Kazimierz Korkozowicz

Krev volá o pomstu

Jednoho šedého, mlhavého podzimního rána se Al Salter loučil se světem.

Vyšel z červené budovy s rukama spoutanýma za zády, obklopen malou skupinou lidí. Skupina rychle přešla přes dvůr vydlážděný plochými kameny a obehnaný vysokou zdí.

Pod střechou kůlny byla ještě tma, ale zase ne taková, aby si Al nemohl povšimnout silného sloupu s vodorovným trámem nahoře. Na konci toho trámu zpevněného šikmou podpěrou visela smyčka z nového, světlého provazu.

Skupina se zastavila a Al Salter popostrčený zezadu vystoupil na prkna propadliště.

Monotónní prokurátorův hlas tlumila vlhká, hustá mlha. Některá slova zněla hlasitěji, jiná, utržená v půli se rozplývala v mlze. Když skončil, k nehnutě stojícímu odsouzenci přistoupil kněz, jehož černý úbor splýval s temným vnitřkem kůlny.

Něco šeptal, byla vidět jen světlá skvrna jeho vzhůru obráceného obličeje. Za chvíli odstoupil, zvedaje paži. Jeho ruka ještě ani nestačila dokreslit znamení kříže, když muž stojící u sloupu trhl držadlem páky. Čtverec podlahy se propadl do hloubky a provaz se prudce napjal váhou těla.

Tonymu Gonzalesovi se v poslední době nevedlo příliš dobře. Stačil jediný pohled na jeho šaty, abychom se o tom mohli přesvědčit. Do levé sešlapané a sešmajdané boty mu teklo, u druhé měl odtrženou celou špičku.

Ostatní Tonyho svršky se přesně hodily k jeho obuvi. Roztřepené rukávy jeho podzimního kabátu byly lemovány drobnými nitěmi a okraj obnošeného klobouku smutně visel nad obličejem, po němž stékaly kapky březnového deště.

Za časného večerního soumraku se mihotala světla pouličních svítilen. Když procházel kolem nich. byla vidět jeho shrbená postava s rukama zabořenýma do kapes svrchníku. Vždy se na okamžik rozplynula ve tmě a poté se zase vynořovala v dalším světelném kruhu.

V tichu ulice byly slyšet jen jeho čvachtavé kroky. Konečně před sebou zahlédl pruh světla pronikajícího na chodník zasklenými dveřmi. Když se k nim přiblížil, ještě jednou zkusil, zda má na dně kapsy minci – poslední, která mu zbyla.

Stačí na jedno ohřívané pivo. Co bude potom, to se uvidí. Nejednou byl už na mizině, ale šedesát let života ho naučilo snášet nepřízeň osudu s klidem.

Hospoda byla hlučná a zakouřená. Dým se v proudech táhl kolem slabě svítících žárovek. Tony zabouchl za sebou dveře, jejichž zvonek zacinkal stejně jako při otevření. V přeplněné místnůstce si zdánlivě nikdo nevšiml jeho příchodu.

Přistoupil k výčepnímu pultu a položil svou minci na mokrý zinkový plech.

Když dostal pivo, popíjel je malými doušky a kochal se teplem, jež mu naplňovalo žaludek. Pomalu se obrátil směrem do místnosti a přes okraj sklenice pozoroval sedící hosty. Většinu z nich znal a oni znali jeho, ale tady nebylo zvykem vzájemně se zdravit.

Prohlížel si jeden stolek po druhém a najednou se zcela nečekaně setkal s pohledem člověka sedícího u zdi. Byl to stejně jako on člověk starý, prošedivělý, s obličejem plným vrásek. Avšak výrazně se odlišoval od svého okolí. Solidní kabát ušitý z dobré látky, nový klobouk a tmavá hedvábná šála byly důkazem jeho zámožnosti.

Ale to nebyl ten pravý důvod, proč se Tony málem zalknul pivem, proč hned uhnul očima a delší dobu kašlal. Přes strach, jenž znemožňoval každý jeho pohyb, se nemohl ovládnout, aby se opět nepodíval směrem do tmavého rohu místnosti.

V tom okamžiku uviděl, jak ho ten člověk pohybem ruky přivolává. Toto gesto bylo zcela jasné, patřilo bezesporu jemu a byl to povel. Tony chtě nechtě vykročil směrem ke středu tmavé místnosti s poloprázdnou sklenicí. Když už muselo dojít k tomuto setkání, nemělo cenu utíkat. Věděl příliš dobře, s kým má tu čest.

„Sedni si!“ uslyšel krátké vyštěknutí, když se přiblížil ke stolku.

Dopadl na židli tak těžce, že pivo vychrstlo ze sklenice a postříkalo desku stolu.

„Dávej pozor, ty starý hlupáku!“ avšak urážlivá slova byla vyřčena s klidem.

„Vyprošuji si, Saltere.“ Gonzales se zajíknul. „Vy, nemáte právo takhle…“

„Mlč! Takový prašivý pes jako ty musí držet hubu!“

„Držet hubu? Ale pročpak?“ Tony přimhouřil oči ve snaze dát svému hlasu ironický nádech.

Salter si ho chvíli prohlížel, a pak se tiše ozval: „Vím, jak se to stalo, že Holt dostal Ala.“

Tony se schoulil na židli. Strach, jenž na chvíli zmátl jeho myšlenky, vyvolal v něm vzpouru a slepou, přehnanou odvahu.

„Abys věděl… Napsal jsem…,“ začal překotně mluvit, koktal a opakoval některá slova. Rty se mu třásly, klobouk mu sklouzl dozadu. Nahnul se dopředu, opíraje se oběma dlaněma o stůl: „Ano, napsal jsem to… a jděte oba k čertu! Prozradil jsem Ala, protože on zničil Jenny! Moji krásnou veselou Jenny! To kvůli němu šla na ulici! Když jsem ji našel, bylo už pozdě na záchranu… Proto právě já… Ano máš pravdu, nebýt mě, Holt by ho musel dlouho hledat!“

„Tohle všechno vím. Neříkáš mi nic nového.“

Klidný tón Salterova hlasu způsobil, že se Gonzales vzpamatoval.

„Když to víš, tak co mi chceš?“ vzal sklenici a lačně pil se zakloněnou hlavou. Stařecký ohryzek se mu rychle pohyboval pod svraštělou kůží.

„Stálo mě to hodně potu a také hodně peněz zjistit, jak k tomu došlo. Tehdy jsem byl totiž v Jižní Africe. Ale teď znám všechny podrobnosti. Proto ti také říkám: jsi prašivý dobytek, ale nebudu se ti mstít. Možná, že Al skutečně naložil s Jenny ne právě nejlépe. Rozhodl jsem se tedy, že se ti nebudu mstít…“ Na chvíli se odmlčel a díval se pozorně sousedovi do očí. „Ale jenom tobě…,“ tiše dokončil.

Přestože poslední slova zazněla sotva slyšitelně, Tonymu přešel mráz po zádech. Byl překvapen, ale zároveň pocítil znatelnou úlevu, jako když mu spadne kámen ze srdce, byl to zcela zřetelný fyzický pocit úlevy. Přál si, aby mohl ukončit tento rozhovor a odejít. Salter to asi vycítil, neboť řekl:

„Posečkej ještě okamžik. Nyní, když jsme si tamto vysvětlili, můžeme si trochu popovídat.“

„Milerád,“ Tony dopil zbytek piva a odsunul prázdnou sklenici. Avšak tón jeho hlasu neprozrazoval onu ochotu, kterou prohlašoval.

Salter dělal, jako když si toho nevšiml. Prohlížel si ho s mírným úsměvem a nakonec řekl:

„V poslední době se ti nedaří zrovna nejlíp, že? Kšefty jdou špatně?“

„Skutečně nemám, čím bych se pochlubil…“

„Mám pro tebe návrh. Můžeš, ale nemusíš ho přijmout. Když ho nepřijmeš, neurazím se, ale radím ti, aby sis to rozmyslel.“

Tony si ho změřil nedůvěřivým pohledem.

„Co je to za návrh? Prý už nepracuješ…“

„Zaslechls to správně. To, co mám, to mi stačí. Myslel jsem si, že Al…,“ přerušil a mávnul rukou. „Ale nechme to na pokoji… Řeknu ti to stručně. Rozhodl jsem se, že odejdu do ústraní a dokončím svůj život v tichosti a o samotě. Koupil jsem si veliký a pohodlný dům. Je v horách, daleko od lidí, ale všude kolem šumí smrkový les a je tam klid. Potřebuji sluhu. Když budeš chtít, můžeš se toho ujmout. Ostatně, oba jsme už staří, oba jsme přišli o své děti a od života si už nemůžeme mnoho slibovat. Budeš brát pět liber týdně a pro začátek dostaneš bez nároku hned padesát, aby ses mohl dát trochu do pořádku…“ Pohlédl na Tonyho kriticky. „Tvou povinností bude připravovat jídlo – nejsem příliš vybíravý. No a pak budeš také udržovat v domě pořádek. Pro potraviny si budu jezdit do městečka sám. To je všechno.“

Tony se nahnul dopředu a olizoval si přitom špičkou jazyka rty, jako by mu tam zůstaly zbytky pěny.

„Nechystáš nějaké svinstvo?“ zabručel.

„Na tebe?“ pohrdavě vyprskl Salter. „A ještě bych ti měl za to platit? Nemáš to v hlavě v pořádku. Kdybych chtěl, tak za hodinu najdou tvou mrtvolu s kudlou v zádech. O tom snad nepochybuješ?“

O tom Tony skutečně neměl nejmenších pochyb. Neměl peníze a Salter, jak je vidět, jich měl dost. V takové situaci nemohlo jít o nějaké soupeření. Neměl žádné šance.

Najednou cítil, jak už je strašně starý, a pochopil svou bezmocnost.

„To je od tebe hezké, Saltere, že sis na mě vzpomněl,“ řekl s chabým úsměvem. „To je opravdu hezké, že mi podáváš pomocnou ruku. Vynasnažím se, abys byl se mnou spokojen.“

„O to právě jde. A pamatuj si, že teď pro tebe nejsem žádný Salter.“

Gonzales souhlasně přikývl.

„Ano, pane.“

Salter sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tašku.

„Tady je ta částka. Pozítří v osmnáct hodin budeš na Eusten Station jaksepatří oblečen a vybaven. Počkáš na mně u úschovny zavazadel. Jasné?“

„Ano, pane.“

Tom odsunul prázdný šálek a sáhl pro noviny. Teprve nyní si všiml dvou dopisů, jež ležely pod nimi. V první obálce byla pozvánka na sbírku milodarů, uspořádanou pro sirotky po zahynulých policistech. Druhá byla nadepsána uspěchaným rukopisem. Tom si přečetl své jméno a adresu a chvíli přemýšlel, jakou povahu může mít člověk, který napsal tato vysoká špičatá písmena.

Obálka byla bílá, inkoust byl zelený a písmo bylo výrazné, nepravidelné a divné. Prohlédl si poštovní razítko.

„Kinloch? Ze Skotska?“ udiveně zabručel a roztrhl obálku.

„Vážený pane Holte,

mé jméno na konci dopisu, o které jistě zavadíte pohledem, než přečtete tento dopis, se vám bude zdát neznámé jen ze začátku. Potom si vzpomenete, kdo jsem, nebo lépe řečeno, kdo jsem byl. Kdo jsem dnes, to vám chci právě říct. Jsem starý člověk, jemuž lékař předpovídá jen několik dnů života. Proto vám píšu.

Nyní, když se dívám zpátky na svůj život, uvědomuji si to, čeho jsem si nevšiml, když jsem plul s proudem, jímž jsem byl unášen. Dal jsem se na špatnou cestu, a ačkoliv jsem na ní přišel k penězům, byla to cesta hříchu.

Není ještě pozdě, ale asi nastala poslední možnost, abych alespoň částečně napravil křivdy, jaké jsem napáchal. Proto bych se chtěl spolu s vámi zamyslet nad nejlepším využitím majetku a pak bych byl také rád, abyste souhlasil a stal se jedním z likvidátorů mé závěti. Především bych chtěl uvážit, jak nejlépe využít svého majetku v boji proti zločinnosti. Ale vyřešení tohoto problému ponechávám osobnímu prodiskutování.

Připojuji šek na cestovní výlohy, neboť jsem přesvědčen, že mou prosbu neodmítnete, uvědomíte-li si okolnosti spjaté s touto záležitostí. Bude mi velkým potěšením, jestliže navštívíte můj dům, který stojí uprostřed skotských hor, v tichém smrkovém lese.

Přijměte ode mne slova úcty, jakou k vám cítím, neboť už jsem o vás dávno slyšel.

Patrick Salter.“

V postskriptu byla poznámka:

„Bydlím u Kinloch. Do Edinburghu máte dobré spojení Létajícím Skotem, pak přestoupíte na osobní vlak do Perthu a odtud autobusem do Kinloch. Můj dům je vzdálen pět kilometrů od tohoto místa. Zeptejte se prosím na starého Hamptona. Za pár šilinků vás ochotně sveze svou bryčkou. Když si pospíšíte, doufám, že mě ještě najdete mezi živými.“

Holt nadzvedl dopis, prohlédl si šek a pak se hluboce zamyslel.

Ve dveřích se objevila štíhlá ženská postava. V pravidelném oválném obličeji zářily dvě zelené oči, nejkrásnější, s jakými se Tom ve svém životě setkal. Úplně světlé vlasy vyčesané nahoru splývaly v hustých pramenech přes čelo. Žena vypadala jako rozkvetlá chryzantéma.

Sundala si zástěrku, hodila ji na jedno z křesel a přišla ke stolu.

„Tak a jsem hotová! Dej mi teď cigaretu!“ Sedla si naproti, skrčila pod sebe jednu nohu, a aniž čekala, až jí manžel nabídne, vzala si sama.

Za chvíli se zahalila kouřem.

„O čem tak přemýšlíš, brouku?“

Tom cvrnknul do dopisu, který před ním ležel. Papír vzlétl nahoru a snesl se před Nelly.

„Na, přečti si to…“

Na chvíli zavládlo ticho. Pak žena zvedla hlavu.

„Takový pohled zpátky před odchodem do hrobu musí být strašný. Kdo je to ten Salter?“

„Mezinárodní kapacita svého druhu. Všechna nevyšetřená vloupání, hlavně do bank, to je jeho práce. Je to člověk, kterého se nikdy během jeho zločinecké kariéry nepodařilo chytit, ačkoliv to zkoušela policie několika států. Věděli jsme o něm mnoho, ale nikdy ne tolik, abychom ho mohli načapat.“

„Teď bydlí v Kinloch?“

„Vypadá to tak. Měl jsem o něm zprávy, že se už před několika léty stáhl – po smrti svého syna. Vychytralý ďábel – to je pravý Salter.“

„Po synově smrti? Teď si na něco vzpomínám. Ano, Al Salter a ten anonymní dopis, po kterém teprve…“

„Ano, právě. Syn šel v otcových šlépějích, ale nebyl tak šikovný. Byl odsouzen a pověšen za zastřelení policisty. Dodnes nevím, kdo psal ten dopis.“

Nelly chvíli mlčela. Z cigarety, kterou držela mezi dvěma prsty, stoupal úzký proužek dýmu, stáčející se do modré spirály.

„Proč myslíš, že tě chce udělat vykonavatelem své poslední vůle?“

„Právě o tom jsem přemýšlel, než jsi přišla.“

„Ví Salter, že jsi to byl právě ty, kdo zatkl jeho syna?“

„Myslím, že ano.“

„Možná že to s ním nevypadá tak špatně. Možná že není vůbec nemocný.“

„Existuje vůbec nějaká jistota na tom mizerném světě?“ Tom se žertovně podíval na manželku.

Opět zmlkla a seděla se skloněnou hlavou. Nakonec se ozvala vzrušeným hlasem:

„Ach, Tome, ačkoliv ten dopis je, jak se zdá, myšlen naprosto upřímně, mám takový divný pocit… Prostě se bojím… instinktivně cítím nějaké nebezpečí, které proniká patetickým obsahem dopisu.“

„Už zase začínáš? Instinkt a tak dále…“ Tom se pousmál.

„Pane Holte, není to tak dávno, co jste měl příležitost se přesvědčit, že můj instinkt je k něčemu dobrý! Jen si vzpomeň na případ dvou slepců…“

„No tak dobře. Tak je tedy k něčemu! Ale jsem radši, když používáš své přirozené ženské chytrosti!“

„Tak tedy: proč posílá tu prosbu zrovna tobě?“

„Odkud víš, že jenom mně? Vždyť jasně píše: ‚jedním z likvidátorů‘.“

Holt sáhl pro dopis a Nelly sledovala pohledem jeho ruku. Potom, když ještě četl, se ho zeptala mimoděk tlumeným hlasem:

„Kdo vynášel rozsudek?“

„Soudce Morton.“

„A kdo byl žalobcem?“

„Sir Stanford.“

„V tom případě by bylo zajímavé zjistit…,“ zaváhala a na tvářích se jí objevil slabý ruměnec.

„Tome, tak ty máš stejné podezření?“

„Ježíšmarjá! Zase ten instinkt!“

„Já tě tam nepustím!“ Nelly nereagovala na narážku.

„To je šílenství lézt dobrovolně do pasti!“

„Ještě nevím, jestli opravdu přišla jiná pozvání. Máme ještě čas se rozhodnout. Teď si vzpomínám na něco jiného…,“ přestal v půli věty.

Beze slov zvedla obočí a čekala, až dokončí svou myšlenku.

„Jestliže Salter, ta liška podšitá, skutečně něco chystá, tak si musel být jist, že pozvání bude přijato.“

„Konečně, v tom dopise není nic podezřelého. Mohl se právem domnívat, že přijmeš jeho pozvání.“

„Už samotná kombinace odesilatele a příjemce musí vzbudit podezření. Určitě s tím počítal. A proto, když se rozhodl, že mě k sobě dostane, a zůstal jen při tom dopisu, je to důkaz, že starý Salter vyšel z formy.“

„Ale vždyť takové vlastnoručně podepsané pozvání je do určité míry zárukou bezpečí! Bylo by těžké věřit tomu, že by na sebe jako pachatel zločinu upozorňoval!

V případě, že má v úmyslu spáchat zločin během cesty, nebylo by potom jednodušší udělat to přímo v Londýně? Bez odhalení vlastního podílu na tomto případu?“

„Umíš, broučku, docela logicky myslet. A proto jsi výjimka mezi ženami. Ale neznáš toho starého ďábla. On totiž vychází z toho, že budeme uvažovat logicky. Jestli skutečně něco upekl, najde se také řešení. Jenomže kdoví, jestli se pak budu o to ještě zajímat.“

„Ty jsi zase výjimka mezi muži, protože příliš mnoho mluvíš! Zavolej radši Stanfordovi a Mortonovi.“

Holt se zvedl z křesla a šel k psacímu stolu. Pozorovala ho, jak se sklání nad telefonem.

„Hrozně ráda bych slyšela celý rozhovor.“

Otočil hlavu s prstem připraveným vytočit číslo.

„Tak si zapoj magnetofon.“ Počkal, až zapojí šňůru, a pak vytočil číslo. Když skončil hovor, mlčky se na sebe podívali. Už z toho, co řekl Tom, si mohla Nelly domyslet, jaký byl výsledek rozmluvy. Ale přesto, když se začaly otáčet cívky, sklonila hlavu a pozorně poslouchala.

„Haló…“ byl to ochraptělý a nepříjemný hlas.

„To je sir Stanford?“

„Ano, kdo je u telefonu?“

„Komisař Holt. Jsem rád, že jsem vás zastihl doma.“

„Jo tak Holt… Jak se máte, příteli? Právě jsem uvažoval, jestli bych vám neměl zavolat…“

„Snad ne kvůli dopisu, pane Stanforde?“

Na chvíli ticho a pak zase ten chraplavý hlas:

„Ano, právě kvůli dopisu z Kinloch.“

„Mně je také podezřelý ten záchvat pokání. Proto jsem se chtěl přesvědčit, jestli vykonavateli závěti mají být lidé, kteří se zúčastnili případu Ala Saltera.“

„To je velice správné, drahý chlapče.“

„Když se tedy ukáže, že i soudce Morton…“

„Ukáže se to určitě.“

„Po rozhovoru s vámi se spojím se soudcem.“

„Mortona už před rokem ranila mrtvice. Každopádně mu zavolejte a dejte mi vědět.“

„Hm… Pochybuji, že by Salter o tom nevěděl.“

„No uvidíme. Tak čekám na ten telefon.“

„Dobrá.“

Bylo slyšet klapnutí odkládaného sluchátka. Nelly si přehrála rozhovor, zastavila magnetofon a obrátila se na muže.

„Tak Stanford dostal taky pozvání! A i jemu se zdá být podezřelé!“

„Divíš se? Ale zavolejme Mortonovi!“

Když Holt pokládal sluchátko po skončeném rozhovoru, jeho obličej vyjadřoval odhodlání, ale zároveň i starost. Nelly sklonila hlavu nad magnetofonem. Zazněly hlasy:

„Tady je byt pana Mortona.“

„Mohl bych mluvit s panem Mortonem?“

„Bohužel, můj manžel nemůže přijít k telefonu. Kdo volá?“

„Tady je Holt ze Scotland Yardu. To je paní Mortonová?“

„Ano, co si přejete?“

„Chtěl bych vědět, zda váš manžel obdržel pozvání k nějakému Salterovi z Kinloch?“

„Ne, žádný takový dopis jsme nedostali.“

„Jste si tím jista?“

„Ale samozřejmě! Kvůli manželově nemoci sama vyřizuji veškerou korespondenci.“

„Hm. Tak vám zatím děkuji.“

„Ještě moment, pane Holte… Odkud že měl přijít ten dopis?“

„Z Kinloch.“

„To je dobře, že jsem si na to vzpomněla! Beryl dostala odtamtud dopis.“

„Kdo je to Beryl?“

„Naše dcera. Muž jménem Salter ji vyzval, aby mu přijela sepsat závěť. Beryl je právnička.“

„No a…“

„Ve spojitosti s tím dopisem včera večer odjela do Skotska.“

„Popište mi laskavě, jak vypadá.“

„Pane Holte,“ hlas v telefonu se naplnil strachem. „Stalo se snad něco?“

„Ale prosím vás, co by se mohlo stát! Doufám, že se s vaší dcerou setkám v Kinloch, a nevím, jak vypadá.“

„Je štíhlá, má kaštanové vlasy, podlouhlý obličej a šedé oči. Říká se o ní, že je hezká.“

„Co má na sobě?“

„Vzala si šedé šaty s bílým límečkem, sportovní kabát pískové barvy a barevnou kostkovanou šálu.“

„Děkuji, to mi stačí.“

„Pane Holte! Opravdu jí nic nehrozí?“

„Buďte klidná, na shledanou.“

Cívky se točily dál, přestože hlasy zmlkly. Nelly zastavila magnetofon a podívala se na muže.

„Co budeme dělat? Na tu dívku číhá nebezpečí!“ hlas se jí zachvěl vzrušením. „Otec nebyl k dosažení, tak zlákal dceru!“

„Momentálně jsme bezmocní. Tak vidíš, že se mé předtuchy záhy splnily. Starý Salter zdaleka ještě nevyšel z formy. Tím nás přinutil, abychom k němu jeli. Ona už je tam a její osud je závislý na tom, co si ten ďábel vymyslel. Možná že ještě můžeme tu dívku zachránit, protože příliš rychlá smrt oběti lidem Salterova druhu nepřináší úplné zadostiučinění. Určitě čeká s další akcí na nás, až přijedeme.“

„Co chceš dělat?“ Nelly opakovala otázku.

„Pokud možno, okamžitě odjet. Salter poslal slečně Mortonové dopis o den dřív. Věděl totiž, že jej ona mladá dívka neidentifikuje, protože neměla nic společného s případem jeho syna. Ale vycházel z toho, že se já a Stanford spojíme a pak se dovíme o jejím odjezdu, což nás postaví do prekérní situace.“

„Proč prekérní? Cožpak by nebylo jednodušší zpravit o tom policii v Perthu? Ať ji okamžitě začnou hledat!“

„Ale co povolení k prohlídce bytu? Na základě čeho?“

„Stanford by to nemohl zařídit?“

„Nevím… Ostatně, pochybuji, jestli zvolí tuto cestu.“

„Proč?“ Nellyn hlas prozrazoval pobouření.

„Ze dvou důvodů. Za prvé: záporný výsledek prohledání bytu by mohl uspíšit dívčinu smrt a za druhé – bude se bát, že ho někdo nařkne z úmyslu schovávat se za policejní uniformy.“

„To je idiotské stanovisko! Muži se opravdu chovají jako děti!“

„Ty tomu nerozumíš. Útěk před nebezpečím, ačkoliv má ty nejrozumnější důvody, vždy zavání trochu nehezky. Musíme sami rozehrát tuto hru, bez ohledu na její výsledky.“

„Tak to jste tedy hloupější než Salter. To je ale pěkně mazaný ptáček.“

„Ano. Nelze pochybovat, že máme co dělat s podrobně připraveným plánem.“

„Zavolej Stanfordovi! Jsem zvědavá, jak se rozhodne, já jedu každopádně s tebou!“

„Cóóó?“ Holt protáhl to slovo, nakláněje se k manželce. „To je vyloučeno, poklade!“

„Vždyť jsem se už zúčastnila tvých akcí!“

„Ale tahle není pro tebe. Jestli pojedu sám, budu si dávat pozor jen na svou kůži. Beztak budu mít plné ruce práce…“

Vzal si jízdní řád, chvíli v něm listoval, potom zved telefonní sluchátko.

Stanford se také rozhodl, že pojede. Tom se měl pro něho zastavit cestou na nádraží, rozhodli se totiž, že po jedou vlakem.

„Starý je umíněný. Rozhodně nechce, aby ho kdokoliv – dokonce i já – mohl podezírat ze zbabělosti. U zařídil na Yardu můj odjezd.“

„A on ti nebude překážet?“ zeptala se ironicky.

„Každý z nás si zodpovídá za sebe. Ale přece jen uvažuji o tom, jestli bych si neměl vzít s sebou Scotta.“

„Samozřejmě, že bys měl!“

Holt přimhouřil oči. Viděla jeho suchý, soustředěný obličej, jehož ostré obrysy zdůrazňoval pruh světla pa dající ze stolní lampy.

„Ano… Scotta bych mohl vzít s sebou,“ zabručel Spojil se s Yardem. Rozhovor s Joe „Hlemýžděm“ trval delší dobu. Pak po dvou dalších hovorech našel mladého aspiranta.

„Tak nepojedete autem?“ prohodila Nelly a dívala s zamyšleně na jízdní řád, který ležel na stole.

„Ne. Sice už nechytneme Létajícího Skota, ale tak další rychlík bude rychlejší a jistější než vůz.“

„Co ti mám zabalit?“

„Nic, nic nebudu potřebovat, snad kromě baterky téhleté hračky,“ vytáhl ze zásuvky pistoli a zasunul ji do náprsní kapsy u saka. Chvíli se zamyslel a vzal si ještě jeden zásobník.

Když Tom odešel, Nelly přistoupila k oknu. Za chví uviděla jeho vysokou štíhlou postavu ve světle neónu. Otočil se, a když se podíval nahoru, zvedl ruku na ro2 loučenou.

Výsledkem rozhovoru, který měli Stanford s Holtem na komisařství v Perthu, kde už předem věděli o jejich příjezdu, bylo posílení policejní stanice v Kinloch dvěma lidmi, přidělenými k dispozici aspirantu Scottovi. Bylo už pozdní odpoledne, když oba cestující zaujali svá místa v kočáru starého Hamptona. Bydlel na okra městečka, takže záhy jim zmizely z dohledu jeho poslední domky.

Bryčka jela po asfaltové silnici, doprovázena rytmickým klapotem koňských kopyt. Brzy však odbočili na polní cestu a zvuk ustal.

Byl ponurý sychravý den. Špinavé skvrny prosincového sněhu ležely na úpatí pahorků, mezi plochami tmavého smrkového a borového lesa. Po šedém, smutném nebi téměř nad hlavami cestujících plula těžká mračna. Na vrcholcích kopců se převalovaly cáry mraků po špičkách stromů a místy je zcela zahalovaly do mlhavých výparů.

Vlevo byla vidět hladina jezera, která se leskla jako vyleštěný plech. Z horských strání se skláněl k jezeru tmavomodrými pásy les.

Za chvíli vjela bryčka mezi stromy a předchozí pohled zmizel Holtovi z očí.

V lese byla skoro tma. Po obou stranách cesty stály obrovské smrky s větvemi spuštěnými k zemi jako bytosti plné zoufalství a rezignace.

Holt promluvil na Hamptona, který seděl na kozlíku:

„Znáte Saltera už dlouho?“

Stařec se otočil bokem, takže byla vidět z profilu jeho vrásčitá tvář a zahnutý nos.

„Už dost dlouho,“ zabručel. „Od té doby, co se sem nastěhoval.“

„To je…“

Chvíle mlčení, do kterého zaznělo trhnutí opratěmi.

„No, jsou to už asi dva roky.“

„Že se mu chce bydlet v takových zapadlých končinách. Je tu pusto a smutno…“

„Starý člověk už nepotřebuje společnost.“

„I kdybych byl starý, nechtěl bych bydlet na takové samotě.“ Hampton neřekl nic.

„Má přece příbuzné, přátele,“ pokračoval Holt. „Je tedy fakt, že když ho chce člověk navštívit, jsou s tím pěkné starosti.“

„Proto ho taky nikdo nenavštěvuje. Žije sám. Má jenom sluhu.“

„To se opravdu u něj nikdo nezastaví?“ divil se Holt. „Vím, že nejpozději včera sem měla přijet jedna mlada dáma.“

„Mladá dáma? A co by tady dělala?“

„Jak to, vy jste ji nevezl k Salterovi? Měli jsme se s ní setkat. Odcestovala o den dřív.“

Stanford mlčky poslouchal.

„Nikoho jsem nevezl,“ ozval se teprve po chvíli Hampton. „Měla přijet, ale jak je vidět, nepřijela,“ řekl lhostejně.

„Salter si koupil dům a na auto už mu nezbylo?“

„Má auto, ale je to taková obstarožní kraksna jako on sám. Jezdí s ním na nákupy jeho sluha, ale už týden ho má rozbité.“

„Možná že si ho spravil a že si dojel pro tu dámu sám?“

„To snad ne, to bych potom nemusel pro vás jet já.“

Stromy prořídly a světla přibylo. Brzy zahlédli mezí silnými kmeny obrysy domu.

„Vystoupíme si tady,“ řekl Holt. „Ten kousek se projdeme pěšky.“ Hampton přitáhl opratě.

„Jak chcete, pánové, ale proč si máte špinit boty?“

„Cesta tu není blátivá, spíš jen plno výmolů a kamení. Přesto se s chutí projdeme. Je to určitě tenhle dům?“

„Ano, jistě.“ Hampton si vzal peníze a lehce smekl klobouk. Potom už beze slov otočil mezi stromy a za chvíli zůstali na cestě sami.

„Chcete se porozhlédnout po okolí?“ promluvil první Stanford a oklepával si z kabátu stébla slámy.

„Ano. Počkáte tu na mne? Z domu nás ještě nemohou vidět.“

Stanford si zapálil dýmku a odbočil z cesty. Tento distinguovaný starší pán s aktovkou v ruce, v tmavém kabátě a černém klobouku, pod kterým byly vidět bílé spánky, vypadal poněkud divně na drsném pozadí horského lesa. Zastavil se pod stromem, pokuřoval dýmku a trpělivě čekal na návrat svého společníka.

Vodní kapky s šelestem dopadaly na zem. Les ponořený do ticha stál ponurý a hrozivý.

Uplynulo deset minut, pak dalších deset. Pak konečně uviděl Stanford mezi stromy Holtův světlý plášť.

„Nic. Pusto a ticho,“ zabručel a přistoupil k prokurátorovi. „Dům je ze všech stran obklopen lesem a houštím. K pečlivému prozkoumání okolí by bylo zapotřebí deseti lidí a několika hodin času,“

„Zbytečná opatrnost,“ s klidem konstatoval Stanford. „Když se má něco stát, tak určitě v domě. O tom nemám nejmenších pochyb.“

„Jsem téhož názoru. Proto musíme mít po ruce Scotta.“

„Ten nám nebude moc platný,“ zamručel Stanford a vyklepával si dýmku o pařez stromu. „Kde je?“

„Za domem. Je tam kůlna a nějaké hospodářské stavení.“

„Bude se muset ozbrojit trpělivostí, Určitě se tady zdržíme přes noc.“

„Je na to připraven.“

Vyrazili směrem k domu. Za chvíli vyšli na otevřené prostranství. Z levé strany jej obklopoval tmavým půlkruhem les, zprava strž.

Byl to patrový dům, postavený z kamene a břeven, velký, masívní. Dva komíny čněly zbytečně příliš vysoko nad strmou střechou. Všechna okna byla tmavá, jen místy po nich sklouzly poslední záblesky mizejícího slunce.

Vládlo naprosté ticho. Stromy stály bez hnutí jako zástup zkamenělých strážců. Tma už naplnila propast strže, která odkrývala daleký výhled do krajiny.

Za obrysy horských svahů, tam v dálce se ve vrstvách kupila oblaka. Kdesi v nekonečnu bylo vidět jasný pás, kterým prosvítala nažloutlá lesklá obloha – poslední pohled odcházejícího dne.

Úzká stezka vedla ke kamenné terase s několika schůdky. Vedle dveří ze silných dubových desek visela rukověť starobylého klepátka znázorňující draka. Holt jím několikrát zaklepal.

Slyšeli ozvěnu těchto úderů odněkud zvnitřku domu. Potom opět zavládlo ticho. Holt zaklepal ještě jednou, pak se opřel zády o rám dveří a zabořil obě ruce do kapes kabátu. Stanford stál pod schody zahleděný do oken v poschodí.

Konečně se ozvaly pomalé, šouravé kroky. Zastavily se za dveřmi a ozval se stařecký ochraptělý hlas:

„Kdo je tam?“

„Očekávaná návštěva,“ ozval se Holt hlasitěji, než měl původně v úmyslu, a odlepil se od rámu dveří.

Napřed klapla závora, pak někdo dvakrát otočil klíčem: Dveře se otevřely. Holt pustil napřed Stanforda, ale šel hned za ním.

Ocitli se v prostorné, podlouhlé hale. Tmavé výplně stěn sahaly až do poloviny místnosti. Na jedné straně věšáky z jeleních parohů, po druhé straně byly dvoje dveře. Jedny dvojité, široce otevřené. Byl jimi vidět vnitřek pokoje. Pohodlné dřevěné schody se točily nahoru a mizely za ohbím zdi. Dvě železné, ručně tepané lampy osvětlovaly halu.

Holt se otočil k člověku, který jim přišel otevřít. Právě zasunoval závoru, pak se obrátil k nim. Byl trochu nahnutý dopředu, jako by se klaněl, ale zároveň se nemohl rozhodnout, zda se má uklonit ještě víc, anebo se narovnat.

