvilku. Doprovodil bledého muže až k domovu a ihned zjistil, s kým měl tu čest.

Vitalij Vasilijevič Zgibněv je inženýr v továrně na zemědělské stroje. Napohled zcela nezávadný podnik. Jenomže nedávno byla jedna z jeho dílen převedena na zbrojní výrobu. Inženýr Zgibněv pracuje právě tam.

Zase náhoda? Shoda okolností? Možná. Zgibněv je starý mládenec a bydlí s matkou v maličkém domku na okraji města.

„Musíme si ho vzít na mušku. Uložíme to Zacharjanovi.“

„Rád bych si ho vzal na starost sám“

„A co Kuzma? Nepustili jste ho k vodě?“

„Prosím vás, Alexeji Alexejeviči! Dnes je ve službě. Hlídá ho Ivanov a Gríša Ljalko.“

„Vidím, že mě tu ani moc nepotřebujete.“

Vstoupil Slavin.

„Referoval už Kyril o včerejšku? Kolem Podoljaka zatím nic zajímavého. Možná, že Kuzma zašel do kavárny opravdu jen tak, a k tomu stolu se posadil, že nebylo jinde místo.“

„Nevím, nevím. Svěříme Zacharjanovi i Podoljaka. Mimochodem, Slavine, co tvoje ruka?“

„Normálně.“

„A co noční útočník?“

„Neptal jsem se, Alexeji Alexejeviči. Neměl jsem čas.“

„Dobrá. Na dnešek vám přidám úkoly: ty, Kyrile, jdi do Zemědělských strojů a sleduj stopu Zgibněv. Slavin půjde na městské oddělení a zjistí u Zacharjana a Sviděrského, jestli je něco nového s Alexejenkem. A řekni jim o Zgibněvovi a Podoljakovi. Já mám taky co dělat. Večer se sejdeme, shrneme výsledky a rozhodneme co dál.“

Chlapci odešli a já zatelefonoval Ševcovovi. Už byl doma.

„Jedete dnes, Ivane Michajloviči? Zase ne?“

Rita Lazenková tedy nestačila předat Sturmovi nic nového.

„Dostal jsem pozvání na zítra večer. Rozumíte mi?“

„Rozumím, Ivane Michajloviči. Pak bych se, když dovolíte, s vámi sešel pozítří v podniku.“

„V podniku?“ Ševcov se vyděsil.

„Nebojte se, bývám tam často. Studuju hospodářskou stránku výroby. Probereme spolu ekonomické problémy.“

„Dobře,“ řekl bez velkého nadšení. Měl jsem jiné starosti než jeho duševní stav.

Slavin se přece jen červená

Kyril nepřinesl z továrny na zemědělské stroje nic nového.

Slavin se objevil s poněkud roztržitým výrazem a 1etmým, vyzývavým úsměškem.

„Tak co Alexejenko? Řekl vám už něco?“ zeptal jsem se.

„Řekl. Že má kamaráda, a ten kamarád ho požádal, aby trochu pošimral toho černovlasého přivandrovalce. Jako mě.“

„Proč tě měl pošimrat?“

„Tedy, víte, za Raju.“ Řekl to rozpačitě, zřejmě mu bylo trapně.

„Za Raju? A nelže?“

„To je právě to, že nelže, Alexeji Alexejeviči. Ten jeho kamarád, nějaký Viktor Salavin, dávno za Rajou chodí. Sama mi to řekla.“

„Tak tedy útok ze žárlivosti?“

Nešťastně pokrčil rameny. „Vždyť jsem to dělal v služebním zájmu, Alexeji Alexejeviči. Víte přece, na jakou společnost jsme narazili…“

„Ale ovšem, Slavine, ty se přece vždycky zajímáš o dívky jen ze služebního zájmu.“

„Vždycky ne,“ zaprotestoval. Pohlédli jsme na sebe, pak na Kyrila. Slavin se nakonec zklamaně zeptal:

„Tenhle argument proti Georgiji Karloviči a spol. tedy padá?“

„To na věci nic nemění. Co Zacharjan a Sviděrskij? Věří tomu?“

„Asi ano. Vyslechnou ještě Alexejenkovy společníky a pak je nejspíš předají milici.“

„To ne! Společníky ať vyšetří milice, ale Alexejenka si tady musíme nechat až do skončení akce. Nebo se celé město doví, jaký jsi historik. A teď si uděláme malou rekapitulaci. Máme několik linií. První: Rita Lazenková – Sturm – Ševcov – Falz – Moskva. Sem patří ještě instruktoři vojenské přípravy, jejichž úloha nám dosud není jasná. Druhá, patrně ústřední: Georgij Karlovič Wehrmann, předpokládaný Švýcar – jeho společnost – Wolf. Třetí, nejméně vyjasněná: zase Wolf – Kuzma Danilyč – Zgibněv. Je možné, třebaže dost problematické, že s ní souvisí i Podoljako. Druhá a třetí linie se točí kolem Wolfa. První je jakoby samostatná a nám zatím nejjasnější. Sice ještě neznáme článek, který ji spojuje s ostatními, dosud jsme na něj nenarazili, ale doufejme, že nám v tom pomůže Ševcov.

Pokud jde o Zgibněva, ty, Kyrile, pokračuj v pátrání, Slavin bude dál pečovat o Kuzmu, já budu věnovat pozornost Georgiji Karloviči Wehrmannovi, madam Kurnatovové-Boržikové…“

„A Lídě,“ doplnil pichlavě Slavin. Zpříma jsem se na něho podíval a zdánlivě klidně jsem opakoval:

„A Lídě.“

Vtom se stalo něco nečekaného. Slavin zčervenal a odvrátil se. Ale ihned se vzpamatoval a zeptal jakoby nic: „Mimochodem, Alexeji Alexejeviči, jaké instrukce jste dostal seshora?“

Stále nad námi visí Damoklův meč uzavření akce, třebaže ho při svém plánování ignorujeme. Aniž jsem Slavinovi odpověděl, zvedl jsem sluchátko, zavolal meziměstskou a objednal si hovor s Nilinem. Spojení jsem dostal brzo.

„To jste vy, Alexeji Alexejeviči?“ zeptal se Nilin. „Dobře, že voláte. Rozhodnutí padlo. Můžete pokračovat.“

Volný den

Situace naléhavě vyžadovala, abych zintenzívnil pátrání ve svém směru. Jenže jak? Mám jít bez pozvání navštívit madam Kurnatovovou-Boržikovou? Zatím raději ne. Přijala mě sice velmi pohostinně, ale bylo by to přece jen příliš brzy. Nebo se mám zase chopit tenisové rakety? Takhle jsem uvažoval při ranní procházce nedělním městem. Bylo pošmourno, od moře vanul studený vítr, v němž se vzdáleně ozývalo burácení rozbouřených vln. Všechno v Nižnělimansku, lidé, stromy a snad; i dlažba na chodnících, jako by mělo radost, že si může odpočinout od únavného parna. Celá společnost Georgije Karloviče Wehrmanna bude patrně na kurtě. Bloudil jsem ulicemi bez cíle, šel jsem, kam mě oči vedly, všechno jsem poručil náhodě. Zastavil jsem se až u masívní vily podepřené čtyřmi sloupy. Na dveřích visela tabulka s nápisem Nižnělimanské krajské muzeum. Jak je tohle možné? Co mě sem přivedlo? Věřil jsem, že se toulán městem nazdařbůh, a zatím jsem poslušně plnil přání podvědomí, které mě tvrdošíjně postrkovalo právě sem k muzeu, kde pracovala Ludmila?

V budově bylo chladno a ticho. Návštěvníci se sem zřejmě příliš nehrnuli. Hned v první místnosti jsem uviděl sugestivní figurínu jako vystřiženou z ilustrací Pavla Sokolova k Tarasu Bulbovi. Bujná kštice, černé švihácké kníry, vysoká čepice z jehněčiny se zlatým dýnkem, karmazínový kabát přepásaný vyšívaným pásem, široké nohavice se spoustou faldů, červené safiánové čižmy, za pasem pistole, po boku šavle. U Záporožce stála Ludmila a do ruky mu opatrně vkládala starodávnou stříbrem vykládanou pušku.

Snad minutu jsem se kochal tím obrazem a pak jsem řekl se vší nevázaností, jíž jsem byl schopen:

„Do jaké bitvy vyprovázíte kozáka, Lído?“

Prudce se otočila. V očích jí zazářila radost. Odpověděla klidným, dokonce všedním tónem, jako by byla věděla, že přijdu:

„Samozřejmě do Krymské. Líbí se vám?“

„Líbí. Kde jste vzali tu nádheru?“

„Porůznu. Pušku nám nedávno daroval jeden sběratel. Šavle je ze starého pohřebiště nedaleko odsud. Původně jsme všechny tyhle exponáty vystavovali jednotlivě, ale když jsme získali šavli, napadlo mi, že bychom mohli vystavit kozáka v celé parádě. A prosím…“

Položila pušku do kozákovy pravice, ustoupila trochu stranou a prohlížela si ho.

„Byl jste už v stepi za městem? Jedno pohřebiště za druhým. Hotová archeologická rezervace…“

„Nikdy jste se nepokoušela kopat?“

„Jak to nepokoušela? Vykopala jsem tu šavli. Ovšem ne sama.“

„Poslyšte, Lído, můžu tady požádat o výklad, když jsem jen sám? Šlo by mi o výklad pro vědecké pracovníky.“

Podívala se na mě vážně a s nedůvěrou:

„Prohlídku celého muzea?“

„Proč se divíte?“

„Přišel jste sem tedy na exkurzi?“

„Ovšem.“

Na chviličku se zamyslela, pak řekla:

„Dobře. Jenže já musím odejít. Ale buďte bez obav, požádám ředitelku muzea Jelizavetu Fjodorovnu, provede vás osobně.“

„Proč,“ namítl jsem chvatně, „proč obtěžovat ředitelku? Jestli teď nemáte čas, přijdu raději jindy. Beztak mám také co dělat. Pojďme…“

Když jsme se loučili u jejího domu, zeptal jsem se: „Co kdybychom se později setkali na tenise?“

„Počkejte tu na mě,“ řekla náhle, „půjdeme hned.“

„Ale nemám s sebou raketu.“

„Vemu dvě.“

Zatím to tedy vycházelo.

Jenže na kurtě nebyl ani Georgij Karlovič, ani madam Kurnatovová-Boržiková, vůbec nikdo z té roztomilé společnosti. Hráli jsme s Lídou nejdřív proti sobě, potom jsme spolu lehce porazili starší manžele, kteří ze sebe dělali vášnivé tenisty.

Šel jsem ji doprovodit. Ke vchodu do jejího domu jsme došli teprve pozdě v noci.

„Měl jste přece nutnou práci,“ řekla tiše a kroutila knoflíkem mého saka. Prastarý kaštan, jehož pyšná koruna propouštěla světlo lucerny, na nás vrhal fantastické pletivo stínů. Hleděl jsem na rovnou pěšinku v jejích tmavých vlasech a zdálo se mi, že se mihotá na rozhraní světla a stínu. Jemně jsem sevřel její zkřehlá ramena a řekl hluše:

„Vy taky.“

Neděli jsi strávil kouzelně, Karotine, ale se služebními záležitostmi je to mizerné. Musíš přitlačit na Ševcova, aby jednal rozhodněji. Možná, že by neškodilo, kdyby se před Sturmem mimochodem zmínil o právním poradci a pozoroval účinek. Pořád chybí nějaký poslední detail, který by mě definitivně přesvědčil, že Georgij Karlovič Wehrmann je Švýcar.

Co s tím máslem?

„Něco chystají,“ řekl Ševcov.

Seděli jsme spolu o polední přestávce v prázdné kanceláři technického oddělení loděnic.

