Nenad Brixi

Mrtvým vstup zakázán

1. kapitola

Přiznávám, že jsem byl rozrušen. Dnes jsem utrpěl po-rážku. Ráno v redakci. Teď se mi naskytla možnost, abych se rehabilitoval, ale to nezáleželo na mně.

Stál jsem uprostřed pokoje, v ruce jsem držel kytici modrých květin, kterou mi vnutila květinářka na rohu, a můj pohled těkal z předmětu na předmět, nenalézaje nic vhodného, co by mi posloužilo jako váza. Co ta prázdná konzerva na skříni na starých novinách? Ne! Nebo láhev od whisky, která vykukuje za širokým francouzským gaučem? Ani pomyšlení! Co kdybych kytici prostě vrazil mezi knihy do poličky v rohu pokoje? Ne, nic takového nemohu udělat.

Vycítil jsem zpytavý pohled za svými zády a hned jsem uhodl, kdo to je. Rychle jsem se obrátil a stanul tváří v tvář své bytné, vážené paní Cassandře Harringtonové, takto vdově pobírající rentu.

„Mladíku, snad jste nezměnil zaměstnání?“ zeptala se medovým hlasem a medailónek na černé šňůrce jí při-tom poskakoval na hubeném krku.

„Já? Jak to? Já vám nerozumím.“

„Snad jste nepřesedlal na květinářství?“ pokračovala. „Až dosud jste mi tvrdil, že jste novinář.“

Nemám rád tento způsob hovoru. Takové zdánlivě nevinné výpady většinou končí buď hádkou, výhrůžka-mi, nebo výpovědí. Ale dnes jsem neměl na hádky čas. Podíval jsem se na hodinky a shledal jsem, že do devíti hodin chybí už jen dvanáct minut a že v devět…“

„Nevím, co si počít s kyticí,“ řekl jsem, mávaje s ní bezradně v ruce.

„Civilizovaní lidé dávají kytice obyčejně do vázy,“ poučovala mě Cassandra.

„Ale já žádnou nemám!“

„Civilizovaní lidé mají mít vázu,“ pokračovala vyzývavě bytná a její oči prozrazovaly uspokojení. Taková příležitost se jí hned tak nenaskytne.

„Hm, měl jsem v úmyslu si ji od vás vypůjčit, ale když vy ji také nemáte.“ Ťal jsem do živého.

„Mám náhodou několik váz,“ odpověděla důstojně. „Mám jich dokonce tolik, že mohu půjčit i těm, kteří nemají žádnou.“

Otočila se na podpatku a hrdě odešla. Škoda že žije v atomové době. Pro ni by se v této chvíli daleko lépe hodily dlouhé šaty s vlečkou šustící po zemi.

Vrátila se s vázou, o jejíž kráse se dalo pochybovat, právě v tom okamžiku, kdy jsem otáčel stínidlem lampy ve snaze navodit intimní prostředí.

„Zřejmě někoho očekáváte,“ prohlásila vkládajíc květiny do vázy. „Dámu?“

Lehce jsem se začervenal, hlas se mi však ani nezachvěl.

„Ne. Čekám jen přítele. Budeme hrát karty.“

„Hm,“ reagovala zcela logicky. „A co ta kytice? Pološero? Čistá košile? To všechno kvůli kartám?“

Obrátil jsem se k ní zády.

„Dívky, myslím ty dnešní, nemají rády likéry. Zvláště ne ořechový,“ slyšel jsem její hlas. „Dejte na stůl místo něho koňak.“

„Nebo whisky,“ dodala. „Jsem přesvědčena, že čeká-te osobu, která je zvyklá pít jen whisky.“

Tentokrát mě opustila definitivně, což ovšem neznamenalo, že by nehlídala příchod a odchod toho, kdo mě má navštívit, a byl jsem přesvědčen, že se dozví i to, co se bude dít v tomto pokoji.

Podíval jsem se na láhev s nahnědlou tekutinou a pokýval jsem hlavou. Zdá se, že máš pravdu, čarodějnice! Která dívka by měla chuť na tuhle odpornou tekutinu! Sáhl jsem po láhvi, abych ji odnesl. Počínal jsem si však tak nešikovně, že jsem ji shodil, a jak se vyrazila zátka, trochu tekutiny se rozlilo po nízkém stolku. Bylo ji cítit po celém pokoji. Měl jsem na sebe vztek. Snažil jsem se kapesníkem utřít rozlitý likér a pak jsem odnesl láhev do kuchyně a zbytek tekutiny jsem vylil do výlevky. Když jsem se vrátil do pokoje, usoudil jsem, že ořechový likér má zatraceně intenzívní vůni.

Snad si toho má návštěva nepovšimne.

Postavil jsem na stůl láhev whisky. A sodu. Zákusky tam už byly. Podíval jsem se na nástěnné hodiny. Ještě dvě minuty. Ruka se mi chvěla. Zhluboka jsem vydechl.

Snad přijde…! Slíbila to přece.‘

Dnes jsem neměl šťastný den. Ta nepříjemnost rá-no… Začal jsem vztekle přecházet po pokoji, když jsem si vzpomněl na svého šéfa. Je to opravdu nehoráznost od toho domýšlivého hlupáka, takhle se mnou jednat! Copak tak se mluví s člověkem, který sem při-šel až z Wyomingu, s dospělou osobou, s člověkem^ který horlivě a svědomitě plní své povinnosti, za něž ostatně dostává tak bídný plat? Vezměme si například tu dnešní výstavu psů. Netvrdím, že to byla nějaká skvělá reportáž ve stylu reportérů z Lifu (ale řekněte mi prosím vás, kolik má Life reportérů a za jakých podmínek pracují vé srovnání se mnou) ‚, ale nebyla to ani školácká neohrabanost, jak to nazval ten prašivý Ir. Na začátečníka to byla docela slušná práce, přímo klasicky podaná, s několika nezvratnými fakty a vtipnými poznámkami, materiál, který by mohl podepsat i daleko zkušenější redaktor. A co on mi řekl, když pročetl můj článek?

„Mladíku,“ přitom se ukazováčkem poškrábal na čele, které nemá konce, „ten váš výplod je nejlepší prostředek pro zvracení, který kdy byl vyroben ve Spojených státech po druhé světové válce. Nabídněte ho nějaké továrně na léky nebo ho střelte armádě, tam kupují všechno, ale neotravujte tím můj nebohý, choulostivý žaludek.

Vztekem se mi zamžily brýle.

„Tak je to tedy! Tohle je pro vás prostředek k zvracení?“ zařval jsem. „A víte vy, co jste pro mne vy? Největší hlupák pod sluncem, v jehož hlavě je samá prázdnota! Hodný politování! Mimoto jste docela sprostý a ne-otesaný hrubián, který jednou – a nijak bych se tomu nedivil – skončí na elektrickém křesle.“

Mít odvahu říci mu to všechno dnes ráno v redakci tak, jak to povídám teď sám sobě! Už ho vidím, jak by neschopen slova otevřel hubu jako sumec a oči by mu přitom div nevypadly z důlků. Ale bohužel tam v té proklaté redakci jsem na jeho urážky jen důstojně mlčel a sbíral po zemi papíry, které mi hodil vztekle pod nohy; mé počínání provázel sprostými nadávkami.

Ale i tak to byla ode mne imponující odpověď, jenomže jsem si nebyl jist, jestli tenhle sprosťák, který nemá ponětí, že mimo Mika Spillana existuje ještě nějaký Balzac, Tolstoj a Whitman, může vůbec pochopit celé ostří mého důstojného mlčení a mé hrdé chování, které mě povznášelo tak vysoko nad něho.

Snad jsem mu to přece jen měl…

Obraz na zdi – reprodukce Watteaua – se trochu po-sunul a já jsem ho narovnal. Vyhledal jsem si i desku vhodnou pro intimní náladu. Byla to stará vyzkoušená píseň Noc a den, které těžko odolá žena o samotě v pološeru s mužem jako jsem já.

S uspokojením jsem shledal, že je všechno v pořádku, a kapesníkem si znovu otřel skla na brýlích. Poopravil jsem si kravatu, pak jsem vytáhl bělostný kapesníček, pečlivě, ho složil a zastrčil zpátky do kapsičky u saka. Dokonce jsem si otřel pravou botu o přehoz na gauči, i když jsem byl přesvědčen, že se leskne jako horské jezero. Pak jsem zhluboka nadechl a na okamžik zadržel dech, abych zcela jistě uslyšel zazvonění.

Naštěstí nejsem dost houževnatý a opravdu nikdy nic nedodělám až do konce.

Proto jsem zase rychle vydechl, a tím jsem si zachránil život. Neboť kdybych byl zadržel dech až do očekávaného zazvonění, byl bych už dávno mrtev. Minuty míjely; nebylo nic slyšet kromě kroků mé bytné, od jejíhož bytu mě dělila jen tenká zeď.

Napadlo mě, jestli Jennifer vůbec stojí za všechny ty trampoty, které pro ni musím podstoupit.

Chvíli jsem byl v rozpacích, ale pak ve mně zvítězil cit k Jennifer. Byl jsem do ní zamilován, a to byl do-statečný důvod. Zamiloval jsem se do ní dnes ráno právě v okamžiku, kdy svolila, že mě navštíví. A to učinila půl minuty poté, co z okna redakce spatřila toho ohavu George Middletona, jak si v novém chevroletu odváží jakousi plavovlasou krásku tím směrem, kde nepochybně jsou lesy, louky a romantická zákoutí.

Nevím, zda je vám známo, že už delší čas, totiž od té doby, co jsem tady, snažím se přemluvit Jennifer, aby si některý večer přišla ke mně poslechnout gramofonové desky. To jsem ovšem ještě nebyl do ní zamilován. Chtěl jsem se jenom vytáhnout před svými kolegy, u nichž Jennifer mnoho znamená pro své hezké nohy, ještě svůdnější boky a nejlepší ňadra v Prenticevillu. Mimoto se o ní říká, že je zkušená milenka a že každý mladík, který je na sebe jen trochu domýšlivý, chce se s ní pomilovat. To je pochopitelně i můj případ.

Věřte tomu nebo ne, Jennifer se nijak zvlášť nesnažila povzbudit mě v mých námluvách. Kdykoli mě spatřila, tvářila se netečně, jako bych byl vzduch, třebaže jsem se všemožně snažil upoutat její pozornost. Často jsem ji provázel a pomáhal jí nosit domů různé malé i velké nákupy, ba dokonce jsem jí jednou pohotově vy-měnil pneumatiku na jejím voze. Těšilo mě však to, že ani ostatní mladíci, aspoň pokud jsem věděl, se nemohou pochlubit úspěchy u Jennifer, a proto ji zlomyslně za jejími zády nazývají „Koňská tlamička“, snad pro její poněkud vysedlou dolepí čelist a trochu vyčnívající zuby. Nejvíce pro ni horují mladíci, kteří sem občas přicházejí z větších měst, a pak – ten nešťastný George Middleton.

George je v našem příběhu kapitola sama pro sebe. Není třeba mu věnovat mnoho pozornosti, protože za to nestojí. Zmíním se jen o tom, že je kromě toho proklatého Mika 0’Keefa a mne jediným profesionálním novinářem v našem Bubnu, že má protekci u‘ šéfa, který mu tiskne každou hloupost, kterou napíše, že má bohatého otce, který ho neúnavně zásobuje novými vozy, že je pohledný a hezky zpívá. Že je jinak hloupý, domýšlivý, nesympatický a že má daleko do novináře i svůdce, o tom raději pomlčím.

Ale vraťme se k Jennifeřině souhlasu. Stalo se to dnes ráno. Jako by ji sama prozřetelnost přivolala do naší redakce právě po mé hádce s 0’Keefem a přiměla ji podívat se z okna za mizejícím Ceorgeovým vozem. Viděl jsem, jak zbledla, pak se začervenala, znovu zbledla a pak se na mne nepřítomně podívala.

„Timothy,“ řekla, když si olízla horní ret, „slyšela jsem, že máš nejúplnější sbírku desek v Prenticevillu.“

„V celých Spojených státech,“ odpověděl jsem.

Vážně? Ráda bych si ty tvé desky poslechla.“

Její ruka spočinula na mém rameni. Na čele‘ má vyrazil pot.

„Přijdu k tobě dnes večer, víš?“ řekla mi a přitiskla se ke mně, „Poslechneme si desky, popovídáme si trochu, no a tak, Uvědomil jsem si v tu chvíli, že jsem do Jennifer zamilován až po uši. Zbožňoval jsem její měděné vlasy, obdivoval jsem její tělo, očima jsem hltal její prsa a v myšlenkách jsem laskal její nohy a boky. Byl jsem dokonce nadšen jejím _ pihovatým obličejem, vysedlou čelistí a vyčnívajícími zuby. Srdce mi prudce bilo, Adamovo jablko stoupalo a klesalo v synkopách, krev se mi nahrnula do tváří. Zapomněl jsem prostě na všechny trampoty.

„Jennif „ mumlal jsem a brýle se mi stále víc a víc zamlžovaly.

„Chceš?“ ptala se mě něžně a sama hned rozhodla: „Přijdu kolem deváté. Ne, přesně v devět. Čekej mě! Hleď, abys byl sám!“

Její ruka pustila mé rameno, dotkla se tváří, lehce je pohladila, přešla přes malý vřídek u nosu, zastavila se na ušním boltci a uličnicky mě za něj zatahala. Její smyslná ústa byla zavlhlá a zuby jí vyčnívaly téměř andělsky.

Teď už je devět a sedmnáct minut, a ona tady ještě není.

Och, Jennifer!

Víte, že je božské být zamilován?

Ve svých sedmadvaceti letech jsem se o tom přesvědčil už čtyřikrát. Poprvé to bylo s Evelynou, pak s tou maličkou, která měla černé copy a bydlela naproti škole, pak s Vivian – s tou jsem se dokonce políbil – a teď…

Najednou se ozval zvonek. Energicky, netrpělivě.

Můj bože, konečně přišla!

Instinktivně jsem se chytil za krk a stáhl odtud srdce dolů do normální polohy. Upravil jsem si vázanku, naposled přehlédl celý pokoj: gauč, stínidlo na lampě, gramofon, láhev a sklenky, květiny, přesvědčil jsem se, zda není cítit ořechový likér (naštěstí nebyl) – a odkašlal jsem si. Ruka se mi chvěla, když jsem vzal za kliku.

Ale ovládl jsem se. Stiskl jsem pevně zuby, a když jsem vdechl notnou dávku vzduchu, která by stačila pro celodenní pobyt ve vzduchoprázdnem prostoru, vyšel jsem do haly a energicky zamířil k domovním dveřím. Cestou jsem měl ještě čas postřehnout pootevřené dveře, které vedou z haly do bytu ctěné paní Cassandry Harringtonové, zvědavé oko pod pokřivenou parukou a medailónek na černé šňůrce. Pak jsem pravou rukou uchopil patentní klíč a levou otevřel dveře. „Konečně, drahá!“ zvolal jsem hlasem hodným Casanovy. Vztáhl jsem ruce vstříc Jennifer, avšak uchopil jsem za klopy kabátu neznámého muže, který se snažil vtlačit se do haly. Měl na hlavě panama klobouk, byl malý, menší než já, ale podsaditý. Musel jsem se vší silou Vzepřít, abych odolal jeho tlaku. Dveře mé bytné hlučně za-klaply. „Pane, co…“ protestoval jsem. Snažil jsem se zatlačit ho zpátky ke schodišti.

„Přejete si snad něco?“ ozval jsem se ostře a držel jsem ho stéle za límec. Pojednou jsem poznal, že muž ztrácí rovnováhu. Kdybych ho byl tak pevně nedržel, byl by jistě padl na záda a možná se i potloukl. Teď by tak ještě scházelo, aby přišla Jennifer a zastihla nás tak-hle spolu na schodišti. Přitáhl jsem ho zase k sobě a on se mi opřel hlavou o prsa. Klobouk se mu přitom svezl s hlavy a okrajem mi nadzvedl brýle, takže jsem ztratil představu o tom, kdo nebo co to stojí přede mnou.

„Člověče, vždyť jste opilý!“ vykřikl jsem vztekle, když se mi podařilo vyprostit jednu ruku a narovnat si brýle.

Teprve teď jsem si uvědomil, jak chladný je jeho nos, kterým se dotýká mé brady. Takřka ledový.

„Proboha!“ zaúpěl jsem. Ustoupil jsem o krok nazad; neznámý mě následoval, svezl se mi po těle a dopadl na zem pod mé nohy. Obrátil jsem ho na záda. Tupý pohled jeho očí nehybně utkvěly někde v neurčitu za mými zády.

Zatřásl jsem jím. Nepohnul se. Chytil jsem ho za ruku. Byla ledová, a když jsem ji pustil, bezvládně kleslá. Dotkl jsem se prstem oka. Zůstalo nehybné, upřené do prázdna.

„Panebože!“ vykřikl jsem bezmocně.

Teď mi už bylo jasné, že člověk, který mi leží u no-hou, je mrtev.

Místo Jennifer mě navštívila mrtvola.

2. kapitola

Oněmělý hrůzou stál jsem několik minut nad vetřelcem. Nevěděl jsem co dělat, jestli mám křičet, brečet, nebo se vztekat. Jak se sem jen mohl dostat?

Poklekl jsem vedle něho, abych se ještě jednou přesvědčil, zda dýchá. Chvílemi se mi totiž zdálo, že se pravé obočí neznámého lehce pozdvihlo, trochu posměšně, jak to dovedou jen sebevědomí lidé, a tady ten přede mnou dělal dojem sebevědomého člověka bez ohledu na to, v jakém teď byl stavu.

Bohužel jsem se mýlil. Řídké nažloutlé obočí rýsující se nad modrošedýma očima bylo zcela nehybné. Ústa měl pevně sevřena a knírek naježený, všechno bylo právě /tak, jako když mi padl znenadání do náruče. Mrtev, konstatoval jsem už aspoň podesáté.

Ale co se mu stalo? Srdeční záchvat, mrtvice nebo dokonce cholera? Nebo…?

Zhrozil jsem se té myšlenky, ale nemohl jsem se jí zbavit. Rychlým pohybem jsem mu přejel rukou přes prsa i břicho, pak jsem mu vložil ruku i pod záda.

Ne, nikde nebyl nůž ani jehla.

Dokonce ani krev, která by zbarvila jemný modrošedý flanelový oblek. Ale proboha co to dělám tady v hale? Copak budu věčně klečet u toho mrtvého a čekat, až se mu zlíbí kývnout na mne hlavou?

Tady je zapotřebí zavolat policii, která si s ním už i bude vědět rady. Co je mi tady do toho člověka, kterého neznám, když mě čekají tak šťastné chvíle?