Měl vysokou hubenou postavu. Povadlý obličej byl pokryt nesčetnými vráskami, velký ohryzek mu vyvstával nad nízkým límcem hnědé blůzy. Nakonec se přece jen narovnal a nespouštěl z nich oči. Byly malé a světlé a ostře si měřily příchozí. Holt popošel k němu.

„Vy jste pan Salter?“

„Ne, pan Salter je ve svém pokoji. Jsem jeho sluha.“

„Aha, tak vy jste Tony Gonzales,“ konstatoval Holt, když si vzpomněl na to, co mu říkali v Perthu. „Tak se přece jen po bouřlivém životě našel nějaký ten tichý přístav, že Tony?“

„Ano, pane komisaři,“ povzdechnul si Tony a nesnažil se ani zakrýt, že ví, s kým má tu čest. „Na stará kolena zatouží člověk po klidu.“

„Tím spíš, když to není cela.“

„Oznamte laskavě panu Salterovi, že jsme přijeli,“ ozval se Stanford, který si sundával kabát.

„Hned to zařídím, pane. Je mi známo, že pan Salter na vás čeká. Obávám se však, že nebude moci přijít dolů, protože jeho zdravotní stav se znovu zhoršil.“

Tony vzal Holtův kabát a pověsil jej na věšák.

Právě v tom okamžiku se na schodišti objevila postava starce sestupujícího dolů. Nedíval se na ně, neboť veškerou pozornost musel věnovat schůdkům, na které pomalu a opatrně došlapoval. Prsty jeho ruky potažené svraštělou žlutou kůží se křečovitě zatínaly do hladkého zábradlí.

Měl na sobě vínově červený župan s černým lemováním. Sedá hlava se mu lehce chvěla.

Tony, když ho uviděl, mu šel rychle naproti a chtěl mu pomoci, ale byl odstrčen nedůtklivým pohybem. Konečně stařec sestoupil na podlahu a zvedl hlavu. Spatřili obličej zbrázděný vráskami a v něm pár lesklých, tmavých očí, které se na ně dívaly s žertovnou jiskrou ve zřítelnicích. Úzké rty se chvěly dobrosrdečným úsměvem.

„Tak jste tady, vážení pánové! Jsem rád, že’jste přijali mé pozvání,“ mluvil rychle a bez přestávek, jako by měl připravený proslov. „Jste určitě unaveni po cestě, takže vše podstatné prodiskutujeme až zítra. Já se také dnes necítím příliš zdráv. Pojďme teď do jídelny. Tony nám hned přinese něco k jídlu. Jistě mi pánové prominou, když jídla nebudou příliš vybraná, jídáme skromně.“ Nečekal na odpověď a šel směrem k dvoudílným dveřím. Pohyboval se svižně, ač ne příliš jistě. Bylo slyšet cvaknutí vypínače a tmavý pokoj zazářil světlem.

Stanford s Holtem mlčky vykročili za hostitelem. Jídelna byla obrovská, uprostřed velký stůl se židlemi. Velký sekretář zabíral celou jednu stěnu. Těžké plyšové závěsy zakrývaly tři okna. Vpravo byly další dvoudílné dveře, rovněž otevřené. Vedly do dalšího pokoje.

„Nemáme hlad, děkujeme za pohoštění,“ ozval se Stanford. „Byli bychom radši, kdybychom mohli hned vyřídit tu záležitost, o kterou vám jde, a kdybychom se mohli ještě večer vrátit do Kinloch. Možná že bychom ještě chytli nějaký spoj na Londýn.“

„Dáváte mi košem?“ šedé obočí se zvedlo nahoru. „Po takové dlouhé a namáhavé cestě? Proč?“

„Je nám každá minuta drahá,“ odvětil krátce Stanford. „Ale vždyť to přece nemá smysl! Teď se vrátit do Kinloch? Přece nepůjdete, pánové, několik kilometrů potmě a ke všemu touhle ošklivou cestou plnou výmolů! Jistě nevíte, jak to vypadá v lese za pošmourné noci. Tam člověk nevidí ani na krok. Vím, že máte naspěch, ale snad zůstanete do zítřka… Navrhuji, abychom začali jednat třeba hned a dokončili to zítra, abyste mohli odtud odejet ještě ve dne. Promiňte mi mou upřímnost, ale návrat potmě považuji za nesmysl!“

Situace se vyvíjela přesně tak, jak předvídali. Začali tedy s realizací vlastního plánu, na kterém se dohodli během porady na komisařství v Perthu. Jedním z jeho předpokladů bylo, že Stanford povede rozhovor a Holt bude pozorovat. Takhle se mohl každý z nich maximálně soustředit na plnění svého úkolu.

„Mám dojem,“ začal Stanford, „že skutečně máte pravdu. Zdá se, že se nevyhneme tomu prodlení. Tak tedy souhlasíme. Zůstaneme tu na noc. Doufám, že komisař Holt je téhož názoru.“

Starcův pohled sklouzl z prokurátorova na Holtův obličej. Holt slabě kývl hlavou.

„Když pánové nemají chuť vzít si něco k jídlu, přejděme do knihovny. Tam jsou pohodlná křesla, je tam teplo a ticho.“

Dal znamení sluhovi, který stál ve dveřích a mlčky čekal na příkaz.

„Tony, přines nám whisky.“

Tony zmizel ve tmě vedlejšího pokoje, kde za chvíli zazářilo světlo.

Holt sledoval zrakem jeho shrbenou postavu. Sluha šel s podklesnutými koleny a občas zašoural nohama po podlaze.

Salter pozval hosty dále pohybem ruky. První přestoupil práh Stanford, potom Holt, který ostražitě naslouchal všem zvukům za svými zády.

Také tenhle pokoj byl dost prostorný, měl však jen dvě okna, zatažená stejně jako v jídelně staromódními stórami. Trochu stranou stál kulatý stůl zaházený novinami. Kolem něho bylo několik židlí. Na dvou stěnách byly police s knihami. Mezi okny stál příruční bar a na něm rádio. Tři velká kožená křesla obklopovala nízký stolek u velkého krbu. Střed pokoje pokrýval oválný koberec.

Usadili se v křeslech. V krbu byl asi ještě před chvílí oheň. V jeho prostorné hloubce doutnaly červené uhlíky.

Než začali rozhovor, přinesl sluha na podnosu láhev whisky, tři skleničky a sifonovou láhev.

Tony rozestavěl skleničky a nalil alkohol, pak doléval sodovku. Tři muži ho mlčky pozorovali. Když byl hotov, Salter okamžitě sáhl po svém pití. Holt, který ho nepřestával bedlivě pozorovat, postřehl, jak se na jeho rtech objevil letmý úsměv.

„Prosím, pánové,“ řekl, potom upil trochu ze skleničky. Zdánlivě nevěnoval pozornost hostům. Odložil sklenici se zbytkem tekutiny a pohlédl na krb.

„Tony, přihoď nám tam trochu dříví. U ohně se nám bude lépe povídat.“

Sluha se obrátil, na okamžik zakryl hostitele a Stanford s Holtem si vyměnili pohledy. Potom Stanford zvedl svoji skleničku ke rtům. Holt ho následoval a přitom si myslel:

– Mohou existovat dva důvody, pro které jsme zde: ten skutečný, který zná on, a ten domnělý, který známe my. Ten starý lump si uvědomuje moc dobře, že jej podezříváme a že se máme na pozoru. Tohle ovzduší není pro něj příznivé, jistě bude chtít především rozptýlit naši nedůvěru. V těchto podmínkách by měl souhlasit a umožnit nám prohlídku domu. Ale bude to stačit k tomu, abychom zjistili, co je s tou dívkou?

Ke slovu se přihlásil Stanford.

„Pane Saltere, jsme připraveni vyslechnout vaše návrhy. Přijali jsme vaše pozvání, měli jsme totiž zato, že to odpovídá vašemu záměru.“

Salter poslouchal, kývaje hlavou.

„Mám teď možnost,“ odpověděl, „poděkovat vám, že jste přijeli, doposud jsem to neudělal. Pokud jde o mé záměry, o těch jsem se již vyjádřil ve svém dopise. Nyní,“ zvedl hlavu a podíval se na ně s vážností, „vás chci ještě jednou slavnostně ujistit, že mým záměrem nebylo nic jiného než touha smazat – aspoň nepatrně – hříchy, které mám na svědomí… Musím zdůraznit, že jsem ve věku, kdy člověk nemá daleko do hrobu a vaše nedůvěřivost, kterou jsem vycítil, i když jsem si ji možná zasloužil, mě velice bolí.“

– Aha – pomyslil si Holt – tohle je první obláček mlžné clony.

„Nebudu vám zatajovat, že jsme si všimli výběru exekutorů závěti,“ zazněl klidný Stanfordův hlas. „Tento výběr je vskutku překvapivý.“

Stařec pozvedl obočí. Vodorovné vrásky na čele se prohloubily, Salterův obličej vyjadřoval údiv.

„Překvapivý?“ protáhl to slovo a zmlknul, čímž zdůraznil, že čeká na další vysvětlení.

Nemá strach, že bychom mohli zaútočit z téhle strany – zamýšlel se Holt – protože si připravil odpověď. Proto také nic, co teď řekne, nebude mít žádný význam.

Stanford sáhl po skleničce, upil malý doušek a pomalu ji položil zpátky na stolek.

„Je to překvapivé proto, že pozvání byla poslána lidem spjatým s případem vašeho syna Ala Saltera, popraveného pro vraždu policisty.“

Stanfordova slova dopadala rovnoměrným, klidným hlasem. Holt si ostentativně prohlížel Saltera, ale nezpozoroval v jeho obličeji sebemenší reakci. Necukl mu v něm jediný sval. Teprve po určité době se mu pohnul jeden koutek úst. Byla to mizivá stopa úsměvu.

Poprvé od příjezdu zakusil Holt pocit bezmocnosti. Nyní to byla jen malá psychická reakce, ale tento stav se později objevoval ve značně silnější podobě. Něco tady nehrálo. Přese všechno, přes nejlepší sebeovládání, tento úsměv by se neměl objevit na Salterových rtech. Bezděčný pohyb zatvrzelosti, zlosti a prohnanosti – to ano. Úplná lhostejnost jako projev největší rovnováhy

– to také, ale ne tento sotva postižitelný úšklebek. To bylo zcela nepochopitelné, ničím nevysvětlitelné, to bylo proti všem pravidlům lidské psychiky.

Holt se zamračil a sáhl pro cigaretu.

„Nepopírám, že tomu tak není,“ konstatoval Salter. „Takový byl můj záměr.“

Stanford se na něho udiveně podíval, ale pořád mlčel.

„Šlo mi o to,“ pokračoval stařec, „aby právě tito lidé byli vykonavateli mé vůle. Měl jsem dojem, že by jinak můj úmysl byl polovičatý, protože by se týkal jen materiálních záležitostí. Přiznám se, že takovéto rozhodnutí mne nestálo málo, ale překonal jsem to, abych pokořil svou duši před Pánem, abych prohloubil své pokání před jeho tváří, abych zlomil své hříšné srdce a odstranil z něho vše, co mi brání získat milost všemohoucího. Proto jsem pozval právě vás. Bohužel ne všichni vyslechli mou prosbu…,“ Salter mluvil jakoby sám pro sebe, rukou si podpíral hlavu.

„Jak to? Vždyť jsme zde!“

„Kromě slečny Mortonové, kterou jsem pozval, aby zastupovala svého otce.“

Vstoupil Tony s plnou náručí dřeva. Stanford s Holtem se na sebe podívali. Holt opět získal duševní rovnováhu, protože tentokrát bylo vše jasné a logické.

Podívali se na sluhu a na okamžik nemohli vyjít z údivu. Tony byl bledý jako stěna. Hodil polena do železného koše, pak se sklonil u krbu a skládal je dovnitř. Holt viděl jeho shrbená záda, šedivý věneček vlasů kolem lesklé pleše a ruce, které se natahovaly ke krbu a přikládaly polena. Tyto ruce se chvěly. Holt myslel na to, co je toho asi příčinou: fyzická únava nebo strach? A když strach, tak co mohlo toho člověka takhle vyděsit?

Sluha složil dříví a zmizel. Z doutnajících polen vyšlehly první ohnivé jazyky a začaly olizovat kůru.

„Slečna Mortonová přijala vaše pozvání, pane Saltere,“ ozval se Stanford. „A přijela do tohoto domu.“

Stařec se narovnal v křesle, pak se naklonil dopředu: Holt naslouchal otevřenými dveřmi, co dělá Tony v jídelně.

„Že slečna Mortonová přijela do mého domu?“ opakoval Salter. „Jak to můžete tvrdit?“

„Vím, že odjela z Londýna, dorazila do Kinloch a odtamtud ji vzalo vaše auto. Je prý sice rozbité, ale mohli bychom se jím krásně vrátit do Kinloch, kdyby to bylo ve vašem… nebo v našem zájmu.“

– Salter tušil, že se budeme ptát na tu dívku – myslel si Holt – tak proto se sám o tom začal bavit. Kdežto Stanford hraje svou hru naplno, a ať jsem papež, jestli to nedělá správně. Proč se ten patolízalský sluha pořád motá po jídelně?

„Vůz stojí v kůlně a je vám k dispozici,“ odvětil Salter a díval se přitom upřeně Stanfordovi do očí. „Samozřejmě, pokud jej umíte uvést do pohybu.“

„Tak není v opravě?“ V otázce zazněla jemná ironie.

Holt si všiml, jak se mezi bílým obočím objevila malá kolmá vráska.

„Byl, ale zase se rozbil.“

– Tuhle odpověď si vymyslel na počkání. Nečekal takový vytrvalý nápor…

„Nemám v úmyslu,“ pokračoval Salter, „pochybovat o vašem tvrzení. Všechny tyhle podrobnosti máte jistě z věrohodných pramenů…“ Z té věty se dala vycítit otázka.

„Opravdu je to tak, protože slečna Mortonová byla pozorována naším člověkem, který nám podal hlášení.“ Holt viděl, jak Salterovy oči přelétly pokoj rychlým pohledem, jako by něco hledaly, pak je zavřel.

Ke stolku přišel Tony. Holt si všiml, že se už ovládl. „Mohu vám ještě nalít?“

„Ještě máme,“ Stanford se obrátil k němu. „Děkuji.“

„To je nějaké nedorozumění.“ Salterův hlas na konci trochu zaváhal. Dalo se to sotva postřehnout, ale nicméně Holtově pozornosti to neušlo.

„Ujišťuji vás, že to není žádné nedorozumění. Kdyby se slečna Mortonová nevrátila z té… hm… opožděné procházky, byla by to velice nepříjemná okolnost, která by nás nutila vyžádat si vysvětlení úřední cestou.“

Salter pokrčil rameny.

„Nu což, nedá se nic dělat. Domnívám se však, že se to nějak vysvětlí. Kdyby sem to děvče skutečně přijelo, bylo by přece zde, pod naší ochranou.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl vážně Stanford. „Tak co se jí tedy mohlo přihodit?“

„Na tuto otázku vám bohužel nemohu odpovědět,“ ve stařeckém hlasu se dal slyšet nějaký neústupný tón: „Do našeho auta nemohla nasednout, tak muselo dojít k nějakému omylu.“

Holt uvažoval:

– Už nemůže uhnout a cítí, že je v úzkých. Proto ta jeho umíněnost. Protože od samého začátku předpokládal, že ho budeme podezírat, tak se ani nediví, že děvče mělo svého ochránce. Ale dopis, který jí byl poslán dříve, by v něm měl vzbudit podezření, že si Stanford vymýšlí. Ať už je tomu jakkoliv, musel počítat s tím, že nám bude muset poskytnout vysvětlení, co se stalo s tou dívkou. To je jasná slabina jeho postavení. Proč si myslel, že může tento bod ignorovat? Jaký ďábelský plán přichystal ten starý lišák?

Slova se ujal zase Stanford.

„Jsem ochoten přenechat rozluštění této hádanky budoucnosti, samozřejmě ne příliš vzdálené. Nyní navrhuji, abychom přešli k hlavnímu tématu. Pokud jsem vás dobře pochopil, chtěl jste se s námi poradit ohledně optimálního využití svého majetku v boji proti zločinnosti?“

„Ano, to je pravda.“

„Než přikročíme k prodiskutování celé záležitosti, musím vědět, jaký je ten majetek a co všechno k němu patří.“

„Majetek se skládá z nemovitosti, akcií a hotovosti v bance. Na hotovosti je asi třicet tisíc liber, hodnota akcií dělá ke dvěma stům tisícům a nemovitosti – to je tenhle dům a farma v Jižní Africe, u Safalu. Pěstuje se tam tabák, durha a maniok. Farma má hodnotu padesát tisíc a za tenhle dům i s okolním lesem jsem zaplatil dvaadvacet tisíc liber.“

„Takže váš majetek dohromady činí asi tři sta tisíc liber?“

„Asi tak.“

„To je víc, než jsem předpokládal, a má tedy cenu o tom mluvit. Protože farma je příliš vzdálena,“ Stanford se s úsměvem zvedal z křesla, „snad byste nás mohl provést aspoň po domě?“

– Konečně – pomyslel si Holt. Současně přistihl Saltera, jak rychle přejel pohledem jejich obličeje. Zastavil se na Tonym, který celou dobu setrvával v pokoji. Protože se oba hosté zvedli, Salter rovněž vstal z křesla.

„Nebylo by snad lepší udělat prohlídku zítra při denním světle?“

„Měl jsem za to, že tady máte všude zavedenou elektřinu?“

„Samozřejmě! Tak dobře, když si to přejete… ale prosím za prominutí, že vám nebudu dělat společnost. Cítím se trochu unaven. Ten rozhovor a trocha whisky, kterou jsem ostatně nikdy v životě nebyl zvyklý pít, to je příliš na starého člověka. Tony mne bude zastupovat a provede vás po domě.“

„Budu vám dělat společníka,“ rozhodl se Stanford. „Bude stačit, když si komisař sám prohlédne dům. Spokojím se, když mi o tom poreferuje.“

– Má pravdu – myslel si Holt. Nikdo z nich by neměl zůstat o samotě.

Salter se trochu pousmál.

„Prosím, zůstaneme tady?“

„Přejděme do vašeho pokoje. Nebudu se příliš vtírat, ale při této příležitosti si budeme moci ještě trochu popovídat.“

„Tak tedy pojďme.“

Šli do jídelny a pak do haly. Stařec namířil ke schodům. Holt právě otočil hlavu, aby měl na očích sluhu, když se nad nimi ozvalo zcela zřetelné šumění tekoucí vody. Za chvíli zavládlo ticho.

Komisař se podíval na hostitele a stačil ještě zahlédnout jeho pohled upřený na sluhův obličej. Pak se tento pohled přesunul na něho.

„Kdo je v patře?“

„Nevím.“ Salter pokrčil rameny.

„Že by snad v domě strašilo?“

„Vy tomu věříte, pane Holte?“

„Ne. Ale nevím, že by někdo kromě nás dvou navštívil tento dům. Jak tedy vysvětlíte ty zvuky, které jsme právě zaslechli!“

Starcův zrak znovu spočinul na sluhovi.

„Co myslíš, Tony, co to mohlo být?“

„Opravdu nevím, pane. Nevidím jiného vysvětlení než to, s kterým přišel tady pan komisař.“

„Povídáš hlouposti!“ vyprskl Salter.

Tony pokrčil rameny.

„Když tu není nikdo třetí, vidím jen jedno možné vysvětlení této záhady,“ ozval se Stanford.

Salterovy oči se leskly pod naježeným obočím. Hleděl nevraživě na prokurátora svým typickým způsobem, s mírně skloněnou hlavou jako nadurděný kohout.

„Například?“ vyhrkl podrážděně.

„Slečna Mortonová,“ lakonicky odpověděl Stanford.

„Vždyť jsem vám říkal, že tu není!“

„Jste si tím jist?“ poslední slovo úmyslně zdůraznil.

„Ano! O slečně Mortonové nevím naprosto nic! Nepřijela! Rozumíte?!“

„Nevzrušujte se,“ Holtův hlas zněl chladně a nepřátelsky. „To se musí vysvětlit. Žádné ujištění nemůžeme uznat za dostačující.“

„Tak vy si myslíte, že já lžu?! To je ohromné! Musel bych být padlý na hlavu, abych vás sem všechny tři pozval a pak spáchal zločin na té dívce! Vždyť byste se stali svědky toho zločinu! Zločinu, který jsem spáchal, a sám sebe odhalil? Vaše podezření je směšné!“

„Tak vy si myslíte, že to nemůže být slečna Mortonová?“ Holtův hlas měl podezřele přátelský tón,

„To je podle mého názoru vyloučeno.“

„Tak kdo tedy? Jak si to máme vysvětlit?“

„Právě! Když vy nevěříte mně, nemusím já věřit vám! Stejně dobře to může být někdo od vás!“

„Navrhuji,“ promluvil Stanford, „aby komisař Holt se sluhou neprodleně přikročili k prohlídce domu. Je to zatím jediná cesta, jak tomu přijít na kloub. Pojďme, pane Saltere.“

Salter dal přednost hostu, který však tuto zdvořilost neakceptoval.

„Prosím, veďte mne. Pane Holte, po prohlídce domu mě najdete u našeho hostitele. Budu tam na vás čekat.“

Vstoupili na schodiště a Holt řekl sluhovi:

„Jdeme, Tony. Nejdřív vezmeme sklep a pak přízemí. Na pokoje v patře máme čas.“

„Sklepy tady nejsou. Topení skladujeme v kůlně za domem.“

„Hm… Tak si prohlídnu přízemí. Kam vedou tyhle dveře?“

„Do chodby vedoucí do kuchyně a místnosti pro služebnictvo. Jídelnu a knihovnu jste už viděli. Jsou v levé části domu. Vpravo je hospodářská část a můj pokoj.“

„A za halou?“

„Špižírna a dílna.“

„Existuje druhý východ z domu?“

„Ano, z chodby. Hned vám jej ukážu.“

Tony otevřel dveře a uvolnil cestu.

„Běž napřed, Tony! Přílišnou zdvořilost necháme stranou. Já vím, že mord není tvou specialitou, ale přesto tě chci mít radši na očích! Jak vidíš, jsem naprosto upřímný.“

„Jak si přejete, pane komisaři,“ řekl lhostejně sluha, když procházel kolem Holta.

Koule u stropu osvětlovala chodbu. Uvnitř zahlédl komisař pootevřené dveře. Dvoje další bíle natřené dveře po levé straně chodby svítily do šera. Podlaha byla pokryta kokosovým běhounem.

Kuchyň byla prostorná, s velkými kamny. Ještě v nich doutnal oheň a na plotně stál čajník, z kterého s tichým sykotem unikal úzký proužek páry.

Celou jednu stěnu zabírala dlouhá skříň. Komisař otvíral její části jednu po druhé. Byly v ní poličky s kovovými krabicemi, řady hliníkových hrnců a zásuvky, které už neotvíral.

– Tady se nedá nikam schovat člověk – rozhodl se Holt – ani jeho mrtvola ne.

Pokoj ležící vedle kuchyně obýval Tony. Holt si pozorně prohlédl útulný vnitřek udržovaný v čistotě, pak vedený profesionální pečlivostí také zde otevřel skříň a nakonec se podíval i pod postel.

Další pokoj byl zařízen podobně jako předešlý: postel, skříň, stůl, několik židlí, police. Nikde nebyla žádná tajná skrýš, žádné zamaskované dveře. Nábytek stál nehybně a lhostejně v bílém světle stropní lampy. Holt měl dojem, že mu v tom tichu říká: Přišel jsi na její stopu, tak už víš, že tady byla, hledej tedy dál, ale nepočítej s naší pomocí, neprozradíme ti žádné tajemství, neboť tvé věci nás vůbec nezajímají, osud toho děvčete je nám lhostejný.

Proklepal stěny, spíš pro uklidnění svého svědomí, potom pustil sluhu napřed a pomalu zavřel dveře.

Když tak kráčel za Tonym, který ho nyní vedl k protilehlému konci chodby, uvažoval, odkud se vzala v rohu toho pokoje malá zelená klipsa. Nesvěřil se však se svým postřehem, protože bezpečí dívky vyžadovalo vyčkávací postup. Bylo třeba vrátit se sem ještě jednou pro tu malou barevnou věcičku.

„Tady je druhý východ ven,“ řekl Tony, který se zastavil a ukázal rukou na staromódní, mosaznou kliku.

„Otevři!“

V černém obdélníku otevřených dveří se objevila tmavá propast noci. Ovanul ho chlad a vlhko. V odlesku světla padajícího z domu uviděl Holt betonové schůdky a začátek chodníčku vysypaného škvárou. Potom Tom zavřel dveře a noc se svou tmou a chladem byla odehnána a poražena jedním pohybem ruky.

– Nezávidím Scottovi – pomyslel si Holt bez soucitu. Snad jen konstatoval rozdílnost situace, v jaké se oba nacházeli.

Hned u dveří byla malá, dlouhá a úzká komora, která sloužila jako skladiště veškerých domácích potřeb. Kromě spousty kartáčů a kbelíků stál u zdi zámečnický ponk s připevněným svěrákem, elektrickou vrtačkou, bruskou a miniaturním soustruhem. Ruční nástroje ležely v rovných řadách, nad pracovním stolem si Holt všiml poháněcího kola s volně visícím převodovým pásem.

Vyšel zpátky na chodbu, ale než se zavřely dveře, určil od oka, jak široká je ta místnost. Ani zde nemohla být nějaká tajná skrýš. Vnější stěna a dveře do haly jasně naznačovaly šířku místnosti.

„Máte výborně zařízenou zámečnickou dílnu,“ prohodil mimoděk k Tonymu, který ho už očekával. „A nyní si prohlédneme patro.“

„To je koníček pana Saltera,“ řekl sluha, načež podotkl s mírným odstínem hrdosti, „v oblasti jemné mechaniky nemá konkurenci.“

„Už jsem o tom slyšel,“ odpověděl posměšně Holt.

„Bohužel využíval svůj talent nevhodným způsobem.“

Široké schody vedoucí nahoru byly solidní a nevrzaly ‚ pod nohama. Ručně vyřezávané zábradlí vyhlazené dlouhým používáním ztmavlo stářím. Schodiště stoupalo mírným obloukem nahoru a pak se vtěsnávalo mezi stěny jako do nějakého kaňonu. Končilo na chodbě, která po několika metrech odbočovala doprava. Dřevěné obložení stěn bylo vyzdobeno basreliéfem.

„Vlevo jsou dva pokoje pana Saltera,“ vysvětlil sluha, když se ocitli v patře.

„Dva pokoje a jedny dveře?“

„Pokoje jdou za sebou.“

Jen šum rozhovoru vedeného za těmi dveřmi narušoval všeobecný klid. Z lampy umístěné za rohem zdi padal pruh světla. Zneklidňující, dotěrná otázka, co se stalo s dívkou, nenechávala Holta klidným.

Došli až k oblouku chodby. Před nimi byly úzké dveře. Dále na stejné stěně byly ještě další dvoje. Na tmavém pozadí kazetových stěn orámovány stejně tmavými veřejemi leskly se politurou světlého dřeva. Sluha na němé komisařovo gesto vysvětloval:

„Dveře naproti vedou do podkroví. Druhé do koupelny a třetí do pokoje pro hosty. Naproti jsou další dva pokoje pro hosty umístěné rovněž za sebou. Pan Salter je určil vám.“

„Půdu si prohlédneme později,“ Holt odstrčil sluhu a sám otevřel dveře do koupelny.

Bylo tam světlo, ve kterém se mihotaly kapky vody rozstříkané kolem umyvadla.

Holt se podíval na Tonyho:

„Vidím, pane komisaři. Někdo tady byl. Není to tak dlouho, voda ještě nestačila uschnout.“

„Právě. Ale kdo je tak čistotný?“

Tony stál se sklopenou hlavou. Holt zpozoroval soustředěný výraz v jeho obličeji. Kousal se do spodního rtu s typickým výrazem ustaraného člověka. Za chvíli zvedl hlavu a podíval se Holtovi do očí.

„Jestli můžu říct svůj názor,“ Tony mluvil váhavě a tón jeho hlasu prozrazoval určitou nesmělost, „tak si myslím, že z toho, co jsme viděli, můžeme usuzovat jen na jednu věc, pane komisaři.“

„Na jakou?“

„Že v koupelně byla skutečně slečna Mortonová. Dostala se do domu a z důvodů, které zná jenom ona, se vyhýbá setkání s námi. Dům je dost velký a může se v něm delší dobu schovávat.“

„Hm…,“ Holt nepřestával pozorovat sluhův obličej. „Proč ale nedala o sobě vědět, když jsme přijeli?“

Tony zakroutil hlavou.

„Nedovedu si to vysvětlit.“

Holt si vzpomněl na malou barevnou tretku, která ležela v koutě onoho pokoje. Postavil se přímo před Tonyho.

„Podívej, starouši, řekni všechno, co o tom víš, a vyvázneš z toho se zdravou kůží. Salter něco chystá. Celý vtip je v tom, že nevím, jak nás chce dostat, Řekni pravdu, co se stalo s tou dívkou, co o tom víš, a já dám krk na to, že se z toho dostaneš. Budeš korunním svědkem obžaloby, a tím se zruší obžaloba ze spoluúčasti. Rozmysli si to.“

Holt viděl, jak se během jeho řeči měnil Tonyho stařecký obličej a jak se v něm objevoval výraz strachu.

Zamžikal očima.

„Ne! Ne! Nevím nic… nic vám nemůžu říct. O žádné dívce nic nevím. Nechte mě na pokoji! Proklínám den, kdy jsem souhlasil, že přijedu k tomu starému ďáblovi.“

Holt byl překvapen zděšením, kterému podlehl ten člověk: bylo to důkazem, jak nebezpečný je jejich protivník.

Hvízdl mezi zuby.

„No tak…, netušil jsem, že jsi takový strašpytel. Nechceš využít příležitost, jakou ti dávám, dobře, to je tvoje věc. Pojďme.“

V pokoji za koupelnou bylo jedno okno. V koutě stála pohovka, vedle malý stolek, na protější straně velká skříň, kterou Holt neopomněl otevřít. Uprostřed kulatý stůl, křeslo, několik židlí a chlupatý koberec doplňovaly zařízení.

Opět se vrátili na chodbu. Sluha ukázal na protější dveře.

„Tady jsou vaše ložnice.“

„Jdi dovnitř a rozsviť.“

Také tady visely závěsy a podlaha byla pokryta koberci. Pohovka byla rozestlaná. Ve skříni kromě ramínek nic nebylo. Dvoudílné pootevřené dveře vedly do dalšího pokoje. Byla tam naprostá tma, která jako černá clona zahrazovala průchod. Tony zmizel ve tmě a za chvíli zazářilo světlo ukazující vnitřek.

Také tady byla pohovka, která stála vedle zataženého okna a byla připravena ke spánku. Po druhé straně okna stál stolek s rádiem. U zdi proti vchodu stál moderní bar a na celé pravé stěně pokoje až ke stropu byla knihovna s policemi plnými knih. Hned vedle polic v pravém rohu pokoje stálo nízké pohodlné křeslo a u něho stolek, na kterém byla lampa s barevným stínidlem. Na stolku leželo několik knih.

Holt si pozorně prohlédl celý pokoj. Šel k rádiu a zmáčkl jednu klávesu. Stupnice se rozsvítila – přijímač fungoval.

V baru bylo několik plných láhví, řada sklenic a skleniček, mixer a sifonové láhve.

„Zásoby tu nemáte špatné,“ prohodil s úsměvem, když si vše prohlédl.

„Pan Salter nevezme alkohol do úst, jak je rok dlouhý. Jen dnes udělal výjimku. Ale záleželo mu na tom, aby vám nic nescházelo.“

„To je pečlivost, která si zasluhuje obdiv,“ zabručel Holt.

Přistoupil ke stolku vedle křesla a bral do rukou jednu knihu po druhé, „Zvláštní právní problémy od Houstona“, „Byzantské právo“, přečetl názvy a vzal do ruky poslední. Byl to nejnovější kriminální bestseller: „Hrbáč harlekýn.“ Otočil několik listů a položil knihu na původní místo. Pak udělal několik nehlučných kroků po měkkém koberci a zastavil se před sluhou. Chvíli se na něho mlčky díval a pak řekl:

„Říkal jsi, že proklínáš den, když jsi souhlasil, že budeš sloužit Salterovi. Co tě tenkrát k tomu přimělo?“

Tony si přejel jazykem po rtech. Neodpovídal. Holt stál před ním a mlčky čekal s mdlým úsměvem na rtech. Zřetelný výsměch jeho pohledu přinutil konečně sluhu, aby promluvil.

„Byl jsem tehdá v hanebné situaci a Salter mi nabízel dobré podmínky. Chytil jsem se na ně. Kromě toho mé přitahovala vidina klidu. V mém věku je to k nezaplacení. No a potom mi taky řekl, že ten Alův případ pouští z hlavy… Tak jsem si myslel…“

„Jaký případ?“

„Dověděl se, že ten dopis jsem vám tenkrát napsal já.“

Holt tiše hvízdl.

„Tak tos byl ty? Proč jsi to udělal?“

„Protože Al svedl mou Jenny. Svedl a nechal. Skončilo to s ní špatně… Zanedlouho potom se stala ta věc s policistou. Dalo mi hodně práce najít Alovu skrýš. Byl jsem zoufalý a toužil jsem po pomstě, proto jsem to napsal.“

„A přesto si Salterovi začal zase důvěřovat?“

„Prohlásil, že tamto pouští z hlavy. Uznal, že to zavinil Al. Říkal, že už jsme oba dost staří, že jsme oba ztratili své jedináčky a že se mi nebude mstít. Kromě toho říkal, že kdyby se mi chtěl pomstít, že už by to udělal dávno. Tak jsem přijal jeho nabídku a přijel sem.“

„Jako sluha?“

„Ano. Vařím, uklízím, kdežto nákupy si dělá pan Salter v Kinloch sám.“

„Kdy jsi sem přijel?“

„Hned nějak na jaře, je to už přes rok.“

„Jsi starý hlupák,“ konstatoval s klidem Holt. „Uvěřil jsi takovému člověku, jako je Salter, a navíc ho ještě kryješ. Nechtěl by sis trochu zapřemýšlet o tom, koho má dnes Salter pod svou střechou? Tebe – člověka, který vydal policii jeho syna, mě – jenž ho chytil, Stanforda – který byl jeho žalobcem, a co se stalo s dcerou soudce, který vynesl rozsudek smrti – to ví bůh… A ty mlčíš? Gonzalesi, ty jsi opravdu hlupák!“

„To je možné, pane komisaři,“ Tony rezignovaně pokrčil rameny, načež dodal s podivnou tvrdošíjností v hlase, „ale já opravdu o tamtom nic nevím.“

„Myslíš, že když budeš mlčet, tak si zachráníš kůži?“

Na sluhových rtech se mihnul slabý úšklebek.

„Snad, pane komisaři…“

Holt se otočil a ani se nesnažil skrývat svou netrpělivost.

„Půjdeme na půdu. A na tom skončíme. Hospodářská stavení si prohlédnu sám. Nezhasínej tady světlo,“ nařídil a vyrazil ke dveřím.