„Z čeho tak soudíte?“

„Předstíral jsem, že jsem znepokojen přestávkou ve svých cestách. Jestli se jako něco nestalo. Co panikaříte,“ řekl mi Sturm, můžete být úplně klidný, nic se neděje. Máte možnost si odpočinout, tak si odpočiňte. Chytil, jsem ho za slovo. Výborně, pojedu na dovolenou. Okamžitě byl ve střehu. S tím prý počkejte, zařídíte jednu záležitost a jeďte si spánembohem. Zeptal jsem se ho, o co jde, ale přerušil mě, zbytečná zvědavost prý škodí. Ale potom zjihl, nějak divně se usmál a řekl, že se včas dovím, co po mně chce. A dodal: – V zásadě vám musí být charakter úkolů úplně lhostejný. Budete je plnit, ať jsou jakékoli. – A jestli prý chci, můžu pracovat za peníze. Každá práce je placená a ta naše ne zrovna špatně. Že jednám hloupě, když se zříkám odměny.“

„Co jste odpověděl?“

„Že už by se mi opravdu nechtělo podnikat ty nebezpečné cesty zadarmo. Tím spíš, jestli mě čeká ještě něco úplně nového. Že chci aspoň zabezpečit rodinu. Sturm se zasmál a řekl, že se nemám čeho bát. Že pracujeme jemně, nezanecháváme žádné stopy a čekisti s jejich předpotopními metodami nikdy na nic nepřijdou.“

„Možná, že skutečně chystají nějakou lotrovinu. Tím je, Ivane Michajloviči, vaše úloha odpovědnější. Musíme jejich akci překazit. A vaše pomoc bude mít rozhodný význam.“

„Vynasnažím se. Chci vám však říci ještě něco. Přede dvěma dny byl u mne Letzen. Se všelijakým upejpáním a pomrkáváním mi udělal prezent – dvě kila másla za babku. Prý ze staré známosti, a taky že jsme spolubojovníci. Ale nejde o jeho výlevy, jako spíš o to máslo. Takové stloukají jedině v německých koloniích.“

„Myslíte tedy, že Letzen?“

„Ano. Jsou prázdniny a on objíždí německé vesnice. Mám dojem, že ne sám. Schwerin také.“

Objíždějí kolonie… Není to nakonec jejich práce, ta protisovětská a pronacistická agitace mezi Němci, o které mluvil Nilin na poradě? Musím to hned oznámit Zacharjanovi. Ačkoli je možné, že to už ví, městské oddělení si instruktory vojenské přípravy vzalo na starost.

„Díky, Ivane Michajloviči.“

„Prosím,“ odpověděl s komickým chvatem, jako bych byl u něho na návštěvě a děkoval za šálek čaje.

„A co s tím máslem?“ zeptal se nerozhodně.

„S máslem? To je vážný problém. Co s ním máme udělat? A co když ho, Ivane Michajloviči, prostě sníte?“

Roztržitě se na mne podíval:

„Musím se vám přiznat. Trápí mě to… Byl jsem odhodlán… tenkrát ve vlaku… spal jste…, div jsem se na vás nevrhl, abych vás uškrtil.“

„Neuškrtil jste mě. Ještě jednou vám chci připomenout, že musíte projevit maximální prozíravost a obratnost. Ať vám nic neunikne.“

„Rozumím.“

Do místnosti vstoupil inženýr z vedlejšího oddělení.

„Tak tedy, Ivane Michajloviči,“ řekl jsem věcně, „vy se domníváte, že plán technickoekonomických opatření má vcelku správnou perspektivu? Kdybyste dovolil, rád bych se s vámi ještě tak na hodinku dvě někdy sešel. Jsem vám velmi zavázán…“

Pevně jsem mu stiskl ruku. Chtěl jsem, aby cítil, že mu důvěřuji.

Kdo je fyziognomik?

Toho dne jsem se na městském oddělení zdržel dlouho. Seděl jsem v kanceláři, kterou Zacharjan přidělil naší operativní skupině, přemýšlel o nejnovějších faktech a snažil se je už po kolikáté zasadit do správných souvislosti.

Za oknem byla tma a stále lilo. Po suchém letním počasí se obloha zas jednou otevřela a proudy vody bičovaly střechy, dlažbu, chodníky. Na stole lichotivě zadrnčel telefon. Měl seřízený zvonek.

„Soudruhu Karotine, tady je strážný. Přišel jeden soudruh, vlastně zahraniční odborník. Zdá se, že jde o vážnou věc. Přijmete ho?“

„Proč bych to dělal? Víte přece, v jaké jsem situaci. A víte také, co je to konspirace. Vyslechněte ho sám.“

„Už jsem ho vyslechl, soudruhu Karotine. A zdá se mi, že se to týká vás. Ten odborník je Němec. To, co vykládá, zavání verbováním.“

Co teď? Já, ekonom komplexní expedice, mám přijmout neznámého člověka v budově GPU? To je porušení pravidel konspirace. Jenže zas – Němec, odborník, verbování.

„Tak co, soudruhu Karotine?“ hlas strážného přerušil mé úvahy. „Přijmete ho, nebo mu mám říct, aby se dostavil, až tady bude náčelník? Říká, že přišel úmyslně v noci.“

Čert to vem!

„Tak se na něj podívám.“

Za chvíli stál přede mnou mladý muž v nepromokavém plášti. Mačkal v ruce čepici, rozpačitě přešlapoval a smutně pozoroval, jak mu voda z pláště stéká na podlahu.

„Ach, mein Gott,“ začal provinile, „já vám sem zavezl samá vlhko.“

„Žádné neštěstí,“ uklidnil jsem ho.

Pověsil kabát na věšák, otočil se ke mně a pečlivě si rovnal pěšinku ve vlasech. Známá tvář! Neukazoval mi Slavin jeho fotografii? Ovšem, je to ten sympatický obličej!

„Posaďte se prosím. Sem.“

„Lituji, že vás obtěžoval tak příliš opožděně.“

„Příliš opožděně?“ polekal jsem se.

„Totiž, chtěl jsem říkat pozdě. Ale já pokládal, že správné přijít pozdě. A když venku prší. Tma a prší. Já pokládal, že správné, aby mě nikdo viděl.“

„Jenom nepospíchejte, však se k věci ještě dostaneme. Dám vám přinést čaj, ať se zahřejete.“

Zazvonil jsem na strážného a požádal o dvě sklenky horkého čaje.

„Nejdřív se seznamme. Karotin, Alexej Alexejevič.“

„Těší mě. Wehrmann, Friedrich, může se taky Friedrich Augustovič.“

Při čaji se rozhovor trochu rozproudil. Nejdřív mi Friedrich vyprávěl o sobě a potom přešel k tomu, co ho donutilo přijít na GPU.

Před několika dny odpočíval po noční směně. Byl v bytě sám. Někdo zazvonil. Neznámý člověk chtěl mluvit se soudruhem Wehrmannem. Friedrich ho pozval dál. Návštěvník ihned upozornil, že městem vlastně jenom projíždí, zdrží se pouze na pár dní, pospíchá, a proto přejde hned k věci. Friedricha udivilo, že host pečlivě zavřel dveře, rozhlédl se a zeptal, zda je někdo doma a jestli je slyšet k sousedům, když se tady mluví.

„Jak vypadal ten člověk?“

„Rozumíte, je moc těžko popsat jeho vzhled. On nemá, jak se tomu říká, zvláštní, zvláštní…“

„Zvláštní znamení?“

„Ano. Není starý. Tak kolem pětatřicet let Velice pečlivý a pořádný. Než si sedl, podíval se, jestli je židle čistý. Velice zdvořilý. Pořád říkal prosím, děkuju. Zřídka kdy jsem slyšel v Rusku taková spousta zdvořilých slov. Řekl, že byl nedávno v Německo, v Hamburk a viděl moje příbuzní. Otec, matka, bratr. Jsou zdraví a daří se jim dobře. Já jsem řekl, že vím to, protože mi pravidelně píší. Ale on řekl, že já musím rozumět, že v dopisech, které jdou přes pošta, není možné všechno napsat. Přivezl mi dopis od můj otec, kde je psáno takové, co nepsal v dopise se známkou.“

„Byl to skutečně dopis od vašeho otce?“

„Ó, ano. Nepochyboval jsem. Písmo, a taky tam jsou takové, no, malinkosti, rodinné detaily, které nikdo, kromě rodina nezná. Otec psal, že ten, kdo mi přinese dopis, je přítel naší rodina. Ten přítel a jeho kolegové pomáhají žít naše rodina velmi dobře, velmi dobře se zařizovat, otec mít dobré zaměstnání a dokonce schopen mi posílat peníze. Když budu milý na jeho přítel. A já musím být milý, jestli jsem milující syn. A jestli já dobrý Němec. To se mi moc nelíbilo. Já nemám rád výraz dobrý Němec. Rozumíte mi? U nás v Německo moc často říkají tohle.

Ale dobrý Němec, to je ve skutečnosti špatný Němec. Rozumíte mi? Zvláště teď, když Hitler… Já chtěl vědět, co dál. Dal mi peníze, tři tisíce rublů, a říkal, že v budoucnu mi může nosit peníze od můj otec. Že má v Nižnělimansk přátele a peníze mi bude posílat skrz ně. Pomyslel jsem si, že chudák můj otec má hodně přátel, ale neřekl jsem nic. A host řekl, že to bude možné, jestli já budu vyplňovat jeho prosby. Ano, jeho prosby a úkoly, a tak jsem moc dobře pochopil, kdo to je, ten můj návštěva. Já mu řekl, že mít málo čas, že moc pracovat v závod. On povídal, že to nevadí, že ty úkoly budou asi taky v závod. Ale já jsem nechtěl.“

Nedokázal jsem skrýt rozladění: „To je, soudruhu Wehrmanne, sice velmi chvályhodné, ale bohužel jste se ukvapil…“

„O ne, ne. To není všechno. Nejdřív mluvil s úsměvem, laskavě, jako přítel moje rodina. A teď se stal zlý, zamračený, zlostný. Řekl, že já zapomínám, že jsem Němec. Rozumíte? A Němec musí být všude Němec, v Rusku, Amerika nebo severní pól. A musí pamatovat na svůj vaterland, otčina. A plnit příkaz od vaterland. A ještě já musím pamatovat, že moje rodina může ztratit svoje přátele, jestli nebudu pomáhat. Teď je ve vaterland moc špatné ztratit takové přátele. Moje rodina, zvlášť můj bratr, bude moc nespokojený.“

„Proč zvlášť bratr?“

„Ó! To je to hlavní. Víte, proč ten člověk ke mně přišel? Přišel ke mně proto, že můj bratr je – Komandier Sturmabteilung, velitel oddílu SA. Tak je to. Proto oni důvěřují moje rodina. Ale oni nevědí něco jiného. Oni nevědí, že můj druhý bratr, Josef, byl komunista Rotfrontkämpfer, člen Rudé fronty. A zemřel, totiž zabili ho v Hamburk, před deseti roky…“

„Za povstání?“

„Ano. Na barikádě v Bambeck. Otec, mein vater, zatajil, jak zemřel Josef. Nezajímá se o politika můj otec. Nikdy. Je mechanik v loděnice. Oni zabili můj bratr…, jeho syn… Já mluvím rozumně rusky…?“

„Naprosto srozumitelně, soudruhu Wehrmanne, nezneklidňujte se. Rozumím vám dokonale…“

„Děkuju, soudruhu. Chtěl jsem říkat, že já žiju v sovětské Rusko pět let, ale já nežiju pět let. Rozumíte? Do Sovětský svaz přijel úplně jiný Friedrich Wehrmann. Úplně jiný, než jaký tady žije teď. Rozumíte? Uviděl jsem tady příliš mnoho…“

„Velmi mnoho,“ opravil jsem ho.

„Ne – příliš mnoho! Tak. A já nepřál být agent od Hitler v sovětské Rusko. Ale já jemu tohle neřekl…“

S ulehčením jsem vydechl.

„Já řekl, že já dobrý Němec. Ale moc se bojím, že on neví, co to je GPU. A já žiju v Rusko pět let a už moc dobře to vědět. Můj host se zasmál, velice tiše, jako šeptem…“

Friedrich to předvedl: vykulil oči, bojácně se ohlédl, a já, jako bych před sebou viděl toho hosta, který žije v ustavičném střehu a dokonce se i směje šeptem.