Podíval jsem se na hodinky. Můj bože, už je půl desáté a tři minuty! Teď přece už musí Jennifer přijít. Jistě j se někde zdržela, ale teď musí každým okamžikem zazvonit.

A já nešťastník jsem ani nezavřel domovní dveře, takže celé město může vidět Timothyho Tatchera, jak se baví s mrtvým v náručí. Vstal jsem, nahlédl do ulice, v níž nebylo živáčka, zavřel jsem dveře a zamířil k telefonu.

Jaké číslo má vůbec policie?

Už jsem vytáčl číslo policie,ale včas jsem přestal.Dobře,jestli teď zavolám,dostaví se tak za půl hodiny a potom začnou měřit,čmuchat,fotografovat,vyšetřovat… to může trvat hodiny,než zase odejdou.A co Jennifer…?

Odložil jsem telefoní sluchátko a podíval se na mrtvého.Naše pohledy se střetly,Ten jeho byl jakoby lhostejný,bez zájmu.Nevydržel jsem to a odvrátil jsem se od něho.Znovu jsem vzal do ruky sluchátko.Ať už se ho konečně zbavím.Nijak mi k srdci nepřirostl,spíše naopak.Začal mi nahánět strach.

Nevím proč,ale náhle před očima se mi mihla levá,posléze pravá noha Jennifer Sanbornové.Potom přišly na řadu boky,ňadra…

.Je přece lhostejné, leží-li tady u mne, na policii, nebo v márnici,bude se cítit všade dobře.

Povzdychl jsem si, podruhé odložil telefonní sluchátko-energicky jsem zamířil k mrtvému. Uchopil jsem ho za ruce a vlekl do pokoje. Nohou jsem pootevřel dveře, vstoupil do pokoje, vtáhl tam i svého nečekaného návštěvníka, který mě poslušně ‚následoval, a zanechal jsem ho samotného v pološeru místnosti.

Pak jsem se vrátil do haly a vzal jeho panama klobouk. Když jsem se vracel do pokoje, podíval jsem se ke dveřím paní Cassaridry Harringtonové. Nic se nedělo. Dveře jejího bytu byly zavřeny, nebylo odtamtud nic slyšet. Zřejmě jí pohled na muže, který ke mně přišel hrát karty, zkazil očekávaný požitek, a na znamení protestu se odebrala na lože. Vrátil jsem se do svého pokoje a zavřel dveře. Měl jsem co dělat, abych se ovládl a nezačal křičet, vědom si toho, že teď musím zachovat na-prostý klid, nechci-li všechno zkazit.

Jedno mi bylo jasné: musím mrtvého ukrýt aspoň po tu dobu, dokud neskončí milostná schůzka. Jemu je to kde v márnici. Pro mne pak bude rozhodně lépe, když se mi policisté nebudou míchat, aspoň ne prozatím, do mého soukromého života. Znamená ‚to tedy odložit setkání mrtvoly s policií, aby se na stejném terénu mohl konat daleko významnější a zajímavější zápas: Jennifer – Timothy.

Jediným problémem bylo, kam mrtvolu dát. Tady uprostřed pokoje nemohla zůstat. Jennifer by se nemohla nerušeně oddat poslechu desek, kdyby jí u nohou ležel neznámý muž, a k tomu ještě mrtvý. Ani by mi nemohla v přítomnosti třetího věnovat žádoucí pozornost. Ostatně výslovně zdůraznila, že si přeje být se mnou sama, a já musím jejímu přání vyhovět.

Teprve teď jsem se přesvědčil, jak nicotný byl problém, který mě před chvílí trápil, když jsem hledal místo, kam uložit kytici, ve srovnání s těžkostmi, které jsem měl teď.

Těkal jsem zkoumavě očima po pokoji, ale nikde jsem nemohl nalézt vhodnou skrýš. Skříň byla i tak plná různých krámů, a i kdybych ji vyprázdnil, abych do ní vtěsnal vetřelce, nevěděl bych, co počít se všemi těmi starými punčochami, roztrhanými košilemi, klubovým tričkem s iniciálou T a všemi těmi ostatními věcmi. Jsem přesvědčen, že by hromada hadrů uprostřed pokoje působila ještě nevhodněji než toto mrtvé tělo, ostatně oblečené do čistého a kvalitního obleku.

Skříň tedy nepřichází v úvahu.

No a co pod gauč? Hm, proč vyrábějí tak hloupý nábytek, tak nízký, že pod něj nemůžeš strčit obyčejnou mrtvolu? A do gauče?

Ani to nejde.

Cassandra do něho dala nějaké staré koberce a ložní prádlo, takže je přecpaný.

Ani nápad ukrýt mrtvolu mezi okna se mi nezdál šťastný.

A co lednička?

S uspokojením jsem se plácl do čela. Samozřejmě, ledničká! Že jsem si na ni hned nevzpomněl! To je zároveň nejhygieničtější místo pro mrtvolu. I z estetické-ho hlediska se mi to zdálo nejvhodnější.

Popadl jsem neznámého a odtáhl ho do kuchyně, kde jsem měl v rohu ledničku. Otevřel jsem dvířka, vytáhl z ní láhev mléka, kus syrového masa, tři rajská jablíčka a dva grapefruity a pak jsem do ní začal strkat mrtvého.

Nešlo to, nevešel se tam.

Problém zůstával nevyřešen. Vytáhl jsem chlapíka z ledničky a rozčarován jsem tam dal zase mléko, maso, rajská jablíčka a grapefruity.

Nebožák ležel uprostřed kuchyně, teď už poněkud v nepořádku, s ohromnou, temnou vlhkou skvrnou na levém rameni.

„Odpusť,“ zašeptal jsem, „ale není to moje vina!“

Odvlekl jsem ho znovu do pokoje a zamyslil jsem se.

Není to zvláštní? Nikdy v životě jsem ho neviděl, a teď se o něj starám víc než o rodného bratra. Kdybych aspoň věděl, kdo to je, jak se jmenuje, odkud pochází.

No a je to snad tak těžké zjistit?

Sáhl jsem mu do náprsní kapsy kabátu a vytáhl z ní peněženku. Nalezl jsem v ní rybářský průkaz a svazek bankovek. Na legitimaci bylo napsáno Harold Ingersole. Narozen roku 1921 v New Yorku. „Já jsem Timothy,“ představil jsem se. „Timothy Tatcher, narozen ve Walla-cu roku 1933. A teď, když se známe, musím se konečně postarat, kam tě uložím.“

Ale tak daleko jsem se nedostal. Zvonek, jehož zvuk jsem ještě před chvílí tak toužebně očekával, zaječel jako siréna a vyrazil mi dech. Jennifer! Přece přišla. Podíval jsem se na hodinky, bylo už deset pryč, opozdila se tedy o celou hodinu, ale i tak přišla ještě příliš brzy. Připadal jsem si jako tygr v kleci. Znovu se ozval zvo-nek, tentokrát krátce a přerušovaně, ale o to naléhavěji, a já jšem stál bezrádně nad Haroldem, marně namáhaje svůj mozek, co počít.

Konečně jsem ho rázně popadl, odvlekl do nejtemněj-šího kouta pokoje a přehodil přes něj přehoz, který jsem strhl z gauče. Peněženku s průkazem jsem vsunul pod lenošku.

Zvonek se ozýval stále netrpělivěji.

„Hned!“ křičel jsem, a utíkaje do haly, ještě naposled jsem pohlédl na hromadu, která se ztrácela ve tmě. Snad si toho Jennifer nevšimne, pomyslel jsem si.

Zvonek se ozýval stále netrpělivěji.

„Nemusel jsem tak pospíchat, protože mezitím se paní Cassandra Harringtonová, v županu přehozeném přes noční košili a se střapatým čepcem na hlavě, ujala role domovníka.

Slyšel jsem její hlas:

„Ano, je doma, ale pokud vím, už je zadán.“

Viděl jsem, jak Jennifer nakukuje přes její ramena dovnitř.

„Zadán? Nevěřím, že je zadán, když ví, že přijdu!“

Její hlas byl pln sebedůvěry.

„Jennifer!“ zavolal jsem, abych znemožnil další výměnu názorů mezi oběma ženami. „Tady jsem!“

„Tady je! Vidíte, že není zadán.“

Paní Cassandra Harringtonová poněkud poodstoupila ode dveří, aby mohla Jennifer projít, a pak důstojně pokrčila rameny.

„Vždycky jste mi říkal, že jsou vám karty milejší než děvčata. Jak vidím, změnil jste své záliby,“ pronesla uštěpačně.

„Pojď, Jennifer!“ řekl jsem něžně a vztáhl k ní obě ruce. „Dovolte, paní Harringtonová, abych vás seznámil…“

„Lituji, nejsem vhodně oblečena,“ odsekla vdova a zmizela ve svém bytě. Jennifer málem vyprskla smíchy, ale přece se ovládla. Zavěsila se do mě a já ji uvedl do pokoje.

Rozhlížela se, a zatímco jsem zkoumal, jak přiléhavá sukně dává vyniknout linii jejích boků, spustila:

„Hm, není to tu zrovna skvělé, ale také ne nejhorší.

No a co desky?“

Ukázal jsem na dvě obrovské kupy desek u elektrického gramofonu. Jennifer se pohodlně usadila v lenošce a okázale natáhla své obdivuhodné nohy. Znovu si prohlížela pokoj, skříň, Watteauovy reprodukce a přehoz, který ukrýval Haroldovo tělo. Tam se na chvíli zahleděla, což se mi zdálo věčností jako cesta ze Země na

Venuši a zpět. Pak se podívala na gauč a na stínidlo

Tlumeně svítící lampy.

„Ty jeden filuto!“ řekla posměšně, přehazujíc nohu přes nohu. „Zapomínáš, že jsem si přišla poslechnout desky, a ne se milkovat.“

To už jsem naléval whisky, nejdříve jí a pak sobě.

Počínal jsem si poněkud nešikovně, vylil jsem několik kapek na stůl, ale to mi nemůžete zazlívat, když víte, co se stalo v tomto pokoji v uplynulé půlhodině.

Povšimla si mé třesoucí se ruky. A zasmála se. Byla přesvědčena, že dobře zná důvod mého rozrušení. Ale mýlila se.

Při voněla ke sklence a příjemně překvapena si libovala:

„Konečně jeden moudrý člověk,“ konstatovala s uspokojením. „Někteří muži se domnívají, že musí dívce nabídnout likér, a jsou pak nuceni trápit se celý večer tím, že tu sladkou břečku musí pít také.“

Upila ze sklenky a pak se na mne podívala:

„Víš, Timothy, čím dál tím víc poznávám, že jsi docela slušný chlapec.“

Začalo mi být horko, ale dobře jsem věděl, že to není od whisky, kterou jsem vypil jedním douškem. V rozrušení bych byl málem zapomněl na desky. Sel jsem ke gramofonu a nasadil desku. Snad mě má slavná Noc a den nezklame!

Jennifer si tiše prozpěvovala, pohazujíc nohou do taktu. Pak zmlkla a pozorně si mě prohlížela.

„Nuže?“ řekla vyzývavě.

Vzal jsem znovu sklenku do ruky, pohrával jsem si s ní a opět jsem ji položil na stolek.

„Mám ti ještě nalít?“

Zasmála se:

„Co máš za lubem?“

Zasmál jsem se také, ale nemohl jsem skrýt své roz-čílení. Co jí mám odpovědět? Ten Harold Ingersole v koutě pokoje mi přece jen překážel.

„No tak?“ řekla Jennifer netrpělivě.

„No víš, vypadá to, že… tohle pěkné počasí ještě dlouho potrvá. Víš, George mi říkal, že…“

„Nepřipomínej mi George,“ odsekla a pak něžně pokračovala: „Ani mě nepolíbíš?“

Hloupě jsem se zasmál, vstal a šel k ní. Pohodila hla-vou nazad a uchopila mě za límec. Donutila mě, abych se k ní sehnul právě natolik, aby se moje ústa dotkla jejích.

Chtěl jsem se instinktivně vzepřít, ale cítil jsem, že i já si ten polibek přeji, a tak jsem ji vášnivě objal. Nedával jsem za pravdu těm, kteří tvrdili, že tato dívka miluje akademicky. Na okamžik se mi zatočila hlava, ztrácel jsem půdu pod nohama, zdálo se mi, že se vznáším, a mou zamilovanou Noc a den nezpíval už Pat Boone, ale andělský chór.

Když jsem se vrátil do skutečnosti a otevřel oči, uvi-děl jsem ve tmě za lenoškou s Jennifer tu děsivou hromadu přikrytou přehozem.

Harold!

Zdálo se mi, že se pohnul; vytřeštil jsem oči, očekávaje, že se to bude opakovat.

Zdálky jsem slyšel jakýsi šepot. Byla to Jennifer, která opakovala hlasitěji:

„Polib mě na krk, můj maličký! Copak mě neslyšíš?“

Já jsem však pořád poulil oči na přehoz; kapky potu mi vyvstaly na čele. Co když není mrtev?

„Co se stalo? Co je ti? Proč mě nechceš políbit, když to na tobě chci?“

Jennifer vzala mou hlavu do dlaní a usmála se.

„Vypadáš, jako bys vstal z mrtvých,“ řekla. „A jak jsi bledý! Celý se třeseš. To tě tolik vzrušuji, můj maličký?“

Pohladila mě po vlasech, a tím dokonale porušila můj účes, kterému jsem věnoval celé hodiny, než jsem donutil vlasy k poslušnosti.

„Nalej mi ještě sklenku!“

Napřímil jsem se, sáhl po láhvi a nalil jí.

„Sobě taky!“

Nalil jsem i sobě, přiložil sklenku k ústům a vlil její obsah do sebe. Tentokrát jsem pocítil účinek whisky okamžitě.

Jennifer se významně zasmála a ukázala na gramofon, odkud bylo slyšet skřípání jehly. Vzpamatoval jsem se. Mám dopustit, aby mi Harold zkazil zábavu? Dal jsem druhou desku, jedno pomalé blues Dukea Elling-tona, a podíval se na Jennifer. Naslouchala pokyvujíc hlavou, pak vstala a přišla si pro mne.

„Zatančíme si!“ vyzvala mě a přivinula se měkce ke mně.

Pánové, takový tanec jsem ještě nezažil. Nejsem sice zvláštní tanečník, ale tentokrát jsem překonal sám sebe. Tančil jsem mistrovsky; shodl jsem se s ní tak dokonale, že jsme se oba jen vznášeli. Byl to božský tanec! Musím vám důvěrně prozradit, že při tom tanci jsem velmi brzy objevil, že tato skvělá dívka nenosí podprsenku. Co tomu říkáte? Co je mi do Harolda! Ať si dělá co chce, ale hlavně, když mě nebude rušit v mé zábavě s Jennifer.

„Proč nemáš u gramofonu měnič? Nebo raději magnetofon?“ řekla, když jehla zase zaskřípala.

I mně bylo nepříjemné, že jsme museli přerušit tanec, nic nedalo se nic dělat. Podruhé si vypůjčím magnetofon od Percyho, pomyslil jsem si. Nebo od Roye, ten ho má taky.

Když jsem se obrátil, abych se vrátil ke své partnerce, stála u gauče a prstem se dotýkala jeho odřeného po-tahu. Zatvářila se štítivě a dolní čelist se jí ještě víc prodloužila.

„To nemáš nic, čím bys ten gauč přikryl?“

Tahle otázka na mě účinkovala jako rána holí do hlavy.

„Já… mám, ale…!“

„Tak to sem dej!“ řekla energicky. „Nemysli si, že si spolu sedneme na tak špinavý gauč!“

„Ale… je to v prádle. Ano, dnes ráno to paní Cassandra dala do prádla. Věř mi, že jsem ji prosil, dokonce jsem ji zapřísahal, aby to nedělala.“

„Tak tam dej něco jiného! Vypůjči si to od ní.“

„Sama jsi viděla, že si šla lehnout. Nemohu ji přece budit, a nic jiného nemám.“

Přistoupil jsem ke gauči a prsty pohladil odřenou tkaninu.

„No, není to tak hrozné,“ pokoušel jsem se přesvědčit ji i sebe, ale zbytečně.

„Uf, ty jsi hrozný!“ naježila se Jennifer a odvrátila se od gauče. Rázně se procházela po pokoji. „Snad něco najdeme,“ zabručela skrze vyčnívající zuby.

Spěchal jsem do kouta, kde ležel Harold, a postavil se před přehoz.

„Ale miláčku,“ prosil jsem odtamtud. „Posaďme se do lenošky, tam je to lepší, vhodnější a útulnější.“

„Hlouposti!“ řekla přezíravě. „Nikdy jsem v takové chvíli neseděla v lenošce. Vždycky na gauči. Ale na čistém!“

„Ha! Co je tohle?“ zvolala náhle vítězoslavně a ukázala na to, o čem jsem velmi dobře věděl, co to je.

„Ale to nic není!“ vyhrkl jsem. „Poslouchej, Jennifer, co abychom šli na procházku?“

„Ale to je přece nějaký přehoz na gauč?“ konstatovala, mžourajíc očima, aby lépe viděla. „Dej to sem! To je právě to, co potřebujeme.“

„Ale ne, Jennifer, to ne,“ prosil jsem ji. „Nevšímej si toho, to je nějaký špinavý hadr, o kterém ani dobře nevím, jak se dostal do bytu. Prosím tě, neber to ani do ruky!“

Chtěla projít kolem mně a já jsem se pokusil jí v tom zabránit. Jak jsem se jí postavil do cesty, srazili jsme se a oba jsme upadli na zem. Posadil jsem se takřka na přehoz a na to, co zakrýval, zatímco Jennifer se natáhla vedle mne.

Rukou však zachytila okraj přehozu a stáhla jej. Ale ne docela. Naštěstí jsem seděl na větším díle látky a zatěžkával jej svým tělem; i Harold se držel dobře, takže dívce se nepodařilo přehoz strhnout. To ji dopálilo.

„Poslouchej, mladíku,“ řekla vztekle, „tohle už je od tebe pitomost! Jestli je to jediný způsob tvé zábavy s dívkami, které si vodíš do bytu, tak toho v životě moc nedosáhneš.“

„Jennifer,“ mumlal jsem. ,,Pojď, zatančíme si! Milujme se!“

Šla vztekle ke stolu a nalila si whisky. Také jsem se zdvihl, pohladil skrz přehoz svého Harolda a šel k ní.

„Kde máš telefon?“ zeptala se mě chladně.

„V hale. Proč?“

„Dej tam desku! To poslední blues!“

polibky, podprsenka, která vlastně není. Nasadil jsem desku.

„Dej to hlasitěji!“

Zesílil jsem zvuk.