Schodiště bylo úzké a strmé. Sluha šel první, takže když Holt vstoupil do podkroví, světlo už svítilo. Vzadu byly vidět širokým průchodem šikmé krovy pokryté taškami. Na pravé straně v omítnuté zdi dvoje dveře, vlevo přepážka z dřevěné mříže. Holt zahlédl za mříží prostornou místnost, ze dvou stran ohraničenou zdí. Stál tam nábytek přikrytý plachtami a haldy kufrů.

Když si prohlédli dva pokoje napravo, Tony ukázal na průchod u přepážky.

„Tam už je jenom půda, vyhazujeme tam staré, zbytečné krámy.“

Průchod byl osvětlen slabou žárovkou. Dál byla tma, Holt si musel posvítit baterkou. Bílý paprsek svítilny pomalu přejel po krovech, pak po podlaze a nakonec vyloupl ze tmy staré, ošuntělé předměty, které byly kdysi ukázkou přepychu a pohodlí a teď ležely na hřbitově haraburdí.

Až úplně v koutě u přepážky stála obrovská skříň bez dveří, několik stolů, plechový stojan, jenž zel prázdným otvorem pro umyvadlo, a vedle něj hleděla do tmy prázdnýma očima sádrová busta muže. Místy visely dolů chuchvalce pavučin a prach šedou vrstvou odstínil barvy.

Holt se vracel zpátky. Tony na něho čekal u přepážky.

„Už jste se na všechno podíval?“ v jeho hlase Holt vycítil lehkou ironii.

„Ano, a právě uvažuji, proč je tady všude plno prachu a přitom podlaha je naprosto čistá?“

Sluha se poněkud pousmál.

„Protože podlahu jednou za čas zametám, ale nevidím důvod, proč bych utíral prach z těch krámů.“

„A proč se musí zametat podlaha?“

„Abychom si, když odcházíme z podkroví, nenosili prach po celém domě.“

Holt se usmál.

„Má manželka by považovala tohle vysvětlení za dostačující.“

„A vy, pane komisaři?“

„Pro mne je to trochu méně přesvědčivé.“ Holt zamířil ke schodům.

Když sestoupili do poschodí, obrátil se na sluhu.

„Jdu teď k panu Salterovi, ale chci vědět, kde tě najdu, kdybych tě náhodou potřeboval.“

„Budu v kuchyni nebo ve svém pokoji, pane komisaři. Máme tady zvonky.“

„Vím to. Á nyní ti něco řeknu. Od této chvíle ti zakazuji bloumat po domě. Jestli se podle toho nezařídíš, zavřu tě do některého pokoje. Rovněž od této chvíle přestávám být vaším hostem – vezmi to laskavě na vědomí.“

„Ano, pane komisaři,“ odvětil klidně Tony. „Rozumím. Nepřejete si snad ještě něco před spaním? Doufám, že mi dovolíte, pane komisaře, i přes ten zákaz vykonávat své povinnosti?“

„Povinnosti odlož na zítřek.“

„Co když pan Salter…,“ začal Tony, ale Holt ho prudce přerušil:

„Dost těch diskusí. Budu informovat pana Saltera o nařízení, které jsem vydal. A ještě něco: než půjdeš do svého pokoje, rozsviť světla v celém domě.“

Tony se chvíli mlčky díval do země, pak se konečně pohnul z místa. Holt ho pozoroval, jak sestupuje dolů, do té doby, než zmizel za rohem zdi. Potom lehce zaťukal na Salterovy dveře.

Za dveřmi utichl rozhovor. Holt zmáčkl kliku a vešel do pokoje.

Pokoj byl přeplněn nábytkem. U velkého psacího stolu, který stál stranou k oknu, seděl Salter. Stanford seděl v houpacím křesle. Pokoj byl slabě osvětlen lampou, která stála na psacím stole.

„Dovolíte, pánové?“ Holt nečekal na odpověď, otočil vypínačem a pokoj byl zaplaven jasným světlem ze stropního lustru. Ve Stanfordově obličeji se na okamžik mihl výraz údivu, ale díky profesionální rutině ihned zmizel. Salter chvíli mhouřil oči. Také on projevil údiv, ale neskrýval jej a tázavě hleděl na komisaře.

Holt prošel kolem nich bez vysvětlení a zastavil se na prahu otevřených dveří, které vedly do vedlejšího pokoje. Vyhledal vypínač a rozsvítil také tady.

Byla to ložnice, zařízená podobně jako pokoje pro hosty. Přistoupil k velké skříni a bez otálení otevřel dveře. Byla plná šatů. Rozhrnul je několika rychlými pohyby a pak skříň zavřel. Stál nějakou dobu a měřil zraky rozměry pokojů, nakonec se obrátil a zastavil se na prahu s rukama v kapsách. Nonšalantně si prohlížel Saltera.

Stařec vstal a řekl zlostně:

„Upozorňuji vás, že jednáte protiprávně. Prohlížíte dům a neukázal jste mi povolení.“

„Hledám dívku, která je v tomto domě. Vaše připomínky mě nezajímají.“

„Skutečně doufáte, že ji najdete?“ na Salterových úzkých rtech se objevil škodolibý úsměv,

„To je jen otázka času.“

„Smím vědět, co vás k tomu vede?“

„Ne, to nesmíte.“

Salter si zase sedl k psacímu stolu.

„Takže nemáte nic konkrétního. V tom případě opětovně protestuji proti bezpráví, jaké činí váš kolega,“ obrátil se na Stanforda.

Prokurátor zvedl zrak ke komisaři a chvíli se na něho mlčky díval.

„Bohužel, pane Holte, pan Salter má pravdu. Jsem nucen vyjádřit politování z důvodu… hm… vašeho unáhleného počínání.“

„Nevidím důvod, proč bych se měl omlouvat. Naopak, jsem nucen prohlásit panu Salterovi, že se už necítím být jeho hostem. Nyní vystupuji jako úředník kriminální policie a v této funkci jsem před chvílí zakázal Gonzalesovi opustit pokoj. Pan Salter se bohužel bude muset po dnešní noc obejít bez jeho služeb.“

„Proč jste se tak rozhodl?“

„S ohledem na naši bezpečnost. Musím najít tu dívku a nechci, aby nás někdo při tom rušil.“

„To je neslýchaná svévolnost,“ vyletěl Salter. „Pozval jsem vás k sobě s nejlepšími úmysly a jakých nepříjemností jsem se dočkal ve vlastním domě. Pane Stanforde, do vašich rukou skládám oficiální protest a panu Holtovi oznamuji, že ani já, ani můj sluha se nebudeme řídit jeho příkazy.“

Prokurátor se zvedl z křesla.

„Jsem unavený, chtěl bych si odpočinout,“ řekl, aniž reagoval na Salterova slova. „Kde jsou naše pokoje?“

Salter se chystal zazvonit.

„Okamžik,“ zadržel ho Holt a zakryl rukou tlačítko, „vím, kde jsou naše ložnice, takže volat sluhu je zbytečné. Kromě toho ti, Saltere, sděluju, že kašlu na tvé protesty. Zkus zrušit mé příkazy a podívám se ti na zoubek. S těmi zdvořilostními povídačkami jsme skoncovali. Jsi v podezření, že jsi unesl jednu dívku, a podle toho s tebou budeme jednat.“

Stařec se vztekle zašklebil, ale ovládl se.

„Co vy na to, pane prokurátore Jejího Veličenstva královny?“

Stanford si přes složitost situace zachoval chladnou mysl.

„Chtěl bych si napřed promluvit s komisařem Holtem. A podle toho budu jednat. Možná že se k vám ještě vrátím.“

„Doufám, že se vám podaří poučit komisaře Holta o tom, co smí a co ne.“

Salter se opět zvedl od psacího stolu a úkosem si je prohlížel, podobal se starému, dravému supovi.

Stanford i tuhle poznámku přešel. Oba dva vyšli z pokoje.

Když se ocitli ve svých ložnicích, Stanford se zastavil uprostřed místnosti a pozorně se rozhlédl kolem sebe.

„Co bylo příčinou vyhrocení vašeho vztahu k Salterovi?“

„Zelená klipsa,“ stručně odpověděl Holt.

Prokurátor ho okamžitě pochopil.

„Kde jste ji našel?“

„V jedné z místností v hospodářské části domu. Ležela na podlaze až v rohu. Byl jsem s Tonym a považoval jsem za záhodné neprozradit, že jsem ji viděl.“

„Máte pravdu, ale měl jste být důsledný v jednání a nezostřovat situaci.“

„Pokračovat ve hře už nemá cenu, pane prokurátore.“

„Jestli mají nějaký plán, a to jej určitě mají, je třeba pokud možno znemožnit jeho provedení. No a když to bude možné, musíme zviklat jejich sebejistotu.“

„Ale z formálního hlediska…“ Stanford přešel do druhého pokoje. To, co říkal, slyšel komisař doširoka otevřenými dveřmi.

„Jde o naše hlavy,“ přerušil ho Holt. „Nemůžeme si dovolit výhrady tohoto druhu. Nemám v úmyslu dělat se Salterem nějaké ciráty, tím méně dávat mu ještě příležitost.“

„Hm…, ale co když budeme muset někomu vysvětlovat své jednání?“.

„Vysvětlovat bude Salter a ne my…“

„Pane Holte, pojďte sem na chvíli!“ komisař vycítil v prokurátorově hlase mírné vzrušení.

Přešel rychle do vedlejšího pokoje.

Stanford stál u křesla a díval se na stolek, který stál před ním. Knihy, které si před nedávnem prohlížel Holt, ležely jako předtím, ale komisařův zrak ihned postřehl malý, zeleně se třpytící předmět na tmavých deskách „Byzantského práva“.

„Klipsa! Kde se tady vzala!?“

„Je stejná jako tamta?“

„O tom není pochyb!“

„Jak a proč se tady ocitla? Co si o tom myslíte?“

„Zamysleme se,“ Holt zmlkl, chvíli se díval na tu ozdůbku, pak ji vzal do ruky a pohrál si s ní na dlani.

„První otázka zní: Kdo to sem položil?“ začal Stanford.

„Odpověď: Tony.“

„Druhá: Proč to udělal?“

„Na to je odpověď těžší. Ale musel zpozorovat, že jsem si všiml té klipsy. Možná že jsem se prozradil nějakým bezděčným pohybem.“

„To ještě nic nevysvětluje. A když vyjdeme z předpokladu, že to udělal sluha, aniž věděl, že jste si toho všiml?“

„Každopádně upozorňuje na tuto věc. aby nás přinutil vyvodit si z toho patřičné závěry. Je to zřejmý pokyn, který nám nechtěl z nějakého důvodu sdělit ústně. Musím se zmínit o tom. že jsem se pokusil si ho naklonit, ale bezvýsledně. Nyní nám dává na srozuměnou, že ta slečna je zde. Kromě toho by se mělo jeho gesto chápu jako němý příslib pomoci, kterou by nám mohl poskytnout, samozřejmě v určitých mezích. Je to důkazem toho, že také Tony hraje svou hru, ve které nás nepovažuje za své protivníky. Dokazuje rovněž, že se neřídí mým příkazem.“

„Proti těmto úvahám se nedá nic namítnout,“ Stanford poodešel od stolu a začal se procházet po pokoji. „Co máte v úmyslu dělat teď?“

„Nechat vás čtvrt hodiny samotného a podívat se do hospodářských budov. Je třeba navázat spojení se Scottem.“

„Správně.“

„Kromě toho mám určité podezření, pokud jde o podkroví. Je to jediné místo, kde by mohla být skrýš toho děvčete. Půdní prostor je rozdělen tak, že vyšetřit několik metrů na skrýš není žádný problém. Musím ještě jednou, tentokrát sám, prozkoumat terén. Ta umytá podlaha mi vrtá hlavou.“

„Podlaha?“

„Na podlaze není ani smítko prachu, kdežto na všem ostatním je ho silná vrstva.“

„Hm…, to je zajímavé…“

„Teď vás prosím, abyste zavřel dveře a dával pozor!“

„Dobře. Pojďte blíž, domluvíme se na způsobu ťukání, abych vám otevřel dveře. Může tady být mikrofon.“

Když byl už na chodbě, Holt uslyšel zvuk klíče otáčeného v zámku. Stanford si uvědomoval nebezpečí, jaké jim hrozilo, což komisaře značně uklidnilo.

Vydal se opatrně směrem ke schodišti. Světlo stropní lampy klouzalo po nerovném povrchu vykládaných stěn. Mosazné kliky u zavřených dveří se mihotaly jako zlaté. Běhoun tlumil kroky, takže se Holt pohyboval tiše jako duch.

Ale to ticho, do něhož byl ponořen celý dům, nepůsobilo uklidňujícím dojmem. Bylo prosyceno hrozbou, která nabádala k bdělosti. Holt si najednou uvědomil narůstající pocit strachu. Měl dojem, že se ocitl v pasti, a nezbývá než čekat, kdy se past uzavře. Vzpomněl si na svůj byt v Londýně, na Nelly, jak stála u okna, když se s ní loučil, a tato vzpomínka, tak nesmírně blízká, se mu zdála vzdálenou minulostí. Připadalo mu, že od té doby už uplynula dlouhá léta, že tamto všechno se stalo kdesi na druhém konci světa a že svět, ve kterém se nachází nyní, je královstvím hrozícího nebezpečí, strachu a ticha.

Zastavil se před Salterovými dveřmi a chvíli naslouchal. Po určité době se k němu donesla tichá ozvěna. Bylo to bublání tekutiny nalévané z láhve.

– Nikdy v životě jsem nepil… – vzpomněl si Holt a ironicky se usmál.

Sestoupil dolů a prošel kolem haly. V souhlasu s jeho příkazem se všude svítilo. Dveře, které vedly na dvůr, byly otevřeny. V tichosti je za sebou zavřel a ocitl se ve vlhké tmě.

Padal sníh. Na černém pozadí noci se hemžily bílé vločky a tiše se snášely k zemi. Některé z nich hned roztály, ale padaly další a zase další, pomalu, ale pečlivě rozprostíraly na zemi světlý povlak. Ten rozptyloval temnotu. Holtův zrak brzy začal rozlišovat na pozadí tmavého nebe obrysy stromů a černé hrany kůlny a domku v pozadí. Vykročil směrem k nim.

Uviděl před sebou stopy bot jasně viditelné na tenké sněhové vrstvě.

Na chvíli si rozsvítil baterku. Byly to stopy pánské obuvi. Vedly do kůlny a zpátky, přičemž ty zpáteční byly úplně čerstvé. Někdo tudy před nedávnem prošel. Ale kdo? Tony nebo Salter?

Zastavil se, stál nehnutě a rozhlížel se na všechny strany. Slabé šumění větru v korunách stromů bylo jediným zvukem, který rušil ticho. Domovní okna zářila světlem, ve kterém se stříbřitě mihotaly sněhové vločky. Před ním se vztyčovala černá stěna lesa, odkud bylo slyšet tiché šumění smrkových větví.

V napjaté bdělosti se pohnul z místa. Ten někdo, kdo vyšel z domu. se tam vrátil zpátky. Tady nehrozilo nebezpečí, ale proč ten někdo šel do kůlny? Jaký byl důvod této noční procházky?

Scotta našel na prahu. Málem o něho zakopl a upadl, Protože pod střechou byla naprostá tma.

Rozsvítil baterku. Scott ležel na betonové podlaze s roztaženými pažemi a úzký pramínek krve vytékal z pod jeho hlavy. Holt se naklonil, rozepjal mu krátký kožíšek…

Srdce mu tlouklo slabě, ale rytmicky, Holt vysel z kůlny a vstoupil do přilehlého domku. Dveře nebyly zamčené, což ho překvapilo. Pomalu je pootevřel a posvítil si dovnitř. Malá předsíňka vedle do pokoje. Nebyl: tady nikdo. Dále byla malá kuchyňka. V pokoji stála že-! lezná postel zakrytá dekou.

Přemístit Scotta na postel nebylo snadné. Zvláště v takovéhle tmě. Ale poradil si s tím. Potom, rovněž potmě, našel nějaký ručník, vyšel s ním na dvůr a shrnul I tolik sněhu, kolik jen mohl. Tenhle studený obklad přiložil raněnému na hlavu. Krev se začala srážet, rozhodl se tedy, že důkladnější ošetření odloží na pozdější dobu. Když vyšel z pokoje, udělal další objev. Podél kůlny vedly stopy dámských bot a mizely za rohem. Dal se za nimi a zjistil, že vedou k lesu.

Když dorazil k prvním stromům, ukázalo se, že zde j nebyl sníh, takže další hledání už nemělo cenu. Tak I ta dívka nebyla uvězněná? Ale co tady hledala? Proč ty stopy nevedly přímo do domu?

Holt si stoupl pod strom a uvažoval.

Je to možné, aby ona dala Scottovi takovou ránu do hlavy? Vteřinu váhal a pak zavrhl tuto domněnku. Slečna Mortonová se musela bát domu i tmavého lesa, takže se pravděpodobně chtěla schovat do přilehlého stavení. I Bylo to ještě předtím, než začal padat sníh, proto její stopy nevedou z domu. Potom ji musel vyplašit buď Scott, o kterém vůbec nevěděla, anebo jeho přepadení. Jelikož neměla jiného východiska, určitě ze zoufalství utekla do lesa. Ale kam až utekla? A má to vůbec cenu pátrat po ní v těchto podmínkách?

Holt se ponořil do hlubin černé propasti. Byla tady taková tma, že – jak varoval Salter – skutečně nebylo vidět na špičku nosu. Komisař se zastavil a naslouchal.

„Slečno Mortonová!“ zavolal za chvíli polohlasně.

„Slečno Mortonová! Nebojte se prosím. Tady je komisař Holt ze Scotland Yardu! Přijel jsem kvůli vám! Jste-li někde poblíž, ozvěte se mi, prosím!“

Když se otočil, uviděl mezi silnými kmeny stromů osvětlená okna domu. Předešlé závany větru asi ustaly, neboť bylo úplné ticho. Nikdo neodpovídal na jeho uklidňující vyzvání.

Holt se vydal na zpáteční cestu. V tom momentě v oknech v přízemí zhaslo světlo.

Co to má znamenat? Na jaké nové překvapení upozorňovala tato ztemnělá okna? Musel se co nejrychleji vrátit. Zanechal tedy důkladné prohlídky kůlny a vykročil k domu.

Zase šel ve vší soustředěnosti a bdělosti. A také díky této ostražitosti unikl smrti, která na něho čekala za prahem.

Když otevřel dveře, zahlédl letmý záblesk ocelového ostří.

Zachránil mu život instinkt, který ho podvědomě přinutil ve stejném okamžiku couvnout o krok zpátky.

Nůž se s hluchým úderem zabodl do rámu dveří, do místa, kde před setinou sekundy byl jeho hrudník. Podle intenzity zvuku pochopil, jak silný úder to byl. Hned potom se k němu donesl ze tmy hluk prchajících kroků. Než vytáhl a rozsvítil baterku, bylo pozdě. Chodba byla prázdná, všechny dveře zavřené, jakoby se nic nestalo.

Vytrhl z rámu nůž. Měl dlouhou a velmi úzkou čepel, rukojeť byla ovinuta provázkem, aby jej dlaň mohla pevně uchopit.

Holt vkročil do chodby. Zpod dveří sluhova pokoje se linulo světlo. Stiskl kliku a bez okolků vstoupil dovnitř. Tony ležel na posteli s knížkou v ruce. Vedle na stolku hořela svíce. Nohy bez bot, jen v ponožkách spočívaly na přisunuté židli.

„Co je se světlem?“

Sluhův zrak sklouznul z komisařova obličeje a zastavil se na dýce.

„Nevím, určitě vylítly pojistky. Nezkoumal jsem to, měl jsem na paměti váš rozkaz.“

„Ale vždyť nahoře světlo nezhaslo.“

„Máme dvoje vedení, pro každé patro zvlášť.“

„Hned si to zjistíme. Kde máš boty?“

„Boty?“ Jestli Tony jenom hrál svůj údiv, dělal to velmi dobře. „Doma chodím jen v pantoflích.“ Sedl si na postel a ukázal na filcové pantofle stojící u židle.

Holt se sehnul a zvedl je nahoru. Měly suché podrážky.

„A boty?“

„Jsou pod postelí.“

Vytáhni je a ukaž mi podrážky,1*

Tony mlčky splnil příkaz. Ale ani na nich nebyla ani stopa sněhu.

„A teď mi ještě řekni, znáš tuhle hračičku?“ Holt zvedl v ruce dýku.

Tony upřel zrak na lesknoucí se ostří a mlčel.

„Tak co? Oněměls?“

Sluha jako by neslyšel tu otázku,

„Ne, neznám,“ zavrčel.

„Kdy jsi byl naposled venku?“

„Dnes odpoledne. Proč se ptáte?“

„Viděl jsem ve sněhu stopy pánských bot. Někdo tam musel před nedávnem chodit.“

„Co to říkáte? To je zajímavé… Pan Salter nemá ve zvyku chodit z domu pryč. Musím říct, pane komisaři, že od okamžiku, kdy jste přijeli, máme pořád co dělat s novými záhadami. Už z toho začínám ztrácet hlavu.“

„Tak dávej pozor, abys ji opravdu neztratil, Já jsem už měl namále.“

Sluha se podíval zpod obočí na komisaře, chvíli mlčel a pak se ozval zdánlivě bez souvislostí:

„Jste ještě velice mladý, pane komisaři.“

Holt pozvedl obočí.

„Co tím chceš říct?“

„Vy nevíte, koho máte před sebou. Copak si, pane komisaři, myslíte, že příkaz, abychom všude rozsvítili a neodcházeli ze svých pokojů, může zabránit zlu, které se vylíhlo v mozku toho šílence? On je posedlý, pane komisaři, posedlý touhou po pomstě…“

„Ty si to myslíš?“ Holt naklonil hlavu a nespouštěl oči z Tonyho obličeje.

„Jestli si to myslím? Já to vím. Vždyť ho pozoruju už dlouho. Říkal jsem vám, že v jemné mechanice je machr. Je to jeho koníček. V tom oboru pro něj neexistují žádná tajemství. A zamyslel jste se, co taková záliba prozrazuje? Jeho sklony, povahu i způsob myšlení. On myslí velice precizně a se stejnou precizností připravuje všechny své plány. Během mého pobytu zde v domě mi mnoho vyprávěl o své minulosti. Znám mnohé jeho případy…“

„Jaké?“

„Teď vám je nebudu vyprávět. Když si však uvědomíte, že kromě přesného myšlení má také velkou představivost, jistě pochopíte, proč se nikdy žádné policii nepodařilo najít ani jednu záminku k tomu, by mu mohli sebrat otisky prstů. Všichni ho podezírali, už dávno byla zjištěna jeho přítomnost tam, kde docházelo k větším vloupáním. Přesto si vždycky dovedl uchovat svou svobodu, vyklouznout špiclům a v pravou chvíli předložit stoprocentní alibi. Má rozum, který mu pracuje s mimořádnou spolehlivostí, a je lstivý jako had. A proto, pane komisaři, promiňte mou smělost, ale vaše opatření se mi zdají trochu naivní.“

Dojem, jaký na něho udělala Gonzalesova slova, Holt zakryl úsměvem.

„No co, dělám, co můžu. Jenom lituju, že mi nechceš říct všechno, co víš. Myslím si totiž, že máš Salterovu naprostou důvěru.“

„Protože mi vyprávěl své některé příhody? Copak to je důkazem jeho důvěry? To všechno se už stalo dávno, a nakonec mi neřekl nic, co by mohlo proti němu posloužit jako důkaz. Kdybych tvrdil opak, lhal bych. Ne, pane komisaři, já nic neřeknu, protože, nic nevím… Snad se vám přece jenom bude hodit zpráva, že v poslední době proseděl Salter celé dny ve své dílně pod schodištěm. Ale co tam dělal, to taky nevím. Nic mi o tom neřekl a to, co udělal, si vždycky bral s sebou, protože jsem tam kromě pilin a odřezků kovu nikdy nic nenašel.“

„Hm,“ zabručel Holt a zamyšleně se díval na podlahu.

„Vaše situace je vážná,“ Tony ztlumil hlas a pokračoval šeptem, „mějte se na pozoru, v domě číhá smrt…“

„Neříkáš mi nic nového,“ prohodil netrpělivě Holt.

„Právě před chvílí jsem se o tom přesvědčil.“

„Tentokrát se vám podařilo uniknout, ale příště…“

Holt přešel na jiné téma.

„To ty jsi podstrčil klipsu?“

Tony po posledních slovech údivem pootevřel ústa.

„Klipsu? Jakou klipsu?“

„Zelenou klipsu, určitě patří slečně Mortonové.“

„Chcete tím říct, že jste našel klipsu? Kde?“

„Ve svém pokoji. Ležela na stolku.“

„To je divné! Nevím nic o žádné klipse.“

V Tonyho hlasu Holt vycítil upřímnost, a co ho ještě více překvapilo, strach.

„Předtím jsem ji viděl na podlaze v rohu vedlejšího pokoje.“

„V tom vedle mě?“

„Snad mluvím dost jasně.“

„Nepůjdeme tam? Ukážete mi, kde ležela?“

„Pojď.“

Když otevřeli dveře a světlo svítilny proniklo do rohu pokoje, Holt ukázal rukou.

„Tamhle…,“ přestal v půli věty, neboť skutečně ta zelená klipsa ležela na svém místě.

„Co to je k čertu!“ ‚tentokrát zazněl údiv v Holtově hlase. „K čertu!“ opakoval. „Co to znamená?“

Sáhl si do kapsy, vyndal klipsu, kterou našel nahoře,‘ a ukázal ji Tonymu. Ten si ji prohlížel se zachmuřeným čelem.

„Rozumíš tomu?“

„Ne, ale vidím, že i vy, pane komisaři, jste překvapen zrovna tak jako já.“

„Jestli máš z toho radost, tak ano.“

Sluha mlčky zakroutil hlavou.

„Tony,“ Holtův hlas zazněl přátelsky, „ptám se tě ještě jednou, co víš o té dívce?“

„Nic, pane komisaři, opravdu nic…,“ Tony vypadal, jako by chtěl pomoci, ale byl přitom naprosto bezmocný.

„Chceš, abych ti věřil, a přitom lžeš. Co se dá dělat, to je tvoje věc! Jen tak z toho nevybruslíš. Dostanu tě zrovna tak jako Saltera.“

Když se obracel ke dveřím, uslyšel za sebou Tonyho tichá slova:

„Saltera nedostanete, pane komisaři…“

„Doveď mě k rozvodné desce.“

Deska byla u vchodových dveří, všechny pojistky byly na svém místě. Tony je prohlížel jednu po druhé ve světle Holtovy svítilny. Jedna z pojistek byla poněkud vyšroubována, stačil jeden pohyb ruky a v přízemí se opět rozsvítilo.

„Vrať se do svého pokoje a přemýšlej o mém mladém věku,“ řekl jízlivě Holt.

Tony se odšoural ve filcových pantoflích do zadní části chodby. Komisař nějakou dobu pozoroval jeho nohy tiše našlapující na kokosový běhoun. Tamty prchající kroky byly slyšet úplně zřetelně.

Vystoupil do patra a zastavil se před Salterovými dveřmi. Uvnitř vládlo ticho. Zmáčkl kliku a strčil do dveří.

Stařec seděl u psacího stolu a prohlížel nějaké papíry.

„Je zvykem, že se před vstupem do místnosti zaklepe,“ podíval se na Holta s brýlemi na špičce nosu. „Určitě o tom víte, pane komisaři.“

„Nenamáhej se, Saltere. Už jsem ti řekl, že teď jsem tady služebně.“

„Neberu toto oznámení na vědomí. Důvod, jaký jste uvedl, je výplodem vaší fantazie.“

„Myslíte tím zmizení děvčete? Mohu vám prohlásit, že nyní začal existovat také jiný důvod, který nemá nic společného s mou fantazií.“

„Je také tak reálný?“

„Samozřejmě! Poznáváte ten nožíček?“ hodil na psací stůl dýku.

Salter ji uchopil do obou rukou a chvíli ji obracel v prstech.

„Už jsem ji někde viděl, ale nemohu si teď vzpomenout kde… Odkud ji máte?“

„Před chvílí někdo usiloval vrazit mi ji mezi žebra. Mám za to, že tato skutečnost je vám dobře známa, takže další hloupé otázky mající dokázat vaší údajnou nevědomost jsou zbytečné.“

„Vás se někdo pokusil zavraždit? Můj ty bože! Není to ale zase nějaké příšerné nedorozumění?“

„Saltere, nech toho přetvařování. Ukaž mi radši svoje boty!“

„Boty? Co mají s tím společného moje boty?“

„Nech si ty povídačky. Ukaž mi okamžitě podrážky svých bot!“

„Boty mám támhle v tom pokoji,“ Salter ukázal na otevřené dveře do ložnice. „Mám na nohou pantofle, ale když si přejete, prosím pootočil se u psacího stolu a zvedal jednu nohu po druhé a ukazoval suché podrážky.

Také boty byly úplně suché. Holt je postavil na místo a uvažoval přitom, zda mohly oschnout během jeho rozhovoru s Tonym. Zdálo se to nepravděpodobné.

Nenápadně se rozhlédl po pokoji. Kde mohou být schovány tamty boty?

Ačkoliv vás mé otázky vyvádějí z míry, chtěl bych se vás ještě na něco zeptat,“ přerušil mlčení Salter, „Kde že vás napadli?“

Holt se mlčky podíval do starcova obličeje. Nějakou dobu se na sebe upřeně dívali. Salterovy černé oči na něho pohlížely s trpělivým vyčkáváním a nevyjadřovaly nic kromě zvědavosti.

„Ve dveřích u kuchyňského vchodu,“ ozval se za chvíli Holt. „Proč vás to zajímá?“

„Cožpak taková zpráva na mě nemá udělat žádný dojem? Vadí vám, že mé chování nepotvrzuje vaše podezření? Zapomínáte však, že jsem majitelem tohoto domu a považuji vás i nadále za svého hosta.“ ‚

„To je vskutku dojemná starostlivost.“

„Nedělejte si legraci, pane Holte. Dějí se tady věci,‘ které naprosto nechápu. Už vám nebudu mít za zlé vaše chování ke mně. Skutečně ve vašich očích jsem podezřelý především já.“

„Nepopírám to.“

„Proč jste byl napaden u zadních dveří? Odcházel jste z domu?“

„Ano, byl jsem v přilehlém stavení…“ Holt nedokončil větu v očekávání dalších otázek.

„Proč jste tam šel v noci? To nás stále podezříváte, že jsme schovali tu dívku?“

„Samozřejmě. Proto také jsem se vypravil, že ji budu hledat.“

„A našel jste něco?“ Na úzkých rtech se mu rozehrál úsměv.

„Nenašel jsem nic…“ pomalu odpověděl Holt.

„Takže jste zklamán?“ povzdechl s politováním Salter a podíval se na komisaře.

„Někdy se to stává… Co se dá dělat?“ povzdechl si také Holt.

„Tak co teď zamýšlíte?“

„Odložit hledání na zítřek a jít si lehnout!“

„To je snad to nejrozumnější, co může člověk v tomto případě udělat. Rusové tvrdí, že ráno je moudřejší večera.“

„S vaším pochopením se mi hned bude lépe usínat, pane Saltere. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane komisaři Holte. Ráno nám určitě oběma budou připadat směšné vaše nynější obavy a podezření.“

„Pochybuji, že nám oběma bude do smíchu,“ zabručel Holt a namířil ke dveřím.

A zase ta pouť chodbou, zase myšlenky plné tajných obav – stav napjatého očekávání a tlumeného neklidu. Co je tohle za prokletý případ! Všechny nashromážděné údaje mu nepřinášely jediný důkaz, jedinou sebenepatrnější stopu! Neexistovala žádná kriminální hádanka, situace byla jasná, pachatele všeho, k čemu doposud došlo, znal, měl ho doslova na dosah ruky, ale současně nebyly žádné důkazy, které by mu dovolily podat obžalobu. Ano, Tony měl asi pravdu, když pochyboval, jestli on, Holt, dokáže porazit takového protivníka!

Byl zvědav, co řekne posledním událostem Stanford. Znal jeho životní moudrost a zkušenost – porada s ním by měla vnést jasno do dalšího postupu.

Zastavil se přede dveřmi a zaťukal podle smluveného znamení. Avšak uvnitř bylo ticho a Holt pocítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Že by…

Zaťukal ještě jednou, tentokrát hlasitě. Za okamžik si vydechl s úlevou, protože slyšel kroky a pak tichou otázku:

„To jste vy, Holte?“

„Ano, pane prokurátore, otevřte mi, prosím.“

V zámku zaharašil klíč a komisař vešel do pokoje. Prokurátor bez saka s brýlemi vysunutými na čelo stál a v ruce držel knihu.

„Neslyšel jste, když jsem zaťukal poprvé? Měl jsem zlé tušení.“

„Začínají vám snad selhávat nervy, Holte?“ Stanford se pousmál. „Prostě jsem se zahloubal do čtení. To je vina pana Houstona,“ pozvedl ruku, ve které držel knihu. „Máte pro mne něco zajímavého?“

„Mám toho až příliš.“

„Pojďme do mého pokoje, budete mi to vyprávět.“

Když se Stanford zabořil do křesla, Holt, který se nepřestal procházet po koberci, mu podal přehled o průběhu všech událostí a rozhovorů.

Prokurátor pozorně poslouchal. Když komisař skončil, opřel se o opěradlo a určitou dobu mlčel, zahleděný do stínidla lampy.

„Takže naši protivníci zahájili akci,“ přerušil mlčení. „Zajímá mne, jakou úlohu hraje v tom všem sluha. Naše dohady, že podstrčil tu klipsu, budeme muset nyní asi revidovat.“

„Možná že ano, možná že ne. Podle mého názoru ta druhá klipsa nepopírá naši prozatímní koncepci.“

„Jak to?“

„Tony si nevšiml klipsy, která ležela na podlaze, ale zato nám přinesl druhou. S takovou eventualitou musíme také počítat.“

„Existuje však určitý rozdíl. Je něco jiného využít vzniklou situaci a něco jiného ji záměrně vytvořit. V tom druhém případě by musel existovat silný podnět k jednání a jasně určený cíl. Nezdá se mi, že by Tony měl vlastní koncepci.“

„Navrhuji, abychom zatím odložili toto téma. V současné době mě víc zajímá osud toho děvčete.“

„Je nabíledni, že se jí podařilo znovu získat volnost, a to je nejdůležitější. To asi ona nechala puštěnou vodu v koupelně. Když si uvědomíme rafinovanost našeho protivníka, její výkon považuji za obdivuhodný. To musí být odvážné a šikovné děvče.“

„Ano. A přitom vytvořila situaci, s kterou jsme vůbec nepočítali.“

„Je mi však záhadou, proč se neozvala, když jste ji volal. Musela být přece někde velmi blízko.“

„Jistě považovala to volání za lest. Byla sama v tmavém lese, zoufalá, protože určitě viděla, co udělali se Scottem. Mohla si myslet, že ten, kdo volá, je pachatel. V této situaci měla zřejmě menší strach z tmavého lesa.“

Prokurátor Stanford zakroutil hlavou.