„Řekl, že se nemusím bát, že se sám budu usmívat, až si vzpomenu, jak já se bál. Já jsem se taky zasmál…“

„Taky šeptem?“

Pohlédl na mě, zachechtal se a hned se zatvářil přehnaně vážně: „Taky šeptem.“

„Takže jste souhlasil?“

„Ano. Ovšem.“

„A dal vám úkol?“

„Ne. On řekl, že až mě bude potřebovat, přijde pohlednice. Tam bude psáno: Fred, kam jsi zmizel, chci tě vidět. Čekám. Potom tam bude čas a místo. A podpis Tvůj Feďa. Když já přijdu na to místo, přistoupí ke mně člověk a řekne Guten Tag, August, totiž Friedrich Augustovič. Měl s sebou láhev vína. Dobré víno, muškátové, Rudý kámen. Vypili jsme ho do dna. Já jsem pil a myslel, jak jít k vám.“

„Kdy to bylo, soudruhu Wehrmanne?“

„Bylo to, bylo to… Dnes máme dvacátý srpen, a to bylo sedmnáctý srpen…“

Sedmnáctého srpna! Den po velké procházce Kuzmy Danilyče… Souvisí spolu tyto dvě události? Kdo byl ten host Friedricha Wehrmanna? Skutečně městem jen projížděl, nebo je to zdejší člověk? Záhada na záhadu, a kde je rozuzlení?

Nahlas jsem řekl:

„Soudruhu Wehrmanne. vy i my musíme být krajně opatrní. Vaše rodina nesmí trpět. Dávám vám slovo, že nebudete litovat, že jste k nám přišel…“

„Soudruhu, stejně nebudu litovat. Já jsem inženýr, ale jsem proletář. Velmi miluji svoje rodina, ale nejsem zrádce sovětské Rusko…“

Znělo to možná trochu nadneseně, ale bylo to řečeno s upřímným citem.

„Vřelé díky, soudruhu Wehrmanne. Dohodněme se takto, tady máte moje telefony, a jakmile dostanete pohlednici, zavolejte mi. Okamžitě. Kdykoli, ve dne nebo v noci. Volejte z automatu. Kdybych tu nebyl, vzkažte, že volal dejme tomu Vasilij. Vy nemáte telefon? Máte? Výborně! Už si ho píšu. V krajním případě zavolám sám. A doufám, že se nikomu nesvěříte s tím, co se stalo?“

„Ovšemže ne!“

„Teď vás odvezu domů.“

„Proč? Už tolik neprší…“

„Nemějte starost. Stejně už končím…“

Doma jsem chlapcům vyprávěl o tom, jak se nečekaně objevil mladý Wehrmann.

„Tak co, Alexeji Alexejeviči?“ triumfálně řekl Slavin, „kdo z nás je fyziognomik?“

Postůj, kratičká chvíle!

V sobotu, asi ve čtyři odpoledne, zadrnčel v našem apartmá telefon. Volal Ivan Michajlovič Ševcov.

Telefonoval mu Sturm. Nařídil, aby přišel asi za hodinu do městského parku a v proudu chodců zamířil do postranní aleje. V pravé ruce má držet časopis Loďařství. Na konci aleje poodejde stranou, dá časopis do kapsy saka, otočí se a půjde zpět. Bude to opakovat, dokud se k němu nepřiblíží člověk, který mu při chůzi vsune do ruky krabičku zápalek. Hned nato se Ševcov odebere na nádraží, koupí si jízdenku na charkovský vlak a pojede do Ziminky. Tam vystoupí, koupí si jízdenku do mezinárodního vagónu oděského vlaku, nastoupí, půjde do třetího kupé a řekne muži, který tam bude sedět: „Promiňte, vzal jsem si od vás zápalky, děkuji, ale nehoří…“ Dostane odpověď: „Vezměte si na stolku jinou krabičku…“ Položí svou krabičku na stůl, odejde do svého kupé, dojede do Oděsy a parníkem se vrátí do Nižnělimanska.

Zavolal jsem Zacharjanovi, aby nám ještě někoho poslal, a pospíchal jsem se Slavinem do městského parku. Proč Sturm pozměnil obvyklý postup? Kdo předá Ševcovovi krabičku? Nějaká nová postava ve hře? Že by to byla další větev špionážní sítě, kterou neznáme?

Postranní alej byla plná. Starší lidé se důstojně procházeli a ukláněli svým známým. Na lavičkách se k sobě tulily dvojice, jako by už bylo tma. Omladina tvořila hlučné hloučky.

Inženýr Ševcov chodil alejí z jednoho konce na druhý a poslušně manipuloval časopisem. Kde však je ten, kvůli němuž si vyšel na procházku? Nečekáme tu zbytečně? Co když mu šestý smysl vyzvědače vyslal poplašný signál?

A tu jsem uviděl Kyrila, který měl touto dobou sledovat Zgibněva. Co tady dělá? Kráčí za jakýmsi nevzhledným bledým mužem. Je to Zgibněv! Proč sem tenhle náš nový svěřenec přišel? Že by právě on?

Jedno kolo. Druhé. Třetí… Teď se přiblížil k Ševcovovi. Sláva! Najednou jsem rád, že je to Zgibněv, nenadálý objev mých chlapců, a ne nějaká nová osoba, která by všechno zase zkomplikovala. Dokonce jsem k panu inženýrovi, kterého jsem viděl poprvé, pocítil jistou něžnost. Ale co když nepřijde až těsně k Ševcovovi?

Blížil se k němu stále víc, beze spěchu, zvolna, jak se sluší na podvečerní procházku v městském parku. Ten kráčí rychleji, onen co noha nohu mine, každý podle svého věku, temperamentu a zvyku.

Zachytil jsem ten vzrušující okamžik vlastníma očima. Podobný pocit má asi vědec, když sleduje pod mikroskopem splynutí dvou živých buněk v jedinou, v nový organismus, Zřetelně jsem viděl, jak inženýr Zgibněv s obratností kapsáře vsunul do levé ruky Ivana Michajloviče Ševcova krabičku zápalek.

Hotovo!

Já a Slavin jsme se vydali za inženýrem Ševcovem.

Zápalky nehoří

Cesty lidské jsou nevyzpytatelné. Nedávno jsem s inženýrem Ševcovem cestoval stejným vlakem, možná dokonce stejným vozem, a co všechno se za tu dobu stalo! Úplně se změnily naše vztahy, vyjasnil se poměr sil v nižnělimanské sestavě…

Slavin stojí v chodbičce zdánlivě zabraný do pozorování krajiny, jejíž obrysy rychlé stírá houstnoucí tma. Příroda ho teď ovšem nezajímá; hlídá vchod do našeho kupé, kde s Ševcovem vyndáváme z krabičky kousíček tenkého papíru složeného pod zápalkami, a fotografujeme ho speciálním aparátem.

Ševcov teď už bez přerušení splní příkaz Ernesta Sturma a já a Slavin se podíváme, kdo bude dalším držitelem vzácné krabičky zápalek.

Ziminka. Špatně osvětlená noční čekárna. Pokladny. Ševcov si kupuje jízdenku a jde na nástupiště. Já také.

I Slavin.

Hodinu do příjezdu vlaku trávíme každý po svém. Ševcov si něco čte. Já sedím na lavičce a zhluboka vdechuji začouzený noční vzduch Slavin, maličko předkloněný, prochází nádražní budovou. Nakoukl do restaurace, strčil nos do přednostovy kanceláře, projevil zájem o telegrafní oddělení a teď, si prohlíží fotografie nejlepších pracovníků, vystavené v čekárně.

V dálce zazářila světla lokomotivy. Kolejnice se zachvěly a změnily ve dvě zářící pěšinky. K nástupišti přihučel vlak. Zastavil a bolestně zaskřípal brzdami.

Inženýr Ševcov nastoupil klidně do mezinárodního vozu. Opravdu klidně? Slavin se chvilku zdržel na schůdcích, pak vletěl do vagónu a těsně než se vlak pohnul, jsem nastoupil já.

Lokomotiva se měkce rozjela. Světla po stranách vlaku se míhala stále rychleji, až zmizela. Pět set lidí spěchá do přístavu na Černém moři. Pět set lidí ve vagónech první a druhé třídy, v místenkových, lůžkových a mezinárodních vozech. Ráno budou v Oděse, čeká je volno, zábava i práce. Ale ve třetím kupé mezinárodního vagónu si jede pán, kterého v Oděse nebo ještě kdoví kde jinde taky čeká práce. Jenže mu nevyjde, Ševcov vyšel do chodbičky, načervenalé leštěným dřevem a měděným kováním, tiše našlapoval na huňatý běhoun, zaklepal na třetí kupé a vstoupil. Zanedlouho se vracel do svého kupé, a já povídám Slavinovi:

„Vemeš si na starost toho chlapa ze třetího kupé. Sviděrskij je vedle ve voze. Půjde před tebou. V nádražní hale ho převezmou oděští chlapci. Sejdeme se přímo na parníku…“

Schůzka na vodě

Kyril seděl ve svém chatrném křesle a bylo vidět, že je vzrušený.

„Zgibněv se sešel s právním poradcem Wehrmannem,“ šel rovnou k věci.

„Teď to bouchlo,“ zvolal Slavin.

„Počkej,“ zarazil jsem ho. „Podrobněji, Kyrile.“

„Včera, to jest ve volný den, se Zgibněv vypravil do jachtklubu. Je to taky vášnivý jachtař, plachetnici si postavil dokonce vlastníma rukama. Georgij Karlovič Wehrmann tam už byl se starším synem a zrovna vyplouvali… Lena zářící sněhobílou třírohou plachtou vzala bravurní náklon vlevo a krásným obloukem se dostala doprostřed Bugu. Brzy vyplul taky Zgibněv. Jachta i plachetnice se míhaly po hladině jako šípy, vytáčely obratné křivky, závratně manévrovaly, jako by se jedna před druhou předváděly, a div se tu a tam nesrazily. Potom se zastavily, zakotvily těsně u sebe a bylo vidět, že jejich majitelé spolu mluví. Asi po deseti minutách obě lodi znovu rozvinuly plachty a vyrazily, každá jiným směrem.“

„Poslechni, Kyrile, kde dostal Zgibněv krabičku s šifrou?“

Provinile zamrkal.

„Nevím, Alexeji Alexejeviči. Řekl bych, že se s nikým zvláštním nesešel.“

„Přece snad pro německou špionáž nepracuje duch svatý? Propásl jsi to?“

„Asi.“

„To je špatné. Víš, co bylo v té zprávě? V Oděse ji mimochodem přečetli rychle. Pět ponorek připraveno k přepravě. Vyplují v nejbližších dnech.“

Chvíli mlčel. Pak řekl nešťastně:

„Četl jsem to. A zrovna taková smůla.“

„Alexeji Alexejeviči,“ zasáhl Slavin, „přece se může stát ledacos.“

„To vím, že se může stát ledacos. Všechno se může stát. Ale my si nesmíme dovolit nic propást. Musíme mít oči na šťopkách.“

Zgibněv, který se sešel s Kuzmou Danilyčem, Zgibněv, který předal Ševcovovi krabičku zápalek s šifrovanou zprávou, ten Zgibněv se tedy o den později sešel s Georgijem Karlovičem Wehrmannem… Kruh se uzavírá? A všechny nitky se sbíhají u právního poradce? On je ten Švýcar?

Guten Tag, August

Jakási nejasná předtucha mi bránila usnout. Převracel jsem se z boku na bok, pak jsem rozsvítil noční lampičku a otevřel Zweiga. Zadrnčel telefon. Volal Friedrich.

„Přišel lístek?“ zeptal jsem se.

„Ne, něco jiného. Mohl bych vás vidět?“

„Ovšem. Dávejte pozor, z vašeho domu se dá vyjít do Lodní ulice. Jděte po ní vpravo. Dohoním vás a vezmu do vozu. Jen se přesvědčte, jestli za sebou nemáte stín.“

„Stín? Jaký stín?“

„Jestli vás někdo nesleduje. Rozumíte?“

Jeli jsme nočními, slabě osvětlenými ulicemi. Zabočili jsme do Lodní. Byla tichá a pustá: ihned jsem vpředu spatřil osamělého chodce. Za chvíli už Friedrich seděl vedle mne na zadním sedadle.

Vracel se dnes z továrny po denní směně. Sotva zahnul do své ulice, vzal ho někdo pod paží: „Guten Tag, August, totiž Friedrich Augustovič.“

Neřád, přelstil nás. Neposlal tu pohlednici.