„Ještě hlasitěji!“

Zesílil jsem zvuk na nejvyšší míru.

Jennifer šla ke dveřím do haly a zamířila k telefonu. Z místa, kde jsem stál, jsem viděl, jak její ruka otáčí číselníkem.

„Georgi?“ slyšel jsem její hlas.

Ochladl jsem.

„Georgi, jsi to ty?“ řekla Jennifer, otáčejíc se k pokoji, „dneska si s tebou nevyjdu, rozumíš? Jsem tady s Timothym, poslouchám jeho desky a skvěle se bavím.“

„U Timothyho!“ zdůrazňovala každou slabiku, zřejmě proto, aby si mě muž na druhém konci drátu nespletl s někým jiným. „Co se divíš? Ten tvůj kolega je opravdu skvělý chlapec. A jak dovede milovat!“ To, co jí George odpověděl, jsem bohužel neslyšel a ani nemohl slyšet, protože Jennifer provázela jeho slova nevázaným smíchem. „Snad nejsi žárlivý?“ žvatlala do telefonu. „Ostatně, proč bys nebyl? Mně se tu líbí. Nevěříš? Zůstanu tady až do půlnoci. Možná i déle,“ Opět se zasmála, a když si domluvila s Georgem schůzku na pozítří, zavěsila. Pak vešla do mého pokoje a tvářila, se vážně a chladně.

„Ten George pukne vzteky,“ řekl jsem.

„Doufám,“ odpovědělá hlasem, v němž plavaly ledové kry.

„Zatančíme si?“ nabízel jsem jí.

„Jdu domů!“ řekla suše.

Polekal jsem se.

„Ale Jennifer, vždyť jsi teprve přišla! Ještě jsme ani nezačali…“

Podívala se na mne přezíravě.

„Snad si nemyslíš, že tu zůstanu celou noc s takovým hlupákem, jako jsi ty! A to ještě na špinavém gauči. Idiote!“

Nevěřil jsem vlastním uším.

„Ale Jennifer! Vždyť ještě před chvílí…“

Postavila se přede mne s rukama v bok a zasmála se tak násilně, že se jí ňadra pod lehkým hedvábím zachvěla.

„Poslouchej, mladíku,“ řekla na to, „podívej se do zrcadla na ten svůj pitomý nos a hned budeš vědět, proč odcházím.“

„Proč jsi tedy ke mně chodila? A byla ke mně tak milá? Dokonce velmi milá!“

Její pohled by byl umrtvil i Floyda Pattersona.

„Ještě nechápeš, proč jsem přišla?“

Obrátila se ke dveřím‘, otevřela je a hlavou pokynula k telefonu.

„Zeptej se sluchátka! Je možná inteligentnější než ty!“

Nato se otočila na podpatku a odešla z pokoje. Chvíli poté jsem slyšel, jak za ní zabouchly domovní dveře.

Zničen dovlekl jsem se ke skříni, otevřel ji a podíval se na sebe do zrcadla. Rukou jsem si přejel obličej, zastavil se na malém vřídku u nosu a pokoušel se upravit si vlasy. Podíval jsem sé ještě pozorněji do zrcadla a přišel jsem na to, že ani já nejsem se svým vzhledem spokojen.

Pak jsem se obrátil, unaveně došel k přehozu, odhrnul ho a zahleděl se na Harolda Ingersola, který mě pozoroval skleněným pohledem z podivné polohy: hlavu měl vtisknutou mezi ruce a panama klobouk mu zakrýval téměř celou pravou tvář.

Pokýval jsem hlavou a pokáral ho:

„To nebylo od tebe hezké, starý brachu!“

Zdálo se však, že ho mé výčitky nijak zvlášť nedojaly.

3. kapitola

Prenticeville je malé město, v němž žije sotva deset tisíc obyvatel. Všichni se navzájem znají, když ne jinak, tak aspoň od vidění. Já už jsem zde tři měsíce a znám tedy slušný počet prenticevillských občanů.

Člověk, který ležel v koutě skrčen pod přehozem z gauče, nebyl z tohoto města. Dosud jsem ho nikdy neviděl.

Proč tedy přišel zrovna ke mně?

Byla už půlnoc, ale já jsem stále přemítal o pohromách, které mě toho dne postihly. Uvědomoval jsem si, že jsem unaven, strašně unaven. Bylo by jistě nejmoudřejší, kdybych šel spát, ale vzpomněl jsem si, že musím vykonat ještě jednu formalitu.

Dovlekl jsem se do haly a zdvihl telefonní sluchátko. Vytočil jsem číslo a čekal.

„Haló?“ řekl jsem a dlouze zívl. „Pošlete sem někoho pro mrtvolu!“

Hlas na druhém konci drátu zněl zlověstně.

„Mladíku, chcete-li žertovat, tak si k tomu vyberte někoho jiného. Jsou tu přece ve městě i jiní, kteří mají telefon.“

A zavěsil.

Naježil jsem se a znovu vytočil totéž číslo.

„Já nežertuji,“ řekl jsem úřadujícímu strážníkovi, dříve než se mi mohl ohlásit. „Chci jen, abyste to zařídili co nejdříve.“

„A co?“

„Přijďte si ke mně pro mrtvolu!“

„Jakou mrtvolu? Kdo vlastně jste? Kde bydlíte?“ V sluchátku to praskalo jako výbuchy granátů.

„Tady Timothy Tatcher, redaktor Bubnu. Bydlím U paní Cassandry Harringtonová, hned vedle pošty, číslo tři. Mrtvého vůbec neznám a pochází nejspíš z New Yorku,“ deklamoval jsem jako automat.

„Jak se dostal k vám? Na co umřel? Proč právě vy?“

Přerušil jsem ho.

„Poslouchejte, strážníku,“ řekl jsem podrážděně, „moc se mě nevyptávejte a radši konejte svou povinnost. Chce se mi spát, a proto vás žádám, abyste tu mrtvolu odstranili dřív, než se začne rozkládat.“ Slyšel jsem ve sluchátku hlasy několika lidí. Pak se nějaký jiný hlas, břitký a energický, zeptal:

„O co jde? Tady inspektor Callaghan.“

Konečně nějaký rozumný člověk! Oddychl jsem si. Callaghan totiž kdysi sloužil u nás ve Wyomingu a pamatuji se na něj od dětství.

„Inspektore, tady Timothy Tatcher z Bubnu.“

„To jsi ty, Timothy? Co je? Copak tohle je vhodná doba, abys volal policii?“

„Inspektore, nějak jsem si už zvykl na to, že se vždycky po půlnoci hlásím policii a že se V mém bytě v té době nachází mrtvola. Přijďte si pro ni!“

„Mrtvola? Nežertuj, darebáku!“

„Nežertuji. Pravá mrtvola, mrtvější než ta mého pra-děda.“

„Ale jdi. Ještě nakonec řekneš, že jde o vraždu.“

„I to je možné. Nevím, to posoudíte vy.“

„Timothy, tohle jsou hloupé žerty. Jdi raději spát, abys byl zítra zase svěží a mohl psát společenské zprávy. Jinak ti to starý Mike 0’Keefe zatraceně zavaří.“

Vzdychl jsem tak hlasitě, že to musel slyšet i Callaghan. Pokrčil jsem bezmocně rameny, což ovšem ne-mohl vidět.

„Inspektore, poraďte mi, jak může poctivý občan přesvědčit místní policii, že u něho v bytě je neznámá mrtvola, možná i oběť nějaké vraždy.“

Teď jsem pro změnu zase já slyšel jeho silný povzdech. Předpokládal jsem, že i inspektor Callaghan bezmocně pokrčil rameny.

„Poslouchej, Timothy, co ti řeknu! Ty se chceš stát velkým reportérem. Aspoň to všude roztrubuješ. Zapomínáš však, že v našem městě se už sedm let neobjevil žádný záhadný mrtvý, když nebereme v úvahu toho v garáži starého 0’Briena, a i ten byl nakonec identifi-kován jako druhý manžel zesnulé Marie Cantorové. Chápeš, co chci říci?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Kdyby se přece jen někde ve městě objevila neznámá mrtvola a kdyby se navíc utábořila ve tvém bytě, což nám, jak se zdá, teď tvrdíš, jistě bys jako pohotový reportér – aspoň to o sobě říkáš – nevolal policii, ale nejdříve bys o tom napsal senzační reportáž, běžel s ní k 0’Keefovi a policie by se to dozvěděla teprve z Bub-nu.“

„Ale…“

„Řekni mi,“ říkal inspektor laskavě, tak jak se hovoří s dítětem, chceme-li na něm, aby se přiznalo, že mlsalo zavařeninu, „napsal jsi už tu reportáž?“

„Ne, nenapsal, ale…“

„Co ale? Žádals už na Mikeovi, aby ti přidal? Řekls mu, že máš mrtvolu v bytě? Přiznej se!“

„Ne, neudělal jsem to, ale…“

„Opravdu ne? Přísahej!“

„Ne, ne, opravdu ne, přísahám!“

„To jsem chtěl slyšet. To tedy znamená, že je všechno v pořádku. Žádná mrtvola neexistuje a ty jsi připitomělý spánkem nebo jsi prostě přebral a nevíš, co poví-dáš. Vy mladíci moc pijete, to už jsem konstatoval, a budu koukat, abych vám to zarazil, buďte bez starosti. Tentokrát ti prominu, že sis vystřelil z policie, ale jen pro tentokrát. Příště si dej na mě pozor…! A teď jdi spát! Dobrou noc.“

Marně jsem se snažil protestovat, všechno mu vysvětlit, vyprávět svůj příběh od začátku. Spojení však bylo přerušeno, takže jsem se zbytečně namáhal.

Zděšeně jsem poulil oči na sluchátko, které mi ne-mohlo pomoci. Mám znovu volat? Aby se zase všechno opakovalo?

Vrátil jsem se do pokoje a nenávistně hleděl do kouta, kde se černal přehoz. Pak jsem se vrhl do lenošky a popadl láhev whisky. Potřeboval jsem se napít.

Alkohol zapůsobil. Skleslost zmizela a já jsem si znovu opakoval slova inspektora Callaghana.

„Kdybys byl pohotovým novinářem… mrtvola.. reportáž v Bubnu… přidáno.“

To je ono! Inspektor má pravdu. Napíšu reportáž, senzační reportáž o mrtvole, která zvoní u dveří zvláštního dopisovatele z Bubnu, o mrtvole z New Yorku, která… Radostí jsem vyskočil z lenošky. Konečně se mi naskytla příležitost!

Dlouho jsem se nerozmýšlel. Uklidil jsem stůl, rychle jsem přinesl psací stroj, vložil do něho papír a začal psát:

MRTVOLA V PRENTICEVILLU

(Píše Timothy Tatcher)

Tady jsem se zarazil. Zůstal jsem trčet u toho, co je v novinařině nejtěžší: u prvního slova.

Třel jsem nervózně ukazováček o palec na pravé ruce, kroutil si čupřinku nad čelem, škrábal se na zátylku a kousal se do rtů.

Ne, nešlo to. Nevěděl jsem si rady se začátkem. Kdybych nějak začal, to ostatní už by šlo hladce.

Čas míjel a já jsem byl stále nervóznější. Pokoušel jsem se najít nějakou inspiraci, ale nedařilo se mi to. Dokonce jsem nadzdvihl přehoz v rohu pokoje a chvíli se díval na Harolda Ingersola. Nadarmo. Zklamaně jsem hleděl na mrtvého, na jeho naježený knírek a bledé čelo.

Inspirace ne a ne přijít.

Přikryl jsem ho zase a vrátil se k psacímu stroji. Pokoušel jsem se znovu začít, předříkával jsem si začátek textu, pomáhaje si při tom rukama, ale všechno bylo marné. Copak takhle strávím celou noc? Měl bych aspoň zpravit šéfa o tom, jakou senzaci chystám pro jeho list. Zatím mě snad něco napadne… Opět jsem se ocitl u telefonu, ale tentokrát jsem musel dlouho čekat, než se mi někdo ozval. Slyšel jsem vyzváněcí tón, šest-krát, desetkrát, čtrnáctkrát, a teprve potom se konečně ozval hlas podobný kozímu mekotu.

„Haló!“ řekl jsem.

„Haló!“ zněla odpověď. „Haló, tady Timothy.“

„To jsi ty, hlupáku? Co mě k čertu voláš v noci?“

Kozí mečení se změnilo v řev lva.

„Šéfe,“ řekl jsem ustrašeně, „nebudil bych vás, kdybych neměl senzaci pro váš list.“

„Timothy, dávám ti výpověď! Okamžitou! Zítra si přijď do redakce pro tříměsíční plat, nebo raději někoho pro peníze pošli, abych se nemusel dívat na ten tvůj pitomý obličej. A teď už mi dej pokoj!“

„Ale šéfe, jde o skutečnou senzaci!“

„Ze psí výstavy? Děkuji, tu už jsi mi dal.“

„Mrtvola! Mám v bytě mrtvolu!“

„Timothy, dostal jsi výpověď, tak co se namáháš. Dobrou noc.“

Viděl jsem, že mi nezbývá nic jiného, než událost zveličit: „Šéfe, v našem městě se konečně stala opravdová vražda. Byl zavražděn milionář z New Yorku. Tuším, kdo je vrah.“

„Timothy!“ hlas Mika 0’Keefa náhle přehnaně zlaskavěl.

Můj bože, konečně chápe, vzdychl jsem si s ulehčením.

„Timothy, slyšíš mě?“ volal mě šéf tónem, kterého nepoužíval, ani když mluvil se starostou Fergusonem.

„Slyším, šéfe,“ řekl jsem pln očekávání.

„V telefonním seznamu snadno najdeš číslo blázince v Springhotu. Řekni jim, aby přijeli rychle. Pro tebe samozřejmě. A mě nech na pokoji!“

Poslední slova zařval jako lev.

Slyšel jsem, jak prudce zavěsil. Beze slova jsem odložil sluchátko. Člověk aby se z toho všeho opravdu zbláznil.

Co mám dělat, aby mi konečně uvěřili, že v mém by-tě je jakýsi Harold Ingersole z New Yorku, narozený v roce 1921, toho času mrtvý?

Proboha, poraďte mi!

Vrátil jsem se do pokoje jako polámaný. Vrhl jsem še na gauč, odhodil nejprve jednu, pak druhou botu a po paměti zhasl stolní lampu.

Došel jsem k názoru, že všechno, co podnikám, je vlastně hloupost a že se potřebuji ze všeho nejdřív pořádně vyspat.

No a co mrtvola v pokoji?

Co je mi do ní? Ať tu leží, nebo ne, když se nikdo nestará o to, aby ji odtud odstranil, já v tom nemohu nic dělat. Chci jen spát a spát také budu. Ať si Harold leží v koutě, jak dlouho se mu zlíbí. Dokud nezačne zapáchat. Pak si snad pro něj někdo přijde.

Usnul jsem naštěstí rychle. Nezdálo se mi však o Haroldovi, ale o Jennifer. Honila mě po Prehticevillu, chytala za ruce, táhla k sobě a já jsem jí neustále říkal: „Nech mě, máš přece číslo blázince v Springhotu, tam tě čeká inspektor Callaghan!“

Probudilo mě silné zaklepání na dveře.

„Jennifer!“ zamumlal jsem. „Nech mě na pokoji, Jennifer!“

„Budete spát až do pozítří?“ slyšel jsem hlas ctěné paní Cassandry.

„Hm,“ odpověděl jsem.

„No dobře,“ slyšel jsem, jak bručí. „To se dalo čekat. Karty, neřesti, alkohol. Samozřejmě že se po tom spí až do poledne.“

Vstal jsem, šel do koupelny a osvěžil se studenou vo-dou. Při holení jsem se trochu pořezal. Oblékl jsem si čistou košili a v zrcadle jsem shledal, že mám temné kruhy pod očima. Zaklel jsem tak, že by to mou bytnou zcela jistě poděsilo, ale omlouvala mě má situace, o níž jsem teď znovu důkladně uvažoval.

Snad se mi to všechno jen zdálo.

Běžel jsem jako pomatený do pokoje a zastavil se u gauče.

Ano, v koutě se vzdouval přehoz z gauče a pod ním…‘ Opatrně jsem se přiblížil a pro jistotu nohou ohledával předmět skrytý pod přehozem. Byl tvrdý. Mým dotykem se přehoz trochu poodhrnul a pod ním vyčuhovala černá bota, kterou překrývala nohavice modrých flanelových kalhot. „Dobré jitro!“ trpce jsem pozdravil Harolda Ingersola.

Pak jsem šel na snídani a po ní rovnou do redakce.

Vplížil jsem se do redakční místnosti a nevšímavě jsem pominul jízlivou poznámku naší sekretářky: „Ne-jdete brzy?“

Nepovšiml jsem si ani toho, že naše stenotypistka Marylin má dnes pravděpodobně zase nějakou pitomost. V malé místnůstce, od níž nás dělila skleněná stěna, jsem viděl Mika 0’Keefa. Zamračil se, když mě spatřil, ale nevolal mě k sobě, ani neukazoval k pokladně.

Snad přece jen zapomněl.

Posadil jsem se za stůl a zkoumal iniciály N. K. Na jeho desce, které tam zanechal jeden z mých předchůdců. Proč ne H. I., pomyslil jsem si a vzpomněl si přitom znovu na Harolda, kterého už má bytná patrně objevila.

Hleděl jsem na ta dvě písmena dobrou půlhodinu, možná i déle. Nevím, jak dlouho to bylo, poněvadž jsem ztratil pojem o čase.

Pojednou jsem pocítil, že se na mne někdo upřeně dívá. Ohlédl jsem se.

Sekretářka se na mne dívala s úlekem, George se zvědavostí a stenotypistka s obdivem. A Mike 0’Keefe se zřejmou nedůvěrou.

Vycítil jsem, že někdo stojí za mnou. Instinktivně jsem vstal a rychle se otočil. Byl to inspektor Callaghan, který se tentokrát tvářil chladně a služebně.

Přichází asi kvůli včerejší noci, že jsem podle jeho názoru zbytečně vyrušoval policii v její práci, blesklo mi hlavou.

„Timothy Tatcher?“ zeptal se, jako by se teprve teď dozvěděl mé jméno.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Zatýkám vás pro vraždu neznámé osoby nalezené ve vašem bytě,“ řekl inspektor Callaghan vzrušeně a zřejmě šťasten, že se mu aspoň jednou v životě naskytla příležitost zatknout někoho pro vraždu.

Redakcí proběhlo vzrušení.

„Konečně!“ řekl jsem znaveně. „Kam jdeme?“ zeptal jsem se inspektora Callaghana, neboť jsem si nebyl jist, půjdeme-li do mého bytu, nebo na policii.