„Ale v takovém případě žena vyhledává spíš zdánlivou záchranu a neuvažuje… Vaše výzva by měla mít úspěch.“

Tento protikladný názor zesílil Holtovu netrpělivost, kterou však na sobě nedal znát.

„To jsou dva zcela protikladné pohledy na věc.“ Holt se zmohl i na úsměv.

„Nenašel jste kromě stop té dívky, které vedly směrem k lesu, ještě nějaké jiné?“

„Obáváte se, že už neslyšela to volání? Tato eventualita mě taky napadla, proto jsem důkladně probádal terén. Ne, nikdo ji nesledoval.“

„A Scott? Vždyť jste ho nechal vlastně bez pomoci.“

„Nemohl jsem ho lépe ošetřit, neměl jsem čas, ani vhodné podmínky. Krev už byla zaschlá, dal jsem mu na hlavu studený obklad, leží na posteli, takže mu momentálně nic nehrozí. Až skončíme, přenesu ho sem.“

„Mohli by opakovat přepadení, aby s ním skoncovali.“

„Proč? Když už nám není nic platný? Salter nepatří k těm, kteří dělají něco bez předběžné úvahy.“

„Hm…, možná. Jak došlo k tomu přepadení? Co o tom soudíte?“

„Salter se určitě dovtípil, že jsme sem nepřijeli sami, a rozhodl se prozkoumat okolí domu.“

„Nebo spíš, když hledal dívku, náhodou narazil na Scotta stejně jako vy.“

„Salter stejně musel předpokládat, že je někdo v kůlně, a byl velice opatrný, jinak by se Scott nenechal překvapit.“

„Měly by se najít ty boty, které měl pachatel na nohou. Jsou někde schované. O Salterově rafinovanosti svědčí fakt, že předvídal případné hledání mokrých podrážek.“

„Až skončíme, chtěl bych sem především dopravit Scotta.“

„Správně. Půjdeme spolu, pomohu vám.“

„Děkuji, poradím si sám.“

„Nebudu tady nečinně sedět, když vy riskujete svůj život,“ řekl netrpělivým hlasem prokurátor. „Jaký jiný úkol byste pro mne měl?“

Holt se chvíli zamyslel.

„Máte zbraň a baterku?“

„Samozřejmě. Oboje mám v tašce.“

Komisař se neovládl a usmál se.

„Tak si je hned vyndejte. V naší situaci bychom měli mít zbraň vždy u sebe. Já půjdu pro Scotta a vy, prosím vás, pečlivě prozkoumejte půdu. Jenom tam může být skrýš té dívky. I kdyby byla prázdná, je nutné ji najít. Pak nebude mít Salter tak jistou pozici.“

„Dobrá, ale než půjdeme, chtěl bych se ještě trochu hlouběji zamyslet nad Gonzalesem. Cítím, že hraje v tomto případu zcela mimořádnou úlohu. Ale je to jeho vlastní úloha? Na čí je vlastně straně?“

„On ví velmi dobře, co může očekávat od svého zaměstnavatele, a nevypadá na to, že by mu příliš důvěřoval. Zajímalo by mě, jestli obraz Saltera, jak mi jej vykreslil, měl být pro mě výstrahou, nebo jestli měl sloužit jenom jako zastrašovací prostředek?“

Nadále se procházel po pokoji s rukama v kapsách saka. Koberec tlumil jeho kroky. Kromě jejich nehlučného rozhovoru nebylo okolní ticho ničím narušováno.

Prokurátor seděl ve velkém křesle, jehož opěradlo mu sahalo až k ramenům. Právě dokončoval větu, když Holt uslyšel za knihovnou slabý šramot.

Za knihovnou byla chodba. Komisař se přiblížil ke svému společníkovi a naklonil se k němu.

„Pokračujte v rozhovoru,“ zašeptal mu do ucha. „Někdo je na chodbě…“

Stanford kývl hlavou a pokračoval.

„Je třeba nutně si pohovořit s Tonym. Chtěl bych se zúčastnit této rozmluvy. Doufám, že z něho něco dostaneme.“

Holt překročil práh a několika rychlými kroky přešel vedlejší pokoj. V ruce se mu zaleskl černý revolver, Otevřenými dveřmi k němu doléhal Stanfordův hlas, který právě dokončoval jednu z dalších vět:

„… hlavně mě zajímá rozpor mezi tím, co nám řekl Tony, a tím, co nám říkal náš voz…“

Slovo bylo najednou utrženo v půli, ozvalo se krátké křečovité zachrčení, potom něco jako táhlé zasténání.

Holt se otočil a dvěma skoky se octl na prahu přilehlého pokoje.

Celou místnost přelétl jedním pohledem. Bylo tam ticho a všechno bylo na svém místě. Také Stanford seděl v křesle tak, jak ho před chvílí opustil, ale jeho hlava byla teď nějak nepřirozeně zkroucena na stranu, jeho lesknoucí se skelný pohled byl nehybně upřen do stropu a jazyk v pootevřených ústech ohrnul spodní ret, což dávalo jeho obličeji hrůzný a tupý výraz.

Bylo zřejmé, že prokurátor už nežije. Přesto Holt k němu přistoupil, vzal do dlaně jeho bezvládnou ruku a zkoušel tep. Tehdy si všiml dlouhé úzké dýky, kterou byl probodnut krk zemřelého. Vyndal z kapsy kapesník, uchopil přes něj nůž a vytáhl jej z rány. Měl ocelovou rukojeť, zrovna tak úzkou jako ostří, od něhož byl oddělen jen nepatrně vyčnívajícím prstenem.

Dýku spolu s kapesníkem položil na stolek a rozhlédl se po pokoji.

Byla to absurdní situace. Zločin byl spáchán v době, když on stál u jediného vchodu do jejich pokojů. Nikde se nemohl nikdo schovat. Když se nepodaří najít jinou cestu, odkud mohl zasáhnout vrah, pak jediným člověkem, kterého bude možno obžalovat pro vraždu prokurátora Stanforda, bude on sám, komisař Holt.

Znovu si promítl celou situaci, když byl ve vedlejším pokoji. Stanford před smrtí nevydal ze sebe žádný varovný výkřik, mluvil normálním, snad trochu tišším hlasem. To je jasný důkaz, že neviděl vraha. Úder byl veden zezadu, ale za křeslem je jen velmi úzký průchod a za ním roh místnosti…

Holt si bezmocně přejel dlaní po bradě.

A opět ten pronikavý pocit strachu. Strachu a bezmocnosti. Zastavil se uprostřed pokoje a díval se na nehybné tělo bezvládně nakloněné přes lenoch křesla. Stanford… ne, to už není on, to je jenom mrtvola člověka, to je věc, která v nás probouzí strach a hrůzu, to je důkaz, že tu působí nějaká zlá síla, která možná zrovna teď číhá, aby zasadila novou ránu…

Ale zvítězil zdravý rozum a vůle zkrotila uvolněné nervy. Musí se vypořádat se vším, co mu stojí v cestě: se strachem z nebezpečí, s prázdnotou po ztrátě společníka, se žalem po člověku, který už nežije.

Otočil se a ještě jednou přejel pohledem celý pokoj. Jak se sem dostal vrah? Vždyť přece dýka se zde nemohla objevit jen tak, nemohla jen tak, sama od sebe tak silně a přesně zasáhnout… Jak se mohlo stát, že se pachatel objevil za zády své oběti, aniž jí byl zpozorován? Odkud se tady vzal? Nějakým tajným vchodem? Že by se snad část knihovny dala posunout a někdo sem mohl vejít přímo z chodby? Tony mluvil o Salterovi málem jako o geniálním mechanikovi! Ten šramot, který upoutal jeho pozornost, přicházel právě z místa za touhle stěnou.

Ale – Holt na okamžik znehybněl, zabrán do nové myšlenky – to nebyl hluk fungujícího mechanismu. Ne, to nebyl bezděčný hluk. Byl vyvolán záměrně proto, aby mne vylákal z pokoje! Vrah počítal s tím, že ho tímto způsobem vyláká ke dveřím a že jeho oběť zůstane na chvilku sama. Tehdy bude moci zasadit ránu, aniž se prozradí, jak to udělal! No a výsledek bude takový, že jen on, Holt, mohl spáchat tento zločin!

Za každou cenu je nutné najít ten vchod, kterým se dostal vrah do místnosti.

Měl pocit, že je myší, s kterou si hraje neviditelný kocour.

Tajný vchod mohl být jedině v knihovně. Začal vyhazovat na podlahu knihy. Za chvíli poličky za křeslem byly prázdné. Zadní stěna knihovny byla udělána z dřevěných desek. Ačkoliv svítila lampa, Holt si rozsvítil ještě svítilnu a zkoumal kousek po kousku jejich povrch. Desky byly spojovány v pravidelných vzdálenostech, spoje nebyly maskovány. Jednotlivá prkna přiléhala těsně k sobě bez jakýchkoli spár, nebylo tady nic, co by mohlo poukazovat na existenci nějakého tajného otvoru – ani smítko prachu, rozdíl v barvě nebo v úrovni ploch, škrábnutí nebo nějaké známky po používání. Pohyblivá část takové stěny by však musela mít i v tom nejdokonalejším provedení nějaké stopy nejednotnosti. Kromě toho takový průchod je přece vytyčen třemi liniemi: dvěma kolmými a jednou vodorovnou. A zde byly jen kolmé spoje, naprosto těsné, kdežto desky i s několika málo suky se leskly stejnou politurou zlatového odstínu.

Zhasnul baterku a bezmocně si přejel po čele. Vskutku, záhada této vraždy se zdála být nevysvětlitelnou.

Nehybná mrtvola, nakloněná přes lenoch křesla, vytvářela groteskní pózu. Na stolku před ní svítila lampa a barevným stínidlem propouštěla paprsky teplých odstínů, které padaly na koberec. Knihy, vyházené z poliček, ležely v hromadách na podlaze a vysvětlení, kudy se sem mohl dostat vrah, se vymykalo jakýmkoliv logickým úvahám.

Když neexistovala žádná cesta, kterou se sem mohl dostat pachatel, což z toho nevyplývá, že neexistoval také žádný pachatel? Tak tedy jakým způsobem mohla smrt zasáhnout svou oběť? Odkud se tady vzal ten nůž zabodnutý do jejího těla? Že by snad nějaký tajný mechanismus?

Avšak tato koncepce mu byla nějak cizí.

„Hloupost,“ zabručel si sám pro sebe a přiblížil se ke křeslu. Obešel je kolem dokola a důkladně si je prohlédl. Tento kus nábytku byl velice těžký a mrtvola, která na něm ležela, ještě zvětšovala jeho tíhu, takže jej jen s velkou námahou o kousek posunul, aby měl zezadu lepší přístup. Ale ani tato důkladná prohlídka nepřinesla žádný výsledek.

„Jestli nenajdu rozuzlení této hádanky, pak snad budu muset věřit tomu, že pachatelem jsem já,“ podrážděně zabručel. „Kdyby aspoň Stanfordova poloha byla jiná, kdyby seděl zády do pokoje, pak by se mohlo předpokládat, že nůž byl hozen, ale odkud?“ Podíval se po obrazech, které visely na stěně.

Mezi okny visely dvě staré rytiny. Nad barem byl zavěšen velký pastel s mysliveckou tematikou: vedle brokovnice ležel se svěšenou hlavou bažant. Kousek dál byl nevelký olejový portrét muže. Pod širokým okrajem klobouku bylo vidět tmavý obličej s tvrdými rysy, z kterého se dívaly pronikavé posměvačné oči.

Tento portrét na sebe upozorňoval svou polohou, visel totiž níž, než se obvykle obrazy věší. Holt si chvíli prohlížel tento tmavý obličej. Letmý úsměv ulpíval v koutcích úst s ohrnutými rty a ještě víc zdůrazňoval výsměšný výraz pohledu.

Komisař se přiblížil k obrazu. Ve světle elektrické lampy se poněkud leskl jeho ztemnělý pohled.

Natáhl ruku a dotkl se starého rámu bohatě zdobeného zlatém a snažil se s ním pohnout. Rám se však nehnul z místa, přestože byl obraz zavěšen na provázku.

Nahlédl pod jeho vystupující okraje. Z pravé strany, téměř zcela schované ve stěně, byly dva podlouhlé výstupky, které prozrazovaly, že jsou pod nimi závěsy. Nebyly skoro vidět a nebýt Holtovy napjaté pozornosti, jakou věnoval obrazu, určitě by si jich nebyl vůbec všiml.

Komisař si tiše hvízdl. Lehce zatáhl za opačný okraj rámu a obraz se pohnul, i když s určitým odporem.

Chvíli se zamyslel, pak si sundal kravatu, na jejímž užším konci udělal malou smyčku, kterou zavěsil za horní roh rámu. Pak odstoupil a pomalu táhl kravatu k sobě.

Dvířka zamaskovaná obrazem se pomalu otvírala. Pružný odpor, s jakým ustupovala, vnukl Holtovi myšlenku, že je zevnitř drží nějaká guma nebo pružina. Najednou odpor rázem ustal a dvířka povolila a ukázala na okamžik vnitřek skrýše. Současně vyšlehl odtamtud plamen a pokojem otřásla silná detonace. Hned v dalším momentě se obraz s tupým úderem zaklopil a automaticky se vrátil na své místo.

Všechno proběhlo bleskově. Holt stál v místnosti omráčen a v uších slyšel ozvěnu toho výbuchu.

Pokojem se táhl zápach spáleného střelného prachu a v protilehlé stěně zel otvor po kulce.

„To bych tedy vypadal, kdybych stál naproti tomu krásnému obrázku.“ Tentokrát Holt promluvil sám k sobě zcela hlasitě.

V tom okamžiku uslyšel hluk přibližujících se kroků.

Na prahu stáli Salter s Tonym.

„Na koho jste vystřelil, pane komisaři?“ řekl ustrašeně Salter.

Komisař se přiblížil k příchozím.

„To jste’střílel vy, pane Saltere, ne já!“

„Já? Co to povídáte?!“ Stařec rychle přelétl pohledem celý pokoj a jeho zrak se zastavil na křesle.

„Prokurátor? Vždyť on nežije…,“ řekl tiše a obrátil svůj pohled k Holtovi. „Můj ty bože! Co se tady stalo! Kdo ho zastřelil?“

Holt utkvěl pohledem v Salterových očích. Napnuté svaly v obličeji mu hrály pod kůží.

„Ty prolhaný pse!“ procedil mezi zuby. „Čeká tě stejný osud jako tvého syna, slibuji ti to.“

A opět jako při prvním rozhovoru se na úzkých Salterových rtech ukázal sotva znatelný úsměv, zcela nepochopitelný a nečekaný. To výsměšné zkřivení úst vrátilo Holtovi chladnou mysl.

„Jste trochu podrážděný, pane komisaři,“ zaznělo ironicky. „Určitě proto příliš mnoho mluvíte.“

Holt si vzpomněl na žertovnou Nellynu poznámku týkající se stejné věci. Tato vzpomínka v něm vyvolala hořký pocit samoty.

„Nemůžeme se tomu divit, že je komisař pohoršen, pane,“ ozval se smířlivě Tony.

„Pořád nevím, co se tu vlastně stalo?“ zeptal se Salter, aniž by věnoval pozornost Tonyho poznámce.

„Byl zavražděn prokurátor Stanford,“ řekl Holt vyrovnaným hlasem.

„Zavražděn! Jak? Snad byste nám mohl sdělit podrobnosti?“

„To jsou zbytečné řeči, Saltere! Odpověď na tuto otázku bys měl znát sám.“

„Tak vy stále trváte na tom, že jsem to udělal já?“ vyprskl stařec. „To už přesahuje všechny meze!“

Do rozhovoru se vmísil sluha.

„Jste si tím jist, že to nebyla přirozená smrt?“

Holt sáhl po cigaretě.

„Ano,“ ozval se, když schoval zapalovač. „Prokurátor Stanford má na krku bodnou ránu. Vražedný nástroj leží támhle na stolku.“

„Kdy se to stalo?“

„Před půl hodinou.“

„A vy jste neviděl vraha? Nevolal o pomoc? Vždyť tady bylo rozsvíceno!“ vykřikl Salter.

„Dost už těch otázek!“ krátce odsekl Holt. „Nepředstírejte mi tady naivního hocha!“

„Nevím, oč vám jde,“ zabručel Salter, „prostě se chci orientovat v situaci. Myslím, že každý člověk na mém místě by byl stejně zvědavý.“

„Nemám v úmyslu uspokojovat vaši zvědavost! Místo toho bych chtěl ale vědět, kde jste byl před půlhodinou?“

„Byl jsem ve svém pokoji, což mi může dosvědčit tady Tony, protože byl celou dobu u mne, a proto také jsme přiběhli oba najednou, když jsme slyšeli ten výstřel. Ale…“ Salter zaváhal, pohlížeje úkosem na Holta. „Nerozumím…“

„Čemu nerozumíte?“ zeptal se Holt s lehkou ironií.

Salter se podíval na Tonyho, pak sjel pohledem na komisaře.

„Proč chcete vědět, co jsem dělal před půlhodinou? Vždyť jste byl na místě vraždy, tak snad víte, jak k tomu došlo a kdo to udělal?“

„Nikoho jsem neviděl.“

„Pachatel se přece sem musel nějak dostat.“

„Právě, jsem zvědav, jaký vy máte názor na vyřešení této záhady?“

„Opravdu nevím. Jediné dveře, které vedou do chodby, byly přece pod vaším dohledem.“

„Krásně jste to řekl. Problémem, jak se sem dostal vrah, si lámu hlavu celou tu dobu.“

V Salterově obličeji se objevil starostlivý úsměv.

„Nechtěl bych být ve vaší kůži, pane komisaři. Jste ve velmi složité situaci… Totiž z toho, na čem jsme se před chvilkou dohodli, naprosto jasně vyplývá, že buď kryjete vraha, nebo, řekněme si to na rovinu, jste prokurátora zavraždil sám. Nevidím žádnou jinou možnost, ačkoliv jsem si vědom, že takový úsudek zní paradoxně. Ale není zde jiné řešení. Byli jste přece spolu, sám jste přiznal, že jediný vchod do tohoto pokoje byl ve vašem zorném úhlu, a my, když jsme sem přišli, jsme vás zastihli při mrtvole. Není to dost jasná situace? I za těchto okolností se ptáte, kde jsem byl před půlhodinou…,“ nedokončil Salter a díval se s vyčkáváním na komisaře.

Ten chvíli mlčel.

„Já ti něco řeknu, Saltere, tentokrát naprosto upřímně. Slíbil jsem si totiž před několika minutami, že v žádném případě nedovolím, abys mne vyvedl z míry. Jen proto ještě stojíš na nohou. Ale radím ti, aby ses už o téhle věci nezmiňoval, nebo bych tě musel zcela chladnokrevně praštit.“

„Neměl jsem v úmyslu říkat něco jiného. Šlo mi jenom o to, abych osvětlil situaci, v jaké se nacházíte.“

„Nechte toho! Já vám také slibuju, že se o vás postarám se stejnou pečlivostí. Přejděme nyní k tomuto obrazu.“ Holt ukázal na portrét. „Jak se vám líbí?“

„Hm… Nevyznám se moc v uměleckých dílech. Koupil jsem je s ostatním zařízením. Byly tady všechny tyhle obrazy, když jsem kupoval dům, a všechny jsou uvedeny v kupní listině.“

Holt poodstoupil několik kroků na stranu a zhodnotil situaci. Tony stál kousek od okna a nebyl v dráze střely skryté pistole.

„Nevíte o něm nic podrobnějšího?“

Salter pokrčil rameny.

„Ovšem že ne. Nemám ponětí, kdo jej maloval, ale když vás zajímá právě tohle, vyhledám jméno autora v seznamu inventáře.“

„Když jste přišel, zeptal jste se, jestli jsem to střílel já. Tak vám chci ukázat původce výstřelu.“

„Co to má společného s obrazem?“ Salter se na Holta udiveně podíval.

„Možná že má. Prosím, pojďte si jej prohlédnout zblízka.“

„Když si to přejete…“ zabručel Salter a přiblížil se k obrazu.

„Posuňte jej prosím do strany.“ Stařec se snažil pohnout obrazem, ale bezvýsledně. Holt mu neviděl do obličeje. Pak se podíval na Tonyho a zpozoroval slabý úsměv, který mu pohrával kolem rtů, těžko říci, zda byl známkou veselí nebo zvědavosti.

Salter se podíval Holtovi přes rameno.

„Nerozumím,“ zamručel, „to je divné…, visí na provázku a nedá se s ním pohnout.“

„Protože se otvírá jako dvířka,“ Holt se zapojil do hry a předstíral, že bere vážně Salterovu neznalost.

„Co to je zase za novou hádanku?“

„Zatáhněte za levou část rámu a pomalu otvírejte.“

Stařec stál k nim otočen zády a obraz měl těsně před obličejem. Holt uviděl jeho dlouhé prsty, do kterých uchopil okraj rámu. Ze strany se ukázala černá škvíra, která se neustále zvětšovala.

Obraz se stále více posunoval, škvíra se pomalu, ale ustavičně rozšiřovala. Pět centimetrů, šest, sedm, osm…

V pokoji bylo ticho. Komisař se zájmem čekal, kdy Salterovi selžou nervy.

Ještě jeden centimetr, dva, tři…

Nic naplat, musel zakročit.

„Dost!“ nařídil. „Pusťte!“

Stařec splnil příkaz a obraz se s hluchým úderem vrátil na své místo.

„Máš silné nervy, Saltere,“ řekl Holt s obdivem.

„Silné nervy? Proč?“ Salter se otočil a díval se na něho udiveně.

„Proč? Hned ti to ukážu. Postav se sem,“ ukázal mu místo vedle Tonyho. Šel k obrazu, uchopil jej zezadu za rám a zatáhl dopředu.

Obraz se otevřel a – nic se nestalo.

Holt se podíval překvapeně dovnitř. Uviděl prázdnou skříňku z tmavého, zrezavělého plechu.

Pomalu pouštěl rám, až se obraz vrátil na své místo, a pak, překvapený výsledkem zkoušky, přešel doprostřed pokoje.

Protivník mu připravil nové překvapení, ale tentokrát to byl holý výsměch, něco jako špatný vtip. Takže nebyl před chvílí svědkem ukázky ocelových nervů, protože Salter věděl, že mu nehrozí žádné nebezpečí. Dovedl si představit výraz jeho obličeje, když byl k nim otočen zády.

„Důvtipná skrýš,“ ozval se uznale Salter. „Ale proč jste mi říkal, abych ustoupil na stranu, a co to má společného s tím výstřelem?“

V jeho hlase Holt nevycítil posměch a to v něm vyvolalo novou vlnu obdivu. Opět viděl, jak silný je jeho protivník, nad kterým musel zvítězit.

„A vy jste samozřejmě o ní nic nevěděl, že? Ani jste nevěděl, že tam byla pistola, která vystřelila, jakmile se dokořán otevřela dvířka? To byla totiž ta detonace, kterou jste slyšeli.“

„To je neslýchané!“ zvolal sluha. „Ale kam se ta pistole poděla? Odešel jste mezitím z pokoje, pane komisaři?“

„Kdy? Vždyť jste přiběhli hned po výstřelu!“

Tony zakroutil hlavou.

„Tak co se s ní stalo?“

„Je to nějaká mechanická hračka, na kterou musím přijít, i kdybych měl rozmlátit celou zeď. Vždyť ta pistole nemohla zmizet a já jsem přece neměl halucinace. Ostatně, sami jste říkali, že vás sem přivolal hluk výstřelu.“

„Bylo to skutečně tak.“

„A hned jste věděli, odkud přichází ten hluk detonace? To je ale obdivuhodný sluch a cit! Ještě se k tomu vrátíme. Ale teď mám k tobě, Gonzalesi, jinou otázku.“

„Poslouchám, pane komisaři.“

„Co jsi dělal v Salterově pokoji? Proč jsi se nedržel mého příkazu?“

„Zavolal jsem si ho,“ skočil mu do řeči stařec. „Už jsem vám říkal, že nemám v úmyslu podřizovat se vašim rozkazům!“

„Hned se o tom přesvědčíme, protože vás chci zamknout…“

„Co si to dovolujete!“

„Tak dost,“ řekl ostře Holt. „Jste zatčen, pane Saltere, kvůli důvodnému podezření z vraždy Stanforda způsobem, který mi ještě dosud není znám. Upozorňuji vás, že všechno, co od této chvíle řeknete, může být použito proti vám. Půjdete se mnou do svého pokoje!“

„Já že jsem zatčen?“ Salter couvl o krok dozadu a Holt si všiml, že se mu začala třást jedna strana jeho úst. ^

„Já že se musím obhajovat? Ale to se vám nepodaří! Mám svědka, který mi pod přísahou dosvědčí, kde jsem byl v kritickém okamžiku!“

„Nejsem přesvědčen o věrohodnosti výpovědi tohoto svědka. Počkejte tady, než přeneseme zemřelého. Tak pojď, Tony!“

Salter pohnul rameny, ale zůstal na místě, dokud mrtvolu, zabalenou do prostěradla, nepřenesli na pohovku.

Holt zamknul za sebou dveře, a když se zastavili před Salterovými pokoji, obrátil se na Tonyho:

„Půjdeš se mnou, budu potřebovat tvou pomoc. A vy, pane Saltere, zůstanete ve svém pokoji, bohužel uzamčeném.“

„Chceš mě zatknout? Mne?! Ach ty prokletý hlupáku!“

„Konečně jste strhl svou masku,“ Holt pokýval hlavou. „Pro začátek je dobré i to! Dej si odchod! Ale žádné hlouposti, nebo…“

Salter uviděl namířenou pistoli. Tmavý otvor hlavně se na něho díval kulatým, hrozivým okem. Vypravil ze sebe nějaká sotva slyšitelná slova, a když zvedl oči na Holta, ten uviděl, jak vztek v protivníkově pohledu začíná neočekávaně uhasínat a jak původně ostré rysy vehementně měknou. Salter, náhle zestárlý o deset let, se otočil a bez námitek překročil práh svého pokoje.

Holt zamkl i tyto dveře, klíč schoval do kapsy a pak kývl na sluhu.

„Půjdeme do kůlny. Je tam raněný člověk, pomůžeš mi ho přenést.“

Když sestupovali po schodech dolů, sluha promluvil:

„Vy jste zamkl Saltera, pane komisaři, ale vždyť takový zámek pro něho nic neznamená.“

„To není pro mě nic nového. Když dveře otevře, jako zatčený riskuje další obžalobu, tentokrát pro pokus o útěk. Je dost chytrý na to, aby to pochopil.“

Stáli už na posledních schůdcích, když Holt prudce chytil Tonyho za ruku a na místě ho zastavil.

Jedno ze svítidel, která byla rozsvícena v hale, nestačilo úplně rozehnat tmu prostorné místnosti. Zadní chodba byla osvětlena silněji, takže obdélník dveří, jež tam byly otevřeny, odkrýval protilehlou stěnu jako světlé plátno.

Na osvětlené stěně se pohyboval velký a divný stín. Byly to obrysy horní části lidského těla – s největší pravděpodobností muže, neboť na hlavě nebyly vidět kontury vlasů. Orlí nos byl dlouhý jako nějaké monstrum a velké uši nepřirozeně a směšně odstávaly od hlavy. Ale nejpodivnější na této siluetě byly dlouhé a do středu zahnuté rohy, které vyrůstaly po obou stranách hlavy.

Nezvyklý stín se pomalu posunoval po stěně. Najednou prudce sklouzl dolů a zmizel ze zorného úhlu těch dvou. Holt jediným skokem překonal zbylé schody a vrhl se do chodby. Ta byla prázdná, ale dveře se ještě lehce chvěly.

Tony přiběhl vteřinu po tom. Komisař slyšel za zády jeho rychlý dech i přerývaná slova:

„Co to…, co to bylo?… To byl ďábel…, pane komisaři. Viděli jsme ďábla!“

„Ďábla jsem zamkl!“ nerudně odsekl Holt. „Uklidni se!“ Konejšení nebylo moc platné, protože Tony se z toho úplně rozklepal. Chvějící se rukou uchopil Holta za ruku a zatvrzele mu opakoval:

„Říkám vám, že to byl ďábel… přece jste viděl, že měl na hlavě rohy… Já…, já vím, proč se tady objevil…, přišel si pro mne… To byl Al…, to byl určitě…,“ ustal a rychle vydechoval.

„Tak se konečně uklidni, ty starý blázne!“ Holt odstrčil zlostně Tonyho ruku a vykročil k pootevřeným dveřím. „Pojď se mnou!“

Noc je uvítala vlhkou tmou. Přestalo sněžit a sníh, který před chvílí pokrýval tenkou vrstvou zemi, už roztál. Jenom sem tam v prohlubinách byly vidět jeho bělající se skvrny.

Holt se na okamžik zastavil na schodech, aby si jeho oči zvykly na tmu, a naslouchal.

Potom, když chvíli čekal na Tonyho, si uvědomil, že udělal chybu, když stanoviště umístil příliš daleko od domu.

Ze tmy, která ho obklopovala, nedoléhal ani ten nejmenší šum. Z oken se linulo širokými pruhy světlo, které rozptylovalo tmu těsně podél stěn domu, ale o to černější byla propast noci v jeho okolí. Když Tony konečně dorazil s patrným otálením, Holt ho bez okolků vystrčil dopředu.

„Já mám jít první, pane komisaři?“ vylekaně protestoval sluha.

„Ano. Nechci, aby se mi v takové tmě někdo motal za zády. Nic se ti nestane. Budu svítit na cestu a půjdu hned za tebou.“

Do kůlny dorazili bez obtíží. Holt si důkladně prohlédl terén, ale ani tady, protože zde nebyl sníh, nezůstaly žádné stopy. Teprve potom se vrátil pro Scotta.

Raněný ležel na posteli a spal. Holt stanul u něho, překvapen nečekaným objevem.

Mezitím zde někdo musel být. Ručník, který jen volně přiložil na ránu, byl teď pečlivě ovinut kolem hlavy a sepnut zavíracím špendlíkem.

Tak zase stopa dívčiny přítomnosti. To ona se musela postarat o raněného. Ale proč se stále skrývá a nechce se s ním setkat? Vždyť nebezpečí, které zde na ni odevšad číhá, by ji mělo přimět hledat pomoc a záchranu. Že by ještě doposud nevěděla, jaká je jeho úloha? Přesto přese všechno to musí být neobyčejně odvážná osůbka. Jestli to byl její stín, který před chvílí viděli, proč si přidělala ty idiotské rohy?

V tom okamžiku si Holt vzpomněl na stín na zdi. To nebyl stín ženy. Objevila se tedy další hádanka, kterou bylo nutno rozluštit. Tony byl přece s ním a Salter byl zamčen ve svém pokoji. Kdyby se dokonce tam odtud dostal, bylo fyzicky nepravděpodobné, aby se objevil dole před nimi, protože by musel v tomto případě projít kolem nich už na schodech.

Zatřásl ramenem spáče. Scott něco zabručel a za chvíli otevřel oči. Komisař otočil světlo k sobě.

„Jak je ti?“ Aspirant si sedl na posteli, ale hned se chytil za hlavu.

„Dobře, pane komisaři…, až na tu hlavu! Byla to pěkná rána!“

„Vezmu tě odtud, zkus vstát.“ Scott se poslušně postavil na nohy, ale hned si zase sedl zpátky.

„Motá se mi hlava,“ zabručel na omluvu.

„To přejde, vstaň! Pomohu ti.“

Zpáteční cesta proběhla bez obtíží. Tony šel vpředu. Jeho vysoká kostnatá postava s hlavou nakloněnou poněkud do strany se ostře rýsovala na pozadí svítících oken. Když vstoupili do domu, sluha přidržel Scotta z druhé strany, a tak prošli kolem schodiště.

„Jdi teď k Salterovi a zůstaň u něho,“ Holt sáhl do kapsy a předal Tonymu klíč. „Nesmíš odejít z jeho pokoje bez mého svolení.“

„Ano, pane komisaři,“ odpověděl horlivě Tony, který se nepokoušel tentokrát nic namítat.

Když se ocitli v pokoji, Holt ukázal aspirantovi ustlanou pohovku.

„Můžeš si lehnout, ale nesmíš spát.“

„Nelehnu si, cítím se už mnohem lépe. Ten pohyb mi udělal dobře.“

„Musím ti oznámit špatnou zprávu. Stanford je mrtev, byl zavražděn. Jeho mrtvola leží ve vedlejším pokoji.“

„No to je tedy…,“ zabručel Scott, ale bylo vidět, že je otřesen. „Už jste ho dostal?“

Holt pochopil smysl otázky.

„Ještě ne, protože je mi nepochopitelné, jak ho zavraždili. Pachatelem může být však jen Salter. Mám ho sice zamčeného, ovšem dokud nevyřešíme otázku Stanfordovy smrti, nemůžeme s ním nic dělat.“

„Jak se to stalo?“

Holt krátce vyprávěl celý průběh událostí, vyprávění ukončil:

„Za několik minut tě budu muset nechat samotného. Nesedej si do křesla. To místo se mi nelíbí. Měj oči a uši otevřeny a nenech se už podruhé překvapit. A nyní mi, prosím tě, podej hlášení, ale jen krátké, protože mám ještě hodně práce.“ Podíval se na hodinky.

„Kolik je?“

„Budou dvě. Poslouchám.“

„Zaujal jsem místo v kůlně přesně podle rozkazu. Jak víte, nejsou tam dveře. Postavil jsem si ke vchodu prázdnou bedýnku a pozoroval jsem terén. Po nějaké době se ve všech oknech objevilo světlo. Jeho záře docházela téměř až ke kůlně a tím se pozorování značně usnadnilo. Uplynuly asi dvě hodiny, když jsem v určitém okamžiku zpozoroval něco jako pohybující se stín. Blížil se směrem ke mně. Pak, když se na okamžik ocitl na úrovni osvětleného okna, zjistil jsem, že to byla ženská silueta. Zřetelně jsem viděl hlavu s rozčechranými vlasy a obrysy sukně. Hned potom jsem dostal ránu do hlavy a omdlel jsem.“

„Tak poslední, co jsi viděl, byla ta ženská postava?“ Scott si přejel rukou po obličeji a podepřel si bradu. „Ne, na něco jsem si ještě vzpomněl, ale už předtím… Když jsme šli sem, šel před námi sluha, že?“

„Ano, to byl právě ten Tony, o kterém jsme mluvili v Perthu.“

„Těsně před úderem jsem musel přece něco zahlédnout, jenomže si teď nemohu přesně uvědomit, co to bylo. Ano, pane komisaři, snad se nemýlím…,“ Scott zaváhal a zmlkl.

„Oč jde?“ pospíchal na něho Holt.