„Byl to on?“

„Ne, ne. Úplně jiný. Vyšší. Starší. Okolo padesát let. Anebo čtyřicet pět.“

Pětačtyřicet, padesát, že by sám…

„Slaměná klobouk. A takové šedivé sako z obyčejné látky.“

„Hůlka?“

„Ó ne, hůlka nebyla.“

„Tmavovlasý, blondýn, šedivý?“

„Trochu šedivý, jen tak tak.“

Jestli to byl Georgij Karlovič, pak je to divné. Slaměný klobouk, levné sako. Je sice pravda, že se mohl takhle zamaskovat, ale bylo by to riskantní. Proč by se navlékal do špatné konfekce ve městě, kde ho každý zná jako vysoce elegantního muže. Bylo by to riskantní, ale docela možné. Snažil jsem se zjistit nějaké charakteristické rysy právního poradce, ale Friedrich si žádné takové nezapamatoval.

„Co po vás chtěl?“

„Nic. Jenom mluvil. Říkal, že každý Němec může být hrdý. Prozřetelnost našel pro Německo veliký vůdce. Führer. On napraví historická nespravedlnost, vyděračský mír, Versailles. Führer sevře do železná pěst plutokrati. Všichni Němci budou mít práce, chleba, štěstí. Prozřetelnost přikázal německému národu řídit celý svět. Německo má dva hlavní nepřítel – Rusko a Anglie. Ale nejhlavnější je Rusko, bolševici. A každý Němec s radosti pomáhá svoje vaterland a svůj führer porazit ten nepřítel. Potom on se mě ptal, jestli já můžu vstoupit do ten skluz, kde se stavějí ponorky.“

„Co jste mu řekl?“

„Já jsem řekl, že tam chodím každý den. Potom on se rozloučil a odešel.“

„To je všechno?“

„Ano. Ještě řekl, že když bude třeba, já dostanu pohled.“

Friedricha tedy získávají přesně podle všech pravidel a norem. Nejprve poslali druhořadou osobu vysondovat půdu, případně pohrozit a zlomit jeho odpor. Teď se objevil sám šéf. A jak se na první schůzku patří, pouze ohledával situaci a možnosti. Soudě podle otázek, které Friedrichovi kladl, chystají pánové opravdu něco extravagantního. A právě v loděnicích. Ševcov má pravdu. Jenže – co chystají? A hlavně – kdo vyhledal Friedricha? Zdá se, že Švýcar. Georgij Karlovič? Jak to zjistit?

Napadla mě úplně prostá myšlenka: ukázat Friedrichovi jeho jmenovce – Georgije Karloviče Wehrmanna.

„Víte co, soudruhu Friedrichu? Pozítří mi zavolejte a já vám řeknu, kam máte přijít. Pokusím se vám ukázat vašeho nového známého.“

„Ukázat? Vy ho znáte?“

„Nejsem si jist. Uvidíme.“

Objeli jsme město a vrátili se do Lodní. Na rohu Gena přibrzdil a Friedrich vyskočil z vozu.

Odlivy o přílivy

Měl jsem asi takový plán: k večeru zajdu za Ludmilou do muzea a zjistím, kdy se vážená společnost chystá na tenis. Je přece na čase, bych si s Georgijem Karlovičem rozdal odvetné utkání. A pak, na dvorci může Friedrich nejlépe identifikovat člověka, který ho oslovil na ulici. Jestli tam ovšem bude. A o tom jsem nepochyboval.

To, k čemu jsem se chystal, bylo v naprosté shodě s mými služebními povinnostmi, ale mám-li být upřímný, bylo mi docela milé, že mi ta povinnost umožní setkat se s Lídou.

V poledne, zrovna když jsem položil na stůl na čtyřikrát přeloženou bavlněnou pokrývku a žehličkou vypůjčenou od pokojské jsem si chtěl přežehlit kalhoty, zazvonil telefon.

Ještě než jsem zvedl sluchátko, věděl jsem, kdo mi volá. A nemýlil jsem se.

„Čekám vás dnes u Jevgenije Andrejevny,“ pravil hluboký hlas. „Slyšíte mě?“ zeptala se, protože jsem mlčel. Ovládl jsem své vzrušení a řekl:

„Slyším.“

„Tedy před osmou.“ A v sluchátku to cvaklo.

Jevgenije Andrejevna mě přivítala s otevřenou náručí. Kromě známých tváří tu byla i jedna nová: podsaditý muž s postavou přístavního nakladače a s bradkou á la kardinál Richelieu.

„Seznamte se,“ vyzvala mě hostitelka, „to je náš básník Ivan Valentinovič Garockij.“

Brzy jsem pochopil, že jsem se octl na literárně dramatickém večírku. Zahájil ho právě Garockij. Když jej vyzvala Jevgenije Andrejevna, aby něco zarecitoval, zvedl se z divanu, ruce strčil do kapes saka a hluchým hlasem začal bez jakéhokoli upejpání, zřetelně, ale úplně bezvýrazně deklamovat. Kdybych si nebyl naprosto jistý, že se píše druhá polovina roku tisíc devět set třicet tři, byl bych řekl, že nás stroj času přenesl nejméně o dvacet let nazpět. Právě v tehdejších sbornících třetího řádu by se daly najít takovéhle verše:

Cožpak to všechno je pouhý jen přelud, klam

v purpurně dusivém nářku dní,

ten, který obelže, zmizí? A plný ran,

zůstanu s tíživou, šedavou chandrou sám;

píseň má nikdy už nezazní?

Garockij umlkl, Jevgenije Andrejevna zatleskala a pohledem nás vyzvala, abychom se připojili k jejímu nadšení. Pohlédl jsem na Ludmilu, která seděla naproti mně vedle Stěpana Savviče. Oči se jí smály. Netleskala, ona li to ovšem mohla dovolit.

Garockij klidně přečkal potlesk a potom slavnostně řekl:

„Dovolil jsem si vás ošidit. Tyto verše plné trýzně a hrůzy z osamělosti nejsou moje. Náleží zlatému peru Jeleny Viktorovny. Nemohl jsem je nepřednést.“

Nový výbuch potlesku. Vzpomněl jsem si, že manželka Georgije Karloviče páchá veršíky, a ihned jsem si znepokojeně uvědomil: proč vlastně Wehrmann dnes nepřišel? Netuší náhodou něco?

S dalším programem vystoupil advokát s knírkem. Četl ze sešitu jakési, jak řekl, psychologické etudy, ve skutečnosti banální meditace o hrdinech nějakých skandálních procesů, které se patrně zrodily v jeho fantazii. Bylo to nejvýš protivné a nechutné.

„Co to čtete, člověče, pročpak tohle, člověče?“ zeptal se Stěpan Savvič nevraživě, „samé abnormality a duševní zrůdy.“

„Na kýho čerta?“

Jevgenije Andrejevna vycítila, že hrozí konflikt, a v zárodku ho zadusila.

„Přátelé, přátelé! Znáte přece zákon mého domu: každý má právo na vlastní projev.“

„Vy máte totéž právo, má drahá,“ řekl starý kapitán.

„Zazpívejte, drahoušku. Rád vás poslouchám.“

„Opravdu, Jevgenije Andrejevno, zazpívejte,“ přidal jsem se.

Naše hostitelka milostivě svolila, sundala ze zdi kytaru a dlouho zkoušela struny a ladila nástroj, čímž nás připravovala na příští požitek. Konečně vzala akord a zapěla. Musím přiznat, že zpívala výborně. Měla zvučný hlas, perfektní sluch a nefalšovaný cit. Dlouho zpívala staré romance, bez přestávky, jednu za druhou; zpívala co ji napadlo, i všechno, oč požádali hosté. A potom k mému úžasu dala k lepšímu dojemnou písničku prvních porevolučních let. Možná, že ji zasvěcení milovníci hudby nijak vysoko necení, ale já ji mám rád. Pro mě je spojena s mnoha památnými událostmi a lidmi minulých časů. Často ji zpíval můj starý kamarád Jura Chochlik, který padl v přestřelce s diverzanty. Mám rád její melodii i slova, která silně působí na mou představivost a vyvolávají vzpomínky na první lásku.

Lída celý večer mlčela; nepředváděla své vlohy. I to se mi na ní líbilo. Ačkoli, kdyby se naopak byla stala duší tohoto domácího koncertu zastepovala nebo třeba zahrála na pilu, asi by se mi to bylo líbilo taky.

Georgij Karlovič se neobjevil.

Konečně se hosté zvedli. Rozloučil jsem se rovněž. Aniž jsme se s Lídou domluvili, dali jsme se stejnými ulicemi jako tehdy poprvé. Brzy jsme přišli k Bugu. Na poklidné vodě se leskla měsíční stopa, zřetelná a nezčeřená. Řeka byla ten večer tichá a nehybná, jako by úmyslně vytvářela kontrastní pozadí neklidu, který mě ani na okamžik neopouštěl.

Ludmila pustila mou ruku a stála úplně bez hlesu. Pohledem vyprovázela všechnu tu obrovskou masu vody plynoucí k zálivu, k moři. Najednou začala tiše přednášet:

Hrdinka v tranzu alkoholu,

když z oněch časů hlavou dolů

prolétá nad akvamarínem

vod – proměnami atmosféry

důvěry a zas nedůvěry

do ironie slaných slin. 2

Zachvěl jsem se. Je to náhoda, že recituje právě tohle? Nebo je to intuice a tato dívka, která tak nečekaně vstoupila do mých myšlenek, vyciťuje všechny mé protichůdné pocity a pochybnosti? Ta myšlenka hned zmizela a já zarecitoval další sloku.

Zůstala ke mně zády a řekla:

„Věděla jsem, že tu poému znáte.“

Úž jsem nepochyboval, že verše z Pasternakova Poručíka Smidta připomněla úmyslně. Chtěla, abych ji nestavěl do jedné řady s Jevgenijí Andrejevnou, hejskovským advokátem, Garockým… Tvrdit však, že se tím utišil zmatek myšlenek a citů, bych nemohl.

„Smidta popravili nedaleko odsud. Ostrov Berezaň je někde tamhle,“ lehkým pohybem ruky ukázala do dálky.

Zeptal jsem se:

„Proč se přátelíte s Jevgenijí Andrejevnou? Připadáte mi úplně jiná…“

„Sama sebe se na to často ptám. Patrně setrvačnost. Možná proto, že znala mého otce. Nebo snad, že nemám opravdové přátele – nové přátele. A žiju, jak bych to řekla, mezi dvěma břehy. Proti své vůli.“

Měl jsem něco říci, ale nemohl jsem najít slova. Položil jsem jí ruku na rameno. Nepřitáhla se ani neodtáhla, stála kousek ode mne, a přece byla blízko.

„Ale dnešní večer byl přesto pěkný,“ řekl jsem po chvíli, „jenom škoda, že nepřišel soused Jevgenije Andrejevny. Mám dojem, že je to zajímavý člověk.“

„Jaký soused?“

„No ten, pořád si nemůžu zapamatovat jeho jméno. Ten tenista.“

„Georgij Karlovič?“

„Ano, ten. Mimochodem, má okouzlující ženu.“

„Jaký je to soused? Bydlí v docela jiné čtvrti, na Očanovské.“

„Vím, ale měl jsem dojem, že kdysi bydlel vedle Jevgenije Andrejevny ve Velké pobřežní.“

„Jak jste na to přišel? Nikdy tam nebydlel.“

Zase rána naší koncepci o Švýcarovi? Ale vždyť Zgibněvovo setkání s Georgijem Karlovičem v jachtklubu je fakt! Nebo přece jen Švýcar a adresát dopisu z velvyslanectví jsou dvě různé osoby?

Ukážeme Georgije Karloviče Wehrmanna Friedrichovi a všechno se vyjasní.

„Když nebydlel, tak nebydlel. Ale stejně, proč dnes nepřišel? Chtěl jsem si s ním smluvit odvetné utkání. Mám na to přece právo, ne?“

„Domluvíte se, až se vrátí.“

„Copak odjel?“

„Ano. Včera jel služebně do Oděsy.“

K čertu, tohle jsme propásli! Točili jsme se kolem ostatních a právního poradce jsme pustili k vodě. Klidně si odjel do Oděsy. Nejspíš za Wolfem, nebo dokonce za Grünem? Oslovil-li Friedricha skutečně on, jel tedy do Oděsy bezprostředně poté. A to je rozhodně významná posloupnost! Snad jsme ho vůbec neměli přestat sledovat? Ačkoli jednou už na to přišel. Tenhle ptáček jen tak na lep nesedne. Jednali jsme správně. Zase by přišel nato, že má stín.