„Na policii,“ odpověděl inspektor slavnostně.

Prošli jsme ztichlou redakcí. Nikdo ani nedýchal. Teprve u dveří jsem zaslechl 0’Keefův hlas:

“Rukopis! Kde jsi nechal ten rukopis?^ křičel za mnou hlavní a odpovědný redaktor prenticevillského Bubnu.

„Poslal jsem ho Ozvěně ze Springhotu,“ odpověděl jsem zlomyslně a vyšel na ulici, kde nás už očekával policejní vůz.

4. kapitola

Do očí mi svítily dvě silné žárovky. Ze tmy ke mně doléhaly stále stejné otázky.

„Proč jsi ho zabil?“ ptal se mě Callaghan.

„Kdy jsi ho zabil?“ ptal se mě detektiv známý v Prenticevillu pod přezdívkou Tlustý Bugsy.

„Kde jsi ho zabil?“ pokračoval Callaghan.

„Čím jsi ho zabil?“ pomáhal mu Tlustý Bugsy.

Opakoval jsem už aspoň pošesté stále totéž: že jsem ho nezabil, že jsem neměl důvod ho zabíjet a že ani ne-vím, kdo to je.

„Říkáš, žes ho nikdy předtím neviděl?“ ptal se mě Tlustý Bugsy.

„Nikdy!“

„Tak tedy ani nevíš, kdo je ten člověk, ani odkud pochází?“

„Jmenuje se Ingersole, Harold Ingersole, a přišel patrně z New Yorku.“

„Jak to – patrně?“

„Vím to podle průkazu, který měl u sebe.“

„A kde je ten průkaz?“

„Byl v jeho peněžence.“

„A kde je ta peněženka?“

Nemohl jsem to už dál vydržet. Ta proklatá světla mě úplně oslepovala.

„Zhasněte ta světla!“ prosil jsem.

„Kde je ta peněženka?“ hřměl hlas Tlustého Bugsyho.

Sundal jsem si brýle a rukou si přetřel horečné oči.

„Prosím vás, zhasněte to světlo!“ škemral jsem.

„Ptáme se znovu, kde je ta peněženka?“ zahřměl Callaghan.

Teprve teď jsem si uvědomil, že právě této otázce věnují zvláštní pozornost.

„V jeho kapse,“ odpověděl jsem překvapen. „V náprsní kapse jeho kabátu.“

Tlustý Bugsy se zdvihl, šel na druhý konec místnosti a hned se vrátil. V kruhu světla, které lampy vrhaly na stůl, se objevily jeho ruce a rozložily přede mnou několik předmětů. Pokoušel jsem se je rozpoznat bez brýlí, ale nešlo to. Vzal jsem si brýle a spatřil jsem ba-revný kapesník, svazek tří nebo čtyř patentních klíčů, plnicí pero, starou vstupenku do biografu, knoflík a ještě nějaké drobnosti.

„To je všechno, co jsme našli v jeho kapsách,“ dutě řekl Tlustý Bugsy.

Pokrčil jsem rameny.

„V náprsní tašce byla peněženka s několika bankov-kami, legitimace a ještě nějaké papíry, pamatuji se dobře…!“

„Možná,“ řekl Callaghan významně. „Možná že si to pamatuješ, neříkám, že ne, ale bankovky tam už nejsou, ani legitimace. Nemohli jsme zjistit jeho totožnost, zato ty víš, jak se jmenuje a odkud přišel. To nám, musíš vysvětlit.“

„Co vám. Mám ještě vysvětlovat?“ vykřikl jsem zoufale. „Řekl jsem vám už všechno, tak mě pusťte domů.“

„Domů?“ tvářil se překvapeně Callaghan.

„Ano, domů. Bolí mě oči, potřebuji si odpočinout, lehnout si v přítmí.“

„No, co se týče toho ležení v přítmí, to ti snad můžeme vyjít vstříc.“ poznamenal Tlustý Bugsy, „ale domů? To ne.“

Teď už jsem toho měl dost.

„Poslyšte,“ ozval jsem se rozhněvaně, „jak dlouho ještě mě chcete takhle trápit? Pověděl jsem vám už všechno, co vím. Navíc jsem to chtěl říci už včera, ale páni od policie mi nechtěli věřit, že mám v bytě mrtvolu. Policie nevěnuje pozornost zprávám poctivých občanů a považuje je za hlupáky. Ale jestli je v tomhle městě nějaký hlupák, tak je ho třeba hledat jen v budově policie.“

„Timothy Tatchere,“ řekl Callaghan s předstíranou mírností, „zdá se mi, že si kromě elektrického křesla vysloužíte ještě nějaký ten týden v přísné samovazbě pro urážku policejních orgánů.“

Callaghan si odkašlal, aby zdůraznil vážnost svého prohlášení, a pak se obrátil k detektivovi.

„Kde jsme to přestali?“

Kdo by si to pamatoval?“ vzdychl detektiv. „Mám dojom, že budeme muset začít zase všechno od začátku.“

„Och,“ vzdychl si tentokrát i Callaghan. „Pošesté.“

„Posedmé,“ opravil jsem ho a vzdychl si také.

A začali jsme zase se vším znovu.

„Tatchere,“ tiše se mě ptal Tlustý Bugsy. „Vy tvrdí, že někdo zvonil, šel jste otevřít a ve dveřích se objevil ten, který se podle vás jmenuje Harold Ingersole.

Je to tak?“

„Ano,“ odpověděl jsem unaveně.

„Byl někdo s nimi?“

„Ne, pokud jsem mohl zjistit, tak nebyl.“

„Tedy podle toho lze soudit, že zazvonil sám Ingersole.“

„To jsem si také v prvním okamžiku-myslel, ale později…“

„Odpovídejte na mé otázky. Na to vaše ‚později‘ je dost času. Pokračujeme. Tedy podle vašeho tvrzení vás Ingersole vtlačil do domu a vy jeho zase na schodiště. Prali jste se a za chvíli se vám svalil k nohám mrtvý.“

„Počkejte! Jen se mi zdálo, že jsme se prali. Ale on byl už mrtev, když mi padl do náruče. Byl mrtev ještě dříve, než jsem otevřel dveře.“

Callaghan se ujal slova.

„Poslouchejte, mladíku, pokud se pamatuji, budil jste vždy dojem inteligentního člověka.“

„Chválabohu,“ zamumlal jsem, „konečně přestanou s tím blázněním.“

Buď Callaghan opravdu má slova neslyšel, nebo se tak tvářil, protože pokračoval v původním tónu.

„Prosím vás, viděl jste to někdy nebo slyšel o tom, že by mrtvý přišel ke dveřím a zazvonil? Ano, nebo ne?“

„Ale

„To znamená, že Ingersole byl živ. A co v tu chvíli, kdy jste ho prohledával v hale, byl živ, nebo mrtev?“

„Mrtev!“

„To je jasné. Jedinou osobou, která byla ve společnosti Harolda Ingersola v době jeho smrti, jste byl vy, Timothy Tatchere, a nikdo jiný. To znamená…“

„To znamená?“

„To znamená, že jste ho zabil!“ pohotově prohlásil Tlustý Bugsy. „Jako že dvě a dvě jsou čtyři.“

‚“Ale proč bych zabíjel člověka, kterého jsem viděl poprvé v životě?“ zaúpěl jsem pln zoufalství.

„Odpověď na tuto otázku jste dlužen vy nám,“ řekl Tlustý Bugsy. „A ne my tobě,“ doplnil Callaghan.

Odmlčel jsem se, neboť jsem si uvědomil, že další diskuse je zbytečná.

„No, co chceš,“ slyšel jsem najednou normální hlas Callaghanův. „To je podle předpisu – třetí stupeň.“

„Jako kdyby nám to dělalo radost ztrácet tady zbytečně čas,“ mumlal skrz tlusté pysky Bugsy.

„Timothy Tatchere!“ hřměl znovu služební hlas inspektora Callaghana. „Co jste udělal s mrtvým, když jste ho odnesl do svého pokoje?“

„Já nevím…“ Marně jsem si v tomto okamžiku snažil vzpomenout na podrobnosti. „Myslím, že jsem ho dal do ledničky.“

„Do ledničky?“ ozvalo se duo prenticevillských policistů.

„Ano, do ledničky,“ potvrdil jsem v přesvědčení, že jsem to skutečně udělal.

„Proč zrovna do ledničky?“

„Už jsem vám říkal, že jsem čekal návštěvu, a…“

„Nechcete snad tvrdit, že jste měl v úmyslu nabídnout svému hostu k večeři nářez z Harolda Ingersola?“ zhrozil se Tlustý Bugsy.

„Ale to ne. Pro hosta jsem měl připraveny zákusky a nějaké pití,“ odpověděl jsem: „Víte, byla to schůzka po večeři…“

„Zmínil jste se o pití,“ vpadl mi do řeči inspektor Callaghan. „Jaké pití jste připravil pro svého hosta?“

„Whisky,“ odpověděl jsem. „A sodu samozřejmě.“

„Žádné jiné pití?“ ptal se Callaghan.

„Ne, žádné jiné.“

Tlustému Bugsymu zřejmě nešla z hlavy ta lednička. „Nacpal jste ho do ledničky, říkáte,“ vracel se zase k Ingersolovi. „Zůstal v ní celou noc?“

„Ne, ani ne dvě minuty. Hned jsem ho zase vytáhl, poněvadž se do ní nevešel.“

„Tatchere,“ pokračoval Callaghan, „vy tvrdíte, že jste pro svého hosta připravil jen whisky.“

„Ano.“

„A pro Ingersola?“

Pokoušel jsem se zasmát, ale smích mi ztuhl na rtech. „A pro Ingersola?“ zvýšil hlas Callaghan.

„Víte přece, že jsem očekával jen jednoho hosta. Dámu.“

Callaghan teď každé slovo slabikoval.

„Tatchere, a co láhev ořechového likéru?“

Zahanbeně jsem sklopil hlavu.

„Co láhev ořechového likéru?“

„Přiznávám,“ zašeptal jsem. „Měl jsem také láhev ořechového likéru. Připravil jsem ji vlastně původně pro dámu, kterou jsem očekával. Ale bytná mi řekla, že nikdo nebude takovou smrdutou břečku pít, a já…“

„A vy?“

„A já jsem ten likér vylil do výlevky v kuchyni.“

„Hm,“ zamručel Callaghan.

„Hm,“ zamručel i Tlustý Bugsy.

„Tedy podle vás ten ořechový likér nikdo nepil?“ ze-ptal se mě po krátkém odmlčení inspektor.

„Nikdo. Vylil jsem ho hned, když paní Harringtonová odsoudila likéry. Ani jsem ho neokusil.“

Callaghan si odkašlal.

„Timothy Tatchere,“ pronesl slavnostním hlasem, „za prvé: jak vysvětlíte, že na vašem stole byly nalezeny skvrny, které svědčí o tom, že na něm byl naléván likér, a to ořechový? Za druhé: ve vaší kuchyni byla nalezena prázdná láhev od ořechového likéru. Za třetí: Harold Ingersole, jak vy nazýváte mrtvého nalezeného ve va-šem pokoji, byl otráven, což potvrdil odborník.“

„Tedy přece jen vražda,“ zašeptal jsem zděšeně.

„… za čtvrté,“ pokračoval Callaghan, „Ingersole byl otráven jedem právě v ořechovém likéru, v témž, který jste si vy opatřil, otevřel, částečně použil a zbytek vylil do výlevky. To znamená…“

„To znamená…“zašeptal jsem mechanicky. Měl jsem pocit, že se mi točí hlava.

„To znamená, že jsme zjistili i způsob, jakým jste toho nebohého člověka usmrtil,“ skončil Callaghan.

Hlava mi poklesla a brýle se mi svezly na špičku nosu.

„Prokletá psí výstava,“ zašeptal jsem.

Dvě hlavy, Callaghanova a Bugsyho, se objevily ve světléml kruhu lamp.

„Přiznáváš se?“ ptala se jedna hlava.

„Proklet budiž den, kdy jsem vstoupil do redakce Bubnu.“

„Přiznáváš se?“ ptala se druhá hlava.

„Prokleta budiž Jennifer s Georgem, s Cassandrou, se mnou i s vámi se všemi!“ krčil jsem se na židli.

„Přiznáváš se?“ ptaly se teď obě hlavy současně ve svorném duetu.

„Neeé!“ zařval jsem vztekle, takže obě hlavy bleskurychle zmizely ve tmě. „Ne, ne, ne!“

„Můj bože,“ slyšel jsem ze tmy Callaghanův hlas. „Mám hlad,“ úpěl Tlustý Bugsy.“ A ten hlupák se nechce přiznat.“Další zaúpění.

„Proč nemá aspoň trochu uznání? Copak nevidí, jak se trápíme? Jemu to může být jedno, stejně ho křeslo nemine, ale co my? Co my s tím máme společného? Mohli jsme se už dávno pořádně najíst.“

„Och!“

„Musíme začít zase znovu.“

„Musíme! Poosmé!“

Dialog ve tmě skončil. Krátká přestávka byla přerušována jen vzdechy a vrzáním židlí.

Pak jsem zaslechl Callaghanův hlas:

„Timothy, vzpomínáš si, jak jsem ti pomohl přelézt ohradu u basketbalového hřiště? Nebylo ti tenkrát víc než pět let, vzpomínáš si?“

„Vzpomínám si, Callaghane.“

„Tehdy jsi mi poděkoval. Tak dojemně jsi mi děkoval. Vzpomínáš si na to, Timothy?“

„Vzpomínám, Callaghane.“

„Byla to opravdu neocenitelná pomoc pro takového pětiletého kluka, no ne, Timothy?“

„Ano, jak by ne.“

„Timothy, prokaž mi laskavost za tu mou tehdejší pomoc.“

„Rád bych. Callaghane, jen budu-li moci.“

„Můžeš, jak bys nemohl.“

„O co jde?“

„Timothy, přiznej se, že jsi zabil Toho člověka. Odvděč se mi za mou tehdejší laskavost a přiznej se k té vraždě! Kvůli mně! Proč bys to neudělal starému člověku, který ti kdysi pomohl v tvém rodném městě, aby ses mohl zadarmo dívat na zápas Orlů z Wyomingu proti Skákajícím tygrům…“

„… proti Létajícím šampiónům, Callaghane.“

„… proti Létajícím šampiónům. No tak, uděláš to?“

„Co?“

„No přiznej se, žes otrávil toho proklatého Ingersola, nic jiného si ten bídák nezasloužil. Podívej se, podepiš tohle doznání, abychom se mohli v klidu tady já a Tlustý Bugsy najíst. Podívej se, jak hladem celý zesinal.“ Díval jsem se upřeně do tmy, ale neviděl jsem ani Tlustého Bugsyho, ani jeho zsinalost. Slyšel jsem odtamtud jen další škemrání:

„Prosím tě, Timothy, o revanš za mou tehdejší ochotu!“

„Je mi líto, Callaghane,“ odpověděl jsem dojat, „ale nemohu. Snad při nějaké jiné příležitosti..

Zase bylo ticho a pak jsem uslyšel hlas Tlustého Bugsyho:

„Začneme znova!“

Ale nezačali. Na druhém konci místnosti zazvonil telefon. Jeden z dvojice došel k telefonu, zdvihl sluchátko a řekl:

„Tady Callaghan. Co je?“

Znovu bylo ticho a pak se opět ozval Callaghanův hlas, ale tentokrát vyděšeně a o oktávu výš než jindy. „Tak? To není možné! Kdy? V pořádku! V pořádku!“ Zavěsil a v okamžiku se přede mnou vynořil ze tmy. „Timothy Tatchere,“ řekl, „kolik lidí znáš vůbec v New Yorku?“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem odpověděl:

„Ani jednoho.“

„A byl jsi někdy v New Yorku?“

„Nikdy!“

„Hm,“ řekl Callaghan a obrátil se ve tmě k Tlustému Bugsymu. „Nikoho tam nezná, nikdy tam nebyl, a přitom nějaký člověk z New Yorku jel do Prenticevillu jen proto, aby umřel v jeho náruči. Ale to ještě není všechno. Hlásí se někdo jiný z New Yorku, který přijel do Prenticevillu jen proto, aby za něho složil kauci deset tisíc dolarů. Není tohle zajímavé?“

„Co?“, vykřikl jsem a vzrušeně vyskočil ze židle. „Tatchere, můžeš jít domů,“ pokračoval Callaghan.„Pan Tub Wyllis za Tebe složil kauci deset tisíc dolarů. Znáš ho? Přiznej se!“

„Pan Tub Wyllis za Tebe složil kauci deset tisíc dolarů. Znáš ho? Přiznej se!“

„Tub Wyllis? Nikdy jsem o něm neslyšel…“ zavrtěl jsem hlavou.

„Vypadá to, jako by New York nad tebou převzal ochranu,“ mínil inspektor Callaghan a zhasl světlo.

Rychle jsem se vypotácel ze dveří.

„Konečně oběd!“ to bylo poslední, co jsem zaslechl, než jsem opustil místnost. Spíš podle obsahu tohoto výroku než podle hlasu jsem usoudil, že promluvil Tlustý Bugsi.

5. kapitola

Klopýtal jsem po schodišti policejní budovy, neboť jsem si ještě nezvykl na denní světlo.

Když jsem vyšel na ulici, div jsem neoslepl. Zaclonil jsem ši oči a pozvolna rozvíral prsty, jak to dělá vášnivý hráč pokeru, když prohlíží karty.

Konečně jsem zase viděl.

Spatřil jsem před sebou skupinu asi dvaceti prenticevillských občanů a houf dětí.

„Pomoc, vrah!“ vykřikla nejstarší slečna v našem městě Svbila Paycová. „Všechny nás povraždí! Dokonce i znásilní!“

„Jak jsi ho odpravil, Timothy?“ zeptal se mě pln zvě-davosti řezník Wic Turner. „Podřízl jsi ho?“ změřil si mě uznale.

„Jestli nebudeš jíst rajčata, bude z tebe lupič jako tady z toho!“ vychovávala jedna starostlivá matka své-ho chlapce.

„Nechci rajčata, nechci!“ protivil se maličký výchovným snahám své živitelky.

„Jak je silný!“ povzdechla si jedna dívka.

„A jak hezký!“ dodala druhá.

„Timothy, jednu formálnost!“ přistoupil ke mně George Middleton a vytahoval z kapsy zápisník.

„Co chceš?“ zeptal jsem se hrubě.

„Interview pro Buben. Něco senzačního,“ řekl a vy-táhl ještě tužku.

„Koukej zmizet!“ řekl jsem a odstrčil ho.

Pak jsem vkročil do hloučku zvědavců, kteří mi uvolnili cestu. George běžel za mnou.