„Rozumíte, byl jsem ve tmě, z oken ke mně pronikaly jen slabé záblesky světla, takže všechno v mém okolí bylo rozmazané, nevýrazné, sotva viditelné. Přesto se mi nyní zdá, že v posledním okamžiku před úderem jsem zachytil koutkem oka jeden obraz… Byla to zvednutá ruka někoho vysokého… Obrys hlavy skloněné na stranu… A ať mě vezme čert, jestli to nebyl ten Tony.“

„Hm…“ Holt se zamyslel. „Závěry musíme dělat velmi opatrně. Viděl jsi už Saltera?“

„Ne.“

„Oni jsou si strašně podobní. Oba jsou stejně staří, oba jsou vysoké postavy, oba mají šedivé vlasy a oba jsou hubení. Sám tvrdíš, že všechno, co jsi pozoroval, bylo sotva vidět. Zrovna tak dobře to mohl být Salter.“

„Když je i on štíhlý a vysoký, samozřejmě, že si nemůžu být ničím jistý. Podezření, že to byl Tony, bylo vyvoláno tím, že jsem si najednou připomněl hlavu zkroucenou do strany…“

„Není vůbec vyloučeno, že to byl Tony. Oba mají kriminální minulost, ti se hledali tak dlouho, až se našli. Útočník využil momentu, když jsi soustředěně pozoroval tu ženskou postavu. Předpokládám, že sledoval tu dívku, byla to totiž nepochybně slečna Mortonová a narazil na tebe. Vypadá to tak, že jsi za cenu svého poranění zachránil ji… Musela totiž zpozorovat to přepadení, takže mohla včas utéct.“

„Asi ano.“

„Viděl jsem potom ve sněhu její stopy směřující k lesu. To potvrzuje mé domněnky.“

„Vy jste viděl stopy ve sněhu?“ Scott pozvedl hlavu a pohlížel na komisaře s trochu přihlouplým výrazem v obličeji. „Jak? Vždyť na zemi nebyl žádný sníh!“

Holt stáhl obočí.

„Jak to? To v době, když jsi byl přepaden a ani předtím, nesněžilo?“

„Ne.“

„Když jsem tě našel, padal sníh. Díky tomu jsem viděl stopy dívky, které vedly k lesu.“ Na okamžik zmlkl a potom dokončil myšlenku. „A také ještě jiné stopy, mužské, které vedly z domu směrem ke kůlně a nazpátek.“

„Vím zcela určitě, že než jsem omdlel, neviděl jsem ani trochu sněhu.“

„Hm… Tedy začalo sněžit záhy potom. Tak to nebyly stopy tvého útočníka. No, ještě se na to podíváme. Teď tě nechám na chvíli samotného, tady máš klíč, zamkni se. Otevřeš dveře, až ti řeknu heslo. Bude to číslo pokoje, ve kterém sedí Joe. Schválně ti neříkám číslici, mohou nás odposlouchávat. Víš o kom mluvím.“

„O Hlemýžďovi?“

„Ano,“ kývl s úsměvem Holt. Byla to totiž přezdívka jejich nadřízeného. Holdoval kultu rychlosti jako nezbytné podmínce veškerých úspěchů.

„Mají naši lidé zůstat na svých stanovištích?“

„Zatím ano. Ještě je tady nepotřebujeme. Musím teď vyhledat tu dívku anebo aspoň její skrýš. Upozorňuji tě ještě jednou, abys dával pozor. Pamatuj si, že ti hrozí nebezpečí i za zamčenými dveřmi. V tomhle vosím hnízdě je léčka na každém kroku.“

„Můžete být klidný, Nějak si poradím.“

„Nebuď si příliš jist.“ Holt se usmál. „No, buď zdráv, musím už jít.“

Už podruhé slyšel Holt za svými zády chrastění klíče otáčeného v zámku. Asociace spojená s tímto zvukem nebyla příjemná, takže se vydal chodbou pln vnitřního neklidu.

Schody na půdu byly tmavé, musel si na ně posvítit baterkou. Když byl nahoře, nahmatal vypínač a rozsvítil světlo.

Tady někde musí být schováno to děvče, ale kde? Ještě jednou nahlédl do pokojů z pravé strany. Nenašel v nich nic zajímavého. Vrátil se zpátky do otevřeného půdního prostoru a rozhlédl se. Nábytek potažený plátěnými povlaky a hromady prázdných kufrů sahaly málem až ke stropu místnosti, ohraničené ze dvou stran dřevěnou mříží a ze zbývajících dvou – cihlovou zdí. Před touhle místností byl průchod do zadní části půdy. Tady byly v mříži dveře s visacím zámkem, jak se ukázalo, zamknutým na klíč.

Holt chvíli hledal a našel kousek roury. Prostrčil ji ouškem zámku a bez okolků vytrhl skobu. Otevřel dveře, odstrčil prázdné kufry a prošel k zadní stěně. Nejdřív změřil vzdálenost od protilehlé střechy, pak obešel komín a se stejnou důkladností změřil šířku domu za boční zdí.

Výsledek byl záporný. Prostor zadní části půdy byl stejně dlouhý jako prostřední část.

V tom okamžiku si uvědomil, jak vypadá dům zvenku. Viděl jej ještě ve dne. ve světle zapadajícího slunce.

V prostřední části byla stěna vyšší a tyčila se nad hranami bočních křídel budovy. Tam tedy nebyl sklon střechy tak příkrý…

Teď už věděl, kde je skrýš. Nyní je třeba najít vchod. Snad nevedl místnosti za mříží, bylo by to příliš komplikované. A co ten roh za zdí. zavalený starým haraburdím? Zamířil k veliké, napolo rozbité skříni.

Byla to masívní skříň a nebylo možné s ní pohnout, ale záhy se přesvědčil, že se celkem snadno otáčí kolem vlastní osy. Uviděl neomítnutou zeď z cihel spojených maltou. Svítil si baterkou ve snaze najít stopu po nějakém vchodu.

Jeho hledání však bylo marné. Ať klepal kdekoliv, všude se ozýval stejně tvrdý, nerezonanční zvuk. Poodstoupil znechucen a soustředěně si prohlížel zeď. Jak objevit tajemství tajného průchodu? Byl si jist, že stojí před skrýší, kterou tak dlouho hledal, ale začal se obávat, že nebude s to překonat poslední překážku, jež mu brání dosáhnout úspěchu.

Opět zaklepal několikrát na zeď. Doufal, že se zevnitř někdo ozve. Teprve později si uvědomil, že přece dívka už tam není.

Skrýš se však musela každopádně najít, protože to byl první důkaz proti Salterovi.

Ještě jednou začal bedlivě hledat. Prohlížel cihly centimetr po centimetru, proklepával je, mačkal a zkoumal všechny spoje jeden po druhém. Na jednom místě dokonce zpozoroval mezi cihlami a maltou malou skulinku, tenkou jako vlas. Ale ani tenhle objev mu nebyl nic platný.

Byl rozčilený. Sedl si na starou židli a snažil se především uklidnit se. Pak se zamyslel, co bude podnikat dál. Když se zvedl, sklonil se k podlaze a v tom okamžiku zjistil první závažnou věc.

Kolem zdi byla podlaha lemována lištou, zatlučenou hřebíky. Hlavičky hřebíků byly zrezivělé a zaprášené*’ jen jedna z nich se leskla světlým kovem, a jako by na něho mrkala.

Poklekl a nehtem nadzvedl hlavičku. Poddala se i tomu mírnému tlaku a povylezla nahoru. Pod ní bylo místo hřebíku slabé ocelové lanko.

Zatáhl jím nahoru. Část stěny se lehce zachvěla a zasunula celou svou plochu dozadu. Nerovná přímka škvíry se zaleskla světlem. Ale ačkoliv dále popotahoval lankem, stěna se nechtěla více posunout. Něco bránilo mechanismu v pohybu.

Z vnitřku Holt uslyšel slabý šelest, přiložil ucho k otvoru a naslouchal.

Z druhé strany se někdo potichu přibližoval ke zdi.

„Kdo je tam?“ zašeptal. „Jestli jste to vy, slečno Mortonová, prosím vás, nebojte se. Zde je komisař Holt ze Scotland Yardu.“

Žádná odpověď.

Holt chvíli uvažoval a pak se znovu ozval.

„Dávejte pozor. Prostrčím vám tam svou služební legitimaci. Po prohlédnutí mi ji odevzdáte stejným způsobem. A pak uděláte to, co vám nařídí váš zdravý rozum.“

Vytáhl legitimaci a vsunul ji do otvoru. Několik vteřin byla vevnitř, pak uviděl konečky štíhlých prstů. Uchopily legitimaci a Holt trpělivě čekal.

Za chvíli slyšel zevnitř opakované klepání, pak šoupání nějakých kusů nábytku a nakonec k němu dolehl zvučný hlásek:

„Zkuste teď otevřít tu prokletou stěnu.“

Holt se bezděky pousmál. Zdálo se, že slečna Mortonová je daleka psychického zhroucení.

Tentokrát se stěna odsunula víc a vytvořila sice úzký průchod, ale dost široký, aby se jím dalo proklouznout. Dostal se dovnitř.

Dívka měla štíhlou a hezkou postavu. Velké, šedé oči, nyní zahleděné do Holta, jiskřily radostí. Situace, ve které ji zastihl, by neměla být důvodem k veselosti. Odkud pramení tahle dobrá nálada? Rozhlížel se kolem dokola, ale nesvěřil se jí se svým postřehem.

Skrýše měla dlouhý a úzký tvar. Zároveň byla tak nízká, že komisař musel mít skloněnou hlavu. Veškeré zařízení, skládající se ze železné postele, stolku a židle, se tísnilo uprostřed komory.

„No, konečně jste mě našel,“ řekla sarkasticky. „Strašně jsem se tady nudila!“

„Když jste si mě přála vidět, mohla jste mi ušetřit můj čas, který jsem věnoval hledání, slečno Mortonová?“

Příjmení dívky Holt vyslovil tázavě.

„Máme se představovat? Já už každopádně vím. kdo jste!“

„Tak vás požádám o svou legitimaci,“ komisař nastavil cuku a dodal: „Musíme si vysvětlit mnoho věcí.“ Podíval se na postel, která stála uprostřed, a na šikmo postavený stůl. „Zabarikádovala jste se?“

„Samozřejmě! Mám dojem, že tím vyptáváním zbytečně ztrácíte čas!“

Holt dělal, jako když tu poznámku neslyšel.

„Viděla jste, jak se sem otevírají dveře?“

„Byla jsem při plném vědomí, když mě sem zavírali.“

„Stěžovala jste si na nudu. To je důkazem odvahy a chladné mysli. Jiná žena ve vaší situaci by byla spíš vyděšená než unuděná…“

„Vyděšená? Není to příliš silný výraz? Je fakt, že jsem se trochu bála, ale…“ nedokončila, jakoby pod vlivem náhlé myšlenky, a pak dodala s přílišnou bezstarostností: „Ale nic víc!“

„Cožpak si neuvědomujete, v jakém jste nebezpečí? A kromě toho: proč jste radši zatarasila vchod, než abyste opustila skrýš?“

„Protože jsem se tady cítila bezpečněji. V domě jsem mohla být zase napadena.“

„Tak vy jste byla napadena?“

„Snad si nemyslíte, že jsem tady dobrovolně?“

„To určitě ne. Ale z formálního hlediska potřebuji přímé konstatování tohoto faktu.“

„Ach tak! Byla jsem přepadena a násilně zatažena sem. To je všechno, co jste chtěl vědět?“

„Ne, to není všechno. Hlavně mne zajímá, proč neříkáte pravdu?“

„Vy mne usvědčujete ze lži?!“

Holt souhlasně kývl hlavou.

„Ano, před chvílí jste mi říkala, že jste se tady cítila bezpečněji. Ale to právě není vůbec pravda, protože jste se procházela po domě. Mám na to dost důkazů.“

Dívka se zarazila a chvíli mlčela. Pak řekla se vzdorovitým úsměvem:

„Pane komisaři, vy mne tady moříte neustálými otázkami a já jsem unavená a mám hlad. Vyveďte mne konečně odtud!“

Holt svraštil čelo, překvapen jejím naivním pokusem převést rozhovor někam jinam. Ale tahle věc se stejně mohla vysvětlit až později. Odpověděl tedy s úsměvem: „Musím se vám omluvit, že jsem byl příliš dotěrný! Opravdu je už na čase, abychom odtud odešli.“

Slečna Mortonová si vzala s postele kabelku a nehlučně se protáhla ven.

Když došli k zamknutým dveřím jejich pokoje, Holt, který nemohl potlačit nervozitu, zaklepal. Ale téměř okamžitě uslyšeli těžkou Scottovu chůzi a pak jeho otázku:

„Kdo je to?“

„To jsem já, Holt. Číslo sto devět!“

Dveře se otevřely. Holt pustil napřed dívku.

„Tady máme naši pohřešovanou,“ řekl žertovně, „Představuji ti slečnu Mortonovou!“

„Těší mne.“ Dívka se usmála na Scotta.

„Dávej na slečnu pozor, než se vrátím. Má kuráž. Nechtělo by se mi ji podruhé hledat. Chci si ještě jednou prohlédnout tenhle prokletý dům. Možná že se mi podaří najít čerta, který vyděsil Tonyho.“

„Co to je zase za čerta, pane komisaři.“

„Já a Tony jsme viděli jeho stín. Byl to opravdický čert s rohama. Bohužel mu nebyla vidět kopyta.“

Scott pokrčil rameny.

„Dveře mám nechat zamčené?“

„Pochopitelně! A klíč si dej do kapsy. Nenechávej ho v zámku!“

„Provedu, pane komisaři. Je tu dost knih, slečna si může odpočinout a počíst si.“

„Ale ne v křesle. Pamatuj si, že odpovídáš za její bezpečnost.“

Když se Holt ocitl v tiché a světlé chodbě, pocítil, že je promrzlý a že má hlad. Rozhodl se, že zatím odloží další hledání, že sestoupí do kuchyně a připraví si šálek horkého čaje. Opět se zastavil před Salterovými dveřmi jako tehdy, když tam byl Stanford, a chvíli naslouchal. Také teď se k němu donesl skrz dveře šum tichého rozhovoru, ale nemohl rozlišit jednotlivá slova. Tentokrát se jej už prokurátor neúčastnil. Lhostejný k výsledku hry, odpočíval pod bílým prostěradlem.

Holt pomalu sestoupil se schodů a rozhlédl se kolem sebe. *

Všude vládl ničím nenarušovaný klid. Z postranní lampy padalo intimní světlo tlumené papírovým stínidlem a jen z poloviny osvětlovalo prostorný vnitřek haly. Jelení rohy rozrážely svými bílými konci okolní šero. Otevřenými dveřmi byla vidět jídelna s těžkým neskladným nábytkem, na němž se jen tu a tam zaleskl jeho hladký povrch.

Prošel kolem haly a jídelny a nahlédl do knihovny.

Oheň v krbu už dávno vyhasl.. Na stolku u okna svítila velká stolní lampa s kovovým stínítkem. Žlutý světelný pruh padal na koberec, a když Holt vešel do pokoje, hned za ním vyskočil velký, tmavý stín až ke stropu.

Také zde vládlo zlověstné mrtvé ticho:

Přelétl pokoj pozorným pohledem, pak vykročil zpátky a jeho stín rychle sklouzl se stěny, roztáhl se na podlaze. potom se začal zmenšovat a nakonec úplně zmizel v naplno osvětlené jídelně.

Ačkoli koberec tlumil jeho kroky, Holt šel po špičkách a dával pozor, aby do ničeho nenarazil. Po tomhle domě se ale toulal ještě někdo jiný. Ten někdo musel být za každou cenu odhalen. Že by tady měl Salter společníka, možná Stanfordova vraha?

Ale bylo by to vůbec možné? Dokázal by Salter skrýt své tajemství před sluhou? Pohled na „ďáblovu“ siluetu Tonym zjevně otřásl. Jeho zděšení bylo nefalšované.

Holt vstoupil do zadní chodby, zamkl zadní vchod, podíval se do pokojů pro služebnictvo a odebral se do kuchyně.

Našel elektrický vařič, čaj a cukr. Postavil na vařič konvici a čekal, že se voda začne vařit.

Vytáhl z kredence sklenici a po krátké úvaze zhasl stropní lampu. Z otevřených dveří na chodbu sem pronikal pruh světla a osvětloval místnost natolik, že bylo možné rozeznat jednotlivé kusy nábytku.

Čajník začal napřed syčet, pak se ozvalo tiché bublání. Nalil si plnou sklenici, nasypal čaj přímo do vařící vody, pak postavil stoličku do rohu kuchyně, sedl si a malými doušky upíjel horkou tekutinu.

Měl teď trochu času zamyslet se v klidu nad událostmi poslední noci. Uvažoval o nich, rozebíral smysl jednotlivých událostí, slov, předpokládaný význam jednotlivých pohledů a gest.

Teď už mu bylo jasné, proč jejich hostitel podceňoval nutnost dát jim vysvětlení týkající se dívky. Během několika hodin měli zahynout, takže si s tím nemusel lámat hlavu! Stačilo mu, že jsou zde, na dosah jeho ruky. To bylo podle jeho názoru nejlepší zárukou úspěchu. Ale jak chtěl narafičit jejich smrt? Vždyť by byl jedinou nití, která by vedla k vraždě. Nemohl přece počítat s tím, že policejní komisař s prokurátorem sem pojedou, aniž to oznámili svým nadřízeným?

To že on, Holt, přestože se ho už dvakrát pokoušeli zabít, zůstal naživu, to byla jen šťastná náhoda, S tím určitě Salter ve svém plánu nepočítal. Zrovna tak nepředpokládal, že se té dívce podaří utéci ze skrýše.

To, že byla na svobodě, že k sobě zatarasila přístup, muselo vnést zmatek do jeho propočtů, jistě to narušilo jeho plán, který zpracoval s detailní přesností a s nezvyklým důvtipem.

Do příprav vložil obrovskou námahu. Tyhle všechny pasti, půdní skrýše a možná ještě další překvapení – byly připraveny jen pro jednu noc, kterou oni mají strávit pod střechou jeho domu.

Co vedlo dívku k tomu, že mu nechtěla vysvětlit, proč se procházela po domě? A co Tony? Do jaké míry si se Salterem vzájemně důvěřují? Proč podstrčil tu klipsu? A teď ty nové záhady. Komu patřil stín, který viděl s Tonym? A konečně to nejdůležitější a zároveň nejpodivnější: jak zahynul Stanford?

Zdá se, že všechny tyto události mají jeden společný znak. Jejich charakteristickým rysem je, že se točí kolem mechanických hraček – Salterova koníčka.

Vrátil se v myšlenkách k okamžiku Stanfordovy smrti. Bylo tehdy správné, že k němu běžel, když slyšel jeho smrtelný výkřik? Byla to přirozená reakce, nedala se prakticky nijak zvládnout, ale co kdyby tehdy otevřel dveře do chodby? Nebylo by tam něco, co by rozluštilo záhadu jeho smrti? Počkat… Co to tehdy řekl prokurátor těsně před smrtí? Co to bylo za slova?

Ale nedokončil myšlenku.

Právě pokládal prázdnou sklenici, když v chodbě zaznělo cvaknutí vypínače a pruh světla, které poněkud osvětlovalo kuchyni, náhle zmizel. Nastala úplná tma.

Holt se okamžitě zvedl ze stoličky a vytáhl pistoli.

Hned za otevřenými dveřmi do chodby uslyšel blížící se kroky. Na okamžik se zastavily na prahu a pak zazněly v tmavé kuchyni.

Holt se potichu pohnul z místa, ale zavadil rukávem o roh skříně, a tento sotva slyšitelný zvuk způsobil, že se kroky rázem zastavily. Nezvaný host stál někde nablízku, ve tmě, která je obklopovala.

Holt změnil polohu. Pomalu se sunul k otevřeným dveřím. Našlapoval pomalu a bedlivě naslouchal.

Ale ze tmy se neozývalo nic. Nebylo slyšet ani dýchání. Protivník se zřejmě přikrčil. Musel ho vyplašit jeho předchozí neopatrný pohyb.

Když měl Holt dojem, že je už blízko u východu, zastavil se. Ve stejném okamžiku uslyšel nějaký šum. Bylo to někde hrozně blízko, skoro u něho. Komisař zatajil dech a dýchal otevřenými ústy. Ruku, ve které držel pistoli, přitiskl k boku a opatrně sáhl pro baterku.

Opět ten slabý, sotva slyšitelný šum hned vedle. Ruka zabořená do kapsy nahmatala plochou kovovou krabičku a pomalu se vysunula zpátky.

Náhlý záblesk světla a jen’vteřinu trvající obraz obličeje s velkýma, vykulenýma očima, s velkým nosem a širokými otevřenými ústy, které jako by se chystaly vykřiknout.

Pak se neznámý prudce otočil, takže Holt stačil zahlédnout ve světle baterky jen jeho vysokou postavu s úzkými zády, ale až někde vzadu v chodbě. Zvolal:

„Stůj, nebo střelím.“

Nestačil však uskutečnit svoji výhrůžku, protože postava odbočila do haly.

Začal ji sice hned pronásledovat, ale už tam nikdo nebyl. Doširoka otevřené hlavní dveře ukazovaly cestu, kudy zmizel jeho protivník.

Tiše zaklel. Zavřel dveře do kuchyně, ale ty v hale si neověřoval. Pohled na Tonyho, který po jejich příjezdu zastrkoval závoru, mu nevymizel z paměti a zanechával v něm divný pocit.

Se vztekem dveře zabouchl, pak otočil klíčem a vyndal jej ze dveří. Takhle měl nezvaný host zcela odříznutou cestu do domu.

Zároveň si uvědomil, že ona tajemná osoba už musela vědět předem, že nebude moci utéct vedlejším východem. Kdo to byl a co pohledával v kuchyni?

Odpověď na tuto otázku musel nechat na pozdější dobu. Teď mu muselo stačit zjištění, že kromě tamtěch dvou byl v domě ještě někdo další, což vytvářelo další možnosti, které nesmírně komplikovaly situaci. Možná že údiv, který tak často vyjadřoval Salter, přece jen nebyl předstíraný?

Rozhodl se, že jej navštíví a pokusí se vysvětlit tuto záležitost. Nepočítal sice s tím, že se mu úplně svěří, ale doufal, že během rozhovoru uslyší něco, co snad aspoň trochu osvětlí novou záhadu.

Samotný průběh rozhovoru si však musel promyslet.

Měl co dělat s příliš zkušeným protivníkem, než aby si mohl dovolit nějakou improvizaci. Musel zvážit každé slovo otázky, kterou chtěl položit, a předpokládat možné odpovědi, aby je mohl zhodnotit rychle a bez chyby.

Šel do knihovny a posadil se do jednoho z křesel, které stály u krbu. Vyndal si cigaretu a – stín na stěně zopakoval jeho pohyb. Pohyboval se tam a zase zpátky, tichý, kolísavý, nicméně zcela věrný vykonávaným gestům. Měl jej před sebou a bezděčně pozoroval to němé, bezhlasé komíhání.

Když pak znehybněl v křesle, s hlavou opřenou o ruku, jeho stín – neobratný, podivný a shrbený panák – také znehybněl ve své tmavé obrovitosti.

Holt pocítil únavu a ospalost. Dal by mnoho za to, aby si mohl zdřímnout a trochu si odpočinout. Překonal však první vlnu otupění a soustředil se na nový problém.

Jak to udělat s tím rozhovorem? Má si promluvit se Salterem nebo snad s Tonym? Sluha byl přece jen ochotnější podat nějaké informace.

Stín na stěně se pohnul a posunul se trochu do strany. Holt si však teprve po druhém pohybu uvědomil, že se sám v tom okamžiku vůbec nepohnul.

Zamračeně pozoroval nevšední úkaz. Že by měl z únavy nějaké halucinace? Nyní si dal záležet na tom, aby se nepohnul. Ale jeho stín se zase poněkud posunul směrem ke krbu. Co to je ksakru za nový výmysl? Co se to tady vlastně děje?

Černá silueta opět změnila své postavení, přestože se ani nepohnul.

Vtom se Holt prudce otočil a cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě.

Těžká stolní lampa se pomalu posunovala po horní desce stolku…

Komisař vyskočil a vytrhl z kapsy pistoli. Únava a nevšední obraz málem způsobily nervový šok. Přestal reálně uvažovat a vzpomněl si najednou, jak v dětství věřil v čarovnou moc čarodějnic a v čertovské kousky odporující zdravému rozumu.

Nespouštěl oči z posunující se lampy a najednou všechno pochopil.

„Vylez,“ řekl přiškrceným hlasem a namířil pistoli na závěs, kterým bylo zataženo okno. „Vylez nebo střelím.“

Závěs se zavlnil záhyby a v pokoji zazněl známý milovaný hlas.

„Hned, hned.“

Látka se odhrnula a Holt uviděl Nelly, jak se snaží uvolnit nohu zamotanou do šňůry od lampy.

Údivem ztratil na chvíli hlas. Teprve když se Nelly, vymotala, nervózně se rozesmál, i když si uvědomoval, že to byla ta nejhloupější reakce, která byla v této situaci možná.

S velkou námahou se ovládl.

„Co to má znamenat? Odkud ses tady vzala?“

Nelly se k němu přiblížila s úsměvem. „To je hezké uvítání! Takový geniální detektiv a takový výraz v obličeji?!“

Holt chytil manželku za ruku. Teď už jen zuřil.

„Co tady chceš?! Mluv nebo tě přetrhnu jak hada!“

„No tak! Uklidněte se, pane komisaři Holte! Upozorňuju vás, že takové výhrůžky jsou trestné…“

„Poslechni… Já tě snad rozsekám na kousky!“

Nelly vycítila, že není radno přehánět.

„Tome, nezlob se,“ pohladila muže po tváři. „Prostě jsem sem přijela z Londýna ještě dřív než vy.“

„Jak to? Tak tys tady byla celou dobu?!“

„No samozřejmě! Myslela jsem si, že ti k něčemu budu dobrá, a nemýlila jsem se. Nevím, jak by to všechno dopadlo, kdyby se Beryl Mortonová neocitla na svobodě v pravou chvíli.“

„Co to říkáš? Nic nechápu! Jak ses sem před námi dostala?“

„Na motorce. Bob mi ji půjčil.“

„Ten to ale ode mě slízne!“ Holt byl rád, že si bude moci na někom vylít svůj vztek, ale měl radost, že má Nelly u sebe. S ní se zase všechno vracelo do svých kolejí, všechno se stávalo normálním.

„Hodný bratříček,“ řekl ironicky. „Ani se nezeptal, nač potřebuješ motorku!“

„Dělal mi trochu obstrukce…“ Nelly se pousmála, když si vzpomněla, jak její bratr byl ze začátku proti tomu, než jí půjčil motorku, kterou měl tak rád. „Nemusel tě aspoň pouštět samotnou.“

„Taky že ne.“

Holt cítil, jak se mu všechno vymyká z rukou.

„Co to povídáš?! Takže je tu s tebou?!“

„Ne, nemohl jet, protože měl zrovna službu v redakci. Přidělil mi svého kolegu Billy Baxtera. Ukázalo se, že to je velice milý a bystrý chlapec. Hned se s ním seznámíš.“

„To mě moc těší,“ řekl jedovatě Holt. Současně se v něm zrodilo jisté podezření. „Konečně, už ho znám,“ zabručel tiše. „Je vysoký, hubený, má malou hlavu s velkým nosem a hubu od ucha k uchu.“

Nelly se podivila.

„Tak ty ho znáš? No, to je skvělé!“

„Ano, znám ho z té nejhorší stránky! Brouzdal po domě a strašil lidi. Právě před chvílí jsem ho málem postřelil.“

„Tak to byl on! Slyšela jsem nějaké běhání, ale bála jsem se vylézt. Ostatně, nečekala jsem, že sem přijdeš a že se dám takhle nachytat. To je kvůli té prokleté lampě, zakopla jsem o šňůru.“

„Právě, měla jsi smůlu. A ten tvůj drahoušek, ať si trochu pobude na mrazu,“ Holt se usmál s nevinnou dobrosrdečností. „Je venku a klíče od obou dveří mám v kapse.“

„Nebuď tak ošklivý! A nakonec, ať se nepotlouká kolem domu, když ho tady můžeme potřebovat!“

„Jestli ho budeme potřebovat, to už nech laskavě na mně. Ať se zatím provětrá na čerstvém vzduchu.“

„Ale Tome!“

„Nevzrušuj se příliš jeho osudem. To je ponaučení, aby podruhé nestrkal nos, kam nemá!“

„Jsi nespravedlivý. Nejdřív jsi chtěl vyčítat Bobovi, že mě pustil samotnou, a teď se zlobíš na Billyho. Ostatně, zvědavost je znakem každého dobrého novináře,“ usmála se. „A přijel sem proto, že jsem ho o to požádala. Jinak by mi Bob nepůjčil motorku.“

Holt mávl rukou.

„No, čert ho vem. Raději mi řekni, co mělo znamenat to o Beryl Mortonové?“

„Snad jsem to řekla dost jasně,“ Nelly zvedla obočí a řekla nedbale. „Našli jsme její skrýš.“

„Kdy?“

„Hned jak jsme přijeli. Dostali jsme se do domu a nepozorovaně jsme proklouzli s Billym na půdu, abychom se poradili, co budeme dál dělat. Najednou jsme slyšeli nějaké kroky na schodišti, a sotva jsme se stačili schovat, vstoupil tam ten sluha Tony. Čirou náhodou jsem seděla za starým prádelníkem, kousek od velké skříně, a viděla jsem celou tu proceduru s otvíráním skrýše. Tony tam nechal karafu s vodou, řekli si něco s Beryl – věř mi, je to skvělé děvče – a odešel z půdy. To ostatní, to už byla maličkost. Doslali jsme se k Beryl a domluvili jsme se, aby zůstala, kde je, protože bylo nemožné, abychom všichni tři bloumali po domě. Také před tebou jsem se nechtěla prozradit, protože bych ztratila možnost samostatného jednání a přibyla by ti ještě jedna starost, co si se mnou počít. Beryl zabarikádovala vchod. Postel, stůl a židle postavené na sobě zaplňovaly akorát prostor od jedné stěny ke druhé, takže zeď se nedala odsunout natolik, aby tam mohl někdo vejít. Beryl s tím souhlasila, ačkoliv samozřejmě nebyla nadšená, protože jsme ji odsoudili k nudnému čekání. Když jsme odtamtud vylezli, Billy přemístil skříň na původní místo a potom jsme stopovali Saltera a sluhu.“

„Takže slečna Mortonová byla celou tu dobu zamčená a ty jsi chodila kolem kůlny a kolem toho domku?“

„Ano, to jsem byla já.“

„A víš, že ti dva zase byli pro změnu v patách tobě? Asi by to s tebou špatně dopadlo, kdyby tam nebyl Scott. Zachránil tě na úkor boule na hlavě.“

„Vím, opravila jsem mu tvůj neumělý obvaz.“

„Hm… Když jsem objevil slečnu Mortonovou a ptal se jí, jestli vycházela ven ze své skrýše, vykrucovala se a nechtěla odpovědět, což ve mně vzbuzovalo různé podezření…“

„Protože jsem ji žádala, aby mne neprozradila, když ji najdeš. To je od ní hezké, že dodržela dané slovo.“

„Nejsem příliš ochoten sdílet tenhleten názor. Nadělalas tady spoustu zmatků. Mám raději sto Salterů než jednou takovou ženskou, jako jsi ty.“

„Možná, že jsem nadělala zmatky, ale hlavně v Salterových plánech. Když zjistil, že už někdo objevil skrýš, byl vyděšený.“

„Jak se to dozvěděl?“

„Od Tonyho, který se občas chodil dívat na půdu. Billy mi vyprávěl, že zatarasený vchod na něj hrozně zapůsobil.“

Holt si vzpomněl, jak se sluhovi, když přinesl dříví, třásly ruce. Teď už chápal proč.

„V určitém okamžiku, když jsme si odbyli úvodní rozhovor se Salterem, jsme slyšeli, jak v koupelně teče voda. Kdo tam byl, ty nebo Billy?“

„Já jsem si myla ruce, protože jsem se strašně ušpinila na půdě. Nevěděla jsem, že udělám takový hluk.“

„Kde máš motorku?“

„Schovanou v lese, asi půl kilometru odtud.“

„V kolik jste sem přijeli?“

„Odpoledne. Z Londýna jsme vyjeli v noci.“

„Takže jsi vyjela hned po mně?“

„Ano. Hned, jak jsi zmizel za rohem, zvedla jsem sluchátko,“ přiznávala se Nelly, a předstírajíc, že se stydí, sklopila oči.

Holt pokýval hlavou.

„Jak se vám podařilo dostat se do domu, aniž jste na sebe upozornili?“ zeptal se za okamžik.

„Seděli jsme dost dlouho v křoví. Pozorovali jsme dům a jeho okolí. Viděla jsem, jak Tony šel dvakrát do kůlny a zpátky. Tak jsme přišli na to, že dům má ještě druhý vchod. Pak jsme zase pozorovali okna a v momentě, kdy jsme měli jistotu, že se z nich nikdo nedívá, tryskem jsme přeběhli vzdálenost od lesa k domu. Ostatní, to už byla maličkost, protože Tony nezamkl dveře.“

„To je mi pěkná maličkost, tak dlouho se schovávat po domě a nedat se chytit!“ řekl s určitým obdivem Holt.

„Ty jsi mě vždycky podceňoval,“ Nelly opět skromně sklopila oči.

„Nemysli, že ti to projde jen tak!“ Holt jí pohrozil prstem. „Pojďme teď nahoru, musíme se domluvit se Scottem.“

„A co Billy? Přece tam může zmrznout!“

„Opravdu? Ten dojemný humanismus!“

Ale šel směrem k hale, otevřel dveře, poodstoupil stranou a s ironickým gestem pronesl: „Prosím.“

Nelly vyšla přes práh a odvážně se ponořila do tmy. Za chvíli k němu dolehlo tlumené volání, potom útržky řeči. Nakonec se objevily ve světle otevřených dveří dvě postavy.

Když vešli dovnitř, komisař přelétl příchozího pozorným pohledem. Byl to vysoký a štíhlý mládenec s malou hlavou a úzkými rameny. Mezi velkýma, poněkud vyděšenýma očima trčel cyranovský nos a široká ústa rozdělovala obličej vodorovnou čarou na dvě neúměrné části. Mládenec měl na sobě úzké kalhoty, koženou bundu a motocyklistickou kuklu se zvednutými klapkami na uši.

Když si Holt všiml té poslední podrobnosti, pochopil, kde se vzaly ty rohy, jejichž stín tak vyděsil Tonyho.

„Buď zdráv, vůdče spřátelené armády!“ zvolal příchozí. „Zdraví tě nebojácný bojovník Billy Baxter!“

Komisař se rozhodl, že bez obalu přistoupí k věci.

Zavřel za nimi dveře a poté se obrátil na Baxtera.

„Nechme žerty stranou. Asi nevíte, že prokurátor Stanford už není naživu. Byl zavražděn.“

„Stanford je mrtev,“ vykřikla Nelly. „To je strašné.“

„Ano, právě proto není teď čas na vtipkování. Nalézáte se na místě činu a od této chvíle vám zakazuji dělat cokoliv na vlastní pěst. Bez mého svolení se nesmíte pohybovat po domě a bavit se s nájemníky.“

Avšak Baxter nijak nevynikal přílišnou krotkostí.