Ludmilu jsem doprovodil domů. Pak jsem spěchal do hotelu, zavolal Nilinovi – vytáhl jsem ho z postele a řekl mu o cestě právního poradce.

„Neboj se. Jestli je stále tady, tak ho najdeme. Mimochodem – krabička zápalek skončila na německém velvyslanectví. Jak se dalo čekat.“

Georgij Karlovič přichází bez pohlednice

Ráno jsem od Nilina ke své zlosti uslyšel, že právní poradce Exportchleba už z Oděsy odjel. Co tam dělal, kde byl, s kým se setkal, se nepodařilo zjistit. Takový pech!

Zavolal jsem do muzea Ludmile.

„Lído, pořád myslím na tu odvetu. Georgij Karlovič se už vrátil. Vzala byste na sebe roli vyjednavače? Připadá mi nějak trapné domlouvat se s ním telefonicky. Vždyť se sotva známe!“

Ludmila souhlasila. Zavolá Georgije Karloviče a potom mě.

Za půl hodiny už jsem věděl, že Georgij Karlovič se mnou s radostí zkříží rakety dnes k večeru, řekněme v šest. Přirozeně, že jsem si s Ludmilou dal schůzku taky na tu dobu.

Friedrich zavolal později, než jsem čekal.

„Rozhodně vás musím vidět. Šlo by to hned?“

„Dobře, za hodinu v letní čítárně jachtklubu.“

Seděl v proutěném křesle u proutěného stolku a předstíral, že čte Izvěstija. Musel jsem uznat, že ten mladý muž, zcela nezkušený v našich věcech, hraje velmi přesvědčivě.

„Dobrý den, soudruhu Wehrmanne.“

„Dobrý den. On dnes zase…“

Ale, ale. Georgij Karlovič Jde za Friedrichem, novým agentem rovnou z parníku! Špatné znamení. Nějak moc pospíchají.

„Zase bez pohlednice?“

„Ano. Zastavil mě na ulici a pak jsme šli ke mně domů…“

„Co chtěl tentokrát? Žádal, abyste mu splnil maličkou prosbu?“

„Vůbec ne maličkou. Strašnou. On mi dal toto,“ vytáhl z náprsní kapsy malý podlouhlý balíček. Rozbalil papír. Byla to krabička na doutníky s pestrou zahraniční nálepkou. Opatrně krabičku otevřel. Ve vatě ležely čtyři kovové trubičky, připomínající doutníky. Tohle tedy chystají!

„Kam jste to měl položit?“

„Vy víte?“

Abych nevěděl. Abych neznal ty smutně proslulé německé doutníky, tradiční prostředek záškodníků. Co lodí poslaly ke dnu za světově války! Tyhle napohled nevinné trubičky se zinkovou přepážkou uvnitř jsem už zneškodněné poznal v hodinách záškodnické techniky. Ale v praxi jsem se s touto zbraní, hroznou pro svou nenápadnost, spolehlivost a jednoduchost, dosud nesetkal. Její konstrukce vynikala téměř geniální jednoduchostí: obě poloviny byly naplněny směsmi, které za určitou dobu rozleptaly zinkovou přepážku, spojily se, vzplanuly a způsobily mohutný požár.

„Tak kam jste to měl položit?“

„On chce, abych, je nechal ve skluzu, kde jsou dostavěné ponorky. Řekl, že to snadno můžu udělat nenápadně. To je pravda. Já souhlasit. Já chci vám pomáhat do konce. Chytit ten fašista.“

„Kdy máte ty miny položit?“

„Řekl, že dostanu pohled.“

„Zase pohled?“

„Ano. Tam bude psáno: Friedrich, je mi líto, že jsme se neviděli. Nestihl jsem to. Dnes odjíždím. Tvůj E. To je signál.“

„Mluvil jste s velmi zkušeným člověkem. Není vyloučeno, že získal k diverzi kromě vás ještě někoho jiného.“

„Ale proč?“

„Tito lidé, soudruhu, Friedrichu, nevěří nikomu, ani sami sobě. Proto používají dubláže.“

„To znamená, že on nařizuje stejnou věc ještě někomu jinému?“

„Právě. Aby se pojistil. Jak to udělal tentokrát, nevíme. Musíme učinit opatření. Pro každý případ. To už je naše starost. A vás prosím o dvě věci. Za prvé, ty trubičky si vezmu a zítra vám dám jiné. Neškodné. Jakmile dostanete pohlednici, dejte mi vědět a trubičky položte tam, kam vám nařídil.“

„Rozumím. Všechno udělám.“

„Za druhé, dnes v šest hodin přijďte do městského parku na tenisový kurt. Bude tam celá společnost. Moji známí. Budete se dívat na zápas. Mě neznáte. Snažte se, aby vás nebylo moc vidět.“

„Rozumím.“

„Bedlivě pozorujte všechny přítomné. A o půlnoci mi zavolejte a řekněte, jestli byl někdo z nich podobný člověku, který vám dal miny, Jasné?“

„O, úplně jasné. Ale ten člověk odjel. On řekl, že přijel za mnou.“

„Jste přesvědčen, že je tak pravdomluvný?“

Rozesmál se:

„Dobře. Já přijdu do městský park …“

Jel jsem k Zacharjanovi a zavolal od něho Lisjuka a Nilina. Moje opatření schválili. Městské oddělení mělo před sebou obtížný úkol: zesílit ochranu loděnic, zejména skluzů, ale tak, aby to nikdo nezasvěcený nezpozoroval. Němečtí agenti neměli objevit žádné změny a žádné známky neklidu.

Chlapci ze Zacharjanova technického oddělení zjistili, že doutníky by vybuchly za pět dní. Trpce jsem ši uvědomil, že neobjevíme-li do té doby Švýcara, budeme muset udeřit na ty, které už známe. Bude to pouze poloviční úder a možná ještě slabší, ale jiné východisko není.

Cožpak to všechno je klam

Hrál jsem s Lídou proti Georgiji Karloviči a Jevgeniji Andrejevně. Wehrmann se překonával, a přece jsme získávali převahu; byla to zásluha ani ne tak naše, jako madam Kurnatovové-Boržikové. I když se tvářila, že je vášnivá tenistka, plácala raketou většinou jen tak do vzduchu a míč trefila jen náhodou.

Ze silných rtů Georgije Karloviče postupně mizel úsměv. Nebýt džentlmen, jistě by byl na konto své partnerky adresoval několik jízlivých slov.

Diváků jsme měli hodně; přišla skoro celá společnost Georgije Karloviče a Jevgenije Andrejevny. Zahlédl jsem i Friedricha.

Vyhráli jsme s Lídou jeden zápas. Pak druhý. Vesele jsem navrhl:

„Že bychom změnili sestavu mužstev?“

Georgij Karlovič se ušklíbl:

„Navrhujete, abychom si vyměnili dámy?“

„Ne, naopak. Navrhuji, aby si dámy vyměnily nás…“

„Bravo,“ zatleskala Ludmila s vážnou tváří a Wehrmann se mi žertovně uklonil:

„Všechna čest! Uštědřil jste mi lekci…“ Mluvil tiše a důrazně, jako člověk zvyklý, že se každé jeho slovo se zájmem loví. „Víte, jaký je rozdíl mezi džentlmenem a vychovaným člověkem? Vstoupí-li vychovaný člověk náhodou do koupelny, kde se koupe dáma, okamžitě se vzdálí se slovy: ‚Promiňte, lady.‘ Džentlmen řekne: ,Promiňte, sire…‘ Hrajeme třetí partii?“

„Ale nejdřív přece jen změňme sestavu mužstev!“ Pochopitelně jsme s Jevgeniji Andrejevnou okamžitě začali prohrávat. Fanouškové nás povzbuzovali, ale nebylo to nic platné. Prohráli jsme.

„Poslyšte, přátelé,“ řekl Wehrmann, ukládaje rakety a míče do pouzdra, „navrhuji, abychom dnešní večer zakončili neobvykle. Totiž, neobvykle pro dámy. Pojďme všichni do hospody.“

Jevgenije Andrejevna byla nadšená. I Lída ožila. Šli jsme do jachtklubu. Abych pravdu řekl, moc dobře se mi tam nesedělo. Myšlenky jsem měl docela jinde, několikrát jsem odpověděl něco nevhodného, otázky jsem skoro nevnímal, občas jsem na sobě zachytil Lídin nechápavý pohled. Seděla naproti mně vedle advokáta.

S omluvou jsem se na chvíli vzdálil. Ze záchranné stanice jachtklubu jsem zavolal Friedrichovi. „Na tenise nebyl,“ řekl.

Vrátil jsem se ke společnosti, vysvětlil, že mě dnes ještě čeká práce, a začal jsem se loučit.

„Jdu s vámi,“ řekla Lída. „Taky mám ještě co dělat.“ Zřejmě usoudila, že práce je vhodná záminka, abychom mohli odejít.

„Půjdu taky,“ připojila se náhle Jevgenije Andrejevna, „jsem nějak unavená. Pojďme společně.“

Lída se podívala na ni, potom na mne. Obočí se jí zlostně stáhlo. Prudce vstala a odešla, nebo spíš utekla z verandy první. Jevgenije Andrejevna se do mě zavěsila a slavnostně jsme vykročili za Ludmilou. Zdá se, že se do hotelu hned tak nedostanu. A třeba to tak bude lepší, stejně dnes v noci neusnu. Jenže madam Kurnatovová-Boržiková je tady přes počet… No nevadí, Lída se jí už bude umět zbavit.

Odpoutat se od Jevgenije Andrejevny však nebylo zdaleka tak snadné. Lída mlčela, já také. Držel jsem ji zlehka za loket. Jevgenije Andrejevna, která mi visela na levém předloktí, vedla velevýmluvné řeči. O čem? Osedlala svého nejmilejšího koně a ponořila se do elegických vzpomínek na předválečné časy.

„Můj bože, vy jste mladí, vy jste to nepoznali. Můj bože, jak my jsme žili. Jaké to bylo vzrušení, jaké opojení, ohňostroj radosti a potěšení! Tehdy a dnes, to je jako, to je jako…“ Marně hledala vhodné přirovnání. Zdálo se, jako by svým vytržením nad minulostí dokonce trochu povyrostla.

Cítil jsem, že bych jí měl oponovat, že bych měl vůči jejím malichernostem postavit něco přesvědčivého, ale opravdu jsem neměl náladu začínat spor s Ludmilinou rukou ve své – a navíc s takovým oponentem, jakým byla tato žena.

Vedl jsem dámy tak, abychom se co nejdřív dostali k bytu madam Kurnatovové-Boržikové, která bez ustání pokračovala ve svém monologu. Lída stále mlčela a občas přitiskla mou ruku k sobě, jako by chtěla říci: to nic, hned se jí zbavíme…

„A jaký bouřlivý noční život se vedl v našem Nižnělimansku. Zvlášť v sobotu a v neděli. Nezapomněli jste ještě, že dny mají svá jména? Pondělí, úterý…? Teď je všechno očíslováno, domy, obchody, pardon, rozdělovny, auta a dokonce i dny: první den šestidenního období, druhý den… všeobecně volný… všeobecně! A tenkrát… Žili tady boháči: kupci, obchodníci s obilím, statkáři, továrníci. Skvělí lidé. Každý byl osobnost! Třeba takový starosta Matvějev, jaký to byl formát! Ty plesy, co se tady pořádaly. Ochotnická představení. Tomboly. Dobročinné bazary… A dostihy! Jaké se uzavíraly sázky! Za hodinu se z lidí stávali milionáři. Přítel mého muže, jeden gardový podporučík, vsadil na kobylu Mouchu a vyhrál padesát tisíc. Div še štěstím nezbláznil. Začal, pravda, hrát a velmi rychle o všechno přišel, pak si vypůjčoval, podpisoval nekryté směnky a nakonec se zastřelil. Dluhy z karet, moji milí, to nebyl žert, to byla věc cti! Jací tady byli hráči, bože můj!