„Musíš to udělat! Mike to nařídil,“ domlouval mi a snažil se udržet se mnou krok.

„Ať jde k čertu i s tebou!“ odbyl jsem ho. „Je tu někdo z Lifu?“

„Ne, není,“ zamumlal George.

„Tak nebude žádný interview,“ řekl jsem bryskně. „Nebudu přece poskytovat rozhovor nějakému provinciálnímu listu.“

„Ale,“ George se poděšeně zastavil. „Já…“

Podíval jsem se na něj, jak tu stál celý zpražený a rozčilený, a dal jsem se do smíchu. Tenhle pohled na George by věru stál za vraždu nějakého toho Newyorčana.

Zvědavci mě sledovali v uctivé vzdálenosti. Neodvažovali se mi přiblížit, ale šli mi v patách, aby jim z mého počínání nic neušlo.

Obrátil jsem se k váženým prenticevillským občanům:

„Neviděli jste náhodou nějakého elegantního pána s vozem s newyorskou značkou? Jmenuje se Tub Wyllis,“ zeptal jsem se jich.

„Nestačí mu jeden,“ zašeptala jakási stařenka.

„Vypadá to, že se specializoval na ty z New Yorku,“ zamumlal stařec vedle ní.

„Viděl jsem jednoho takového,“ dodal si odvahy bosý chlapec, který byl jistě synem topiče, jak byl špinavý. „Minulý podzim tam u…“

Obrovská tlapa – hned jsem uhodl, že patří řezníku Turnérovi – najednou zakryla chlapci ústa i obličej a ještě kus hrudníku.

„Nežvaň, hlupáku!“ přerušil chlapce Turner. „Nějací cizinci se v městě objevili, Timothy. Zeptej se Roggerse. Ten to bude jistě vědět!“

Řezník měl pravdu. Jestli jsem někoho v tomto okamžiku potřeboval, tak to byl Steve Roggers, vrátný v hotelu Celtic. Ten mi jistě poví to, co jsem chtěl vědět. To znamenalo jít rovnou do Celtiku, a to ještě dříve, než uvidím svou ctěnou bytnou paní Cassandru Harringtonovou.

Přidal jsem do kroku; můj doprovod se značně zmenšil. Sledovali mě už jen ti nejhouževnatější: čtyři chlapci v texaskách, slečna Sybila Paycová (patrně v naději, že snad přece jen udělám to, co před chvilkou prorokovala) a konečně v přiměřené vzdálenosti George Middleton, který patrně stále ještě věřil, že mu poskytnu senzační interview pro Buben.

Lidé, které jsme potkávali, se zastavovali a prohlíželi si mě, dokud jsem nezmizel za rohem; jakýsi opatrný hodinář dokonce spustil před svým obchodem železnou roletu.

Do Celtiku jsem vstoupil sám. Ostatní zůstali přede dveřmi a nahlíželi zvědavě dovnitř.

Roggers seděl ve vrátnici, brýle měl posunuté na špičku nafialovělého nosu a pozorně četl knížku se žlutými deskami, kterou držel v rukou.

„Haló, Steve!“ křičel jsem na něj už zdaleka.

Ani se nepohnul, nepočítáme-li to, že obrátil stránku a brýle pootočil doleva.

„Steve!“ zařval jsem mu do ucha tak silně, že moji průvodci, kteří zvědavě stáli mezi dveřmi hotelu, rychle zmizeli. Až na jednoho hošíka s pihovatým nosem, který, jak se zdá, chtěl vidět ve svém životě aspoň jednu vraždu a pozoroval nás vykulenýma očima.

Steve klidně dočetl ještě půl stránky, zřejmě kapitolu románu, který ho tak zaujal, a pak pomahu zdvihl hlavu a pokynul mi.

„Co je, Timothy?“ zeptal se.

Po tak slavnostním uvítání před policejní budovou mě tenhle nezájem poněkud rozčaroval, ale nedal jsem se odradit.

„Steve, potřebuji tě.“

„No tak mluv!“ odpověděl vrátný a s lítostí se podíval na knihu, od níž se, jak viděl, bude muset na nějakou tu minutu odloučit.

„Víš, co se mi stalo?“

Otázka byla zbytečná. Kdybych se ho zeptal, co v poslední době provedli Johnny Lidell, Lemmy Caution nebo Perry Masson, Nero Wolfe a ostatní hrdinové de-tektivních románů, Steve Roggers by mi odpověděl bez váhání, dokonce s těmi největšími podrobnostmi. Ale aby věděl, co se stalo jeho příteli, to jsem od něho nemohl žádat. Jak by mohl vědět o tom‘, co se děje v jeho městě, v němž žije už šedesát let – ovšem jen jeho tělo! V duchu byl v neustálém boji s gangstery ze žlutých knih, se zkorumpovanou policií a kráskami ve služ-bách podsvětí.

Steve se nenamáhal odpovědět a už zase sahal po knížce. Bylo tu nebezpečí, že se zase ponoří do četby, a v tom případě by byl ztracen pro celý svět nejméně na hodinu, než by dočetl další kapitolu.

Proto jsem užil násilí a vzal mu knihu z ruky, což se neobešlo bez delší tahanice; snažil jsem se mu vnutit, aby mi konečně věnoval pozornost.

„Steve!“ křičel jsem. „Obvinili mě z vraždy!“

„Vrať mi tu knihu!“ zavrčel temně, šilhaje jedním okem na žluté desky za mými zády.

„Vrátím ti ji, až mě vyslechneš,“ odpověděl jsem.

„Chceš pokoj?“ ptal se v naději, že se mě brzy zbaví tím, že mi vydá klíč.

„Steve, podezřívají mě, že jsem zabil jednoho cizince,“ pokračoval jsem tónem hasičské sirény.

„A co já s tím mám společného?“ zeptal se mě zkla-mán, že nechci pokoj, což pro něho znamenalo, že bude muset se mnou zbytečně ztrácet čas.

„Musíš mi pomoci najít vraha!“

„Já?“

„Ano, ty,“ odpověděl jsem šťasten, že konečně proje-vil zájem.

„Jak to?“

„Víš, ty jsi pro mne ten nejpovolanější znalec všech zločinů, které kdy byly spáchány v literatuře,“ lichotil jsem mu a on jen pokyvoval hlavou, jako by toto ocenění jeho schopností bylo zcela samozřejmé.

„No a?“

„Pomůžeš mi, viď? Tak jako jsi pomohl Lemmymu Cautionovi, aby zneškodnil bandu temného Joea Cormicka.“

Zase pokýval hlavu. „No a?“

„Copak nechápeš? Musím rychle najít vraha, a to dokud se mohu ještě pohybovat na svobodě. Proto mi musíš pomoci.“

„A vrátíš mi pak knihu?“

Steve Roggers zase zašilhal po žlutých deskách.

„Vrátím.“

„Určitě?“

„Na mou duši!“

Byl spokojen.

„Pověz mi, kdo všechno se ubytoval v Celtiku v poslední době.“

„Hm, to ses mohl podívat sám a nemusel jsi mě zdržo-vat od čtení,“ bručel vrátný a položil přede mne knihu hostů.

Uchopil jsem ji a netrpělivě v ní listoval, dokud jsem nepřišel na stránku s včerejším a dnešním datem. Horečně jsem hledal rubriku, do níž se zapisuje místo stálého pobytu.

Celtic se nikdy nemohl chlubit tím, že by měl mnoho hostů, a mezi těmi několika z posledních dvou dnů ne-bylo těžké najít hosta z velkého města. Harold Ingersole, četl jsem s ledovým úděsem hned na začátku strany.

„Harold Ingersole,“ opakoval jsem si tiše sám pro sebe.

Steve se nahnul k místu, kde se zastavil můj prst, a pak se na mne podíval přes brýle.

„To je vrah?“

„Ne, to je ten, koho jsem zabil.“

„Opravdu?“

„Aspoň se to tvrdí, ale na mou duši, já to neudělal. Našli jeho mrtvolu v mém bytě pod přehozem z gauče. Dal jsem ji tam, protože se mi bohužel nevešla do ledničky.“

„Do ledničky? Jak se tam dostala?“

Vzpamatoval jsem se.

„Promiň, Steve, říkám hlouposti. Byl jsem na policii, a tam mě vyslýchali celé hodiny, takže jsem z toho celý popletený a nevím, co mluvím.“

„Hm,“ odkašlal si Steve. „Když nejsi vrah, tak kdo jím tedy je?“

„To bych taky chtěl vědět. Možná že právě někdo z těch tvých ostatních hostů z New »Yorku.“

„Už je tu myslím jen jeden.“ řekl Steve, kterého už zřejmě můj příběh zaujal. „Je to nějaký dlouhonohý klacek, který má strach, že by mu upadla ruka, kdyby mi dal zpropitné.“

Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se nedočkavě a znovu jřjem se dychtivě zahleděl do knihy hostů.

„Charley… Nebo tak nějak,“ řekl vrátný a naklonil se se mnou nad rubriku „nově příchozí“.

„Chester, Chester Rowe,“ opravil jsem ho, když jsem přečetl jméno, na něž jsme oba zároveň ukázali.

„Chester Rowe,“ zamumlal jsem pomstychtivě. „Jsi to tedy ty, Rowe? Kde je?“ zařval jsem znenadání na Stevea.

Steve se otřásl, podíval se na knihu a pak na tabuli s klíči.

„Nahoře v pokoji,“ řekl úsečně. „Číslo třiadvacet, první patro!“

Pohlédl jsem na schodiště a pak jsem se významně podíval na Stevea, před něhož jsem položil knihu se žlutými deskami.

„Cti si, dokud si nevyřídím svou záležitost,“ pobídl jsem ho.

Steve byl vzrušen. Popadl sice knihu, ale nepustil se do další kapitoly, jak jsem očekával. Dokonce ji ani neotevřel.

„Máš revolver?“ zeptal se mne.

„Nepotřebuji ho,“ řekl jsem sebevědomě.

Bral jsem schody po třech, proletěl jsem dlouhou chodbou, sleduje přitom čísla nade dveřmi. Nějak mě začal zlobit žaludek.

„Osmnáct, devatenáct, dvacet,“ mumlal jsem a zastavil jsem se.

V mém žaludku opravdu nebylo něco v pořádku. Anebo ve střevech? Dvacet, četl jsem znovu a snažil se jít dál. U dalších dveří jsem se znovu zastavil. Chytil jsem se za žaludek a zasténal. Na čele mi vyvstal pot; uvolnil jsem si límeček. Podíval jsem se na číslo, ale to nebylo nahoře na tapetované stěně jako u ostatních dveří, ale přímo na dveřích, a nebylo to vlastně číslo, nýbrž dvě nuly.

Znovu jsem zasténal.

Můj pohled se na okamžik zastavil u třetích dveří, za nimiž jsem tušil vraha, a pak jsem energicky vpadl do dveří, před kterými jsem právě stál. Když jsem vyšel, bylo mi lépe. Pokračoval jsem ve své cestě za vrahem. Po špičkách jsem se přiblížil ke dveřím s číslem

a zastavil se. Pokoušel jsem se nahlédnout dovnitř klíčovou dírkou.

Nejdříve jsem neviděl nic, protože jsem byl příliš daleko; div jsem si přitom nerozbil skla na brýlích, jak jsem byl blízko zámku.

Konečně jsem odhadl správnou vzdálenost, ale zase jsem nic neviděl. Totiž viděl jsem něco černého, zřejmě kalhoty nebo něco podobného; viselo to na klice.

Pojednou se mi zdálo, jako bych slyšel z pokoje kroky.

Přiložil jsem ucho ke dveřím a pozorně naslouchal: slyšel jsem nejasný zvuk. Pak ještě jeden. To už jsem v něm poznal hlasité zasténání.

Napřímil jsem se rozrušen. Tady někdo umírá, blesklo mi hlavou. Snad vrah pronásledován výčitkami svědomí spáchal sebevraždu nebo někoho právě otrávil a ten nešťastník naříká.

Nebýt toho, že jsem se před chvílí zdržel, mohl jsem přijít včas.

Chtěl jsem zaklepat, ale pak jsem si to rozmyslel. Rozběhl jsem se a celou vahou dopadl na dveře. Nebyly zamčeny, takže se hned rozletěly. Jako tornádo jsem proletěl až na druhý konec úzkého pokoje a tam narazil hlavou do okenní tabule, poněvadž jsem v té rychlosti zakopl o nějaký nízký, tvrdý předmět.

Nebýt závěsu, který visel od stropu a kterého jsem se při pádu zachytil, byl bych se jistě pořezal a možná i vyletěl oknem na ulici.

Seděl jsem na zemi, jednou rukou se vymotával ze závěsu, z něhož padaly střepy, a druhou hledal brýle, které mi spadly na prsa. Konečně jsem si nasadil brýle a pohlédl k posteli, v níž jsem hledal nešťastnou oběť.

Našel jsem ji tam, kde jsem očekával, avšak v poloze, která neodpovídala mému předpokladu. Ležela na posteli s velkou červenou šálou omotanou kolem hlavy, jako by se snažila zakrýt obrovský otok na tváři. Nešťastník se na mne díval ustrašenýma očima, neschopen slova.

A vrah? Kde je vrah?

Rozhlédl jsem se po pokoji a litoval jsem, že nemám revolver. Ale vzápětí jsem zjistil, že ho vlastně nepotřebuji.

Kromě mne a člověka s červenou šálou kolem hlavy, který sténal na posteli, nebyl už v pokoji číslo 23 nikdo. Znovu jsem se na něj podíval. Měl na sobě nevkusné, křiklavě pruhované pyžamo, byl neoholen a v jeho očích bylo vidět bolest.

Viděl jsem na něm, že chce promluvit, ale ze se o to marně pokouší. Nakonec přece jen zamumlal:

„Prosím vás, nemáte prášek proti bolení zubů?“ Litoval jsem, že jsem se od Callaghana nedozvěděl,jakým jedm byl otráven Harold Ingersole, neboť bych ho mohl teď nabídnout Chesteru Reweovi,ale to bohužel nešlo.

„Vy“ jste z New Yorku?“ zeptal jsem se ho přísně. Pokýval jen hlavou.

„Co tady děláte?“

„Jsem obchodní cestující,“ řekl nešťastník na posteli ve zřejmých mukách.Prodávám pánské prádlo, ale už tři dny nevycházím kvůli těm proklatým bolestem zubů. Vrátný se na mé volání nehlásí, pokojská také ne. A ten zub mě tak nesnesitelně bolí. Pro bolest nemohu ani jíst.“

Zdvihl jsem se, oprášil si šaty, upravil kravatu a při-hladil vlasy.

„Chestere Rowe, hleďte, aby vás zuby bolely ještě hodně dlouho, protože vás to uchrání od věcí daleko horších; myslím tím nejen mou maličkost, před níž se musíte mít na pozoru, ale hlavně policii, to jest inspektora Callaghana a Tlustého Bugsy ho. Věřte mi, že si k té bolesti zubů můžete jen blahopřát!“

Obrátil jsem se ke dveřím a ještě jednou jsem se ohlédl. Rowe byl celý rudý vztekem. Pokud mu to dovolovala oteklá tvář, řval na mne:

„Co se to opovažujete? Vpadnete bez klepání do poko-je hotelového hosta a počínáte si přitom jako divoch. Rozbijete okno a je vám docela jedno, že mě z průvanu ještě víc rozbolí zub. Jakým právem, vy jeden vandale? Nemehlo jedno, které u sebe nemá prášek proti bolení zubů!“ Poslední slova jen zasténal, ale to jsem už neslyšel, poněvadž jsem vyšel na chodbu. Podíval jsern se ještě jednou na číslo nad jeho dveřmi (bylo to skutečně dvacet tři), prošel jsem chodbou a sešel po schodech. Starý Steve mě už netrpělivě očekával. Zřejmě ani neotevřel knížku se žlutými deskami, protože ji dosud křečovitě držel se stejně napjatým výrazem, jako když jsem ho opustil.

„Co je?“ ptal se jeho pohled.

Sebral jsem z límce ještě jednu střepinu.

„Má štěstí, že to není ten, kterého hledám,“ řekl jsem co možná nejklidněji.

„Nikoho nezabil?“ ptal se mě zklamaně vrátný.

„Nezabil Harolda Ingersola, má alibi, a o ostatní se nestarám.“

Znovu jsme se Stevem prohlédli knihu hostů, ale bez výsledku. Nikdo další z New Yorku nepřijel.

„Jsou tu dvě možnosti,“ prohlásil Steve po dlouhém rozmýšlení.

„Jaké?“ pobídl jsem ho.

„Buďto vrah udal nesprávnou adresu svého stálého pobytu…“

„Nebo?“ zeptal jsem se.

„…anebo se vůbec neubytoval v Celtiku,“ slavnostně dokončil Steve.

Uznale jsem pokýval hlavou. Je vidět, že se vyplácí číst detektivní romány. Zároveň mě napadla třetí možnost: možná že vrah nepochází z New Yorku a přijel sem odstranit Harolda odjinud.

Právě jsem chtěl Steveovi sdělit svou domněnku, když přišel k vrátnici jakýsi malý muž ve skvěle stři-ženém obleku a s lehkou cestovní brašnou v ruce.

„Řekněte mi, příteli,“ obrátil se na vrátného, „je tu ubytována jakási Vivian Drakeová?“

Steve přikývl.

„Je-.“

„Jsem její známý,“ usmál se cizinec a podal vrátnému plnou, pěstěnou ruku. „Řekněte mi číslo pokoje, rád bych ji navštívil.“

Steve strčil ruku do kapsy a vytáhl ji prázdnou.‘

„Pokoj číslo sedmnáct, první patro,“ oznámil cizinci.‘

„Děkuji, příteli,“ kývl vlídně hlavou, podíval se na mne, usmál se a zamířil ke schodišti.

Byl už na pátém schodě, když se obrátil a dodal:

„Ubytuji se zde také. Dejte mi pokoj v témž poscho-dí, co nejblíže čísla sedmnáct. Jmenuji se Wyllis, Tub. Přijíždím z New Yorku.“

A pak zmizel na točitém schodišti.

Toho dne mi popatnácté vyvstal pot na čele.

Tohle je přece neznámý, který za mne, Timothyho Tatchera, kolem něhož právě prošel a nepoznal ho, složil kauci deset tisíc dolarů!

„Já se zblázním!“ zamumlal jsem vyděšeně.

Steve se na mne tázavě podíval a pak začal zapisovat do knihy nového hosta.

„Tak tedy zase jeden z New Yorku,“ usoudil. „Ale ten nepřichází v úvahu, protože právě přijel.“

6. kapitola

„Musím ho vyzpovídat,“ řekl jsem spíše pro sebe než Steveovi.