„Nedovolím nikomu, aby mě tahal za nos!“ řekl vyzývavě.

Holt si ho změřil chladným pohledem.

„Jestli to bude nutné, budu vás umět přimět k poslušnosti. Mám k tomu prostředky, tak vám neradím, abyste příliš vyváděl!“

„To se uvidí, komisaři Holte!“

„Billy, prosím tě,“ zamíchala se do řeči Nelly, „Tom má pravdu. Nemůžeme mu ztěžovat jeho práci. Jak to vypadá, má tady dost starostí i bez nás.“

Baxter si přejel rukou po bradě.

„Tak dobrá. Uvidíme, co bude dál.“

„Není už třeba, abyste se pořád skrývali. Pojďte nahoru.“ Holt ukázal na schodiště.

Nelly vyrazila první, za ní šel Baxter. Když se ocitli v chodbě, novinář se obrátil na komisaře.

„Slečna Mortonová je ještě ve svém hnízdečku? Nevyndáme ji?“

Nelly řekla místo manžela:

„Tom už ji našel. Je někde tady.“

„Objevil jste její skrýš? Tak ta klipsa…“

Baxter to nedořekl, protože dveře Salterova pokoje, kolem kterých právě procházeli, se otevřely a v nich se ukázal Tony.

„Copak?“ zeptal se nepříliš přívětivě Holt.

„Slyšel jsme hlasy, pane komisaři,“ řekl na vysvětlenou sluha. „Chtěl jsem se podívat, kdo to je.“

„Jak vidíš, přijeli noví hosté. Můžeš se vrátit k Salterovi. Jak je mu?“

„Není to s ním nejlepší…“ Bylo vidět, že Tony je vyveden z míry.

„Hned jsem u vás, zůstaň u něho.“

Sluha za sebou zavřel dveře.

Když Scott viděl společnost, s jakou se vrátil komisař, zvědavě si prohlížel příchozí a mlčky vyčkával, co bude dál.

„Mou ženu už znáš, tohle je pan Baxter z Daily Mail. Svěřuju ho do tvé péče, protože mám dojem, že neví, co je disciplína. Pane Baxtere, to je aspirant Scott, který mě bude zastupovat pro případ mé nepřítomnosti.“

Baxter, který šel k Beryl, se otočil na podpatku a stanul tváří v tvář aspirantovi. Šklebil se, jako by kousl do citrónu, a vyzývavě si změřil obrovskou Scottovu postavu.

„Říkám vám předem, že nesnáším chůvy.“ zavrčel.

Aspirant natáhl ruku, otočil si ho zády k sobě a zvedl ho nahoru jako pírko. Chvíli podržel mládence v této poněkud komické poloze a pak ho zase opatrně postavil na podlahu.

„Ale takováhle chůva se ti bude hodit, viď?“

Baxter se nenechal zastrašit. Nonšalantně si shodil z rukávu neviditelné smítko prachu a řekl s přehnaným obdivem:

„Máš páru, drahouši, ale obávám se, že nic víc.“

Nelly se pousmála.

„Nech toho, Billy! I ty největší intelekty podlehly brutální přesile.“

Přiblížila se k nim Beryl.

„Přestaňte se hádat! Pan Scott je celkem rozumný člověk. Určitě se spřátelíte. Říkal vám pan Holt, že vedle leží mrtvé tělo prokurátora Stanforda?“

„Tady ho zavraždili?“ Baxter se rozhlédl se zájmem.

„Ne. Ve vedlejším pokoji.“

„Jak k tomu došlo?“

„Podrobnosti vám řekne Scott. Teď vás musím na chvilku nechat o samotě a potom bych si chtěl s vámi popovídat. Musíme porovnat všechno, co jsme doposud zjistili. Zavraždění Stanforda je zcela nepochopitelná záležitost. Zatím jsem jediným podezřelým já.“ Holt se nuceně usmál.

„To je neslýchané!“ vykřikl Baxter. „Tak co vlastně dělá aspirant Scott! Proč zanedbává své povinnosti?“

„Kam jdeš?“ Nelly se neklidně obrátila na muže, když viděla, jak jde ke dveřím.

„Chci se podívat k Salterovi. Nebudu tam dlouho.“

Když Holt zahnul za roh chodby, slyšel za dveřmi monotónní hlas:

„… kdo má ucho, nechť naslouchá, co říká duch sborům: tomu, kdo zvítězí, dám požívat ze stromu života, jenž je uprostřed ráje božího… A Anděli Smyrnenského sboru napiš: To říká první a poslední, jenž se stal mrtvým a znovu oživl…“

Holt otevřel dveře a vstoupil do pokoje. Salter seděl v houpacím křesle. Opodál se usadil Tony. V ruce měl knihu a na špičce nosu brýle. Když uviděl, že vchází Holt, přestal číst.

Salter si opřel ruku o hranu psacího stolu a přestal se houpat. Mlčky se díval na příchozího. První, kdo se ozval, byl Tony.

„Co je nového, pane komisaři? Co to je za lidi, kteří šli s vámi?“

„Mí pomocníci,“ odvětil úsečně Holt. „Stahuji posilu, abychom mohli rozluštit záhadu Stanfordovy smrti. Než vás předám, Saltere, do rukou spravedlnosti, musím ještě leccos vysvětlit.“

„Přeji vám mnoho úspěchů, pane komisaři.“

„Děkuji, ale upozorňuji vás, že jsem nucen rozšířit obžalobu, na jejímž základě jsem vás zadržel.“

„Je také tak opodstatněná?“ zabručel stařec jízlivě. „Oč jde?“

„Nyní vás obviňuji z násilného omezeni osobní svobody Beryl Mortonové. Nemá cenu to popírat,“ připojil, když viděl, jak sebou Salter trhl, „nebylo by to nic platné. Našel jsem dívku v její skrýši.“

V pohledu Saltera, který se nyní díval Tonymu do obličeje, Holt zpozoroval bezmocnost a strach.

Byl to divný a překvapivý kontrast s jeho panovačnou sebejistotou, kterou ještě před nedávnem tak vehementně projevoval. Holt poprvé za celou tu tragickou noc triumfoval. Jeho protivník, jak se zdálo, neměl daleko k nervovému zhroucení.

„Nevím nic o… žádné skrýši. Nevím, nevím,“ zabručel pro sebe. „Říkám, že nevím – a už nic mi neuděláte… Ostatně, ať je co chce, já…“

Promluvil Tony.

„Nevím, jestli ta dívka bude moci proti panu Salterovi něco namítat. Nevyhrožoval jí, nenapadal ji. Vy jste si, pane komisaři, zasedl na pana Saltera, ale zbytečně ho strašíte, a sám nemáte k zatčení daleko!“

„Ano… ano!“ Salter najednou zase obživl. „Říkám vám, jestli se sem dostaví policie, nebudu zatajovat, za jakých okolností zahynul prokurátor Stanford!“

„Nenechal byste teď, pane komisaři, pana Saltera v klidu,“ ve sluhově hlase zazněl netrpělivý tón. „Obávám se o jeho zdravotní stav. Cítí se velice špatně.“

„Ano, Tony, máš pravdu. Nechci teď slyšet nic o té záležitosti! Opravdu je mi velice zle…“

Komisař se podíval na hodinky.

„To předstírání těžké nemoci ti nepomůže. Postavím ke dveřím stráž a nařídím jí, aby použila zbraně v případě pokusu o útěk!“

Vyšel z pokoje a vrátil se k ostatním. Vzhledem k pozůstatkům odpočívajícím ve vedlejším pokoji se rozhodl, že se přestěhují dolů. Řekl celé společnosti, která na něho netrpělivě čekala, aby ho následovala.

Scott, který šel až na konci, zjistil, že se Baxter ani nehnul od Beryl. Neměl z toho zjištění žádnou radost, neboť půlhodina, kterou s ní strávil jen ve dvou, v něm zanechala určitý dojem.

Prošli kolem jídelny a zamířili do knihovny. Komisař rozsvítil stolní lampu a pohybem ruky ukázal přítomným, aby si laskavě sedli. Tady se už Scott nenechal předběhnout a sedl si do křesla vedle dívky. Protože si po druhé straně sedla Nelly, Baxter si přinesl židli, postavil si ji hned vedle Beryl a troufale si opřel loket o široký lenoch její klubovky.

Holt bezděčně pozoroval ty manévry zcela zabrán do svých myšlenek. Když se všichni usadili, začal mluvit.

„Teď mi, prosím vás, po řadě podejte zprávu o průběhu událostí. Slečno Mortonová, začněte vy.“

„Do Kinloch jsem přijela odpoledne, o den dříve než vy. Když jsem vystoupila z autobusu, přišel ke mně vysoký, šedivý člověk a řekl mi, že je sluha pana Saltera, který mu nařídil, aby mě odvezl na místo. Během jízdy byl dost hovorný, bavili jsme se o různých věcech.“

„Promiňte, že přerušuji,“ ozval se Holt „Čím jste jela?“

„Autem, nebo spíše něčím, co auto kdysi bylo. Už tehdy jsem si všimla toho, jakou zvláštní pozornost věnoval můj společník tomu, co jsem dělala před odjezdem, ale tehdy jsem ještě tomu nevěnovala patřičnou pozornost. Když jsme dorazili, v hale mě uvítal pan Salter. Musím říct, že tehdy na mě udělal velice dobrý dojem. Byl dojímavé zdvořilý a důvěrně přátelský, což – uvědomíme-li si náš věkový rozdíl – bylo od něho velice milé. Sluha odnesl kufr nahoru. Než se vrátil, povídali jsme si s panem Salterem. A tenkrát poprvé mi přišly do hlavy různé myšlenky. Počáteční dobrý dojem začal mizet! Několikrát jsem vycítila v jeho chování faleš a to ve mně vzbudilo podezření, že celé jeho chování je maska. Ale co se pod tou maskou skrývalo, jsem samozřejmě nemohla vědět, protože jsem do té doby o něm neslyšela.“

Přišel sluha a Salter byl nadále velice srdečný. Šel s námi, aby mi osobně ukázal pokoj, který byl určen pro mne. Byla to ložnice vedle koupelny naproti vašim pokojům. První podezření, že se tady něco děje, jsem pojala v okamžiku, když mě pan Salter mlčky vyzval, abych šla dál, a řekl s úsměvem:

‚To je váš pokoj. Doufám, že se tady budete cítit dobře.”

Odpověděla jsem mu nějakou zdvořilostní frází a dívala jsem se přitom po nábytku. Na vteřinu jsem se zastavila u starého zrcadla, které tam visí. A v něm jsem je oba viděla. Právě v tom okamžiku Salter pozvedl obočí a jeho sluha přivřel víčka, jako by kladně odpovídal na nějakou němou otázku. Nedala jsem na sobě znát, že jsem si něčeho všimla, ale musím se přiznat, že mi přeběhl mráz po zádech. Rázem se mi zdálo, že pokoj je pastí, do které jsem byla chycena.

„Mohu použít koupelnu?“ zeptala jsem se. „Musím se dát trochu do pořádku po dlouhé cestě.“

Chtěla jsem především zůstat na chvíli sama, abych se zamyslela nad vzniklou situací.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl srdečně Salter. „Tony vás tam zavede.“

Teprve když jsem se ocitla mezi čtyřmi bílými stěnami koupelny, uvědomila jsem si v celém rozsahu svou situaci. Možná že se vám to bude zdát směšné, ale teprve tehdy jsem se zamyslela nad tím, proč si vybral právě mě, začínajícího právníka, k sestavení své závěti.

Když jsem vystoupila v Kinloch z autobusu, náhodou jsem si přečetla na jednom domě vývěsnou tabuli nějakého advokáta. A je tu přece Perth a konečně Edinburgh… Proč si zve Salter právníka až z Londýna? A když už jedná takhle podivně, proč si z tisíce známých jmen vybral zrovna to moje, zcela neznámé? Proč si pozval mě, která dělá v této profesi teprve první krůčky?

Teprve tenkrát, když už bylo vlastně pozdě, jsem se na to začala dívat trochu jinak. Všechna ta podezření a pochyby mi proběhly hlavou, když jsem se umyla a pudrovala si obličej.

Pamatuju, jak jsem řekla do zrcadla: „Takhle vypadá naivní hlupák nebo spíš naprostý blázen! A rozhodla jsem se, že budu mít oči a uši otevřený.“

Další podezřelé projevy nenechaly na sebe dlouho čekat. Když jsem sestoupila dolů, v hale nebyl nikdo. Vědoma si rozhodnutí, jaké jsem nahoře učinila, našlapovala jsem tiše a pravděpodobně proto se mi podařilo uslyšet, když jsem přicházela k otevřeným dveřím jídelny, kousek rozhovoru. Nevím, kdo mluvil, jelikož jsem je tehdy ještě dost dobře neznala podle hlasu, ale slyšela jsem toto:

„… hned, jak přijedou. Do půlnoci budeme se vším hotovi.“

„A ta dívka? Setkají se s ní?“ zeptal se ten druhý.

„Proč ne? Stejně vědí. že sem přijela. To je nezachrání.“

„A ji?“

Napřed ticho a potom zabručení.

„To až později“

Byla jsem zděšená. Kdo sem měl přijet a co jim hrozí? První myšlenkou bylo – utéct. Přišla jsem však na to, že na útěk nemám žádné vyhlídky. Bylo spíše rozumnější varovat ty, kteří měli přijet, a společně se rozhodnout,‘ jak čelit nebezpečí.

Zrovna jsem se chtěla pohnout, když se v otevřených dveřích objevil Salter. Viděla jsem jak, když mě viděl – stála jsem hned u zdi – natáhl obočí, ale hned nato jeho obličej zazářil dobráckým úsměvem. Pozval mě ke stolu a snědli jsme oběd, jako bychom byli už dlouhou dobu dobrými přáteli. Záhy po jídle se mi pan Salter omluvil. Byl chvíli pryč a tehdy jsem se rozhodla, že ho požádám, aby mi dal jiný pokoj. Měla jsem dojem – možná proto, že jsem byla tenkrát ze všeho nervózní – že tam, v té ložnici, přestože byla útulná a komfortní, na mne číhá nějaké nebezpečí.

Salter souhlasil bez námitek. Nechtěl ani, abych mu vysvětlila svůj náhlý rozmar. Prohlásil, že v tom případě se budu muset spokojit s jediným pokojem, který zůstal ještě volný, ale ten je v hospodářské části budovy.

Ukázalo se však, že mi má předvídavost nebyla moc platná. Když mi Tony ukázal místnost a když jsem zůstala sama, zhaslo najednou světlo. V následujícím okamžiku jsem ucítila, jak mi padá na hlavu deka a po krátké šarvátce mě svázali provazem jako cestovní vak. Potom jsem cítila, jak mne nesou po schodech. Rozvázali mě až ve skrýši.

„Kdo vás rozvázal?“

„Tony. A musím přiznat, že mě překvapilo jeho chování.“

„Čím?“ zeptal se zvědavě Holt.

„Byl totiž přátelský a současně jakoby rozpačitý. Prohlásil, že musí plnit nařízení, ale že to dělal pod nátlakem. Ujišťoval mne, že nepřipustí, aby mi bylo ukřivděno. Párkrát se u mne zastavil a pokaždé se ptal, jestli něco nepotřebuji. Požádala jsem ho, aby mi přinesl vodu a potom kabelku, které zůstala dole.“

„Z toho vyplývá, že Salter neměl v úmyslu vás věznit,“ prohodil Baxter. „Ale přesto připravil skrýš.“

„Možná pro každý případ?“

„Je to rozhodně nesmírně prozřetelné,“ řekl Holt. „S touto příhodou, stejně jako se všemi ostatními záhadami, s kterými se setkávám v tomto domě, se v jeho plánu počítalo. Možná, že by vás uvěznil později – za jakým účelem, na to není snadná odpověď.“

„Mám však dojem, že ten Gonzales není takový lotr, jak by se možná zdálo. Po tom, co jsem od vás slyšel, k němu cítím dokonce určitou sympatii,“ přiznal Scott.

Beryl se podívala se zájmem na mladého aspiranta.

„Během přepadení jste ztratila jednu klipsu. Kde je druhá?“ zeptal se Holt.

„Druhou si vzal pan Baxter.“

„Na co?“ Holt se podíval udiveně na novináře.

„Snad víte, co se s ní stalo? Podstrčili jsme vám ji do pokoje. To byl jediný způsob, jak vás upozornit, že dívka je v domě, ale přitom neodhalit vlastní přítomnost.“

Holt si vzpomněl na rozhovor se Stanfordem, jaký měli na toto téma. Samozřejmě, Baxter nemohl vědět, že jednu klipsu nalezli už předtím. Jak měli tehdy daleko k pravdě! Obrátil se k Nelly.

„Prosím, teď je řada na tobě.“

„Jak jsme našli Berylinu skrýši, jsem ti už řekla. Nevím. co by tě ještě mohlo zajímat?“

„Hlavně vaše postřehy. Byli jste tady o několik hodin dřív než my, měli jste tedy čas si lecčeho všimnout. A potom jste všechno prolezli a málem jste se nám pletli pod nohama. Ale když ses už zeptala, co by mě mohlo zajímat, řekni mi. proč jsi šla ven, když přepadli Scotta?“

Nelly řekla živě:

„Existuje taková jedna nepochopitelná epizoda! Stalo se to ještě před vaším příjezdem. V určitém momentu, když jsme se schovávali v pokojích v poschodí, vykukovala jsem oknem, které vede dozadu na dvůr. Viděla jsem Tonyho, jak vyšel ven. Měl v ruce malou lopatku. Přestože ho nikdo nemohl vidět, rozhlédl se kolem dokola, než vykročil směrem ke kůlně. Zastavil se u rohového sloupu, něco u něj kopal a zakryl to místo suchým jehličím a smetím.“

„Nevidělas, co tam zakopal?“

„Ne. Proto si myslím, že to byla nějaká drobnost.“

„Ale co to má společného s tvou noční procházkou?“

„Čekala jsem až se setmí, a vyšla jsem ven, abych to vykopala. Místo jsem si přesně zapamatovala. Věděla jsem, že je najdu i potmě.“

„A co bylo dál?“

„Opatrně jsem se blížila ke kůlně. Nepředpokládala jsem, že bych tam mohla narazit na Scotta. Chovala jsem se jako blázen, vždyť jsem přece věděla, že má jet s vámi, a v domě nebyl.

V tom okamžiku jsem před sebou uslyšela nějaký šustot. Hned jsem se zastavila, protože jsem si uvědomila, že stojím na pozadí osvětlených oken. Než jsem se dala na útěk, viděla jsem, jak se kolem kůlny posouvá něčí stín, a potom ke mně dolehlo něčí zasténání a něco spadlo na zem.“

„Tak jsi nebyla u kůlny?“

„Byla, ale až po půlhodině. Ta zakopaná věc mi nedala pokoj a kromě toho jsem byla zvědavá, co se tam stalo. Ale měla jsem hroznou smůlu, neboť zrovna v okamžiku, když jsem se pustila do kopání, zaslechla jsem tiché zabouchnutí dveří. Na pozadí oken jsem uviděla vysokou shrbenou postavu, jak jde mým směrem. Schovala jsem se za roh kůlny. Ten člověk se přiblížil, něco si pro sebe zamumlal a vracel se zpátky. Já toho využila, přeběhla jsem kolem kůlny a utekla jsem na kraj lesa. Ukryla jsem se za prvním pařezem a pozorovala jsem dům. Okna svítila a bylo dost jasno. Ten někdo právě přicházel ke dveřím, když ty se otevřely a ukázala se druhá postava. Ten první se přitiskl ke zdi. Tamten prošel kolem něho a tehdy ten hubený vklouzl do domu. Tím, kdo se právě objevil, jsi byl ty. V lese jsem stála několik kroků ód tebe, a když jsem tě poznala podle hlasu, musela jsem se hodně držet, abych se nedala do smíchu.“

„Takže jsi nakonec nestačila zjistit, co tam Tony zakopal. To se musí nutně udělat.“

Pak se Holt otočil k Baxterovi.

„A co vy? Máte něco nového?“

Novinář seděl nakloněn k Beryl a něco jí šeptal do ucha. Na Holtovu otázku otočil hlavu, aniž změnil pozici, pokrčil rameny, jako by se divil jeho otázce.

„Nevím nic podstatného!“

„Žádné postřehy? Žádný rozhovor, který jste slyšel?“

„Nic, protože jsem skoro celou dobu seděl na půdě kvůli bezpečí slečny Mortonové, která…“

„Slečna Mortonová mi už objasnila svou situaci,“ přerušil ho Holt. „Jde mi o Saltera nebo o sluhu.“

„O tom nic nevím.“ Baxter se s vyzývavým úsměvem podíval na komisaře.

„Zájmy pana Baxtera se ubíraly jiným směrem,“ uštěpačně podotkl Scott.

Novinář otočil k aspirantovi svůj dlouhý nos.

„Máte něco proti mně?“

Ale Scott přešel narážku a obrátil se k Holtovi.

„Víte, jak se pan Baxter dostal do domu?“

„Ano, s mou manželkou. Je to kolega jejího bratra.“

„Nebuďte jako dítě.“ Beryl se naklonila a položila aspirantovi ruku na rameno. „To by nám ještě scházelo, abychom začali podezírat jeden druhého.“

Zdálo se, že dívčino gesto snad ještě víc než slova zastavilo aspirantovy výhrady.

Opět promluvil Holt.

„Kromě vysvětlení podřadných podrobností se mi nepodařilo dozvědět se od vás nic nového. Nic, co by vneslo trochu světla do záhadné Stanfordovy smrti.“

„Nic… nic… nic…,“ zanotoval polohlasně Baxter. „Zamysleme se společně nad tím, jak se to mohlo stát. Stručně si to ještě jednou projdeme: Stanford je sám a sedí v křesle v rohu pokoje. Já jsem za stěnou, ruku na klice, protože se chystám vyjít ven přesvědčit se, co znamená ten šum, který jsem před chvílí zaslechl z chodby. Prohodili jsme si několik slov. A právě v tom okamžiku slyším jeho smrtelné zasténání. Běžím zpátky, na místě vraždy jsem tedy dvě nebo nejvýše tři vteřiny po jejím spáchání, ale nikoho tam nenacházím. Jakým způsobem se vrah objevil a jak zmizel? Důkaz o tom, že tam byl, trčel v krku oběti. Dlouhá úzká dýka, zaražená téměř po rukověť. Kdyby přece jen, ačkoliv jsem všechno prohledal, existoval nějaký vchod, pachatel neměl čas na útěk a zamaskování vchodu. Dvě vteřiny, to je opravdu velmi krátká doba.“

Baxter pozorně naslouchal.

„A co si o tom myslíte?“

„To je ono! Kdybych měl svůj názor, tak bych nehledal rozluštění.“

„Navrhuju, abychom ještě jednou společně prohlédli pokoj, ve kterém zahynul prokurátor,“ řekl Scott. „Žádné teoretické úvahy a rozbory nám nic nedají.“

„Souhlasím s aspirantem, protože skutečně snad jen na místě činu můžeme najít klíč k tomu hlavolamu. V nynější fázi vyšetřování jsou jakékoliv úvahy plýtváním času. Ale než obnovíme hledání, aspirant Scott stáhne všechny rozestavěné hlídky. Ty lidi potřebujeme teď tady. Jednoho umístíte před Salterovými dveřmi s tím, aby nepustil ani dovnitř ani ven Saltera i Gonzalese, druhý bude střežit Stanfordovu mrtvolu.“

Komisař vytáhl z kapsy klíč a podal jej Baxterovi.

„Pusťte prosím vás hlavními dveřmi aspiranta a pak je zase za ním zamkněte. Až se bude vracet, zaklepe, je tam klepadlo.“

V tom okamžiku se na prahu objevil Tony. Holt se na něho tázavě podíval.

„Pane komisaři, pan Salter mě poslal k vám. Prohlásil, že chce být sám.“

„Opět ta touha po samotě?“ řekl ironicky Holt. „Z jakého důvodu?“

„Něco tam píše a říkal, že ho ruším.“

Holt se na chvíli zamyslel.

„Zamkl jsi dveře?“

„Ne. Pan Salter mi to zakázal, ale říkal, že nemá v úmyslu odejít z pokoje.“

„Dobře, můžeš zůstat zde, tím spíš, že ti chci říct pár slov.“

„Poslouchám, pane komisaři.“

Baxter, který se na chvíli zdržel, poslouchaje rozhovor, vykročil, protože ho zavolal Scott, aby si pospíšil.

„Pojď sem blíž,“ Holt kývl na Tonyho, „a řekni mi, jak to bylo se slečnou Mortonovou? Pamatuješ si ještě náš rozhovor v koupelně? Věděl jsi tehdy, kde je, znal jsi Její skrýš, ale nechtěl jsi mi to říct!“

Tony se rozpačitě podrbal na pleši.

„Když má člověk na vybranou mezi dvěma druhy nebezpečí, tak si vybere to menší,“, řekl mentorsky.

„Jsou však situace, kdy takhle nelze kalkulovat. Kromě toho nejsem příliš přesvědčen, jestli to byla jen opatrnost.“

Beryl Mortonová se zvedla z křesla a přiblížila se k nim. Když se Holt na ni díval, jeho zrak mimoděk spočinul na Nellyně obličeji. Byl překvapen soustředěným pohledem, jaký věnovala Tonyho obličeji.

„Neubližujte mu, on skutečně nemohl nic jiného dělat,“ řekla dívka a Holt se odvrátil od nehybně sedící manželky. „Choval se ke mně velice slušně a povzbuzoval mne. Jsem přesvědčena, že by nedopustil, aby mi někdo ukřivdil. Že, Tony?“

„Určitě, slečno. Pan komisař nechce pochopit tu těžkou situaci, v jaké jsem byl.“

„A teď? Teď už se neobáváš Saltera?“

Tony se bezděčně rozhlédl.

„S panem Salterem to vypadá špatně,“ ztišil hlas, jako by se jejich nezvyklý hostitel nalézal někde nablízku.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Působí dojmem člověka, který se nervově zhroutí. Není to s ním v pořádku,“ kroutil hlavou, pak se rozhlédl po pokoji a opakoval: „Bojím se o něho.“ Významně si poklepal na čelo.

Holt se podíval na hodinky.

„Co je s Baxterem, proč ještě nejde?“

„Podívám se po něm,“ nabídl se Tony. „To je ten pán v kožené bundě?“

„Není třeba. Půjdu se podívat sám, co se s ním přihodilo.“

V tom okamžiku zaznělo klepadlo. Holt rychle prošel jídelnou a přišel k hlavním dveřím. Byly však zamčeny a klíč byl u Baxtera. Co se s ním k čertu stalo?! Odešel před čtvrt hodinou.

Byl to Scott se svými lidmi. Holt je poslal ke druhým dveřím, od kterých měl klíč u sebe.

Když se vrátil do haly, na schodech uviděl Baxtera. Novinář se naklonil přes zábradlí a zavolal tlumeným hlasem.

„Pane komisaři! Pojďte sem rychle, Salter je mrtev.“

Holt kývl na Scotta a pádil nahoru. Když byl v Salterově pokoji, jedním pohledem se snažil pochopit celou situaci.

Svítilo se zde. Všechen nábytek a věci stály na svém místě tak jako před hodinou. Těžké plyšové závěsy s bohatými záhyby zakrývaly okna a vedle nich se lesklo pojízdné prázdné křeslo, Na psacím stole, před velkým kalamářem z mramoru a bronzu, ležely papíry a na nich komisař uviděl bílou obálku nadepsanou vysokým špičatým rukopisem, který už znal. Vedle stála poloprázdná láhev vermutu a prázdná sklenice. Salter seděl u psacího stolu, nakloněný na stranu, se zakloněnou hlavou a pootevřenými ústy. Oční duhovky mu sklouzly pod víčka a lesknoucí se bělma se dívala do stropu, jako by tam mohla ještě něco vidět. Jedna ruka visela bezvládně podél těla, druhá ležela natažená na psacím stole. Tato póza působila dojmem, jako by se zesnulý snažil dosáhnout na prázdnou sklenici.

Holt se naklonil nad mrtvolu. Ovanul ho sotva postižitelný, nicméně dosti zřetelný zápach po mandlích.

„Zajisti láhev a sklenici,“ obrátil se na Scotta, který se s oběma policisty zastavil u dceří. „Smrt způsobená otravou cyankáli.“

Ještě jednou se rozhlédl po pokoji, potom se podíval na psací stůl.

Vzal do ruky obálku. Bylo na ní jeho jméno. Nebyla zalepená a uvnitř list papíru popsaného po obou stranách. Schoval dopis do kapsy a řekl Scottovi:

„Zatím tu necháme všechno tak, jak to je. Ať tu zůstane jeden z lidí. Pane Baxtere, vy jste už měl dost času, abyste si všechno prohlédl!“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se útočně novinář.

„Byl jste tady dřív než my.“

„Já? No jistě!“

„Proč jste sem chodil?“

„Chtěl jsem si popovídat s panem Salterem. Neměl jsem možnost se s ním osobně setkat a zajímalo mě, co to je za člověka.“

„Jenom tohle?“

„Z čeho mě podezříváte? Vždyť to je neuvěřitelná senzace. Najednou se ocitnout v samém středu neobvyklého případu! Vy si snad myslíte, že by mne šéf políbil na čelo, kdybych nevyužil takovou příležitost?“

„Tak to mělo být něco jako interview – slavný Salter řekl to a to… Mistr zločinu má rád dobře vypečený biftek a nesnáší květák…“

„Zrovna tak! A dál: – když mu bylo šest, už vlastnoručně podřezával kuřata pro svou drahou maminečku… Sirotek opuštěný v raném věku, osamělý, ale statečný dosáhl mistrovství v párání pokladen. Teprve na stará kolena se mu dostalo péče naší milované dobrácké policie. Dobrý komisař Holt osobně dohlížel, aby se mu nestalo nic zlého, když odpravuje své hosty!“

„Ano, to bude skvělý článek,“ konstatoval s klidem Holt. „Avšak zatím zůstaňme u dnešních problémů. Vyličte mi, prosím, přesně, co jste viděl, když jste sem přišel, a co jste udělal.“

„Viděl jsem totéž, co vy. Mrtvolu u psacího stolu. A co jsem dělal? Na chvilku jsem se zastavil trochu překvapený, protože nenacházím mrtvoly příliš často. Pak jsem se rozhlédl, podíval jsem se do vedlejšího pokoje a vyšel jsem na chodbu a odtamtud na schodiště, nechávaje všechno v původním stavu.“

„Neprohlížel jste si nic na stole?“

Baxter se podíval úkosem na komisaře.

„Možná že jsem rychle přelétl pohledem papíry. Ale každopádně je to tady všechno přesně tak, jako když jsem sem vešel.“

„Četl jste dopis pro mě?“

Novinář chvíli váhal, jestli má odpovědět, ale pak souhlasně kývl hlavou. ‚

„Ano, četl. A radím vám, abyste pokud možno rychle udělal totéž. Jsou tam zajímavé věci.“

„Jakým právem…“

„Já vím!“ přerušil ho Baxter, krče rameny. „Ale to závisí na okolnostech a druhu korespondence! Takovýhle dopis jsem si musel přečíst, jinak – jako novinář – bych si zasloužil výprask!“

„Jak dlouho jste se tady zdržel?“

„Dohromady to mohlo trvat asi tři nebo čtyři minuty.“

„Od okamžiku, kdy jste vyšel z knihovny, do doby, kdy jste se objevil na schodech, uplynulo skoro dvacet minut. Otevřít dveře Scottovi a zamknout za ním vám mohlo zabrat nejvýš minutu. Zůstává tedy ještě čtvrt hodiny. Co jste dělal během té čtvrthodiny, pane Baxtere?“

„Už jsem vám říkal, že nemám v úmyslu se vám zpovídat z toho, co dělám!“

„Můžete mít kvůli tomu oplétačky,“ řekl lhostejně Holt a otočil se na druhou stranu. „Nikoho sem nepouštějte,“ nařídil pomocníkovi a šel k východu. Scott a Baxter za ním.

„Vás nezajímá ten dopis mrtvého?“ zeptal se novinář,‘ když se ocitli na chodbě.

„Vy si myslíte, že je třeba pospíchat?“

„To netvrdím, ale najdete tam vzkaz týkající se Stanfordovy smrti. Ten Salter to musel být nápaditý člověk!“

„O tom leccos vím. Dopis si přečtu dole.“

Když přišli do knihovny, informoval obě ženy o Salterově smrti. Pak, aniž věnoval pozornost pohnutí, které vyvolala ta zpráva, stoupl si stranou a vytáhl z kapsy obálku.

Rozevřel dopis a četl:

„Tak, pane Holte, na shledanou. Teď, když za chvíli překročím hráz života, mohu se vám už s něčím svěřit. Nejdřív se vám musím přiznat, že jsem pocítil hroznou únavu a nervové vyčerpání. Tohle, a pak také fakt, že se mi přece jen nepovedlo plně dosáhnout svých záměru, že v půli cesty stojím před hrozbou vězení, mě nutí, abych přerušil tuto hru. Věděl jsem, že se blíží můj konec, ale když jsem si vás všechny pozval do svého domu, nemyslel jsem si, že je má smrt už takhle blízko, a už vůbec jsem nepředpokládal, že vy mě přežijete.

Teď! už nemá cenu se přiznávat, je to spíš zdvořilostní gesto vůči vám. Ano, to já jsem zabil Stanforda, já jsem unesl dívku a to já jsem se dvakrát pokoušel sprovodil vás ze světa. Poprvé tehdy u dveří (byla to sice nešikovná improvizace – boty, které jste hledal, jsou pod schody), podruhé pomocí té krabičky za obrazem, kam jsem vmontoval pistoli. Vysvětlím vám, jak funguje, protože si nepřeji, aby někdo zničil stěnu.

Když zmáčknete dno prázdné klícky, shodíte ji dolů a na její místo se snese horní klícka s namontovanou pistolí. Výtlak plynů při výstřelu nejen vymrští kulku, ale zároveň způsobí změnu postavení krabice a současné zaklapnutí dvířek. Když už jsme u těch mechanismů, zde jsou dva další pokyny, které vám tentokrát vysvětlí záhadu Stanfordovy smrti. Na chodbě ve čtvrté desce, jimiž jsou obloženy stěny, ale počítejte z pravé strany od vašich dveří, zmáčkněte střed růže, která je fragmentem reliéfu. Neuvolňujte zmáčknutí a současně otočte prstem doprava. Druhý návod se týká skrýše, tajné skrýše, která je v mém pokoji. Když otevřete větrák a připevníte jej háčkem, pak se dá lehce vytáhnout okenní parapet jako zásuvka a objeví se vám podlouhlá krabice. To, co v ní najdete, dohromady s prvním návodem, vám bude stačit k tomu, abyste si domyslel, jak jsem zabil Stanforda.