V jedné společnosti ohromných machrů hráli skoro každou noc až do rána. Střídavě, dnes dejme tomu u starosty Matvějeva, zítra u člena: správní rady Getcena, pozítří u četnického rotmistra, v sobotu u Švýcara… Pročpak jste se zastavil, Alexeji Alexejeviči, pojďte…“

Zastavil jsem se? Jak by ne, vždyť je to, jako by do mě uhodil blesk!

„Ne, Jevgenije Andrejevno, to já jen tak. Vyprávíte zajímavé věci. Pokračujte, prosím. Přestala jste u toho Švýcara… Kdo to byl? Nějaký skutečný Švýcar?“

„Nemám ponětí. Možná, že byl Švýcar, možná, že tam jen kdysi žil. Tenkrát to bylo jednoduché ne jako dnes. Na policii mu dali vízum, koupil si jízdenku a – adieu!

V jeho společnosti mu prostě všichni říkali náš Švýcar. Ostatně to je bezvýznamné,“ přerušila se zlostně, „ať byl třeba Australan. Byl to kouzelný muž, zámožný, štědrý, moudrý…“

„Čím byl? Profesionální karbaník? Nebo snad falešný hráč?“

„Co to, prosím vás, mluvíte, Alexeji Alexejeviči! Byl to člověk v celém městě vážený, tměl postavení, byl vedoucím oddělení pojišťovací společnosti Rossija. To tehdy něco znamenalo! Byl ještě poměrně – mladý; nejvýš tak třicet let. Velice schopný finančník. Nebýt revoluce, byl by to dotáhl daleko.“

„A kam se poděl ten váš schopný finančník? Utekl do svého krásného Švýcarska?“

Lída na mě už dlouho hleděla nechápavě a nespokojeně: místo abys ji nechal co nejdřív dokončit tu tirádu; kladeš jí jednu otázku za druhou. Teď se samozřejmě pustila do životopisu toho svého Švýcara.

„Představte si, že nikam neutekl. Zůstal v Rusku. Nechápu proč. Copak je možné, že by takový šikovný člověk nebyl měl v nějaké Credit Lyon solidní kapitál? Zvláštní. Asi před měsícem jsem ho potkala…“

Jenom se ovládnout! Nesmím se utrhnout! Co tak zvláštního se koneckonců stalo? Prostě někde potkala Švýcara.

„Potkala jsem ho na ulici… Bože můj, co doba dělá s lidmi! Ani jsem ho neoslovila. Co příjemného mi mohl říci? Že doba příšerně mění lidi?“

„Co teď dělá?“

„Pracuje ve státní pojišťovně.“

Ve státní pojišťovně? Klid, klid… Co jsme to měli ve státní pojišťovně?

„Dovedete si to představit, přežít takovou katastrofu? Pavel Alexandrovič Wehrmann – ubohý inspektůrek sovětské státní pojišťovny?“

Pavel Alexandrovič Wehrmann. Pavel Alexandrovič Wehrmann, ne Georgij Karlovič. Najednou jsem byl dokonale klidný. Moje nervy se zřejmě vypjaly do takové krajnosti, že nebyly schopny žádného dalšího vzruchu. Opravdu se tedy všechny nitky spojily? Skutečně se ta zpropadená hádanka rozluštila?

Všiml jsem si, že táhnu dámy skoro poklusem. Chvála bohu, tady je dům Jevgenije Andrejevny. Zřejmě jsem se nenamáhal, abych při loučení byl zvlášť uctivý neboť tvář madam, zejména její zvednutý nosík, z něhož se kdysi jistě mnoha mužům točila hlava, vyjadřovala zjevnou nevoli.

Pak jsem řekl Lídě:

„Omluvte mě, moc pospíchám. Věřte mi, je to důležité. Teď vám nemůžu nic vysvětlovat. Až potom. Až potom.“

Podala mi mlčky ruku a dívala se mi přímo do očí. Bůhví, co si myslela. Otočila se a odešla.

Naskočil jsem do první tramvaje.

Kámen ze srdce

Nižnělimanský inspektorát Státní pojišťovny zaujímal část přízemí dvoupatrové budovy Státní banky. V půl páté odpoledne osmadvacátého srpna se Slavin postavil ke skřínce s novinami vedle banky. Já s Friedrichem jsem zaujal pozorovací stanoviště ve dveřích protějšího domu. Bylo to výborné místo. Až začnou úředníci vycházet, žádný neunikne z našeho zorného pole. Pro všechny případy se na schůdky před nás postavil Kyril, aby kryl Friedricha.

Pět hodin. Dokořán otevřenými okny se k nám donesl zvuk zvonku. Dovedl jsem si představit, jak účetní, vedoucí, pokladníci, pojišťovací agenti a inspektoři blaženě zaklapují lepenkové složky, ukládají do stolů účty, poukazy, tabulky a pojistné listy, zamykají do sejfů sáčky potrhaných i nových bankovek opatřené křížovou páskou i těžké plátěné váčky s drobnými penězi, stahují klotové rukávce a opouštějí svá pracoviště. Pojišťovacím agentům pracovní den vlastně teprve začíná: vydají se po bytech lovit nové zákazníky a inkasovat pravidelné splátky od starých. Už se ukázala první vlaštovka. Mladý muž v pestře kostkované košili a sandálech vesele bouchl dveřmi a vykročil do sluneční ulice.

„Pozor, soudruhu Friedrichu,“ řekl jsem tiše.

Úředníci se hrnuli ven po jednom, po dvou i v celých houfech. Byl to kaleidoskop nejrůznějších tváří, ale na všech seděla více či méně výrazná pečeť ulehčení.

Tři minuty. Pět, sedm… Friedrich mi prudce stiskl ruku. Ze dveří vyšel starší muž. Šedivé sako, proužkované, pečlivě vyžehlené kalhoty, slaměný klobouk, v pravé ruce černá aktovka. Nešel rychle ani pomalu, kráčel krokem, jaký se hodí pro sovětského úředníka střední kategorie.

Takhle tedy vypadá Pavel Alexandrovič Wehrmann! Švýcar. Rezident německé výzvědné služby.

Pojišťují se inspektoři Státní pojišťovny?

Slavin, Kyril a já jsme se půl hodiny nato sešli v našem hotelovém pokoji. Akce byla u konce. Mohli jsme udělat tečku. Nálada? Slovy by se dala těžko vyjádřit. Jistá lehkost v duši – po tom kameni, co mi spadl ze srdce. Nervy do krajnosti napjaté před posledním úderem. Vzrušení tryskající z nitra – přece jen jsme chlapíci! I stínek strachu – nemůže se stát něco nečekaného?

Kyril byl vážný, soustředěný a mlčenlivý. Slavin ovšem zůstal sebou samým; šťastná povaha.

„Zajímalo by mě, jestli se inspektor Státní pojišťovny doma v Německu pojistil,“ optal se. „Co myslíte, Alexeji Alexejeviči?“

Neměl jsem na slovní ekvilibristiku náladu.

„Víš co? Necháme ten problém dva tři dny uležet. A teď k věci.“

Ale přece jen jsme toho dne nad Švýcarem a jeho společníky neudělali kříž.

Sotva jsme zahájili poradu, vrazil do pokoje Serjoža Ivanov, který měl s Gríšou Ljalkem sledovat Švýcara: „Soudruhu náčelníku, ten váš… pojišťovací inspektor… odjel do přístavu… s kufrem…“

Do přístavu! Kam ho to čerti nesou? Poplach! „Kyrile – za Genou. Ať okamžitě startuje vůz. Slavine – rychle. Nezapomeň si zbraň. Do přístavu! Ivanove – k Zacharjanovi. Za Sviděrským. A hlásit do Oděsy. Rychle!“

Diplomatická imunita

Kdyby tak Pavel Alexandrovič Wehrmann, zaujímající skromné místečko na parníku Matros Železňák, který pluje do Oděsy, tušil, jaký má čestný doprovod! Klidně se vyspal, ráno v lodním bufetu posnídal, pomalu sešel v houfu ostatních cestujících po lodním můstku na přístaviště a zamířil do města. Vystoupil po Potěmkinském schodišti, přeťal Přímořský bulvár, prošel Puškinovou ulicí a vstoupil do haly hotelu Krasnaja. Najal si pokoj, odnesl nahoru zavazadlo a hned z hotelu odešel. Sledovali jsme ho a měli jsme to potěšení se přesvědčit, že Wehrmann vešel do dveří, na nichž visela tabulka Oblastní inspektorát Státní pojišťovny.

Že by tu byl jen na služební cestě? Z pojišťovny se vrátil do hotelu a už se nevzdálil. Najali jsme si vedlejší pokoj a střídavě hlídali Wehrmannovy dveře.

Asi v deset večer se na chodbě objevil muž s koňským obličejem. Trochu kulhal, došel ke Švýcarově pokojí, nezaklepal, s jistotou otevřel dveře a zmizel za nimi. S jakým zadostiučiněním jsem ten obličej uviděl! Pavel Alexandrovič tedy do Oděsy nepřijel pouze služebně.

Počkali jsme pět minut, které trvaly věčnost. Vyšli jsme na chodbu. „Počkejte tady.“

Jdu k mladičké pokojské a ukazují jí průkaz. Vyvaluje oči. Uklidňuji ji a vysvětluji, že potřebuji malou službičku. Děvče zvedá sluchátko, volá recepčního a prosí, aby přišel do prvního patra. Přichází, je to tělnatý lysý muž s oteklými víčky. Žádám ho, aby šel se mnou. Jde, těžce dýchá, jako člověk, který má záduchu. Pokojská kráčí bázlivě napřed, klepe na dveře.

„Soudruhu Wehrmanne,“ říká, „máte telefon. Volá vás Nižnělimansk.“ Zevnitř se ke dveřím blíží tvrdé kroky, v zámku se otáčí klíč – a Slavin prudce rozráží dveře. Vrážíme do pokoje. Wehrmann uskakuje dozadu. „Nehýbat se!“ nařizuji, „GPU.“

V rukou máme pistole. Někdy jsou lidé zbrklí. U stolu v póze ohromené sfingy sedí muž s koňským obličejem. V rukou drží nějaké papíry.

„Dejte to sem,“ vytrhávám mu je. Je to schéma loděnic. Dílny, skluzy… Jeden skluz je obtažen červenou tužkou. Ten, na kterém jsou ponorky…

Pavel Alexandrovič si chladnokrevně sedá na nejbližší židli. Jeho tvář tvrdne, kůží jako by prosvítala kovová lebka. Ať už je jaký je, zbabělost se mu vytknout nedá. Koňský obličej se vzpamatovává.

„Nemáte právo,“ křičí falsetem. „Já mít diplomatische immunitet. To nebýt moje papír. On mi to strkal,“ ukazuje na Wehrmanna, „já nerozumět proč.“

„A proč jste sem přišel, to taky nevíte? Možná, že vás sem taky strkal?“

Koňská tvář dostává zelené skvrny.

„Já nerozumět, co vy ržíkat. Ich verstehe nicht. To je provokation! Já budu stěžovat…“

Obracím se k recepčnímu a pokojské: „Prosím, abyste byli úředními svědky.“ A k muži s koňským obličejem: „Vaše doklady, prosím.“

„Já budu stěžovat,“ opakuje vytrvale, náramně se mu nechce předkládat doklady. Ani bych je nepotřeboval, dobře toho pána znám. Ale pořádek je pořádek. Ordnung ist Ordnung, není-liž pravda, vážený pane. Je třeba sepsat protokol. Nedá se nic dělat, svoje papíry předložit musíte.

Vytahuje doklady z náprsní tašky, podává mi je, německy při tom kleje. Beru pas v krásném koženém pouzdře, ale neotvírám ho a říkám s výčitkou:

„Nadávat není hezké, pane doktore Grüne. Na tajemníka generálního konzulátu velmocenského státu se to nehodí. Ačkoli možná, že se to zrovna hodí, co, herr Hauptsturmbannführer?“

Mlčí. Na jeho obličeji už nemá co zezelenat.

Třicátého srpna jsme je sebrali všechny. Dva dny před plánovaným zničením ponorek.