„Koho?“ zeptal se Roggers.

„Toho Wyllise, a to hned.“

Steve se zamračil.

„Co máš v úmyslu?“

„Půjdu za ním k té dívce a na něco se ho zeptám.“

Starý vrátný se na mne chvíli díval a pak řekl rozhodně:

„To neuděláš.“

Podíval jsem se na něho překvapeně.

„Proč?“ ‚

„Nemáš právo vstupovat do hotelových pokojů. Je to zakázáno!“

„Ale…“ nevěřil jsem vlastním uším. „Copak to nechápeš? Musím vyzvědět, co ten člověk hledá tady v Prenticevillu a v jaké je spojitosti se smrtí Harolda Ingersola.“

„Máš s ním smluvenou schůzku? Očekává tě?“ ptal se mě vrátný služebně.

„Nemám, samozřejmě že nemám, ale co na tom?“

Steve se vzpřímil za přepážkou.

„Podle předpisů mohou do hotelových pokojů vstupovat jen hosté, pak policie při vykonávání své služby a osoby, které hosté sami uvedou nebo jejichž návštěvu očekávají. No a ty nepatříš ani do první, ani do druhé, ani do třetí skupiny.“

Nenašel jsem vhodná slova, kterými bych mu mohl odporovat. Tak jsem byl vyveden z míry.

„Ale Steve, starý příteli, víš přece, o co jde. Musím najít pravého vraha, který patří místo mne na elektrické křeslo. Musím do toho pokoje, abych Wyllise vyzpovídal.“

Steve neúprosně zamítl i tento důvod.

Teprve teď jsem pochopil. Zalovil jsem v peněžence a vytáhl z ní bankovku. Steve ji zkušeně chňapl a rozvinul ji. Pak sáhl do kapsy, v níž zmizela bankovka, která ještě před chvílí patřila Wyllisovi. Vytáhl ji a porovnal její hodnotu s hodnotou bankovky ode mne. Pak mi peníze vrátil a pokrčil s politováním rameny.

„Je mi líto,“ zamumlal na omluvu, „ale nemohu tě pustit do pokoje. Předpis je předpis.“

Nebylo jiné pomoci, neboť to byly jediné peníze, které jsem měl u sebe, a nevěřil jsem, že by Steve byl ochoten půjčit mi peníze, jimiž bych se ho pokoušel podplatit. Proto mi nezbývalo nic jiného, než se vzdálit. Ostatně byl tu ještě jiný způsob, jak se sejít s Tubem Wyllisem.

„Jdu domů,“ řekl jsem vrátnému. „Jsem zvědav na mínění své bytné o Ingersolově vraždě.“

Zamířil jsem ke dveřím, ale pak jsem se ještě vrátil do vrátnice a napsal na kousek papíru několik slov.

Podal jsem lístek Roggersovi.

„Odevzdej tohle svému příteli Wyllisovi, až sejde dolů!“

Steve po paměti natáhl ruku, takže jsem mu musel papír do ní vtisknout a ještě mu sevřít dlaň.

Byl už zase pohroužen do četby své knihy v žlutých deskách a byl pro okolní svět naprosto ztracen. Nemohl jsem se s ním ani rozloučit, protože můj pozdrav by pravděpodobně dlouho dozníval ve vzduchu, než by se dostal k uším toho, jemuž byl určen.

Venku zářilo božské zářijové slunce a ze zvědavců, kteří mě prve provázeli k hotelu, už tam nebyl nikdo.

Díky bohu, pomyslel jsem si a zamířil k domovu, zbaven toho nepříjemného pocitu, že mě někdo provází nebo na mne čumí.

Mýlil jsem se však.

Když jsem se zastavil u stánku, abych si koupil noviny,

povšiml jsem si jakéhosi neoholeného mladíka, který se zastavil několik metrů za mnou a najednou nacházel největší požitek v tom, že zkoumal oblaka a pohvizdoval si pochod z filmu Most přes řeku Kwai.

Šel jsem dál, za chůze jsem otevřel noviny a zároveň pozoroval, co bude dělat ten hvízdající chlapík.

Měl jsem pravdu. Když viděl, že jdu dál, přestal se dívat do nebe a čile se pustil za mnou.

Zkusil jsem několikrát stejný trik s náhlými zastave-ním a vždy se stalo totéž: neoholený mladík mě tedy sledoval.

Bylo mi to nepříjemné.

Včera se v Prenticevillu stala vražda. Kdo mi zaručí, že dnes není na programu druhá?

Zrychlil jsem krok, ale totéž učinil můj pronásledovatel. Marně jsem sháněl nějaké taxi. Chtěl jsem vstoupit do jednoho obchodu, ale ani to mi nevyšlo, protože vchod byl obklopen houfem chlapců a děvčat, zřejmě žáků místní obecné školy, kteří se patrně učili nakupovat.

Zahnul jsem do první boční ulice a tuto chybu jsem málem zaplatil životem –

Mladík spěchal za mnou a zahnul do téže boční ulice. Dal jsem se na útěk. On za mnou. Můj sprint byl sice vražedný, ale pronásledovatel byl rychlejší.

Pojednou jsem ucítil jeho ruku na rameni.

Div mi nepodklesly nohy. Stanul jsem jako přikován k zemi. Hruď se mi dmula jako Marilyn Monroeové ve filmu Někdo to rád horké a srdce mi bilo jako Big Ben.

Najednou mi bylo lhostejné, co se se mnou stane.

„Timothy Tatcher?“ zeptal se mě mladík, rovněž vy-čerpán naším sprintem. Kývl jsem hlavou a očekával úder.

„Tohle je pro vás,“ řekl mrzutě a něco mi strčil pod žebra.

To znamená, že mě odpraví nožem, pomyslil jsem si ve zlomku vteřiny a zavřel jsem oči.

„Tak si to přece vezměte!“

Mladík byl najednou nervózní a já jsem otevřel oči; kupodivu jsem byl ještě živ. Ale on mě dál šťouchal‘ do žeber a tu jsem teprve zpozoroval, že nemá v ruce nůž, ale obyčejný dopis v modré obálce.

„Co?“ zeptal jsem se nejapně.

„Dali mi tenhle dopis, abych vám ho hned předal,“ mrzutě mi vysvětloval mladík. „Nemusel jste mě tak prohánět. Za ty mizerné dva dolary se mi tenhle přes-polní běh opravdu nevyplatil!“

Vstrčil mi dopis do ruky, obrátil se á v tu ránu zmizel za rohem. A já opřen o zeď jsem vzpomínal na svůj rodný kraj, na kupky sena na pokosené louce a na večeři, kterou připravovala maminka po celodenní dřině.

Za rohem jsem slyšel pískat pochod z filmu Most přes řeku Kwai.

Třesoucí se rukou jsem otevřel modrou obálku. Na obyčejném kancelářském papíře byla psacím strojem napsána tato jediná řádka:

„Timothy, máš rád likéry?“

Zbytek cesty k domu paní Cassandry Harringtonové mi trval sedmnáct minut. Za normálních okolností bych to urazil za pouhých šest minut.

V jedné ruce jsem držel kancelářský papír se záhad-nou otázkou a druhou jsem se pokoušel odemknout domovní dveře. Nedařilo se mi to. Ruka se mi chvěla; bylo pro mne velkým problémem trefit se klíčem do zámku a otočit jím.

Naštěstí se dveře otevřely samy, totiž zásluhou paní Cassandry, která si mě změřila od hlavy až k patě.

S velkým zájmem, usoudil jsem.

„To jste vy?“ zeptala se.

„Ano, já,“ odpověděl jsem. „Očekávala jste snad někoho jiného?“

Cassandra Harringtonová pokrčila rameny.

„Dnes je tu takový provoz, že je opravdu div, když přijde někdo, kdo tu taky bydlí. Ostatně mi řekli, že vás pravděpodobně dlouho neuvidím.“

„Jak dlouho?“ zeptal jsem se.

„Asi tak dvacet let, možná i déle,“ odpověděla mi líbezně.

„Jak vidíte, vracím se dřív,“ řekl jsem stejně líbezně.

„To vidím,“ kývla hlavou. „A toho včerejšího hosta jste s sebou nepřivedl?“

„Myslíte Jennifer?“

„Ne, toho muže, s kterým jste nejdříve hrál karty a pak ho zapomněl pod přehozem z gauče.“

„Pán je teď v márnici,“ informoval jsem ji. „Nevěřím, že by se k nám v dohledné době vrátil.“

„Proč k nám?“ divila se Cassandra. „Mám dojem, že včera v noci navštívil jen vás.“

„Tím si nejsem tak jist,“ řekl jsem a pokrčil rameny.

, Když vstoupil do haly a padl mi do náruče, zdálo se mi, že něžně zašeptal: Cassandro, ty má jediná!“

Zkoumavě jsem se na ni zadíval a čekal jsem, co na to řekne.

Neodpověděla hned. Patrně uvažovala o pravděpodobnosti mého výroku.

Po chvíli vyjasnila tvář.

„Tomu nevěřím. Moji kavalíři by nikdy nedávali své city tak viditelně najevo. To je způsob dnešní mládeže.“ Sel jsem do svého pokoje, zvědav, jak vypadá teď, když je zase prázdný. Za mnou vešla i Cassandra. Sledovala můj pohled a prohlásila:

„Pokoj je zase v pořádku. Pokud nemáte v úmyslu čekat na rozsudek ve vězení, můžete spát tady. Všechno jsem uklidila, umyla a vyvětrala jsem. Není tu už cítit ani kouř, ani whisky, ani ten ohavný likér. Samozřejmě ze to pocítíte při placení nájemného za příští týden.“ Posadil jsem se do lenošky a zavřel oči. Představoval jsem si v duchu Harolda Ingersola, jak leží u mých no-hou a pozoruje mě.

Otevřel jsem oči a spatřil jsem nejdříve hubené kot-níky paní Cassandry Harringtonové a pak její tmavé.šaty.

„Kdo našel mrtvolu?“ zeptal jsem se.

„Já,“ odpověděla bytná. „Posluhovačka má angínu, lak jsem přišla uklidit váš pokoj za ni. Nejdříve jsem se rozčilila, když jsem viděla holý gauč a pak prehoz zmačkaný v koutě. Nadzdvihla jsem ho a objevila jsem vašeho přítele.“

„To nebyl můj přítel,“ bránil jsem se znaveně.

„To nevím. Možná že nebyl. Pravděpodobně nebyl, když jste ho zabil. Pak jsem ho odtáhla doprostřed pokoje, abych se přesvědčila, kdo to je. Když jsem viděla, ze ho neznám, zavolala jsem policii. Ale předtím jsem:>i vzala sklenku whisky. Pocítila jsem silnou potřebu něco vypít, to mi věřte.“

Věřil jsem jí to.

„A peněženka?“ zašeptal jsem.

„Co?“ ptala se mě Cassandra, sklánějíc se ke mně, aby lépe slyšela.

„Ptám se, kde je peněženka!“

„U mne.“

Podíval jsem se jí zpytavě do očí.

„Neukazovala jste ji policii?“

„Proč?“ divila se. „Co je policii do vaší peněženky?“

Zadíval jsem se na ni, abych se přesvědčil, zda přede mnou něco nezatajuje. Neskrývala nic, to bylo jasné.

„Vrátíte mi ji?“ zeptal jsem se opatrně.

Otočila se na podpatku a odešla. Za okamžik se vrátila s peněženkou a mlčky mi ji podala.

„Nedívala jste se do ní?“

Pohrdavě si mě změřila.

„Co si o mně myslíte?“ zeptala se uraženě.

Omluvil jsem se jí za svou netaktnost a rychle jsem zastrčil peněženku do náprsní kapsy kabátu, v níž jsem nosil také svou.

„Rád bych si zdříml,“ řekl jsem bytné.

„Jen se vyspěte! Měl jste bouřlivou noc, a je tedy v pořádku, že se trochu vyspíte. V kolik hodin odešla ta mladá dívka?“

„Několik minut po jedenácté,“ odpověděl jsem jí už v polospánku.

„Bylo dvacet dva padesát sedm,“ zpřesnila můj údaj paní Harringtonová. „Nelíbí se mi na té dívce, že příliš ukazuje nohy.

„Ani mně ne,“ souhlasil jsem a položil se na gauč, na němž už byl zase osudný přehoz.

Cassandra otevřela dveře, ale z pokoje nevyšla. Vrátila se ke gauči.

„Dnes ráno jste tu měl mnoho návštěv,“ řekla.

„Policie?“ ptal jsem se mátožné.

„Kromě ní se po vás sháněli i jiní.“

Ožil jsem.

„Kdo?“ vzpřímil jsem se na gauči a sesunul nohy na zem, hledaje brýle, které jsem před chvílí odložil na poličku s knihami.

„Nejdříve ten váš kolega reportér, víte, ten krasavec.“

„George? Co chtěl?“

„Chtěl násilím vniknout do vašeho pokoje, něco tu hledal, ale já jsem mu to nedovolila. Byl tak drzý, že jsem mu musela vynadat a vyhodit ho.“

Dobře jste udělala. No a dál?“

„Dále tu byli ještě dva džentlmeni. Jeden z nich se představil jako advokát z New Yorku. Nezapamatovala jsem si jeho jméno, ale byl to velmi úctyhodný pán.“.

Patrně to byl jistě Wyllis.

, Kdy mě hledal?“

„Nevím přesně, ale asi mezi desátou a jedenáctou.“ I Krev se mi nahrnula do hlavy. V tu dobu jsem byl v redakci. Callaghan si pro mne přišel po jedenácté, přesně v jedenáct a tři minuty, to vím určitě, v okamžiku, kdy jsme vstupovali do policejního auta, utkvěl můj pohled na velkých hodinách u hodináře Peterse, který má dílnu naproti redakci. Peters se vždycky vychloubal, že má nejpřesnější hodiny v Prencrvillu. To znamená, že mě Wyllis hledal dříve, než si pro mne přišla policie. A mohl se o mne zajímat jen Ve spojitosti s vraždou, o které v tu dobu ještě nikdo Htl věděl.

K mé velké lítosti mi Cassandra už nemohla poskytnout, jinou významnější informaci kromě toho, že ten advokát v ní zanechal velmi dobrý dojem a že se v mnohém podobal jednomu jejímu známému, kterého poznala někdy v roce 1911 nebo 1912 v New Orleansu, kam tehdy jela s matkou koupit šaty.

„Kdo byl s tím sympatickým džentlmenem?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Nevím, nějaká nestvůra, která se spokojila tím, že urin nahlížela jen od domovních dveří. Ostatně řekli, že ai vás najdou jinde. Ano, tak to řekli a advokát k tomu je i tě dodal, že ví, kde vás určitě najde.“

Mm, ten jistě věděl, kde mě může najít!

„A pak?“ zeptal jsem se.

„A pak už nic. Pak odešli,“ řekla bytná. „Byli tu ještě jiní dva páni, ale nepředstavili se.“

„Kdo ještě? A znáte je?“

„Nikdy v životě jsem je neviděla, ale zanechali ve mně velmi špatný dojem, zcela opačný než ten advokát x New Yorku. Ten člověk má skutečně šarm…“

Nedovolil jsem jí, aby dokončila svůj chvalozpěv na Tuba Wyllise.

„Komu se podobala ta další dvojice?“ zeptal jsem s| bez dechu.

„Měla jsem dojem, že lidem, kteří se rádi perou.“

„Perou? S kým?“

„S kýmkoli,“ pokrčila rameny paní HarringtonováJ „Možná že s vámi, když se po vás tak sháněli.“

Zaúpěl jsem. Tohle by mi ještě scházelo!

„Hledal mě snad ještě někdo?“ zeptal jsem se sklesle^ „Nikda víc,“ odpověděla Cassandra. „Počkejte, málem bych zapomněla! Hledal vás ještě…“

„Kdo?“

„Zástupce nějaké továrny na pánské prádlo. Nějaký plešatec s dlouhým nosem.“

„Ale to není možné, ten přece leží v posteli! Bolí ho| zuby.“ Zděšeně jsem vyskočil na nohy.

„Vy víte, kdo to je? Setkal jste se s ním už?“ vyzví-dala paní Cassandra.

„Kdy mě hledal?“

Byl jsem vzrušen. Ten člověk mě zřejmě tahal zaj nos. Dělal ze sebe nemocného, patrně si nějak vycpal] tváře, a přitom…

„Počkejte, počkejte!“ paní Harringtonová zrozpačitěla. „Mně se zdá, že jsem to všechno popletla. Ten agent s prádlem vás tu hledal už před třemi dny, vlastně nejdříve se obrátil na mne, ale když jsem nechtěla i od něho nic koupit, ptal se mě, jestli u mne někdo bydlí, no a já jsem mu řekla o vás. Vyptával se na vás.“

„Před třemi dny?“

„Tak nějak, možná že i před čtyřmi. Víte, já jsem vám to v tom shonu zapomněla říci. A teď jsem si popletla dny. Promiňte prosím.“

Znovu jsem si lehl na gauč. Sundal jsem si brýle a položil je na poličku na knihy.

„Paní Harringtonová,“ řekl jsem, „doufám, že to jsou už všechny osoby, které mě v poslední době hledaly.“

„Všechny,“ potvrdila.

„Prosím vás, paní Harringtonová, uvědomte si, že od nynějška nejsem pro nikoho doma. Výjimkou je jen ten advokát z New Yorku.“

„Ach, ten fajnový pán? Každopádně řeknu každému, kdo přijde, že nejste doma, jen ne tomu advokátovi. Toho k vám hned uvedu.“

I „Kdyby mě hledala ta dvojice, která se ráda pere, frkněte jim, že jsem odcestoval do Evropy za zvláštním novinářským úkolem a že se nevrátím dříve než příští jaro, jestli ne později.“

„Dobře,“ kývla hlavou.

„A teď dobrou noc,“ řekl jsem a zavřel oči.

„Dobrou noc,“ odpověděla tiše.

„Hmmmmmmm,“ skončil jsem rozhovor.

„Ještě jsem vám neřekla…“ začala znovu paní Harringtonová, ale to už jsem usínal.

7. kapitola

Letěl jsem do Paříže a přišla bouřka. Letadlo se chvělo jako dubový list na podzim, cestující‘ ječeli a krásná světlovlasá stevardka jim horlivě dodávala odvahy:

„Ještě jsme nespadli, ještě nám zbývají aspoň tři minuty života.“

Její útěcha však na ustrašené cestující neučinkovala. Jedině já jsem byl klidný a mezi dvěma údery hromu jsem jí pošeptal:

„Máte božské zuby.“

Usmála se a podala mi úzkou bílou ručku s nehty natřenými rudým lakem. Chtěl jsem ji za ni uchopit, ale jak v tu chvíli letadlo pokleslo, pevně jsem se ji zachytil.