Mimochodem, nejsou tam žádné pasti. Nemohl jsem si totiž nemyslet, že byste nepočítal s takovou eventualitou. Bylo by naivní si namlouvat, že vás dostanu tímhle způsobem.

Napsal jsem vám výše, že toto vysvětlení je vůči vám spíš vyjádřením určité úcty. Když se tak nad tím zamýšlím, docházím k názoru, že jsem to přehnal. Chtěl bych spíš, abyste patřičně ocenil mou nápaditost a představivost, mou genialitu! Nechci ve vás zanechat dojem, že vítězem jste osobně vy! Ne, pane Holte! Přes veškerou úctu k vašemu charakteru a kvalifikaci nedosahujete takového formátu! Prohrávám kvůli nějakému podivnému spletenci událostí, které se nedaly předpovídat, což nebudu považovat za vaše podivuhodné osobní štěstí.

To je ten pravý důvod, proč vám říkám pravdu. Tím, že ji máte možnost poznat, jistě pochopíte, proč tvrdím, že jste neměl žádné vyhlídky na úspěch v boji proti takovému protivníkovi, jakým jsem byl já!

A nyní méně významné vysvětlení. Když jsem vás obvinil z vraždy Stanforda, nevěřil jsem pochopitelně, že se mi podaří vás zničit. Byla to jenom situační varianta, na kterou jsem přišel teprve během našeho rozhovoru, prostě taková malá hra na okraji té velké, kterou jsem vedl, abych se pomstil za smrt mého syna na těch, kteří se na ní podíleli.

Jenom Tonyho jsem k nim nepočítal. Možná že to je hloupost, ale uznal jsem, že on měl důvod udělat svinstvo, jaké udělal. Udělal jsem z něho svého sluhu a dokonce jsem si ho během té doby, kterou jsme v tomto domě strávili spolu, oblíbil, přestože jsem si uvědomil, jak málo se může člověk na něho spolehnout. Ačkoliv se mi nedůvěra událostmi, ke kterým zde došlo, potvrdila, ponechávám v platnosti můj odkaz na jeho jméno, který obnáší deset tisíc liber.

A to je vše, pane Holte. Za chvíli vypiju vermut, do něhož jsem si nasypal cyankáli. Budu mít lehkou smrt, o to lehčí, že přece jen odcházím až po Stanfordovi. A jestli je něco za tou hranicí, odcházím doufaje, že záhy se tam budu moci setkat i s těmi, blízkými mému srdci, kteří zde zatím zůstávají.

Tedy na shledanou, pane Holte!“

Patrick Salter.

Holt ještě chvíli držel dopis v ruce a hleděl na rovné řádky známého rukopisu.

Tak, a to je konec toho strašného snu! Konečně je možné odjet z toho příšerného domu! Je nutné co nejrychleji podat zprávu místním úřadům. V tomto proklatém domě není ani telefon, Salter si jej úmyslně nenechal zavést, aby byli odříznuti od světa. Ale Scott sem přijel se svými lidmi na motorce, musí poslat tedy jednoho z nich s patřičným hlášením.

Cítil ohromnou úlevu a uvolnění. Můra, která ho tlačila celou noc, teď chválabohu zmizela! Tak, pane Saltere, chlubte se, jak chcete, ale jsem to já, který setrval na bojišti.

Současně se mu však v hlavě zrodila myšlenka, která zkalila pocit vítězství. Ten dopis nevyčerpával celou problematiku. Jsou v něm zámlky a narážky, nad kterými je třeba se zamyslet. Co znamená ten závěr dopisu: na shledanou, pane Holte. To je vyhrůžka nebo jen ironický obrat? A když to je vyhrůžka, jak má být uskutečněna? Z hrobu?

Přistoupil k ostatním, kteří seděli v hloučku kolem krbu a polohlasně se bavili.

„Chci vám přečíst předsmrtný Salterův dopis. Zajímá mě, co tomu budete říkat?“

„Originální epištola.“ Baxter se nezapomněl pochlubit znalostí textu.

Holt četl pomalu dopis. Když skončil, nastalo ticho, které přerušil Baxter, obraceje se k Tonymu.

„Pane Gonzalesi. gratuluju vám! Jste teď velice zámožný člověk! Budu vám říkat strejčku, ano?“

„Pane Baxtere, nemáte nic jiného, co byste nám řekl?“ rozzlobil se Holt.

„Dovol mu dělat si blázny,“ řekla smířlivě Nelly. „Všichni meleme z posledního. Hledá prostě nějaký způsob, jak si uvolnit nervy.“

„Navrhuji, abychom si okamžitě prověřili Salterovy pokyny, nebo jinak shořím zvědavostí,“ skočila do toho Beryl.

„Dobrá, ale co říkáte tomu dopisu?“ naléhal Holt.

„Obsahuje vyhrůžku. Je sice maskovaná, ale podle mého názoru je zcela zřetelná,“ ozval se Scott. v „Mám dojem,“ Nelly to říkala více pro sebe než pro ostatní, „že to je syčení hada, že je v něm všechno falešné a předem vypočítané, že má mnoho společného s tím prvním, ve kterém bylo to pozvání sem… je také proniknut takovou licoměrností…“

„Opravdu?“ Holt se vzdorovitě usmál. „A co když je to jenom předsmrtná ironická grimasa, snaha otrávit protivníkovi radost z dosaženého vítězství?“

„Zdá se mi, že tenhle list je záměrně sestaven tak, aby zlehčil situaci,“ prohlásila Beryl. „Vyhrůžka, jak řekl pan Scott, je sice zamaskována, ale nicméně se dá vycítit. Nelly má pravdu, musíme být opatrní.“

„Necháváte se příliš ovlivňovat svými nervy,“ promluvil Baxter. „Jak může být nebezpečný Salter, když je mrtev? Můžete mi věřit, viděl jsem to na vlastní oči – zemřel úplně a důkladně.“

„To se ti dělá legrace, když se tě netýká ta vyhrůžka,“ oponovala Nelly. „Nezapomeň, že kromě Tonyho, kterého Salter, jak se zdá, vyloučil z aktu pomsty, zůstala ještě Beryl a Tom. Jim hrozí nebezpečí!“

„Tak jak si to tedy představuješ? Salter jako duch se bude ploužit po domě a rdousit své oběti? Vždyť takový strach z vraha po jeho smrti – to je nějaká skupinová hysterie!“ vzplanul Baxter.

Nelly neodpověděla. V zamyšlení sklonila hlavu a prohlížela si spleť svých prstů. Odraz lampy přeběhl po jejích vlasech a zapálil v nich zlaté jiskry. Scott si přesedl v křesle, až bylo slyšet, jak zavrzalo čalounění.

„Je mi zima,“ rozklepala se Beryl. „Nemohlo by se tady zatopit?“ obrátila se na Tonyho, který stál nehybně u dveří.

Tony se tázavě podíval na Holta.

„Kde máš dříví? V kůlně?“

„Bude stačit to, co je v kuchyni. Jestli dovolíte, mohu zatopit.“

„Dobrá,“ souhlasil Holt. „Přes určité výhrady,“ obrátil se zase k přítomným, „vidím i po Salterově smrti možnost realizovat vyhrůžku.“

„O jakou možnost jde?“ zeptal se novinář, když odešel Tony.

„Možná že tady existují nějaké pasti, které na nás nastražil Salter.“

„No právě,“ řekla Nelly. „Kromě toho je ještě další možnost, se kterou jsi nepočítal.“

„Jaká?“

„Salter mohl Tonymu přenechat dokončení díla. Možná že mu to podmínil nějakou výhradou v závěti…“

„Tahle druhá možnost není pravděpodobná. Výhrada tohoto druhu není možná a Salter nemohl počítat s tím, že by někdo chtěl vykonat takový úkol bez nátlaku.“

„Vážně si myslíte, pane komisaři, že nám hrozí nějaké nebezpečí?“ Berylin hlas se zachvěl strachem.

„Ať je to cokoliv, bude to určeno jenom nám a ne všem,“ usmál se Holt, jenž chtěl tímto úsměvem zamaskovat vlastní nejistotu. Nedokončil totiž svou myšlenku, že Salter si byl asi zcela jist splněním své hrozby, když se ani nesnažil před nimi ukrýt plánovaný útok.

„Ach, kdy už bude tomu všemu konec!“ Beryl se chytila za spánky. „Chtěla bych odtud odjet.“

„Bude to co nevidět. Teď si musíme prověřit informace obsažené v Salterově dopisu. Pak…“

Přerušil, neboť do pokoje vstoupil Tony s náručí dříví.

„Konečně bude oheň!“ vykřikla Beryl. „Poslyšte, kolik je vlastně hodin?“

Scott se podíval na zápěstí.

„Bude šest.“

„Jak dlouho tady ještě musíme zůstat?“ Beryl se vrátila k dřívějšímu tématu.

„Za hodinu vás obě pošlu do Kinloch. Scott tady má motorku s lodičkou. Odveze vás jeden z našich lidí a přivede z Perthu policii.“

„Doufám, pane komisaři, že se nám během té doby nic nepřihodí?“

„Myslím, že se nám vůbec nic nestane. Já tady budu muset v každém případě zůstat déle.“

„Nehnu se bez tebe,“ rozhodla se Nelly. „Jestli Beryl chce jet, ať jede sama.“

„Dostáváš mě do těžké situace, Nelly. Bojím se, chci odjet, ale zároveň jsem hrozně zvědavá. Už ani sama nevím, co mám dělat.“

Tony, když naložil dříví, přiložil hořící zápalku ke svitku kůry, a když se malý ohnivý jazýček začal rozrůstat a olizovat polena, poodstoupil od krbu a přiblížil se k Holtovi. Nelly sledovala jeho hubenou postavu.

„Budete mě ještě potřebovat?“ mírně se uklonil komisaři. „Nemám vám podat čaj?“

„Ne, děkujeme. Nemáme teď čas.“

„Mohu se vrátit do svého pokoje?“

„Běž.“

Tony mlčky vyšel z pokoje. Nelly se přiblížila k muži.

„Co chceš teďka dělat?“

„Jdu se Scottem nahoru. Počkejte tady na nás.“

„Půjdeme spolu, chtěla bych si s tebou popovídat.“

„Dobrá,“ souhlasil Holt a obrátil se na aspiranta.

„Prozkoumej parapet v Salterově pokoji a udělej tam prohlídku. Já zatím udělám ty obkládačky v chodbě.“

„Můžu jít s panem Scottem?“ zeptala se Beryl.

„Tak vy přece jenom chcete zůstat?“ usmál se komisař.

„Ano, ať se děje co chce, jinak zemřu zvědavostí.“

Holt se na chvilku zamyslel.

„Tak dobrá, jděte se Scottem, ale jenom pod podmínkou, že se nepřiblížíte k oknu, když se bude otvírat ta tajná krabice.“

„Já jdu také,“ prohlásil Baxter.

„Přijďte potom do pokoje. Prohledáme místo činu.“

Šli do poschodí, kde se Holt s Nelly od nich odpojili a zahnuli do boční chodby. Komisař se postavil y dveří do svého pokoje, odpočítal dřevěné desky a pak vyhledal tu ornamentální růži. Všiml si, že její prostředek byl oddělen od ostatní kresby tenkým kroužkem – škvírou tenkou jako vlásek. Toto místo se jinak ničím nelišilo od ostatních ozdob, takže bez patřičného vysvětlení bylo nemožné je najít.

„Jdi trochu dál,“ řekl ženě. „Nedá se nic dělat, opatrnosti nezbývá.“

Když se vzdálila o několik kroků, zmáčkl prstem ornament a otočil podle návodu. Ze stěny se vysunul prostřední detail růže. Holt jej vytáhl a za chvíli držel v ruce kovový prut. Na opačném konci měl dřevěný kužel. znázorňující vyleštěný suk. Ve stěně zel otvor o průměru dvou centimetrů.

Naklonil se a podíval se do otvoru. Uviděl kousek osvětleného pokoje. Hned vpředu bylo vidět křeslo, ve kterém byl zavražděn Stanford.

Tiše hvízdl a otočil se k Nelly. Se zájmem postoupila dopředu.

„Chceš se podívat?“

Naklonila se k otvoru, a když se opět narovnala, její obličej vyjadřoval údiv.

„Co to má znamenat?“

„Tudy se tam dostala ta smrtonosná dýka.“

„Dýka? Jak?“

„Dovíme se to, jakmile se vrátí Scott.“ Holt si prohlédl kovový prut, který držel v ruce.

„Půjdu teď do vedlejšího pokoje a ty zastrčíš na znamení ten prut na své místo a otočíš záklopkou.“

Když policista zpozoroval vcházejícího komisaře, vzpřímil se po vojensku. Holt přistoupil k poličkám a vyhledal místo s otvorem. Vzdálenost k opěradlu křesla byla odtud nanejvýš třičtvrtě metru.

Zaklepal na stěnu. Za chvíli viděl, jak se do otvoru zasunul suk a úplně jej zaplnil a jak se s naprostou přesností hodí k povrchu dřevěných desek. Byl jenom jedním z mnoha suků v leštěných deskách, které tvořily zadní stěnu knihovny.

Do pokoje vstoupila Nelly.

„Teď už vím všechno,“ řekl jí Holt. „Křeslo není nebezpečné. Můžeš si do něho s klidem sednout a říct, cos mi chtěla.“

„Přestože mě ujišťuješ, nemám moc chuť sedat si do křesla po nebožtíkovi.“

Přisunula si ke stolu židli.

„Já nejsem tak háklivý. Používáme po zesnulých hodně věcí.“ Holt se ponořil do křesla. „Tak a poslouchám.“

Nelly vyndala z kabelky cigarety a obrátila se na muže.

„Zapal mi a vyprávěj mi, pokud možno dopodrobna? co jste tady dělali a jak se chovali tamti dva – pán a sluha. Chtěla bych od tebe slyšet krátkou, ale co nejpodrobnější zprávu.“

„K čemu to bude?“

Nelly zaváhala.

„Zatím nevím ani já, oč tady jde… Motají se mi v hlavě různé myšlenky… Nemůžu se v tom zatím vyznat, ale je to něco nelogického, něco divného, co mi mate a zamlžuje obraz… Proto jsem si myslela, že bych mohla od tebe slyšet něco, co by mi rozehnalo tu tmu.“

Mluvila velmi pomalu, s obtížemi hledala vhodná slova. Když zmlkla, její pohled se zastavil na dýce, která ležela na stolku.

„Tahle to byla?“ zeptala se a vzala ji opatrně do ruky.

„Ano. Nemusíš se obávat, že smažeš vrahovy otisky prstů. Určitě tam žádné nejsou. Ostatně, teď už to nemá valnou cenu, když se pachatel přiznal.“

Odložila dýku.

„Můžeš mi splnit mou prosbu?“

„Tak dobře, poslouchej.“ Holt vyprávěl manželce podstatnější momenty o chování Saltera a Tonyho a některé své postřehy i se závěry, ke kterým dospěl.

„Tak v Tonyho chování jsi zpozoroval určitou nerozhodnost? Netušíš, co toho bylo příčinou?“

„Ne. Působil dojmem člověka, který je na rozpacích, člověka, který se nemůže rozhodnout, i když hraje vlastní hru. Má vlastní koncepci hry.“

„A co Salter? Říkal jsi, že jsi byl dvakrát překvapen, jak reagoval na zmínku o svém synovi?“

„Ano. Kdyby totiž byl posedlý pomstou, tak by každá zmínka o synovi, zvláště pak nějaká nepříjemná zmínka, měla v něm vyvolávat hněv nebo nenávist. Měla by, kdyby se Salter neuměl ovládnout. V dané situaci nutnost maskovat se mu diktovala zachovat lhostejnost. On se však pokaždé ironicky usmíval. Působilo to dojmem něčeho nelidského, absurdního, něčeho, co je mimo zákonitosti lidské psychiky.“

Nelily se podívala kolem sebe, jako by se právě teď probudila.

„Říkal jsi něco o posledních Stanfordových slovech. Cože to řekl?“

Holt se znechuceně zamračil.

„To mi nedalo pokoj už předtím. Nemohl jsem si totiž vzpomenout, co to bylo. Když člověku vymizí z paměti to, co potřebuje, a pak se snaží najít chybějící úlomky rozhovoru, hrozně ho to deprimuje. Zvláště, když to byla jeho poslední slova. Něco o rozporech. Ne, nemohu si vzpomenout. To musí přijít samo od sebe.“

„Dám ti ještě dvě otázky. Jsem zvědavá, jestli mi odpovíš?“

„Co je to za otázky?“

‚ „Tak první: Proč bral Salter na lehkou váhu pátrání, které mu hrozilo, až by se dověděli o smrti vás třech? Odkud bral tu jistotu, že se obhájí během vyšetřování, a to ještě jakého vyšetřování! V jeho domě byli zavražděni tři lidé! Mladá žena, policejní komisař a prokurátor! Dovedeš si představit, co by se tady dělo?“

„Bravo! Ale tuhle otázku jsem si už také dal.“

„Našel jsi na ni odpověď?“ zajímala se Nelly.

Holt se zašklebil.

„Bohužel ne. A ty?“ podíval se podezřívavě na ženu.

„Neboj se,“ usmála se Nelly. „Také ještě ne, ale mám už stopu.“

„To je asi tím instinktem.“

„Ano, ten mě přivedl na stopu a jisté zjištění.“

„Hraj poctivě – jaké zjištění.“

„Ty jsi také toho hodně zpozoroval a tohle je dost zanedbatelné. Kdyby nebylo toho instinktu…“

„Chraň mě, svatý Jeremiáši! A druhá otázka?“ povzdechl Holt.

„Druhá je těžší: proč Salter, když měl po ruce skrýš, nařídil Tonymu, aby něco zakopal u kůlny?“

Holt stáhl obočí a naklonil se dopředu.

„Překvapila jsi mě,“ zabručel. „Na tohle jsem nepomyslel. To je velmi důležitá věc, ale proč si myslíš, že bude těžké najít odpověď?“

„Protože tahle otázka mě přivádí k jednomu závěru. Totiž, že už v době, když zakopával tu věc, kterou ještě neznáme, věděl, že zemře.“

„Předvídal vlastní smrt? Jak tomu mám rozumět?“

„Přece Salterovo přiznání, kde je skrýš, přišlo až ve spojitosti se sebevraždou. Když do ní neschoval tamtu věc, ale zakopal ji u kůlny, je to důkaz, že už předem věděl o sebevraždě a nechtěl, aby se ta věc dostala do tvých rukou, dokonce ani tehdy, když už nebude žít,“

V tom okamžiku se ve vedlejším pokoji otevřely dveře. Na prahu se objevila Beryl a za ní Baxter a Scott. ‚

Aspirant držel v ruce půldruhého metru dlouhou hliníkovou rouru.

„Jak dopadla prohlídka?“ zeptal se Holt.

Scott se zašklebil.

„Nijak. Tohle jsme našli pod parapetem.“

„Co je to?“

„Něco na způsob krajónu, ale mnohem větší.“

Scott otočil kuličkou na konci rukojeti. Na druhém konci se vysunuly čtyři kovové drápky a rozevřely se jako lístečky květu. Nástroj se svou funkcí skutečně podobal krajónu.

Holt se soustředěně díval na trubku, kterou zvedl Scott nahoru.

Zavládlo ticho. Za chvíli se váhavě ozval komisař:

„Když však místo tuhy vložíme do objímky rukověť téhle dýky…“

Vzal ze stolku dýku a vsadil ji úzkou rukovětí mezi drápky. Aspirant otočil kuličkou v opačném směru a drápky se uzavřely a zmizely spolu s rukovětí dýky uvnitř trubky. Stala se teď krátkým kopím, zakončeným dlouhým, úzkým ostřím.

„Rozumím,“ tiše se ozvala Nelly. „Zavedl tuhle zbraň do otvoru ve stěně a udeřil. Stanford seděl v tomhle křesle, takže měl otvor zrovna za zády. Potom vrah uvolnil svěradlo a dýka zůstala zabodnuta v těle a kovové držadlo vytáhl zpátky.“

„Vezmi Scotta a ukažte nám, jak se to stalo,“ navrhl Holt.

Než se ukázalo mihotavé žihadlo, nebyl slyšet ani nejmenší šum. Když se zahleděli na stěnu za křeslem, zpozorovali. jak zmizel jeden suk a zanechal po sobě černý otvor. Vylezlo odtamtud ostří a za ním stříbřitá tyč čepele se pomalu přibližovala ke křeslu, a když bylo těsně před opěradlem, někdo prudce zatlačil a čepel se vymrštila dopředu. Chvěla se chvíli ve vzduchu, potom se začala vysunovat z objímky, a když se drápky rozevřely, tiše spadla do křesla. Stříbřitá tyč se schovala zpátky do otvoru. Za chvíli otvor zmizel, opět těsně vyplněn sukem.

„To… bylo to strašné,“ zašeptala Beryl.

Nikdo se neozval. Do pokoje vešla Nelly se Scottem.

Aspirant opřel hliníkovou trubku o zeď.

„Ale vždyť v okamžiku vraždy v těch poličkách byly knihy,“ ozval se novinář. „Jak obešla čepel tuto překážku?“

„Ano, na poličkách byly knihy,“ vysvětlil Holt, „ale všechny nestály těsně vedle sebe. V některých skříňkách jich bylo méně a naklonily se na stranu, čímž vytvořily trojúhelníkové škvíry, dost široké, aby jimi prošla dvoucentimetrová trubka. V místě, kde byl otvor, musely být takhle postaveny záměrně.“

„No, dobrá, ale jak si mohl být vrah jist, že si jeho oběť sedne do křesla?“ nevzdával se mladý muž. „Nebo že si neposune křeslo jinam?“

„Křeslo, které sem bylo dáno, je velmi těžké, asi schválně, aby se nedalo přemísťovat. A odkud věděl vrah, že si oběť do něj sedne? Udělal to podle propočtu pravděpodobnosti tím, že současně maximálně zvětšil šance. Podívejme se, co předpokládal: Lehne si jeho host v těchto podmínkách na pohovku a klidně usne? S pravděpodobností devadesáti procent to neudělá. Jak tedy bude chtít strávit čas, když vidí poličky s knihami? Samozřejmě četbou, tím spíš, že křeslo je pohodlné a vedle na stolku svítí schválně připravená lampa. Aby se pravděpodobnost takového chování oběti ještě zvýšila, vybral a položil na stolek několik knížek, jejichž tématika by měla právníka zaujmout. Tak podstrčil Houstonovy „Vybrané právní problémy“ a „Byzantské právo“. A bude-li host příliš unaven, aby si vzal takovou vážnou četbu? Tak – pro každý případ – mu byl podstrčen nejčerstvější bestseller.“

„Co to bylo za lstivého člověka, ten Salter?“ zabručel novinář. „Řídil svou oběť tak precizně, že bylo vyloučeno to nějak vycítit…“

„Uměl neomylně předvídat a kalkulovat – to je tajemství jeho úspěchu,“ konstatoval Holt.

„Ano…“ opakovala zamyšleně Nelly. „Uměl neomylně kalkulovat… Ach…, i mně už je nějak zima. Pojďme už odtud, v knihovně je oheň, možná že rozežene mou pochmurnou náladu…“

Šla ke dveřím a za ní celá společnost. Když byli na chodbě, požádala Baxtera:

„Na půdě jsem schovala do prádelníku kabát. Nechtěl bys mi ho přinést? Samozřejmě jen v tom případě, že se nebojíš takové osamělé procházky po půdě?“

„Možná že tam na mě čeká Salterův duch. Když se mi něco stane, pozdravuj ode mne strýčka Gonzalese!“

Šel směrem ke schodišti na půdu.

„Přines mi také můj,“ zavolala za ním Beryl. „Nechala jsem ho ve skrýši!“

Krb plál v knihovně veselým plamenem a ohříval pokoj. Obě ženy přistoupily ke krbu a natáhly ruce nad oheň. Červený odraz jim hrál v uvolněných obličejích. Holt šel k oknu a roztáhl závěsy.

Okny sem začalo pronikat šedé světlo rodícího se dne.

V této šedi už byly vidět zatím ještě dost slabé, ale přece jen už zřetelné obrysy stromů. Vzduch byl prosycen vlhkou mlhou.

Nikdo nepromluvil. Scott si ztěžka sedl do křesla, až zapraskala péra. Z krbu byl slyšet čas od času praskot hořícího dřeva. Dům ponořený do ticha, jako by trpělivě čekal na svou další kořist.

Proto, když se v tom tichu najednou ozvala bezstarostná melodie hvízdané samby a vzápětí hluk nohou, které přeskakovaly schody, všichni prudce otočili hlavy ke dveřím.

Na prahu se objevil Baxter. Pláště měl přehozené přes ruku.

„Ach, Billy, ty jsi opravdu nemožný!“ vykřikla Beryl.

„To proto, že jsem ti přitáhl tvůj kaftan?“ divil se mladý muž. „Ten výlet na půdu nebyl vůbec příjemný. Ale i kdyby snad tudy bloudil Salterův duch, bál se mě zastavit!“

„Jsi hrdina, Billy,“ Nelly se oblékla do svého pláště a s úsměvem poděkovala za pomoc.

„Navrhuji, abychom si připravili čaj,“ ozvala se Beryl, která si hodila svůj kabát přes ramena. „To nás jaksepatří zahřeje!“

„Čaj a cukr jsou určitě v kuchyni,“ podpořil ji Baxter.

„S radostí ti budu dělat společníka.“

„Co vy na to, pane komisaři?“

„Souhlasím! Scott zatím stáhne stráž od Stanforda a pošle toho člověka do Kinloch,“ obrátil se k aspirantovi. „Ať zavolají do Perthu, aby sem okamžitě přijeli. Potom běž ke kůlně a vykopej konečně ten tajemný Salterův poklad.“

Scott se zvedl z křesla a mlčky šel ke dveřím. Baxter se na něho díval se zřetelnými rozpaky.

Holt se podíval na hodinky.

„Je štvrt na osm. Za půldruhé hodiny by tady měli být. Co je vám, pane Baxtere?“

Ten si povzdechl.

„Neposílejte, prosím vás, aspiranta ke kůlně, je to zbytečné.“

„Bojíte se, že se nastydne?“

Scott se postavil na prahu a čekal, jaký bude výsledek rozhovoru.

„O to nejde,“ Baxter, jako by nevěděl, co má dále říkat. Bylo to dost překvapující po tom, jak se doposud sebejistě choval.

Holt mu pomohl.

„Chcete nám snad vysvětlit tajemství těch chybějících patnácti minut?“

Mladý muž se rozpačitě podíval na komisaře.

„Už jste zapomněl? Ty, jak jsem vám dal klíč, abyste pustil ven Scotta.“

„Tak vy jste na to přišel.“

„Nebylo to moc těžké. Když popřete, že jste byl u kůlny, a Scott tam nic nenajde, budu ho muset žalovat ze záměrného matení stop.“ Holt to řekl napůl žertem, ale novinář pochopil, komu patřila ta skrytá výstraha.

Možná že právě proto se mu zase vrátila jeho sebejistota.

„To by nebylo špatné nadělat vám trochu zmatků…“

„Nechte si ty žerty na potom! Co jste tam našel?“

„Tak prosím,“ Baxter sáhl do kapsy, „tady je ta cenná kořist.“

Vyndal malý balíček zabalený do ušpiněných novin a podal jej Holtovi. Když komisař rozbalil papír, objevilo se devět podlouhlých krabiček.

„Co to je ksakru?“ zvolal překvapeně.

„Rtěnky,“ vysvětlil s klidem Baxter.

„Rtěnky?“ vykřikly obě ženy.

„To má být vtip pane Baxtere?“

„Ujišťuji vás, že ne! Když jsem to našel, tvářil jsem se zrovna tak hloupě jako vy.“

„K čemu potřeboval Salter tu babskou výzbroj? A proč se tak obával, abychom to nenašli, že to dokonce zakopal?“

„Víc otázek už nemáte?“ zeptal se jízlivě novinář.

„Ano, mám.“

„Vím předem, oč jde. Proč jen tak na vlastní pěst a tak dále…“

„Ano, nemýlíte se. No tak?“

„Už jsem vám říkal, že nemám v úmyslu podávat žádné hlášení.“

„Nebo snad přece jen, pane Baxtere…,“ pohrozil mu Holt.

Novinář chvíli váhal, ale bylo vidět, že pochopil situaci, protože odpověděl méně vyzývavým tónem:

„Prostě jsem využil první příležitost, která se namanula, abych ukojil svou zvědavost. Pořád to se mnou šilo přesvědčit se, co bylo zakopáno u kůlny.“

„Mohl bych vás za to vést k zodpovědnosti,“ konstatoval klidně komisař.

„Za co? Nebyl jsem přece natolik hloupý, abych zatajoval výsledek hledání! Prostě jsem ušetřil Scottovi námahu!“

„Určitě je vám za to vděčný. Ale teď se podívejme na ty rtěnky. Možná že by nám naše dívky mohly o nich něco říct?“

Holt si rozložil na dlani krabičky a podal je ženám. Po řadě si prohlížely jejich obsah.

„Udělám vám malý výklad,“ ozvala se Nelly, když si všechno prohlédla. „Blondýny totiž používají rtěnky světle červené a ženy s tmavě hnědými vlasy a brunety s karmínovým odstínem. Je ještě třetí odstín – růžověfialový. Rtěnky, které zde máme, jsou všechny tmavě červené a jsou prvotřídní, jak můžete usuzovat podle značky.“

„Říká vám to něco?“

Nelly záporně zakroutila hlavou.

„Ne, nic… zatím ne…“

„Navrhuju, abychom se nad tím zamyslili u čaje,“ řekla Beryl. „Jdu ho připravit. Pojď, Billy, bude mi veseleji!“

Když také Scott odešel z pokoje, Holt s Nelly zůstali sami. Komisař šel k oknu a chvíli se díval ven, jak se z šedého rána vynořují siluety mokrých stromů. Pale se otočil ke své ženě, která si sedla do křesla.

„Jsi moc unavená?“

„Ano, Tome.“ Zvedla k němu bledý obličej.

„A co nálada?“

„Pořád mizerná. Nemohu se zbavit neklidu, který mě znervózňuje. Pořád mám dojem, že se každou chvíli musí stát něco příšerného… Nechápu svůj stav. Prosím tě, buď na sebe opatrný. Přestože je Salter mrtev, nebezpečí stále ještě hrozí…“

Holt přistoupil k ženě a položil jí ruku na rameno.

„Neboj se, miláčku. Nesmíme se poddávat hrůzné náladě, kterou v nás dovedl vyvolat ten ďábel. Je těžké si představit, aby na nás mohl po smrti. Baxter má v mnohém pravdu.“

Nelly chtěla něco říci, ale zaváhala. Teprve za chvíli zašeptala:

„To není tak jisté, drahý. Proto jsem tak neklidná.“

„Co tím chceš říct?“

„To kdybych věděla! Ale měj na paměti, že to byl člověk, který nemluvil do větru. Ve svém dopise vám výslovně vyhrožuje.“

„Ta hrozba je však zároveň výstrahou.“

„Nepochybně. Ale jak si musel být jist, že vykoná svou výhrůžku, když myslel, že si může dovolit varovat! Kromě toho v celém tom případě je tolik nejasností, skrývá tolik různých možností… Zatím nejsem s to ti vysvětlit, proč se vlastně tak bojím…“

„Možná že to není ani tak nutné,“ zabručel Holt. „Bojíš se také o osud té dívky?“

„Ano, hrozně. Nechtěla jsem to před ní říkat, ale zamyslel ses nad úlohou těch rtěnek?“

„Jistě.“

„No, a…?“

„Za prvé: Salter neudržoval žádné styky se ženami. Jedinou ženou, o kterou se zajímal, byla Beryl. Za druhé: všechny rtěnky, na co jsi už vlastně upozornila, mají tmavě červený odstín. Jeden z těch odstínů používá také slečna Mortonová. Z toho vyplývá…“

„Že rtěnky mají nějaký vztah k její osobě. A dál…“

„Že by jí chtěl dát dárek?“

„Snad ne… A i kdyby, k čemu tolik různých odstínů? A také, proč by ten svůj dárek zakopával?“

„To je jasné. Položil jsem tu otázku jenom tak, abychom si o tom popovídali.“

„Položím ti jinou, podobnou, ale dotěrnější.“

„Prosím.“

„Proč je jich devět? Proč zrovna devět? Divila bych se stejně, kdyby jich bylo například jedenáct. Šest – to prosím. Deset nebo dvanáct také, protože tento počet působí dojmem nějaké soupravy, nějakého celku. Ale proč jich je devět?“

„V obchodě je zcela běžný tucet. Vyplývá z toho, že byly použity tři a že ostatní zakopal?“

„Mám dojem, že jich nebylo dvanáct. Nebyly použity tři, nýbrž – jedna…“

Holt se pozorně podíval na ženu.

„Tak i ty si to myslíš?“ řekl tiše. „Jedna, protože stačí, aby se dala místo…“

Nelly se podívala nahoru a usmála se. Ale nebyl to veselý úsměv.

„Vzpomeň si,“ pokračoval, „co řekla Beryl. Přinesl mi kabelku, která zůstala dole…“

„Pomohl jsi mi! Teď už vím, kdy k tomu došlo. Salter vyndal z pouzdýrka její rtěnku a dal tam svou. Samozřejmě, že vybral z těch deseti tu, která měla stejný odstín.“

„A když z ní vymazal tolik, aby vypadala jako ta její, Beryl si nemohla všimnout, že je jiná. Ale proč ji vyměnil?“ řekl poněkud provokačně.

„To je rétorická otázka. Mám dojem, že je zbytečné odpovídat.“

„To bychom museli předpokládat, že rtěnka, kterou má Beryl v kabelce, je otrávená. A ostatně, to už není tak důležité, všechny tyhle rtěnky musí být také otrávené, protože nevěděl, kterou bude potřebovat.“

„Tak vezmi co nejrychleji Beryl tu její rtěnku!“

„Tenhle úkol svěřuji tobě. Mám teď jinou práci.“

Pod okny zazněl řev motoru. Řev pořád sílil, jako když stroj nechce poslouchat a zlobí se. Potom najednou přestal a přešel do jednotvárného tichého bručení.

„Budeme muset vyslechnout Tonyho,“ rozhodl se Holt a šel ke dveřím. „Počkej chvilku, vypravím toho člověka.“

Vyšel před hlavní vchod. Bylo už vidět. Jenom pod stromy bylo ještě tma, ale rodil se nový den, stejný jako včera, šedý a sychravý. Mezi křovím na okraji rokle, která sahala až téměř k domu, se převalovala mlha. Těžká, roztrhaná oblaka pokrývala celou oblohu.

Holt dal dispozice a motor se opět rozeřval. Strojem to škublo dopředu, zadní kolo vymrštilo několik kamínků a motocykl vyrazil vpřed. Bylo vidět, jak po nerovné cestě skáče nevytížená lodička.

Holt se otočil ke Scottovi, který stál na schodech, a spolu vešli do domu.