Každý je hloupý po svém

Seděl naproti mně u psacího stolu se školním kalamářem a přesně a pečlivě pročítal jeden list po druhém. Pozoroval jsem ho a uvažoval jsem: kdyby sem vstoupil někdo nezasvěcený a já se ho zeptal, co si myslí o mém společníkovi, nejspíš by řekl, že je to nějaký vzorný sovětský úředník, který zrovna kontroluje důležitý finanční doklad, než ho podepíše.

Pavel Alexandrovič však neprohlížel pojišťovací listy ani výkazy či bilance, nýbrž protokol prvního výslechy.

„Já, náčelník protišpionážního oddělení oblastní správy GPU A. A. Karotin jsem vyslechl obviněného Pavla Alexandroviče (Paula Alexandra) Wehrmanna, narozeného 1887 ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo, občana SSSR a Švýcarské republiky…“

Zatímco jsem se zabýval Wehrmannem, moji hoši vyslýchali ostatní.

Rita Lazenková skoro pořád plakala a moc toho nevěděla. Její příběh byl celkem prostý, třebaže dramatický.

Ritin otec skutečně pracoval na oděské celnici, jenže ne jako velitel, ale jako skromný strážný. Přesto všechno právě na celnici. Jednou Rita zašla cestou z kresličského kursu na chviličku za otcem a tam padla ‚ do oka elegantnímu muži, který jí oslovil a udělal na ni ohromný dojem. Byl ještě docela mladý, přesto však tam zastával významné místo, jezdil služebně za hranice a viděl věci, o kterých se Ritě ani nezdálo. Zrovna teď se vracel z Marseille a čekal, až budou odbavena jeho zavazadla. Představil se jako inženýr Fjodor Petrovič Falz, vysvětlil, že žije v Charkově, a žertem si postěžoval, že je unavený a pro samou práci nemá čas na soukromý život. Říkal to všechno vybraně a jako mimochodem se zmínil, že se v Oděse tři-čtyři dny zdrží, aby si odpočinul, poležel na pláži a vychutnal pocit, že není v kleci. Pak se velmi uctivě a skoro pokorně zeptal, jestli by ho Rita nepoctila svou společností, že by poseděli v restauraci, navštívili proslulé oděské divadlo a vůbec se trochu rozptýlili. Rita neodmítla.

Za měsíc se Fjodor Petrovič objevil v Oděse zase. Přijel sem služebně. Líbánky pokračovaly. Falz jezdil do Oděsy skoro pravidelně. A pak se najednou všechno změnilo. Přijížděl stále řidčeji a jednou ho Rita potkala na ulici v době, kdy měl být v Povolží.

„Situace se mění,“ řekl. Má ji stejně rád jako dřív, je mu drahá, potřebuje ji, ale povinnosti ho přímo dusí. Nebudou se moci vídat tak často jako dřív. Kdyby dokázala plnit, některé jeho služební úkoly, ostatně jen samé hloupůstky, mohl by šéfovi snadněji odůvodnit, proč musí jezdit do Oděsy… Byla ochotna udělat cokoli…

Byly to podivné úkoly. Předat obálku kterémusi oděskému příteli Fjodora Petroviče. Zajít do činžáku na Podbělského ulici číslo tři a vyřídit, že přijel Fjodor Petrovič.

Jednou se zmínil, že by byl rád, kdyby se přestěhovala do Nižnělimanska, kam teď bude často služebně jezdit. Dostane ji do konstrukční kanceláře loděnic. Cože tam bude dělat? Samozřejmě pracovat. Jako kreslička. Bude tam dělat přesně to, co se naučila v kursu. A taky něco, co ji tam neučili. V bytě na Podbělského tři Falz Ritu seznámil s vytáhlým mužem, který jí vysvětlil, co a jak bude mít v Nižnělimansku na práci. Ten muž se jmenoval Ernest Ivanovič Sturm.

Fjodor však jezdil za Ritou zřídka. Psal jí něžné dopisy plné stížností na spoustu práce, od níž není s to se odtrhnout, a posílal jí a občas vozil samé krásné věci…

Ze Sturma bylo třeba páčit slovo za slovem. Vypovídal, jen když se přesvědčil, že to či ono opravdu víme. Hned a otevřeně učinil jediné prohlášení: nenávidí nás a lituje, že se dílo nepodařilo dovést až do konce. Zato jeho kolegové, učitelé vojenské přípravy Letzen a Schwerin, kteří se pokoušeli vytvořit v německých koloniích pátou kolonu, byli mnohem hovornější.

Když ke mně byl přiveden Falz, hned jsem pochopil, že poplést Ritě hlavu pro něho byla hotová maličkost. Vypadal hezky, choval se korektně a důstojně, dokonce neztratil duchaplnost, třebaže si o své budoucnosti nedělal žádné iluze. Na mou otázku, co ho přivedlo do špionážní a záškodnické organizace, s čím byl nespokojen on, vynikající odborník, který služebně tak rychle postupoval, odpověděl:

„Co je božího bohu, co je císařovo císaři. Znáte přece tuhle doktrínu? Já osobně ji vykládám takto: co stačí císaři, nestačí bohu… Proto když u vás došlo k převratu, opustil jsem berlínskou techniku, vrátil jsem se do Ruska a vstoupil do Železného pluku…“ To byla novinka. Ve Falzových kádrových materiálech tahle skutečnost scházela.

„Nevěděli jste to,“ řekl s jistotou, „moje pravé jméno je totiž Remberg.“

Paměť mi zřetelně vybavila polozašlý vývěsní štít Konfekce. P. E. Remberg.

„Ano, ano, jsem syn onoho Remberga, milionáře a majitele kdysi proslulé firmy. Teď snad chápete, že jsem měl právo dělat si nárok na lepší osud…“

Při výslechu seděl číšník Kuzma Danilyč klidně, jako by se ho to netýkalo, s rukama na kolenou a jenom pořád prosil, aby si směl zapálit.

Pracovníky GPU při zatýkání překvapil. Když ho vzbudili, vstal z postele, a aniž pohlédl na svou k smrti vyděšenou ženu choulící se do prošívané deky, zívl, pokřižoval se a pravil: „Konečně. Deset let na to čekám!“

Před deseti lety kotvila loď, na které pracoval, v Šimonoseki. Tam ho získala japonská rozvědka… „Koupila mě na jednu takovou prácičku…“ Předloni mu jeho páni nařídili, aby se vrátil do svého domova, do Nižnělimanska. Šéfy zajímaly loděnice a letos v květnu mu psal Mitani při předávání pravidelné sumy sdělil, že teď bude pracovat i pro jeho německé přátele. Hned ho ovšem upozornil, že mu musí okamžitě hlásit všechno, co budu pro ně dělat. Kdo z nových šéfů ho přijímal? Pan Grün. Zvlášť kvůli tomu přijel do Nižnělimanska. Kuzma Danilyč ihned prozradil veškeré spoje a všechny agenty obou rozvědek, které znal. A udělal to dokonce s úlevou. Gerhardt Wolf kategoricky odmítl vypovídat. Prohlásil, že jako občan Velkého Německa neuznává nad sebou pravomoc žádných sovětských orgánů, a pohrozil, že příslušné kruhy jeho země zaujmou vůči SSSR taková hospodářská opatření, že ještě budeme litovat, že jsme si dovolili zatknout zplnomocněnce Control Co.

Das Schwein Grün

Po prvních dnech výslechů jsme se s Nilinem, který řídil vyšetřování v Nižnělimansku, dohodli, že je na čase vážně se zabývat Pavlem Alexandrovičem Wehrmannem. Když ho strážný poprvé přivedl do mé kanceláře, byl zcela klidný, pečlivě oblečený a hladce oholený. Nešlo mu o siláctví, byl vážný a soustředěný.

„Tak jsme se setkali… Promiňte, jak vám mám říkat? Pavle Alexandroviči nebo Paul Alexander?“

„Jestli vám to nebude vadit,“ odpověděl družně a mile, jako bychom se byli sešli na kus přátelské řeči, „raději bych slyšel svoje ruské oslovení. Dvacet let není maličkost. Zvykl jsem si na ně.“

„Jak chcete. Přiznám se, Pavle Alexandroviči, že jsem na toto setkání velmi čekal.“

„Chápu,“ souhlasil zase tak prostě, dokonce s pochopením.

„To je výborné. Přál bych si, abyste pochopil ještě něco,“ položil jsem dlaň na fascikl, už pěkně silný, „víme toho dost, aby byl váš osud zpečetěn. Ale nerad bych říkal, že už je zpečetěn. Povězme to jinak: váš osud teď závisí na vás. Doufám, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

Přikývl:

„Ano, zcela jasně. Přesto však jsou vaše upozornění zbytečná. Řeknu vám všechno. Dokonce víc, než potřebujete pro daný případ.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Usmál se koutky úst.

„V jistém smyslu jsme přece kolegové; já mám pravděpodobně víc zkušenosti, proto se o svůj osud nebojím. Vyzvědači mého formátu se nelikvidují.“

To jsem tedy ještě nezažil, aby někdo sám o sobě říkal; že je špión! Klidně, prostě, přirozeně, tak jako jiný o sobě řekne, že je řidič, inženýr, lékař.

„Takoví jako já se ještě mohou hodit. Bývají různé kombinace. Věřte mi: malí špióni se věšejí, kdežto velcí píší na stará kolena paměti. Bývají ovšem i výjimky a nešťastné případy. Já však takovou výjimkou nebudu.“

„To záleží na vás.“

„Ano, záleží to na mně. Souhlasím s vámi. Jenže každý z nás si pod tím představuje něco jiného. Vy tím chcete říci, že otevřené přiznání zmírní můj úděl. Já tím chci říci, že moje výpověď ukáže v plné míře, kdo jsem.“

Komplexem méněcennosti tedy netrpí.

„Ostatně nemá smysl,“ pokračoval, „abychom se přeli. Skončete rychle formální část výslechu a budu vypovídat. Zapisujte mou výpověď, chcete-li, nebo zavolejte stenografa.“

Ten první večer jsem s Wehrmannem seděl hodně dlouho. Pak následoval druhý pohovor, třetí, pátý, patnáctý…

Kapitán prvního stupně Wehrmann byl dobrým vypravěčem. A měl nám skutečně co říci.

Založil výborně utajenou špionážní organizaci, která měla proniknout do životně důležitých zařízení a čekat. Čekat na válku. Pak měla začít působit.

„A nebýt nové politiky říšské výzvědné služby, nebýt toho dobrodruha Grüna, nikdy byste mě nebyli odhalili…“

„Ale odhalili jsme vás, Pavle Alexandroviči,“ opravil jsem ho.

„Tím je vinen ten diletant Grün. V Berlíně je jich plno, takových jako on. Ach, tenhle nový typ lidí naší tajné služby! Dostali se k moci s führerem, mají sklon k dobrodružství, k mizerně připraveným, ale efektním akcím. Nás učili pracovat úplně jinak… Grüna jsem varoval. Byl jsem mimořádně opatrný, dělal jsem všechno, abyste nic neodhalili. Abyste věděl, já sám osobně jsem udržoval spojení s tím inženýrem, svým jmenovcem. Nejdřív jsem za ním sice poslal jednoho člověka, ale toho znám už řadu let. Je naprosto spolehlivý. O Zgibněvovi však později… Osobně jsem jel za Grünem, abych s ním zkoordinoval plán akcí v loděnicích. Nechtěl jsem do toho zatahovat další lidi, kteří nemají mé zkušenosti. Mohli jednat nešikovně a zanechat stopy…“

„A přece jste se dal chytit. Se svými zkušenostmi a svou opatrností“

„Ano, ano, dal jsem se chytit. Ten náš idiotský německý rys, aby bylo všechno podle pravidel. Dokument, se kterým jsem se dal chytit, chtěl Grün osobně potvrdit. Rozumíte? Osobně! On, vyzvědač od včerejška, parvenu z úderných oddílů, schvaluje plán, který jsem připravil já! Já, odborník, který má za sebou nějaké akce a ani jediný krach!