„Jste božská!“ básnil jsem nadšeně a ona mi odpověděla: „A vy tak silný!“

Drželi jsme se za ruce a zamilovaně jsme se prohlíželi. A tu mě pojednou pleskla rukou po jedné i druhé tváři, ne silně, ale přece natolik, že jsem to cítil a probudil se.

Cizí ruka mě neustále pleskala po tvářích; byla malá, navoněná, ale patřila muži.

Otevřel jsem oči a díval se do obličeje advokáta Tuba Wyllise.

„Och!“ vykřikl jsem a vzpřímil se na gauči.

„Vy jste pan Tatcher,“ usmál se advokát. „Promiňte, že jsem vás probudil. Bohužel jsem k tomu byl donucen. Venku mě čeká vůz, musím spěšně do New Yorku.

Kromě toho se řídím pravidlem: co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek. Proto jsem také přišel hned, jakmile jsem dostal vaši zprávu.“

Vstal jsem, protože vleže mívám ve styku s lidmi jakýsi pocit méněcennosti. Nasadil jsem si brýle a uhladil vlasy.

„Pane Wyllisi,“ řekl jsem, „vy jste první, kdo mě hledal. Dnes ráno. Na vás je, abyste mi řekl, o co jde.“

„Správně,“ potvrdil advokát a pozorně si mě prohlížel. „Třebaže jsem vás ráno nemohl nalézt, přece jste mi nějak povědomý. Ale to se stává.“

Neměl jsem v úmyslu připomínat mu naše setkání v hotelu Celtic, kdy nepoznal člověka, za něhož složil kauci deset tisíc dolarů.

„Budu stručný, pane Tatchere,“ pokračoval obchodně advokát z New Yorku. „Vy jste už svou práci udělal a teď je řada na nás. To znamená odevzdejte nám to, co máte odevzdat, a já se vám odvděčím. Tím to bude vyřízeno.“

Narovnal jsem si brýle, které se mi poněkud svezly s očí.

„Vážený pane,“ začal jsem, „ctím vaše přání, ale bohužel jsem nucen se vás zeptat na několik věcí. Za prvé: proč jste za mne složil kauci deset tisíc dolarů? Za druhé: jaká je to práce, kterou jsem udělal? A za třetí: co vy máte v úmyslu udělat?“

Advokát se neklidně zavrtěl v lenošce, v níž dosud seděl nonšalantně jako turecký sultán, a pak spustil:

„Za prvé: ta kauce, to je jen výraz úcty,, kterou k vám cítím; za druhé: hm, je mi to trochu nepříjemné, abych zde znovu opakoval, co jste udělal s tím nešťastným Ingersolem. A za třetí: až mi vydáte ten papírek, mám v úmyslu vyplatit vám okrouhlou sumičku, tentokrát přímo vám, a ne policii, rozumíte?“

Krev se mi vehnala do hlavy.

„Vy se tedy domníváte, že jsem zabil Harolda Ingersola?“

Jeho tvář jevila zjevný odpor.

„Promiňte, jsem poněkud citlivý na výrazy jako ‚zabil“, ‚vražda“, ‚zločin“. Proto vás prosím, abyste se jim hleděl vyhnout. A co se týče otázky, kterou jste mi právě položil, musím vám sdělit, že je mi zcela lhostejné, jestli jste to udělal vy, nebo někdo jiný. Mým úko lem bylo vyprostit vás z rukou policie, abyste mi mohl vydat ten papírek, a já vám poskytnu odměnu za vaši úsluhu.“

„Nejste snad citlivý i na výraz ‚papírek?“ zeptal jsem se ho.

Tub Wyllis se podíval na hodinky.

„Je pozdě, už mě očekávají,“ řekl a vstal. Pak sáhl do kapsy a vytáhl z ní svazek bankovek. „Tady je de-set tisíc dolarů, odměna za vaši práci. Jsou vaše, když…“

Přitom výmluvně naznačoval ukazováčkem, abych i já jemu něco dal.

„Papírek?“

„Papírek!“

Pokoušel jsem se ho zmást.

„A co když odmítnu?“

Na jeho tváři se objevil laskavý úsměšek.

„Nevěřím, že byste udělal něco tak nerozumného,“ řekl přesvědčeně.

„Proč ne? Proč bych to nemohl udělat? Kdo by mi v tom mohl zabránit?“

„Jeff!“

„Jeff? Kdo je to Jeff?“

„Jeden můj známý. Lidé ho nemají rádi, říkají, že nemá způsoby.“

Nevím proč, ale vzpomněl jsem si na lidi, o nichž paní Harringtonová usoudila, že se rádi perou. Proto jsem hned změnil taktiku.

„O něco bych vás prosil, pane Wyllisi.“

„Prosím,“ řekl advokát.

„Velmi rád bych vám odevzdal ten papírek, jen mi prosím musíte vysvětlit…“

„Co?“

„Co je na tom papírku napsáno a kdy jsem měl příležitost ho najít.“

Advokát z New Yorku se na mne podíval nedůvěřiví‘. Ale protože spěchal, rozhodl se, že mi všechno vysvětlí.

„Ten papírek jste musel najít u pana Ingersola, lépe řečeno v jeho peněžence. Je na něm ostatně napsáno číslo.“

„Číslo?“

„Ano, se šesti nulami.“

Horečně jsem počítal, samozřejmě v duchu.

„Milión?“ zeptal jsem se nedůvěřivě.

Advokát významně pozdvihl obočí.

„V jaké valutě?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě v dolarech.“

Pot mi vystoupil na čele, když jsem pocítil břemeno, které mě pojednou začalo tížit v kapse. Byla to peněženka.

„A Jeff?“

„Ceká na mne ve voze,“ odpověděl advokát nenuceně. „Přejete si ho poznat?“

„Ne, ne, ne,“ ujišťoval jsem ho.

Sáhl jsem do náprsní kapsy. Nahmatal jsem peněženku, vytáhl ji a beze slova jsem ji podal Tubu Wyllisovi.

Na tváři se mu rozzářil úsměv. Vzal peněženku a lehce ji vsunul do kapsy. Pak sebou trhl, zase ji vytáhl a otevřel. Chvilku si ji prohlížel a pak mi ji hodii pod nohy.

„To jsou nemístné žerty!“ drsně zvolal tónem, který by paní Cassandra Harringtonová sotva očekávala od svého známého z New Orleansu z roku 1911 či 1912, k němuž advokáta přirovnávala.

Podíval jsem se nejdříve na něho s překvapením a pak na peněženku, která ležela u mých nohou s úlekem. Neboť to byla moje peněženka, už hodně odřená a potrhaná. Vyčuhoval z ní obrázek jedné mé známé, který jsem ukradl u místního fotografa.

Krev se mi nahrnula do obličeje.

Chápal jsem, že podobné omyly by mohly rozšířit okruh mých známých, kteří mají špatné způsoby, a pro-to jsem rychle vytáhl z kapsy druhou peněženku a vstrčil ji advokátovi do ruky.

Ten se na ni zkoumavě podíval, a když uviděl v je-jím rohu iniciály H. I., s uspokojením se usmál.

Ze zuřícího vlkodlaka se zase stal dobromyslný advokát z New Yorku.

„Děkuji, pane Tatchere,“ řekl, „už jsem se bál, že vás budu mít špatné mínění.“

Pak znovu vytáhl z vnější kapsy kabátu ten svazek bankovek, kterým mi před chvilkou mával před nosem.

„Za laskavost protislužba.“

Bankovky dopadly na stolek a porazily sklenku.

„Promiňte,“ řekl uhlazený pán.

„To nic,“ řekl jsem a sklenku opět postavil.

Pak jsem vzal bankovky a vrátil je Wyllisovi.

„Já tento… nerad bych,“ mumlal jsem.

„Proč ne?“ podivil se advokát.

Polkl jsem a pak mu vysvětloval:

„Myslím, že nemáte důvod, abyste mi dával peníze. Udělal jste pro mne už dost, když jste mě osvobodil z vězení. Proč?“

„Přátelské gesto.“

„Považujte vrácení peněz také za přátelské gesto. Tentokrát z mé strany,“ řekl jsem a vstrčil mu peníze do kapsy.

Díval se na mne na okamžik jako na nějaký zázrak. Pak pokrčil rameny a řekl:

„Nenutím vás, když nechcete. I tak jsme měli už dost výloh, to je pravda.“

Pozoroval jsem, jak přendal peníze do náprsní kapsy, a hlava se mi zatočila.

„Sbohem,“ řekl a podal mi ruku.

„Na shledanou, pardon, sbohem,“ odpověděl jsem na jeho pozdrav a doprovodil ho ke dveřím. Když odcházel, ještě jednou se obrátil, usmál se a zamával mi rukou. Pak nasedl do dlouhého černého packarda, v němž už seděl jakýsi obr, který jistě patřil k těm lidem, kteří se rádi perou. Že by Jeff?

Zavřel jsem dveře, vrátil se do pokoje a klesl na gauč.

„A deset tisíc dolarů?“ ptal jsem se sám sebe nahlas.

„A život?“ odpovídal jsem si také nahlas.

Raději si s nimi nic nezačínat.

Lehl jsem si a proti své vůli začal počítat, co všechno si může člověk koupit za deset tisíc dolarů. Pak jsem se vnutil do úvah, co se člověku může stát, když se dostane do styku s gangstery. Že to jsou gangsteři, o tom nebylo pochyb.

Když už jsem byl v tom přemýšlení, snažil jsem se také vyjasnit situaci s Ingersolem. Přišel jsem na to, že v ní hraji hlavní roli. Vzal jsem do ruky tužku a papír a začal si dělat poznámky:

Byl otráven Harold Ingersole, který hledal útočiště u mých dveří.

Policie mě považuje za vraha a má důkazy, že je tomu skutečně tak.

Nezabil jsem Ingersola (mám pro to důkazy).

Motiv: šek na milión dolarů.

Wyllis si přišel pro šek (a dostal ho).

To všechno se mě netýká.

Přesto se mě to týká, protože jsem dosud nebyl zproštěn obžaloby.

Zbavím se podezření, když najdu vraha.

Musím sledovat stopu, která vede ke zločinci.

Musím se vyhýbat lidem, kteří se rádi perou.

Měl jsem za to, že jsem tímto výčtem vyčerpal všechny známé okolnosti. Pročetl jsem si ještě několikrát těch deset bodů a pak jsem se rozhodl dát se do práce. Podíval jsem se na hodinky, bylo sedm. Spal jsem tedy dvě hodiny. A přece jsem se cítil docela svěží.

Osprchoval jsem se, vzal si čistou košili a novou vázanku, uhladil si vlasy a vydal se do ulic.

Když jsem šel kolem dveří paní Harringtonové, lehce jsem na ně zaklepal.

„Paní Harringtonová,“ řekl jsem tiše.

Nikdo se nehlásil.

Zaklepal jsem ještě jednou, ale s týmž výsledkem.‘ Pak jsem zavřel domovní dveře a vyšel na ulici.

Právě v okamžiku, když jsem zamykal, pocítil jsem, že mi někdo klepe na rameno.

„Co si přejete?“ zeptal jsem se a obrátil se.

V té chvíli jsem zase rychle odemkl, vpadl do domu a chtěl za sebou co nejrychleji zavřít. Pozdě! Už mi v tom zabránila noha velikosti čtyřicet šest; pak něčí silná ruka bez nesnází otevřela dveře, nutíc mě, abych zároveň s neočekávanými návštěvníky vstoupil do haly.

„Timothy Tatcher?“ zeptal se mě obr s tváří dítěte.

„Copak nevidíš, že je to on?“ vmísil se do hovoru druhý příchozí, který byl o něco menší.

Vstoupili do mého pokoje. Obr se posadil do lenošky.‘

Ten menší si nenuceně sedl obkročmo na stolek a přitáhl si ho až ke mně. Obr se posadil na gauč.

Nejdříve bylo ticho, které přerušil ten menší:

„Kde je peněženka?“ zeptal se.

Kdekdo hledá peněženku, pomyslil jsem si. Pot mi vyvstal na čele.Proč nepřišli dříve a nezeptali se míste mne Wyllise?

„Jaká peněženka?“ slyšel jsem svůj třesoucí se hlas.

„Peněženka Harolda Ingersola!“ podrážděně řekl návštěvník.

„Jakého Ingersola?“ slyšel jsem zase svůj hlas.

Obr se zvedl z gauče, šel ke mně a chytil mě za novou kravatu.

„Děláš si psinu?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pustil mě a já jsem klesl do lenošky.

„Tak co?“ ptal se ten menší.

..Nemám ji!“ vzdechl isem.

„Kde je?“

Pokrčil jsem rameny.

Obr mě znovu uchopil za kravatu, až jsem celý zrudl. Jazyk mi vylézal z úst.

„Nech ho, Gusi!“

Ten menší se snažil pohybem ruky obra uklidnit.

Podařilo se mi nabrat dech.

„Cestuje do New Yorku!“ řekl jsem, když jsem mohl zase pohybovat jazykem.

„Kdo?“

„Ta peněženka.“

Člověk sedící rozkročmo na stolku znervózněl.

„Mladíku,“ řekl, „my nemáme čas. Neprodlužuj zbytečně tuhle scénu. No tak!“

„Phile,“ řekl Gus. „Já bych toho chlapce přece jen rád poučil, jak má mluvit s dospělými lidmi.“

„Nech toho!“

Začal prosit:

„Jen trošinku, opravdu jen maličko!“

Phil mu to dovolil, i když zřejmě nerad.

„Když jinak nedáš,“ řekl, „ale moc ho nepotluč! Jako tamtoho posledně.Od toho jsme se už potom moc nedozvěděli. A nejdřív mu ale sundej brýle!“

Díval jsem se zděšeně na obra s dětskou tváří, který mi pozorně sundal brýle a stejně pozorně je položil na stůl. Pak si mě levou rakou zdvihl z lenošky a – obestřela mě tma. Vzkřísili mě vodou.

Otřásl jsem se a s úlekem jsem poznal, že Gus a Phil byli stále ještě v mém pokoji.

„Zase jsi to přehnal,“ káral Phil Guse.

„Ale ne, opravdu ne,“ omlouval se obr zkroušeně. „Bacil jsem ho jen tak něžně, jako by to byl můj vlastní syn.“.

Kývl jsem lítostivě hlavou.

„Hlupáku!“zasyčel jsem vstekle.

„Co?“vykřikli oba gangsteři současně.Gus znova pozvihl svou smrtonosnou pavačku.“Kdo je hlupák“,zeptal se.

„To myslíš mne?“ječel Phil.

„Ne,ne,pánové,“pokoušel jsem zachránit,co se dalo.“Já sám jsem hlupák,obyčejný tupec,protože přesně neodpovídám na vaše otázky.“

„Konečně jsi přišel k rozumu.“ S uspokojením konstatoval Phil a opět zaujal jezdecký posed na stolku.“Tak kápni božskou!“

Vyprávěl jsem jim všechno o návštěvě advokáta Wyllise.Tak trochu jsem to celé přibarvil.Nechtěl jsem mu pěněženku vydat,ale ten jeho surovec,Jeff se jmenoval,mlátil do mě,jak do boxerského pytle,až tu peněženku ze mě vymlátil.

„Pro koho jsi tu peněženku hlídal?“přerušil mě Gus.Další podrobnosti ho zřejmě už nezajímali.

„Pro vás,“rychle jsem odpověděl.

„Jak jsi věděl,že přijdeme pro peněženku?“chtěl vědět Phil.

Řekl jsem mu,že mi bylo hned jasné,že se ten advokát z New Yorku snaží získat cizí majetek nepoctivou cestou a že není pravým dědicem.Když jím není on,tak jím musí být někdo jiný,ten ale nepospíchá,protože dobře ví,že peněženka patří jemu a jeho čas nastane později.“Což se,pánové,skutečně stalo!“dodal jsem významně.“Pravými dědicem Ingersolovy peněženky považuju vás,to je bez jakýchkoli pochybností.Jen hlupák by tvrdil pravý opak!“

Moji návštěvníci zkoprněli.Zřejmě nevěděli,na čem jsou.Ale protože jsem hanil jejich konkurenci,usoudili,že mluvím pravdu.

„A ten chlap,říkáš,odjel s peněženkou do New Yorku?“zablekotal Phil,když jsem tu celou pohádku dovyprávěl.

Lhostejně jsem přikývl.

„A bylo v té peněžence opravdu ‚to…?“ zeptal se Gus.

Podíval jsem se na něj opovržlivě.

„Snad si nemyslíš, že to Wyllis vytáhl a zahodil a pak si vzal prázdnou peněženku?“

„Jo,jsi hloupý, Gusi,“ souhlasil se mnou Phil.

Gus zahanben sklopil oči. Vycítil můj pohled a zatvářil se ještě hloupěji.

Phil se obrátil ke mně. „Kdy odešli?“

„Divím se, že jste se s nimi nesrazili,“ odpověděl jsem. „Odešli, právě než jste přišli.“

„To je můžeme ještě dohonit,“ řekl Gus.

„Kdybyste zbytečně neztráceli čas se mnou a neotloukali mě, tak jistě,“ ujistil jsem ho.

Gus se zastyděl.

Phil se na něho vztekle podíval.

„Vždycky něco zvoráš,“ obořil se na něj. „Co tu sedíš jako špatně vytesaný svatý na mostě? Vstaň, a jdeme!“

Cítil jsem se jako znovuzrozený. Odcházejí!

„Jeli směrem na New York,“ křičel jsem za nimi ještě ode dveří. „Mají černého packarda.“

Ze samé radosti jsem vytáhl kapesník a mával jim ještě chvíli poté, kdy už se dávno usadil prach, který zvířil jejich rychlý jaguár.

Chlapíci zmizeli a já se doklopýtal k zrcadlu, abych se podíval, jakou upomínku mi zanechal. Gus. Měl jsem jen zarudlou tvář a odřený krk. Povolil jsem si vázanku , vytáhl z kapsy papír se svými poznámkami.a připsal jsem si:

Je nutné opatřit si nějakou zbraň.

8. kapitola

V hale zazvonil telefon.‘

Zdvihl jsem sluchátko a zaslechl rozhodný hlas: „Tatcher?“

„To jsem já.“

„Jste doma?“

„Ano.“

„V Prenticevillu?“

„Samozřejmě, kde jinde.“

„V pořádku. Buďte dál doma! V Prenticevillu!“

„Ale…“

Hlas na druhém konci drátu se změnil. Byl mírnější a laskavější.