„Br, to je zima,“ mnul si ruce. „Vymrzl jsem za tu krátkou chvíli, co jsem stál venku.“

„Vemte si kabát. Jsme všichni nevyspalí a unavení, proto je nám pořád zima.“

„Asi to udělám. A jak je tobě? Co dělá hlava?“

„Už ani nevím, že jsem kdy do ní dostal.“

„Ještě si vzpomeneš. Jsi nervově vydrážděný a to tě drží.“

Do haly vstoupila Nelly.

„Už odjel?“

„Ano.“ Holt šel k věšáku a sundal svůj kabát.

„Kdy tu budou?“

„Za hodinu nejpozději za dvě,“ vsunul ruce do rukávů.

Nelly se udiveně podívala na muže, protože na okamžik strnul a potom si rychle sáhl do kapsy.

„Co zase ksakru…,“ vytáhl ruku z kapsy. V ruce držel tmavě zelený podlouhlý cylindr. Byl kovový a kolem dokola byly ve stejných vzdálenostech namalovány jasně červené šipky směřující na dno.

Holt udělal bezděčný pohyb, který by otočil krabici přesně podle návodu.

„Stůj!“ téměř hystericky vykřikla Nelly a chytila ho za ruku. „Neotáčej!“

Komisař udiveně pohlédl na manželku. V obličeji byla bílá jako stěna, široce otevřenýma a vyděšenýma očima hleděla na kovový cylindr.

„Neotáčej!“ opakovala chvějícími se rty, téměř šeptem. „Jsou červené jako krev.“

Holt se zamračil.

„O čem mluvíš?“

„Ukazují cestu k smrti.

Opravdu, musím být velmi unavený,“ usmál se nuceně. „Zcela viditelně mi schází schopnost asociací. Ale můžeme podlehnout sugesci těch šipek trochu jinak,“ zvedl krabici nahoru. Dával však pozor, aby ji nenaklonil na stranu a podíval se na dno.

„Co je tam?“ zeptal se zvědavý Scott.

„Celkem dobrý, ale přitom trochu odporný vtip. Fotografie Ala Saltera.“

„Chtěl, abys zemřel s jeho obrazem v očích.“

„Hned se přesvědčíme, jestli máš pravdu…“ Holt šel opatrně s krabicí v ruce ke dveřím.

Vyšel na schody a pozorně, aby nedal krabici otáčivý pohyb, vyhodil ji do mlhy, která naplňovala rokli.

Dívali se, jak letí. Letěla velkým obloukem dnem kolmo k zemi. Pak, když už začala klesat, se pomalu otočila a zmizela v mlze.

Za chvíli odtamtud vytrysklo oslepující světlo a vzduchem otřásla detonace. Nakupená mlha stoupala spolu s dýmem a pak se roztáhla do širokých pásů, které postupně mizely ve vlhkém vzduchu.

„Ať jde k ďasu!“ zvolal Scott.

Holt se prudce otočil k Nelly, vzal její obličej do obou dlaní a políbil ji na rty.

„Děkuji ti, brouku! A s okamžitou platností beru zpátky všechno, co jsem kdy řekl o instinktu.“

Na schodiště vyběhli Beryl a Baxter. Za nimi se objevil v hale Tony.

„Zpátky!“ vrátil je s rozevřenými pažemi. „Na procházky je dnešní ráno příliš chladné.“

„Tak si děláte na rozehřátí ohňostroj?“ zeptal se Baxter, když přišli do haly a Holt za sebou zabouchl dveře.

„Co se stalo?“ Beryl se otočila k Nelly. „Viděli jsme v oknech záblesk světla a pak se rozlehl výbuch, až zařinčela okna.“

Nelly se kousla do rozechvělých rtů.

„Pokoušeli se zabít Toma. Jen zázrakem vyvázl živý.“

„Tak se Salterovy vyhrůžky začínají vyplňovat! Jsem zvědavá, co připravil pro mě.“

„Pro tebe?“ Nelly jako by se najednou vzpamatovala. „Kde máš svou kabelku?“

„Nechala jsem ji v kuchyni. Nač ti bude?“ divila se Beryl.

Nelly se jí podívala na rty a vytáhla kapesník.

„Tu máš, otři si důkladně rty, aby na nich nezůstala ani troška rtěnky!“

Beryl pohnula rameny, ale udělala, co na ní chtěli. Pak vrátila kapesník a řekla:

„Řekni mi už, prosím tě, oč vlastně jde?“

Ale Nelly jí neodpověděla.

„Půjdeme do kuchyně a odevzdáš mi svou rtěnku,“ rozhodně prohlásila.

„Má to nějakou souvislost s těmi nalezenými rtěnkami?“

Nelly nestačila odpovědět, protože se do rozhovoru zamíchal Baxter.

„Navrhuju, abychom šli do kuchyně všichni! Čaj už je hotový a při té příležitosti nám řeknete, co se stalo.“

„Neměl by Tony přinést čaj do knihovny,“ navrhl Scott. „V kuchyni je málo místa.“

„Necháme Tonyho na pokoji,“ protestovala Nelly. „Nějak se tam vejdeme.“

Když zasedli kolem stolu, Nelly vzala Berylinu kabelku a bez okolků ji celou prohledala. Našla tam zlaté pouzdro a sundala z něj kryt.

„Máš tuhle rtěnku dávno? Zdá se, že jsi ji před nedávnem načala.“

„Koupila jsem si ji v Londýně těsně před odjezdem. Proč se ptáš?“

„Chtěla jsem se přesvědčit, do jaké míry někdy okolnosti přejí zločincům. Ostatní ti vysvětlí Tom,“ dodala a předala manželovi pouzdro.

Holt je beze slov schoval do kapsy.

„To je prachobyčejná loupež,“ rozhorleně vykřikla Beryl. „Snad byste mi mohli konečně říct, oč jde?!“

„Ne, ne!“ namítal Baxter. „Nejdřív bych se chtěl konečně něco dozvědět o tom ohňostroji!“

„Byl to pokus zprovodit mě ze světa,“ vysvětlil Holt a foukal do čaje. „A kdyby nebylo Nelly, vítal bych se už nahoře se Salterem.“

„Tak to byla nějaká bomba?“

„Něco podobného. S návodem k použití na obalu. Našel jsem ji v kapse u kabátu.“

„Jak se tam dostala?“

„Kabát visel v hale. Salter měl během noci dost příležitosti ji tam položit.“

„A nevybouchla?“

„Vždyť jste slyšel detonaci.“

„Špatně jsem se vyjádřil. Myslel jsem tím ten okamžik, když jste ji vytahoval z kabátu.“

„Ne, protože měla začít působit, teprve když se obrátila dnem nahoru. Jistě to bylo vyvoláno sloučením chemických složek a vznikem výbušné směsi.“

„To jste měl štěstí, že jste na to včas přišel!“

Holt se usmál a loknul si čaje.

„To já ne, to má manželka. Na plechovce byly namalovány červené šipky – nový důkaz Salterovy lstivosti. Je totiž přirozené přesvědčit se, na co ukazují ty šipky! A právě mé ženě vděčím za to, že jsem ten pohyb neudělal.“

„Nemluvme už o tom,“ promluvila Nelly. „Dělá se mi nanic, když si vzpomenu na ten okamžik. Dej mi, prosím tě, cigaretu,“ obrátila se na muže.

Holt jí podal krabičku. Sáhl pro zapalovač do kapsy kalhot.

„Vraťme se tedy k mé rtěnce,“ ozvala se Beryl, která odkládala prázdnou sklenici.

„Ano, právě!“ zvolal Holt. „Zavolej sem Gonzalese, je určitě ve svém pokoji,“ nařídil Scottovi.

Za chvíli se v kuchyni objevil Tony.

„Viděl jsi u Saltera tyhle rtěnky?“ ptal se komisař a ukázal sluhovi krabičky.

Tony upřeně hleděl na napřaženou ruku a mlčel. Nelly, která z něho nespouštěla oči, zpozorovala, jak si přejel jazykem po úzkých rtech a jak se mu pod povadlou kůží neoholených tváří pohnuly svaly.

„Ano, viděl,“ pověděl konečně a zvedl oči na Holtův obličej.

„Kdy to bylo?“

„Asi před dvěma týdny.“

„Odkud je vzal?“

„Přivezl jsem mu karton z Kinloch z pošty. Rozbalil to v mé přítomnosti, a když jsem ho zeptal, nač mu budou, nedůtklivě mi vysvětlil, že to jsou vzorky, které mu zasílá továrna.“

„Továrna? K čemu?“

„Prý mu nabízela, aby přijal část podílů továrny,“

Holt s Nelly se na sebe podívali.

„A co se pak stalo s těmi vzorky?“

„Nevím,“ Tony pokrčil rameny. „Pan Salter je určitě někam schoval.“

„To je všechno, co o tom víš? Upozorňuji tě na následky falešného svědectví.“

„Nic víc o tom nemůžu říct.“ Prohlédl si všechny, Nelly o něco déle než ostatní.

„Můžeš odejít,“ dovolil mu Holt.

Tony se uklonil a odešel. Nelly se mlčky zvedla a také zamířila k východu. Holt se na ni podíval, ale neřekl nic, neboť Beryl zopakovala otázku.

„Tak bych se snad už mohla dozvědět, proč jste mi vzali tu rtěnku?“ Na chvíli se zamyslela. „Vy si snad myslíte, že byla otrávená? Ale jak a kdy by to udělal?“

Holt si vytáhl cigaretu a zapálil si.

„O to právě jde. Určitě ji vyměnil. Všechny tyhle rtěnky, i ta, kterou jsem vám vzal, se musí podrobit rozboru.“

„Teď už začínám chápat šíři Salterova repertoáru,“ řekl novinář. „Oba pokusy o vraždu připravil předem a mohl skutečně předpokládat, že budete žít jen o málo déle než on. Je zajímavé, jakého jedu použil?“

„Takového, jaký se slučuje’s mastnou rtěnkou.“

„Máte nějaké konkrétní podezření?“

Holt se usmál.

„Vaši čtenáři by vám měli za zlé, kdybyste jim to neřekl, že?“

„Samozřejmě.“

„Myslím, že to je jedna vysoce účinná chemická sloučenina. Je to olejovitá tekutina bez chuti a bez zápachu, která se velmi dobře pojí s tuky a s barvou. Salter jistě ohřál a roztavil rtěnky, přidal do nich jed a pak je opět odlil do připravených formiček.“

„Jak působí?“ zeptala se Beryl, která nemohla ovládnout chvějící se hlas.

„Dost pomalu, ale stačí jen trochu, aby se člověk otrávil. Po několika týdnech se objevuje ochrnutí a pak následuje smrt. Je to jed, jímž se kdysi v Maroku otrávilo několik tisíc lidí po použití leteckého oleje, který prodávala jako jedlý skupina záškodníků.“

„To jsou mi věci,“ vykoktalo děvče,

„Už jste používala tuhle rtěnku?“

„Jen jednou. Ale smazala jsem ji na pokyn Nelly.“

„Tak Salter vyměnil Berylinu rtěnku,“ ozval se novinář. „To chápu, ale proč zakopával ty zbývající?“

„Tuto otázku nechávám stranou, protože odpověď na ni se mi začíná teprve matně rýsovat. Ale v souvislosti s tím má manželka došla k překvapivým závěrům.“

„Jakým?“

„Že v Salterových plánech se počítalo s vlastní sebevraždou.“

„Naplánoval si sebevraždu?“ zeptal se udiveně Baxter.

„K takovým závěrům dospěla má žena.“

„Jen nerozumím…,“ novinář zaváhal, „nevidím žádnou souvislost…“

„Souvislost existuje, a proto také ta koncepce není tak nesmyslná, jak by se na první pohled mohlo zdát.“

Baxter se pohodlněji usadil do křesla a vytáhl zápisník.

„Musím si poznamenat několik bodů,“ zabručel. „Materiál nabývá na bohatosti.“

„Nelly tvrdí, že Salter zakopal rtěnky, protože se obával, že se nám dostanou do rukou. Dále, když nepoužil skrýše, je to důkaz, že počítal s tím, že bude objevena. Prozradit ji mohl jedině on sám, takže počítal s tím, že nám o ní řekne. Když si teď promítnete, proč nám o ní řekl, uznáte, že Nellino tvrzení není neopodstatněné.“

„To je neslýchané!“ zvolal Baxter. „Pět nula pro vaši ženu.“

„Musím uznat, že má vynikající dedukční schopnosti a fenomenální čich, kterému říká instinkt.“

„To bude ale senzace! Bohužel nevíme, co se za tím skrývá!“

„Co se za tím skrývá…“ Holt opakoval bezděčně novinářovu otázku a zmlkl. Seděl nehybně, zahleděný do prázdné sklenice od čaje. Zavládlo ticho.

Vytanula mu na mysli nečekaná asociace. Viděl před sebou obraz předešlého večera. Obzor ohraničený vzdálenými štíty horských vrcholů… Oblaka, která se táhla po celé obloze vrstvami, a mezi nimi úzký pruh uhasínající večerní záře. Oblaka se pomalu protrhávají, je stále více vidět čistá obloha. Neustále výraznější obrysy pravdy. Ten ironický, překvapující úsměv – reakce vyvolaná zmínkou o oběšeném synovi… Člověk, který si „naplánoval“ vlastní smrt… vlastní smrt.

V tom okamžiku si vzpomněl na poslední Stanfordova slova. Zemřelý si všiml rozporu v informacích vozky a sluhy… O čem přitom oba mluvili? Hned si… Ale samozřejmě… oba se zmínili o nákupech ve městě…

Oblaka zmizela. Obloha byla čistá.

Prudce procitl a vyskočil z křesla.

„Kde je Nelly?“ řekl neklidně.

„Je už to dost dlouho, co šla ven,“ odpověděl Scott, který byl překvapen komisařovým vzrušením.

„Musíme ji okamžitě najít! Je v nebezpečí! Scotte, pojď se mnou!“

Nelly se na chvíli zastavila u kuchyňských dveří a pozorovala za pootevřenými dveřmi, kam půjde Tony. Viděla, jak stál chvíli v chodbě a jak se kradmo rozhlížel do stran, než se dal k východu. Bylo jí divné, že dveře nejsou zamčené. Neuvažovala však o tom, tajně přeběhla chodbu a škvírou vykoukla ven.

Tony šel k lesu.

Počkala, až zmizí za stromy, a pak šla v jeho šlépějích.

Rychle překonala otevřené prostranství a stoupla si za nejbližší kmen.

Sluha šel pořád dál, aniž se ohlédl, ale občas skláněl hlavu, jako’by něco hledal. Pak přidával do kroku a ponořoval se hlouběji do lesní houště.

Nelly ovládla vášeň myslivce, který stopuje zvěř. Vzrušení stupňovala zvědavost, co může Tony hledat mezi stromy? Možná že to bude ten pravý důvod všeho, co tušila, čím si byla málem jistá, ale co nemohla ještě dokázat?

Vyrazila, skrývajíc se za stromy. Les byl pořád divočejší a pošmournější. Teprve v jistém okamžiku, když se zastavila za silným smrkovým kmenem, poprvé se dostavil strach a zůstala stát!

Neklidně se rozhlédla kolem sebe.

Tony byl od ní jen několik metrů. Dům už nebyl vidět. Obklopoval ji tmavý, tichý les. Až do hloubi byl prostoupen tmou, jen místy jej protínaly šikmé světelné pásy. Štíhlé a vysoké řady stromů se vzpínaly 1c daleké obloze, ale sem, pod nízko sahající větve, pronikal jen velmi slabý odlesk denního světla.

Neklid v její duši rostl. Bylo to holé šílenství pouštět se až sem, takhle daleko a naprosto sama!

Sluha stál nehybně na jednom místě. Pozorovala ho skrčená za stromem, rozhodla se totiž, že počká, až Tony půjde dál, a že se vrátí zpátky. Další sledování by pro ni bylo značně riskantní.

Náhle se k ní začal přibližovat. Byl pořád blíž a blíž, viděla mu už zcela zřetelně do obličeje. Usmíval se.

Změnila svou polohu tím, že se přesunula kolem kmene, zatajila dech, aby ani nejmenším neprozradila svou přítomnost.

„Paní Holtová, neschovávejte se, prosím! Od začátku jsem věděl, že jdete za mnou.“

„Žeby?“ řekla, vystoupila ze svého úkrytu za stromem a pokusila se v zoufalství ovládnout chvějící se hlas.

„Ano, ano,“ kýval hlavou, dívaje se na ni zpod obočí. „Viděl jsem vás. jak jste za mnou šla, a rozhodl jsem se, že vás sem vytáhnu.“

„Proč?“ předstírala údiv.

„Nevíte?“ Naklonil hlavu na stranu a usmál se. „Opravdu nevíte? Copak si myslíte, že jsem si nevšiml, že jste mě nějakým nevysvětlitelným způsobem prokoukla? Nevím, kdy se to stalo…“

„Tak kdy, pane Saltere?“

„Právě,“ kývl hlavou Salter, aniž byl překvapen oslovením. „Bylo to v knihovně, když jsem viděl mezi vámi tu dívku. Musel jsem se něčím prozradit.“

„Pohledem. Překypoval nenávistí. Domyslela jsem si to, protože Gonzales neměl důvod nenávidět. Ale tenkrát jsem ještě neuměla spojit některá fakta. Teprve později jsem si uvědomila, že Tony je přece mnohem silnější individualita. Údajný Salter prohlásil, že nikdy v životě nepil. Řekl to, protože hrál roli, kterou jste ho přinutil hrát vy, a vy asi nepijete, ale z vyprávění muže vím, že slyšel za dveřmi, jak si Salter nalévá alkohol…“ Nelly protahovala rozhovor. Hledala zoufale záchranu. „Pochopila jsem také, proč jste se neobával následků vražd, ke kterým došlo ve vašem domě.“

„No pročpak?“ zeptal se Salter zvědavě.

„Protože jste měl v úmyslu veškerou odpovědnost přenést na domnělého Saltera. Po jeho smrti, která byla předem naplánovaná. Proto jste tak podrobně popsal všechno v tom dopise, psaném jako by před smrtí, aby ani stín nepadl na ubohého Tonyho, který zůstal na živu. To vy jste ho otrávil a předstíral sebevraždu. Tahle mystifikace se záměnou úloh byla možná, neboť nikdo nevěděl, jak vlastně vypadáte!“

„Tohle všechno je pravda,“ souhlasil Salter s jistou hrdostí. „Málokdo v Anglii ví, jak vypadám! A tenhle idiot uvěřil, že jsem mu všechno odpustil! On měl také zemřít, ale všechno jsem naplánoval tak, aby mi svou smrtí zajistil beztrestnost. On měl být Salterem a vrahem tamtěch tří! A potom měl zemřít, ale jako Salter – sebevrah. A údajný Tony by žil dál… Jedině smrt té dívky měla přijít až později, aby mohla dosvědčit, že sluha byl jejím ochráncem, protože ji měl uvolnit a pomoci jí uprchnout. Salterův dopis psaný před smrtí a dívčino svědectví by mi zajistilo naprostou bezpečnost! Tak ta dívka předurčená smrti by svědčila pro mě, svého vraha.“ Tiše se rozesmál, pak prudce sevřel rty a začal si prohlížet Nelly chvastounským pohledem.

„Musíte uznat, že takovýhle plán mohl sestavit jen génius!“ řekl vítězoslavně.

„Co to bylo za jed?“

„V té rtěnce? Trikresylfosfát, jestli vás to ještě zajímá.“

„Mohu vás ujistit, že komisař Holt a slečna Mortonová už o tom vědí!“

Salterův obličej se zlostně rozšklebil.

„Ano! Protože se všechno nějak proklatě zamotalo! Holt třikrát vyvázl živý a ta dívka mi proklouzává mezi prsty! A při pomyšlení, že ty, ty prokletá…“

Viděla, jak se prsty jeho rukou začaly křečovitě svírat a narovnávat.

S obtížemi polkla sliny, jak měla vyschlo v krku. Jaký bude konec téhle rozmluvy, o tom neměla nejmenších pochyb. Nenacházela žádnou možnost záchrany, ale každá vteřina rozhovoru mezi těmi mlčícími, nehybnými stromy oddalovala okamžik pohromy.

„Abyste ukojil touhu po pomstě, rezignoval jste na jmění,“ začala z jiného konce. „Nechal jste si jen mizivou část, kterou zapsal Salter Tonymu?“

„Přece jen jsi hrozně naivní! Věříš pohádkám, které jsem jim napovídal o domě a o akciích a tak dále. Kromě domu mám celý majetek na hotovosti! Ale co to je proti rozkoši z uskutečněné pomsty!“

„A papíry?“

„Samozřejmě Gonzalesovy, které jsem mu vzal po smrti!“

„A Tony s tím vším souhlasil?“

„Vždyť nevěděl, co ho čeká! A slíbil jsem mu hodně.“

„A co teď, pane Saltere?“

„Teď?“ pokrčil rameny. „Teď si to vyřídím s tebou. Jistě nedoufáš, že po téhle rozmluvě tě nechám naživu? Tebe, která může za všechno, co se stalo!“

„A jak vysvětlíte mou smrt?“

„Vůbec ji nevysvětlím. Kousek odtud je skalnatý sráz,‘ pod ním dvacet metrů hluboká propast. Nikdo neví, proč jsi šla do lesa, bylas unavená po probdělé noci, zamotala ‚ se ti hlava a spadla jsi dolů… Co může o tom Tony vědět? Ostatně,“ mávl rukou, „nemám na vybranou! Tvoje smrt je pro mne míň nebezpečná než tvůj další život.“

Udělal krok dopředu, ale Nelly se o vteřinu dřív dala na útěk. Dopadl ji jedním skokem, natáhl své dlouhé paže a stačil ji chytit zezadu za kabát. Prudce sebou škubla a stařecké ruce ji neudržely. Vytrhla se a polomrtvá strachy běžela k domu. Necítila ani větve, které ji mlátily do obličeje mokrými trsy ostrých jehlí.

Cítila, jak se prodírá za ní houštinou. Slyšela praskání větví a občas i jeho proklínání. Bála se ohlédnout, protože jen malá nepozornost by mohla zapříčinit pád. Bylo tady plno vyvrácených pařezů i povalených kmenů, které musela přeskakovat. Upadnout znamenalo smrt…

Až najednou, když už neměla daleko k naprostému vyčerpání, když začala klopýtat, když ucítila, že už nemá sílu dál utíkat, ani se bránit, pronásledování náhle ustalo.

Mezi kmeny prosvítalo volné prostranství a obrysy domu.

Z posledních sil vyběhla před stromy. A právě v tom okamžiku viděla, jak se otevřely jedny dveře a jak se v nich objevil Tom. Když ji spatřil, vyběhl a chytil ji doj, náruče. Padla do jeho objetí, potácejíc se a lapajíc po dechu. Teprve teď propukla v pláč.

„Nelly… Nelly…“ hladil ji po hlavě, aby ji uklidnil. „Co se stalo? Hledali jsme tě se Scottem po celém domě… Už je to v pořádku, uklidni se.“

Objevili se Baxter se Scottem.

„Co se stalo?“ otázal se pro změnu Baxter, když přiběhli spolu se Scottem k plačící Nelly.

„Salter…“ vykoktala jenom, ještě nemohla popadnout dech. „V lese…“

„To se vám jenom zdálo…,“ začal ji přemlouvat Scott, „To jsou prostě nervy. Podlehla jste nějaké iluzi…“

„Scotte, neříkej hlouposti,“ slyšeli její přerušovaný šepot. „Nemluvím o žádném duchu.“

Odtáhla se už trochu klidnější od muže.

„Tak o čem mluvíš?“ zvolal Baxter.

„Říkám, že v lese je Salter…“ ukázala rukou směr a pak, když viděla překvapený pohled mladého muže, řekla vyzývavě: „Co tak koukáš?! Vypadám určitě příšerně. Jistě se mi rozmazalo po obličeji líčidlo? Dej mi kapesník!“ obrátila se na muže.

„Vždyť Salter…,“ řekl tiše Baxter a díval se s úžasem na komisaře.

„Žije,“ dokončil Holt. „A nahoře leží Gonzales. Nelly nemá žádné vidiny.“

„Tak ty jsi věděl?“ podívala se vyčítavě na Toma: „A nepovažoval jsi za vhodné rozdělit se se mnou o tu zprávu?“

„Nezlob se,“ Holt se pousmál. „Tak se mi zdá, že jsi na to přišla dříve než já a také ses nepochlubila. Jak rozluštit tu hádanku mě napadlo teprve před nedávnem. Ale teď nemáme čas na vysvětlování! Pokusím se se Scottem chytit Saltera. Pane Baxtere, nechtěl byste dovést Nelly domů a postarat se o ženy. Nehýbejte se od nich ani na krok!“

V ruce se mu objevil revolver. Vykročil směrem k lesu následován Scottem.

Vstoupili mezi stromy a šli ve směru, který jim ukázala Nelly. Na vlhké zemi byly lehce viditelné stopy jejích bot i stopy Salterovy.

Za chvíli se zastavili a rozhlíželi se kolem dokola. Stopy dámských bot mizely. Kam mohl Salter utéci?

Stopy pánských bot teď odbočovaly.

Vydali se po nich a došli až k okraji strže.

V tomto místě skalní stěna klesala příkře dolů. Když se přibližovali k jejímu okraji, uviděli dole hromadu štěrku posetou obrovitými balvany.

Na té suti, přehozené přes jeden z balvanů, leželo lidské tělo. Seshora vypadalo jako malý, černý brouček, který znehybněl při marném pokusu vyšplhat na velký kámen.

„A to je závěr dnešní noci,“ řekl polohlasně Holt.

„Bude s tím hodně práce dostat ho nahoru.“

„Tak to byl Salter?“ zabručel Scott. „A celou dobu hrál sluhu?“

„Ano. Vyměnili si úlohy. No, pojďme odtud, tentokrát to už je opravdový konec celého případu.“

„Ale když se to tak vezme, tak ten Gonzales byl přece jen chudák! Takhle se nechat nachytat!“

„Určitě se nechal zlákat větší sumou peněz. Salter ho musel pěkně obalamutit.“

Vydali se na zpáteční cestu. Když se blížili k domu,‘ ozval se Scott hluboce přesvědčivým hlasem:

„Ale ta vaše paní, to je skutečně obdivuhodná Ženská!“

„Rozuzlit všechny ty Salterovy chytáky, to bylo skutečně velké umění! K tomu je zapotřebí víc než jen policejní rutina.“

„A co tedy?“

„Instinkt, hochu…“

Obě ženy byly v knihovně v Baxterově péči. Všichni tři seděli u krbu, kde opět skotačil oheň. Vedle na stole stála načatá láhev whisky.

„To je senzační nápad!“ konstatoval Holt, když přišel blíž. „Dejte mi také skleničku. Doufám, že nebude otrávená!“

„Abychom neriskovali, otevřel jsem novou láhev,“ vysvětlil Baxter.

„Co je se Salterem?“ Nelly se podívala na muže.

„Prozatím máme od něho pokoj. Leží na dně rokle.“

„To je ten nejkratší posmrtný proslov, jaký jsem kdy slyšel,“ řekl novinář.

„Jiný si snad ani nezasloužil. Jsem tak šťastná, že je ta příšerná noc u konce!“ zvolala Beryl.

„Zavolejte z Kinloch domů. Matka se o vás strašně bála,“ řekl Holt, nalévaje si whisky. Stoupl si za křeslo své manželky a položil jí ruku na rameno.

„Jak je ti?“

Přitiskla svou tvář k jeho ruce.

„Jsem namazaná, protože Billy mi dal půl sklenice whisky a ke všemu bez vody.“

„To je správný lék. Prožila jsi velký otřes. Později mi budeš vyprávět podrobnosti. Jakmile přijedou vozy, odešlu vás do Kinloch. Ubytujete se tam v hotelu a počkáte na mě a na Scotta. Do Londýna se vrátíme společně.“

„A co Bobova motorka?“

„Požádáme pana Baxtera, aby se o ni postaral.“ Holt upil trochu whisky a pohlédl na mládence.

Ten se podrbal na nose a pak se podíval na Beryl. Ta však rozmlouvala se Scottem.

„Souhlasím, ale pod podmínkou, že mi vaše paní poskytne interview. Musím se dovědět, jak odhalila Saltera.“

„Interview?“ vykřikla Nelly. „Ani za nic!“

„Proč, miláčku?“ usmál se Holt. „Vždyť máš svůj podíl na likvidaci toho skutečně komplikovaného případu! Vždyť ty jsi přišla s otázkou, jestli je možné, aby si Salter naplánoval vlastní smrt? Tahle otázka dovolila také mně rozluštit ten problém.“

„Samozřejmě,“ přikývl Baxter. „A na závěr se neopomenu zeptat, kdy posílíš řady našeho solidního Scotland Yardu?“

„Má žena by se tam určitě hodila. Má jednu ojedinělou vlastnost, která mnohdy chybí i našim nejschopnějším lidem.“

„Co to je za vlastnost?“ zeptal se zvědavě Baxter.

„Má zločineckou představivost,“ konstatoval Holt.“ A když se rozesmáli, řekl: „Nesmějte se, je tomu skutečně tak. Má kriminální představivost. Vycítí, kdo je zločincem, sleduje jeho myšlenkové pochody, ale ne kalkulací, nýbrž obrazotvorností a citem.“

Nelly, prosím tě!“ zvolal Baxter. „Slib mi to interview! Ano?“

„Dobrá, ale postaráš se o tu Bobovu motorku?“

„No tak jo, i když přicházím o moc,“ podíval se vyčítavě na Beryl.

„Ale ne dřív než za tři dny. To je minimum, které budu potřebovat, abych dohnala to nevyspáni dnešní noci!“

„To zas ne! Musím znát rychle podrobnosti!“

Za okny byl slyšet hukot přijíždějících aut.

„No, konečně jsme doma. A teď spát, spát, spát,“ zvolal Holt, který vycházel z koupelny a utíral si ještě hlavu ručníkem. „Jsem k smrti unavený!“

Nelly položila sluchátko.

„Mám dojem, že to dopadne tak, jak jsem říkala Baxterovi. Já se také neprobudím dřív než za tři dny!“

„Komu jsi volala?“

„Bobovi. Chtěla jsem vědět, jestli dostal motorku.“

„No a?“

„V pořádku“ usmála se. „Kromě toho jsem se také dozvěděla, že Baxter přes úspěch, jakého dosáhl v redakci, má v úmyslu spáchat sebevraždu!“

„Že by? A proč?“

„Chtěl si domluvit schůzku s Beryl. Ale ta ho odmítla. Číše hořkosti se naplnila, když mu vysvětlila, že to už slíbila Scottovi.“

„Ubohý Baxter! Tak se loučí se životem?“

„Ano. ale Bob mě uklidnil, že takováhle předsevzetí dělá Billy asi tak šestkrát do roka, a vždy ze stejného důvodu.“

Milovníkům dobrodružně četby přinášíme ukázku z již vydané knihy A. Rybakova Záhada japonské spony. Knihu si můžete zakoupit ve všech knižních prodejnách nebo objednat přímo v Lidovém nakladatelství, Václavské nám. 36, Praha 1

Véen mě přivítal zdaleka ne tak vlídně jako jindy, poznal jsem to hned na jeho zádech. Já mám totiž úžasný cit pro taková studená a nepřátelská záda. Taková záda mívá náš matikář, strašně široká a lhostejná. Pokaždé, když nejsem připraven a čekám se strachem, kdy konečně zazvoní, podle jeho zad přesně poznám, jestli mě ještě vyvolá. Určitě mě vyvolá, když nejsem připraven.

Véen se chvíli mlčky přehraboval v papírech na stole a já mlčky hleděl na jeho nepřátelská záda. Potom si sedl a asi dvě minuty se na mne přimhouřenýma očima díval, jako bych mu byl něco udělal. A já se nijak neprovinil, vím to dobře, a přitom mně bylo nějak divně, jako bych doopravdy něco udělal. Já se vždycky dostanu do maléru. Druzí se z toho vyzujou, a já v tom zůstanu. Teďka jsem měl takový pocit, že jsem do něčeho vletěl.

„Pročpak jsi nedodržel slovo?“ zeptal se Véen.

„Jaké slovo?“

„Pověděls Kosťovi o jeho nevlastním otci.“

„To ne! On mně sám řekl, že má nevlastního otce.“

„A tys mu pověděl, že to víš. Proč?“

„Jen tak. A stejně, když to ví, nač bych se tvářil, že to nevím?“

„Kosťa na tobě vyzvídal, a tys mu hned všechno vyžvanil. A on se dovtípil, že to víš ode mne. Nikdo jiný to neví. To není hezké…“

Že by Kosťa vyzvídal? To by od něho nebylo fér. To mu nikdy neodpustím. Darmo mě tenkrát nepřekvapila ta jeho otevřenost. A já myslel, že je upřímný a poctivý kamarád. A Véen má zase pravdu, jako vždycky čert aby to vzal i s těmi jeho tajnostmi!

„Dobrá,“ řekl Véen už mírněji, „zapomeňme nato. Tys nic neříkal Kosťovi, já nic neříkal tobě. Nebo mu zase všecko vyžvaníš.“

„To ne!“

„Prosím tě, aby ses ovládal. Pro tvé vlastní dobro.“

V jeho slovech jsem vytušil skrytou pohrůžku.

„Každé dítě zodpovídá za své jednání. A tím spíš muž.“

Proti tomu se nedalo nic namítat. Muž je samozřejmě za své jednání zodpovědný.

„Tak, to bychom měli.“ Véen mi podal ruku a přátelsky se usmál, jako se usmíval vždycky předtím.

Potom vyndal z přihrádky necuke.

Až jsem překvapením otevřel pusu. Málem že jsem něco zbytečně nevybreptal. Byla to stejná figurka, kterou jsem předtím viděl u Kosti a o které jsem mu slíbil mlčet – chlapec s knihou.

„Co se divíš?“

„Krásná figurka,“ vzpamatoval jsem se ještě včas.

„Ano, je to velmi pěkná věc. Dobře si ji zapamatuj.“

Obrátil jsem figurku v prstech.

„Zapamatoval sis ji dobře?“

„Ano.“

Véen postavil chlapce do přihrádky a vzal druhou necuke – veliký kulatý knoflík. Byla na něm vyobrazena chobotnice. Její oko chladně a nemilosrdně hledělo mezi ohromnými chapadly, trochu smrštěnými a připravenými uchvátit oběť, přisát se k ní chtivými, dravými odpornými přísavkami.

Véen mi chobotnici podal s jakýmsi lístečkem.

„Zajdeš na tuhle adresu a budeš se ptát na malíře Krasnuchina. Nabídneš mu chobotnici za jakoukoli jinou figurku. Krasnuchin ti ukáže svou sbírku. Prohlídka jeho sbírky je tvůj hlavní a jediný úkol. Musíš zjistit, jestli má figurku chlapce s knihou, kterou jsem ti ukazoval, nebo ne.“ Véen natáhl ruku ke skříni, kde stála figurka a opakoval: „Jestli tu necuke má, nebo ne. To je tvůj hlavní úkol. Rozumíš?!“

Rozuměl jsem mu až moc dobře. Tahle figurka chlapce je kopie a Véen hledá originál. Myslí si, že je u Krasnuchina, a zatím ho má Kosťa i…