No tak ten dokument schválil! A co jsem se mu nadokazoval, že není možné postavit mě do čela celé nižnělimanské sítě a mé organizaci se speciálním strategickým významem úplně negramotně poručit, aby zapálila ponorky! Tušil jsem, že to špatně dopadne. I Wolf přesvědčoval Grüna, že je to nesmysl. Jako hrách na stěnu! Ten kariérista se mi dokonce opovážil vyhrožovat!“

Téma, kterého se Wehrmann dotkl, bylo velmi zajímavé: poodhalovalo roušku nad vnitřním zápasem mezi starými aktivními špióny plukovníka Nikolaua, vychovanými kaizerovskou doktrínou, a novými, fanatickými nacisty v čele s Heydrichem, kteří konzervativce odsunovali na vedlejší kolej.

„Ne že by mě Grün byl vyděsil. Ale jsem voják a rozkaz je rozkaz.“

Pořád mi vrtala hlavou jedna událost. Byl jsem sice téměř přesvědčen, že moje předpoklady jsou správné, ale byl bych měl rád jasno. Domníval jsem se, že nastal příhodný okamžik:

„Za jakých okolností jste se setkal s Grünem?“

„Jednou, tady v Nižnělimansku.“

„Ale Grün tady byl víckrát.“

„No víte, pravidelně se se mnou stýkat tady, něco tak hloupého by neudělal ani on.“

„Ale jednou to přece udělal? Proč?“

„Zajistil tu cestu takovými bezpečnostními opatřeními…“

„Bylo to v noci z devátého na desátého července?“

Vytáhl obočí.

„Přece jste to vypátrali? To je divné. Proč tenkrát?“

„Není ještě trochu brzy na to, abyste kladl otázky vy, Pavle Alexandroviči?“ pronesl jsem ironicky a pomyslel si, jakou daň jsme za tohle zjištění museli zaplatit. Chudák Bohdan… A ještě jedna myšlenka mě bezmocně bodla: kdyby byl Bohdan zůstal na živu, jak jednoduše a snadno by se bylo rozmotalo Wehrmannovo klubko.

„To však nebylo vaše jediné setkáni s Grünem, viďte? Nehledě na to poslední v hotelu Krasnaja.“

„Nebylo. Grün si mě pozval také do Oděsy. Příkaz mi předal Wolf prostřednictvím číšníka, když do Nižnělimanska přijel poprvé. Měl jsem dobrou záminku jet do Oděsy: služební cesta… a setkání se synem. Ale dávám vám čestné slovo, že můj chlapec o ničem nevěděl. Mimochodem, když jsem zjistil, že číšníka s Grünem dal dohromady Mitani, tajemník japonského konzulátu, pochopil jsem, proč se tak urychluje akce proti vašim ponorkám. Japonsko se silného ruského loďstva na Dálném východě bojí jako čert kříže.“

„Chcete říci, že německá a japonská špionáž vytvořily blok?“

„Zdá se. Musím se však přiznat, že mi ten blok nebyl nijak po chuti. Riziko odhalení vzrůstalo geometrickou, řadou, teď jsme byli závislí i na nezdarech japonské výzvědné služby. Taková závislost se mi nelíbila. Byl jsem však bezmocný. Mohl jsem udělat jedinou věc: kategoricky jsem odmítl osobní styk s číšníkem. Takže instrukce šly od Grüna přes Wolfa, číšníka a Zgibněva… A podařilo se mi zmírnit ještě jednu pitomost…“

Grün, Grün. Už to začínalo být směšné. Veškeré nezdary svaloval Wehrmann na tajemníka generálního konzulátu, jako by se přede mnou ospravedlňoval. Jako bych já byl jeho šéf! Komická situace.

„Grün žádal, abych byl ve stálém styku se Sturmem a řídil veškerou jeho činnost. Tedy i získávání informací z loděnic. Nejdřív jsem to rozhodně odmítl. V loděnicích jsem měl možnost v případě potřeby prostřednictvím starých známých získat dostatek informací. Vždyť zprávy o ponorkách připravených k odplutí jsem dostával já, svým kanálem, nikoli Sturm.“

Tohle jsem věděl. Proto krabička zápalek nešla přes Ritu, ale přes Zgibněva.

„Ale pak jsem se musel podřídit. Přesto jsem se hleděl stýkat se Sturmem co nejméně, pouze v krajní nutnosti. Co bych povídal… Grün na to doplatí. Už jste ho poslali do Německa? Nezávidím mu. Doplatí na svou hloupost a ješitnost. Pan doktor Grün je totiž patologicky ješitný. Malý příklad: žádal, aby materiály od Sturma nebyly posílány do Moskvy, ale rovnou k němu. Jeho kanály jsou prý spolehlivější. Vypadá to napohled náramně slušně, jenže ve skutečnosti mu šlo o to, aby v Berlíně vznikl dojem, že informace jsou získávány a podávány výhradně jeho prostřednictvím, a on že řídí celou síť. Copek je tohle slušné? Kariérista!“

„To skutečně není hezké,“ souhlasil jsem, Wehrmann ještě dlouho a důkladně líčil své zásluhy a nelitoval barev ani podrobností. Ale to nejzajímavější si nechal na konec. Pro silnější účinek. A musím uznat, že ho dosáhl.

Pečlivost a svědomitost

Mladý poručík kaizerovského válečného námořnictva Paul Alexander Wehrmann projevoval stejně mimořádné vyzvědačské schopnosti jako jeho spolužák z učiliště poručík Wilhelm Canaris. V různých zemích, které zajímaly vaterland, získal časem značnou praxi. Vaterland však nejvíc zajímalo Rusko. V roce 1912 byl kapitán-poručík Paul Alexander Wehrmann na vlastní žádost ze zdravotních důvodů vyškrtnut ze seznamu důstojnického sboru námořnictva a odjel na léčení do Švýcar. Klidná hornatá země mu učarovala. Když se uzdravil, rozhodl se, že s ní spojí svůj osud a bude se tam věnovat peněžnictví. Vyškolil se v pojišťovnictví, přijal švýcarské státní občanství, a protože měl vynikající doporučující dopisy z bývalého vaterlandu, dostal místo u vážené pojišťovací firmy Kunze Versicherungsgesellschaft. Brzy se mu naskytla příležitost získat výhodné místo u velké pojišťovací společnosti Rossija. Jeden člen správní rady, milionář a příslušník vyšší společnosti se přijel zotavit k Ženevskému jezeru. Tam mu byl představen mladý nadějný muž, který se mu zalíbil i tím, že mluvil dobře rusky. Paul Alexander měl zřejmě talent na jazyky.

V roce 1913 přijel Wehrmann se svým novým šéfem do Ruska, konkrétně do Nižnělimanska. Rychle udělal kariéru; nadání a svědomitost se vyplácejí! Počátkem války byl už ředitelem nižnělimanské pobočky. Požádal o ruské státní občanství, aniž se zřekl švýcarského. Tak se stal jedním z těch lidí, které mezinárodní právo nazývá osobami s podvojným občanstvím.

Pavel Alexandrovič Wehrmann hodně pracoval. Člen správní rady byl se svým protežé spokojen. A což je mnohem důležitější, byli s ním spokojeni i jistí vysoce postavení pánové v Berlíně.

Přišel třetí válečný rok. Křižníky Heben a Breslau, které se prodraly k průlivům a změnily poměr sil na Černém moři, stále blokovaly Bospor a Dardanely a odřezávaly Rusko od jeho západních spojenců z Dohody. Společně s tureckým loďstvem, kterému velel německý admirál Suschon, ohrožovaly jihomořské pobřeží. V té době závod Ljamal spustil na vodu mohutnou obměnou bitevní loď Imperatrica Marija. Pavel Alexandrovič Wehrmann dostal příkaz: nová loď se za žádnou cenu nesmí zúčastnit válečných akcí!

Wehrmann začal připravovat diverzi. Lidé se našli, jen se jim muselo dobře zaplatit. Ano, moc dobře ví, že to byla lůza, ale vaterland, Německo je nade vše. Přemohl odpor. Za osmdesát zlatých rublů uložených v bernské bance se dva muži uvolili hodit do kotelny Imperatrici Mariji časované pumy. Nebylo to pro ně obtížné, vždyť pracovali v loděnicích. Udělali to těsně před tím, než se loď vydala na svou první plavbu do Sevastopolu. Výpočty klaply: nová loď vybuchla a potopila se na sevastopolské rejdě 7. října 1916.

„Do dnešního dne znal tajemství potopení Imperatrici Mariji jen omezený počet lidi. Sami Němci. Vy, jste první Rus, který se to dovídá. Kromě inženýra Zgibněva. Myslím, že je teď taky u vás. Je to jeden z těch dvou, co vyhodili Imperatricu Mariju do povětří. Jenže měl smůlu. Vaše revoluce jemu a jeho příteli zabránila získat těch osmdesát tisíc…“

Zajímala mě ještě jedna podrobnost, která byla zatím nevyjasněná. Zeptal jsem se na ni Wehrmanna při příštím setkání.

„Řekněte mi, Pavle Alexandroviči, byla vaše služba nějak odměněna? Mám na mysli třeba řád nebo medaili?“ Podíval se na mě s podezřením, zda v mé otázce není narážka: co jsi za veličinu, když tě vláda ani nevyznamenala!

„Byl jsem vyznamenán Řádem železného kříže prvního stupně. Ale vlivem okolností se stalo, že mi nemohl být předán.“

Podal jsem mu kopii dopisu z velvyslanectví.

„Bylo to tedy adresováno vám?“

„Pane bože, přece jste na to přišli?“

„Představte si!“

„Idioti!“

„Kdo?“

„Úředníci našeho ministerstva zahraničí. Zase ta naše pitomá pečlivost a svědomitost. Štěstí, že jsem nikdy ve Velké pobřežní nebydlel. V tom spáleništi jsem měl jen mrtvou schránku; někdy jsem se přes ni spojoval s Berlínem. Svědomití výmarští hlupáci našli ve spisech mou adresu a poslali mi přes velvyslanectví dopis! Dověděl jsem se to teprve nedávno a zcela náhodou od Grünova předchůdce.“

Neočekávaná varianta

Vyšetřování pokračovalo. Jednoho dne si mě zavolal Nilin, kterému dal Zacharjan k dispozici svou kancelář.

„Posaďte se, soudruhu Karotine.“ Sundal si brýle a palcem a ukazováčkem si unaveně protřel krátkozraké oči. „Tak co Wolf?“

„Beze změn. Předložil jsem mu výpovědi ostatních, aby viděl, že už je všechno jasné a od něho potřebujeme pouhé formality, ale zatvrdil se a mlčí.“

„Mám pro vás novinku, Karotine.“

Čekal jsem.

„Doufám, že čtete noviny? To jsem předpokládal. Takže víte, že byli v Hamburku při policejní razii chyceni dva komunisté.“

„Ovšemže jsem to věděl. Jména těch statečných soudruhů mi už od mládí zněla jako přísaha věrnosti světové revoluci. A teď jim hrozí popravčí sekyra.“

„Naše vláda se obrátila na německou s naléhavou žádostí, aby byli osvobozeni a aby jim bylo povoleno odcestovat do Sovětského svazu. Fašisté týden mlčeli. A potom, když se zdálo, že je všechno už ztraceno, najednou dali souhlas.“

„To je skvělé!“

„Je to skvělé, samozřejmě. Němci si však položili podmínku. Žádají výměnou své agenty, německé občany.“

Začalo mi to docházet. Přesto jsem se mechanicky zeptal:

„Koho?“

„Wolfa a Wehrmanna. Ve skutečnosti je zajímá jenom Paul Wehrmann…“

„Tak se tedy nemýlil, když řekl, že vyzvědači jeho formátu se nelikvidují…“

„Trochu to přehnal. Nezachránilo ho pravidlo, ale spíš výjimka.“

„Není přece vůbec německým občanem, ale švýcarským!“

„Vidím, že se vám náramně nechce Švýcara vydat. Podle německých zákonů však Němec za žádných okolností neztrácí své občanství. Paul Wehrmann věděl, co dělá.“

Na nástupišti pohraniční stanice Něgoreloje netrpělivě přecházelo několik mužů. Čekali na vlak odtamtud. Konečně se objevila lokomotiva. Ti, co tu čekali, jeden po druhém naskákali do vozu. Dva vysílení bledí muži se jim vrhli do náruče…

Hodinu poté na pohraniční stanici Zdolbunovo byli dvěma civilistům, zamračeně čekajícím v budově pohraniční kontroly, předáni Wolf a Wehrmann.

Chýlil se ke konci rok 1933.