„Haló, Timothy!“

„Ano.“

„Tady Callaghan, víš, chtěl jsem se jen přesvědčit…“

„Jestli jsem doma?“

„Ano.“

„A jestli jsem zároveň v Prenticevillu?“

„No a…“

„A proč to, inspektore?“

„Jsi v podezření, to znamená, že se nesmíš vzdálit z našeho města, rozumíš?“

„Tak trochu.“

„Ještě něco, Timothy, budeš sledován.“

„Cože?“

„Moji lidé tě budou sledovat na každém kroku. Ne-pokoušej se jim utéci, Timothy!“

„Nepokusím se o to.“

„Ani bys nemohl. Budou tě sledovat moji nejlepší lidé, Timothy.“

„V pořádku, inspektore. Zpravím je o každém svém kroku.“

„To nemusíš, ale žádné podfuky, triky, chlapče! Slibuješ?“

„Slibuji, inspektore.“

„Víš, Timothy, my tě tu vedem jako vraha.“ Povzdychl jsem si, „Vím bohužel.“

„Jinak je všechno v pořádku?“

„V pořádku, inspektore.“

Zavěsili jsme současně.

Jsem přesvědčen, že i on, stejně jako já, zůstal krátkou chvíli nehybně stát u aparátu. Ani jeden jsme si ještě nezvykli na vraždy a ještě méně na to, že do nich budeme takhle zapleteni.

Chvatně jsem se upravil a rychlostí sputniku vyletěl •/. bytu. Několik chodců se s úžasem ohlédlo za mladíkem, jenž polohlasně vyslovoval jména, která v Prenticevillu dosud nikdy neslyšeli.

Nevšímal jsem si toho, protože pro mne bylo nejdůležitější, abych našel člověka, který by byl ochoten posadit se místo mne na elektrické křeslo. A možná že někdo z těch lidí, které jsem poznal v posledních čtyřiadvaceti hodinách, právě tím člověkem byl.

Propletl jsem se hlavní ulicí, která byla v tuto dobu dost zalidněna. Div jsem přitom neporazil jednoho výrostka; pak jsem se zase srazil s nějakou dlouhonohou dívkou tak prudce, až vykřikla.

Najednou jsem se zastavil.

Zbraň! Ano, potřebuji zbraň; vždyť jsem si to poznamenal do zápisníku jako bod jedenáct.

Zabočil jsem do první ulice vlevo, pak ještě jednou vlevo do krátké uličky a zastavil jsem se před nevzhledným obchodem.

„Gilbert Lamberty“ stálo nade dveřmi a pod tím bylo dost nedbalým písmem připsáno „Zbraně a lepidla“.

Už dlouho jsem přemýšlel o tom, jak revolvery a pušky jdou dohromady s lepidly, dokonce jsem se na to jednou zeptal v našem Bubnu (nikoli pod svým jménem) v rubrice „Ptáte se – odpovídáme“, ale teď mě tahle záhada vůbec nezajímala.

Potřeboval jsem revolver, dobrý, spolehlivý revolver, a Gil mi jistě přenechá takový, který nažene strach Jeffovi, Gusovi, Philovi a ostatním gorilám, které jsem měl tu čest poznat.

„Buď zdráv, Gile,“ řekl jsem obchodně, když jsem Vstoupil do tmavého krámu.

Neholená nahrbená postava mi pokynula hlavou,

‚Jak se ti vede?“ zeptal jsem se ho.

Jen pokrčil rameny a dál se bavil tím, že se pokouše zastrčit lepidlo zpátky do tuby.

„Potřebuji zbraň,“ řekl jsem.

Podíval se na mne mlčky. Potom se zeptal:

„Už nepracuješ s jedem?“

Pohlédl jsem na něho s úlekem a pak jsem pochopil, že ve mně stejně jako jiní lidé vidí vraha, který je na svobodě jen díky kauci.

Od nynějška to musím‘ vzít na vědomí a podle toho se zařídit.

„Ne,“ řekl jsem, „teď budu zabíjet revolverem. Dej mi nějaký vhodný!“

Zakroutil zvolna hlavou zleva napravo a pak stejně pomalu zprava nalevo.

„Platím hotově,“ pospíšil jsem si s ujištěním, neboť jsem dobře věděl, jaký je chamtivec.

Povzdychl si, ale zase zavrtěl hlavou.

„Bohužel nemohu,“ odpověděl.

Vytáhl jsem z kapsy peněženku a z ní stodolarovou bankovku, která ještě včera v noci patřila Ingersolovi.

Zahleděl se na číslici sto, přetřel si čelo a vzdychl.

Prohlížel jsem si zatím zbraně, které ležely pod skleněnou deskou na pultě. Mou pozornost upoutal masívní mauzer.

„Tenhle,“ řekl jsem a ukázal prstem na revolver.

Gil se na mne podíval; zdálo se mi, že má v očích slzy.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Jsi pod policejním dohledem,“ vysvětloval mi, „když budeš zabíjet revolverem koupeným u mne, odnesu to i já, že jsem ti ho prodal. Nezapomínej, že už máš na svědomí toho člověka z New Yorku! Nechce se mi do vězení.“

„Kdo by mohl vědět, že mám revolver právě od tebe?“

„Povíš jim to sám, až tě dopadnou. I mě se zeptají, jestli sis ho koupil v mém obchodě a já na to kývnu, vím to předem.“

Chvíli jsme se na sebe dívali. Přátelé v nesnázích. Já bez možnosti opatřit si zbraň a on bez vyhlídky na výdělek.

Pohladil jsem prsty sklo nad revolverem. „Proč už nepracuješ s jedem?“ znovu se mě optal Gil.

Mávl jsem rukou. Má význam něco vysvětlovat, na-víc ještě obchodníku se střelnými zbraněmi?

Porozuměl mému gestu a odmlčel se. Vzal tubu a usilovně se snažil vecpat do ní lepidlo. Jindy bych ho pozoroval s velkým zájmem. Dnes mě to nezajímalo.

„Hm,“ řekl jsem a stále ještě hladil sklo na pultě.

Gil se na mne podíval a náhle mu v očích zajiskřilo.‘

„Prodat ti nic nesmím..začal váhavě.

„Ano, to chápu,“ odpověděl jsem roztržitě.

„… ale mohu ti revolver půjčit,“ nabízel mi.

Nebylo mi to dost jasné.

„Poslouchej, Timothy,“ překonával se Gil ve své geniálnosti, „dopadnou-li tě, budou se tě ptát, kde jsi revolverkoupil nebo jestli jsi ho koupil u mne. A ty se budeš zapřísahat, že jsi ho u mne nekoupil, a to je taky pravda, no ne?“

Začínal jsem chápat.

„Nikoho ani nenapadne, že jsem ti revolver půjčil,“ vzrušoval se Gil, „a ty jim to pochopitelně sám nepovíš. Takhle budu krytý před policií a všechno je v pořádku.“ V naprostém pořádku,“ řekl jsem s uspokojením.

Ten Gil se vyzná!

Potměšile se na mne zadíval, pak se obrátil a zmizel » zadní místnosti, která byla zakryta špinavým závěsem. Brzy se zase objevil s revolverem navlas stejným jako ten, který ležel ve vitríně.

Vzal jsem revolver, potěžkal ho a pak pevně sevřel.‘ „Střílí to?“ optal jsem se.

Otázka ho viditelně urazila, ale přesto na ni odpověděl.

„Střílí, když je nabitý.“

A je nabitý?“ zeptal jsem se váhavě.

„Je!“

Rychle jsem mu revolver vrátil, ale vzpomínka na Guse‘ a Phila mě přiměla, abych si ho zase vzal.

..Potřebuješ náboje do zásoby?“ ptal se mě Gil.

„Ne, tohle mi stačí,“ odpověděl jsem.

„To znamená, že nepodnikáš ve velkém?“

„Ne“ prohlásil jsem chladnokrevně.

Rychle jsem uschoval revolver do náprsní kapsy kabátu » a podíval se do ulepeného zrcadla, které měl Gil kdoví proč v obchodě.

Měl jsem teď na prsou obrovskou bouli. Ne, takhle nemohu chodit.

Dal jsem revolver do pravé kapsy u kalhot, ale to mi zase vadilo při chůzi. Do zadní kapsy to nešlo ze zásadních důvodů: tam totiž nosí zbraně jen konzervativní gangsteři. A kapsu pod levým ramenem, v níž nosil kolt Glenn Ford ve svém posledním filmu, jsem bohužel neměl. Proto jsem zastrčil revolver za kalhoty v místě, kde asi tak je slepé střevo, jestli je skutečně zrovna na levé straně, jak se to tvrdí.

Ušel jsem několik kroků.

Revolver mě sice tlačil, ale nemohl jsem si pomoci. Musel jsem pro spravedlnost něco vytrpět.

Zamířil jsem ke dveřím.

„Děkuji, Gile,“ poděkoval jsem příteli, „jednal jsi jako džentlmen.“

„To nic,“ odpověděl’skromně, „ale mám dojem, že jsi na něco zapomněl…!“

Podíval jsem se na něho tázavě. Naznačoval mi výmluvně prsty, že chce zaplatit.

„Ale přece jsi říkal, že mi ho jen…“

Gil byl skvělý obchodník.

„I za půjčení se platí, zvlášť když budu mlčet.“

Vytáhl jsem peněženku.

„Kolik?“

„Sám jsi už před chvílí odhadl kolik,“ nadhodil mazaně Gil. Aby mě nenechal na pochybách, zamumlal:

„Sto!“

„Není to moc?“

„Není,“ řekl klidně, vzal ode mne bankovku a hned ji zastrčil do kapsy.

„A co se týče policie,“ poučoval mě, „nezapomeň! Nic jsi nekupoval!“

Kývl jsem a vyšel z krámu.

Zase jsem došel na hlavní ulici. Zamířil jsem k Celtiku a měl jsem při chůzi poněkud neobvyklé potíže. Ten prokletý revolver mě tlačil při každém kroku.

Cestou jsem potkal několik známých.

Jedni se tvářili, že mě nevidí, jiní si nápadně prohlíželi výklady obchodů, které byly už po léta stále stejné, a ostatní odpovídali na můj pozdrav jen tak skrz zuby. Co mí na tom záleží, mávl jsem rukou a vtáhl břicho, abych zmírnil své utrpení.

Hala Celtiku zase zela prázdnotou.“

Ve vrátnic samozřejmě seděl Steve s knížkou ve žlutých deskách před sebou. Jak jinak!

„Haló!“ pozdravil jsem ho; odpověděl mi, aniž se na mne podíval. Vytáhl jsem revolver a položil ho na stránku, kterou právě soustředěně hltal.

Strnul, když viděl hlaveň střelné zbraně, která jako by vyrostla z textu knihy.

v Oči se mu rozšířily, chřípí zachvělo a kniha se mu za-čala třást v rukou. Zvedl hlavu.

„To jsi ty?“ oddychl si, když mě poznal.

„Ano, to jsem já,“ přikývl jsem. „Dej to pryč!“ Podíval se na mne nechápavě, ale když viděl v mé ruce revolver (mauzer ráže 9 mm), bez dalšího komentáře sklapl knihu a dal ji do zásuvky.

„Co je?“ optal se mě, „Opatřil sis zbraň?“

„Jak vidíš.“

„No a co máš za lubem?“

Položil jsem před něj papír s poznámkami. Pročítal je pozorně.

„Ten poslední bod můžeš škrtnout,“ řekl jsem. Přikývl a vytáhl z kapsy tužku. Pak rázně škrtl poslední bod: opatřit si nějakou zbraň.

„Zbývá ještě to ostatní,“ mumlal si pro sebe Steve a znovu přečetl celý seznam.

„Musíš mi pomoci, starý brachu,“ nahnul jsem se bliž k němu.

Sice na to kýval hlavou, ale zřejmě nevěděl, jak by mi mohl pomoci. Museí jsem si ho získat.

„Jsi takový zkušený čtenář,“ lichotil jsem mu, „snad ještě zkušenější než ředitel naší koleje,“

Steve souhlasil.

„Jsem přesvědčen, že se vyznáš v kriminalistice víc než sám Callaghan.“

Steve neměl nic proti tomu,

„Tak mi poraď, co mám dělat,“

Díval jsem se na něj pln naděje.

„Hm,“ zamyslel se a podepřel si bradu rukama.

Měl jsem strach, aby neusnul, a proto jsem se zeptal: „Co dělají detektivové v takové situaci?“

„Jací detektivové?“

„Ti z těch tvých knih, ti, co o nich píší Spillane, Gardner, Queen.“

Steve ožil; tady se cítil doma.

„No, přijde na to jak kdo. Neváhají a hned se pustí do práce.“

Právě to mě zajímalo.

„Do jaké práce?“

Steve se podrbal za uchem.

„To máš tak, přijde na to, kdo to je. Tak například Lemmy Caution jde rovnou do gangsterského doupěte a všechny ty chlapíky tam pomlátí. Johnny Lidell, ten zase vyhledá ‚krále žebráků‘ a od něho dostane potřebné informace. No a Spillanův detektiv jde za první hezkou dívkou a ta ho pozve k sobě do postele…“

Tato metoda se mi nejvíc zamlouvala. Ale chyběla mi hezká dívka… „A ostatní?“

Steve chvíli přemýšlel, pak vytáhl ze zásuvky knihu, listoval v ní a pročítal některé stránky.

„Tady ten trpělivě čeká, až vrah znovu něco podnikne.“

„No a?“

„A když udělá při další vraždě chybu, dopadne ho.“

„Ale co když vrah tu chybu neudělá?“

„Počká si na novou vraždu. Jednou musí udělat chybu i ten nejgeniálnější zločinec, tím jsem si jist.“

„Třebas až při desáté vraždě?“

„Třebas až při desáté.“

Ne, to se mi nezamlouvalo, zvlášť ne v městečku s tak málo obyvateli, jako byl Prenticeville. A to ještě šest měsíců před volbami. Co by tomu řekl starosta, kdybych mu sprovodil ze světa jeho voliče?

Bylo nutné zvolit jinou taktiku.

„Pokračuj!“

Steve se odmlčel.

„Nelíbí se ti ten Lemmyho způsob?“

„Jaký?“

„Že jde do doupěte a tam všechny pomlátí?“

„No, není to špatné,“ odpověděl Jsem, „ale potíž je v tom, že nevím, kde takové brlohy jsou.“

„To je pravda,“ souhlasil se mnou Steve. „Musíš tedy znovu probrat všechno, cos prožil.“

„Od narození?“

„Ne,“ odpověděl Steve, „musíš jen zjistit všechny podrobnosti související s vraždou.“

„A ty jsou?“

„Kdo byl zavražděn?“

„Nevím. To musíš vědět líp ty než já.“

„Proč zrovna já?“ ohradil se Steve. „Já jsem ho nezabil.“

„Ale, znal jsi ho. Byl to tvůj host. Bydlel tady v Celtiku.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Steve. Vzal knihu hostů a listoval v ní, až se zastavil u Ingersolovy přihlášky. Chvíli si ji prohlížel.

„Nevzpomínám si na něho,“ prohlásil potom.

Krev se mi vehnala do hlavy.

Nezavinila to poslední Steveova slova, ale osoba, která právě sestupovala po hotelovém schodišti.

Byla to mladá dívka, plavovláska, ale jaká plavovláska! Nejhezčí, jakou jsem kdy viděl, ani ve filmu nejsou takové krásky. Nohy, vzrůst, tělo, hlava, oči, ústa, pánové, to bylo něco!

Civěl jsem na ni, zatímco k nám graciézně plula. Ty boky a ta postava! Až se mi z toho zatočila hlava.

Vzpamatoval jsem se, když zazněl její andělský hlas, mají-li ovšem andělé tak trochu chraplavý hlas jako ona.

„Odcházím na procházku,“ řekla nikoliv mně, ale Stevovi.

Steve jen pokýval hlavou a bez jakékoli známky vzrušení převzal z jejích rukou klíč.

„Bude-li mě volat New York,“ pokračovala, „řekněte, že budu v hotelu večer. Ale jen do jedenácti. Pak musím vyhledat někoho tady ve vašem Prenticevillu. Na shledanou!“

Odkašlal jsem si, abych upoutal její pozornost.

To je patrně ta dívka, o níž před chvílí hovořil Steve a o které píše Mickey Spillane!

Dívka musela moje významné zakašlání slyšet, ale nevěnovala mi pozornost. Přeletěla mě netečným pohledem, jako by se dívala na včerejší noviny. Bylo na ní vidět, že dnes není naladěna na nějakou zábavu.

Vyšla z hotelu ladně jako laň. Teprve po delší chvíli se Steveoví podařilo obrátit mou pozornost zase k vraždě Harolda Ingersola.

„Jak byl zabit“

„Byl otráven.“

„Čím?“

Pokrčil jsem rameny. V tomhle jsem se nevyznal. „Jak?“

„Vypil jed.“

„V čem?“

„V ořechovém likéru,“ zašeptal jsem.

Steve se s odporem ušklíbl.

„Taková břečka!“

„Pil jsi někdy ořechový likér?“ zeptal jsem se ho. „Jednou u jedné tety v Alabamě,“ kysele se zašklebil. „Musel jsem si pak vypláchnout ústa, abych se té odporné chuti zbavil. Kdo to může pít?!“

Zajásal jsem.

„To znamená, že jen málo lidí snese ořechový likér?“ Steve se na mě podíval s odporem.

„Vsadím se, že na celé zeměkouli jich není víc než deset nebo dvacet,“ řekl s přesvědčením.

„Tady máme první stopu,“ řekl jsem. „Kdo snese tuhle břečku, je ten, koho hledáme.“

„Vždyť víme, kdo to je,“ Steve pokrčil s nevelkým zájmem rameny. „Harold Ingersole.“

Nedal jsem se zmást jeho netečností.

„A kdo ještě?“ zeptal jsem se ho. „Kdo pil s Ingersolem ten likér? U koho ho Ingersole pil? Kdo ho při-měl nebo donutil, aby ho vypil? Až se dozvíme, kdo to byl, rozluštíme celý případ.“

„Věříš tomu?“ vzhlédl ke mně Steve.

„Jsem si tím jist.“

Ale Steve stále ještě nesdílel mé nadšení.

„Steve, starý brachu,“ poklepal jsem mu na rameno,‘ „musíš mi pomoci najít ctitele ořechového likéru, a stát nebude muset za mne platit účet za elektrický proud.“

„Nevím, jak bych ti mohl pomoci,“ kroutil hlavou vrátný.

Podíval jsem se na něho vyčítavě.

„Proč ne? To jsem od tebe nečekal. Chceš mě opustit,‘ právě když začínám mít vyhlídky na úspěch? Když tě nejvíc potřebuji?“

Steve si utřel nos.‘

„Já se odtud nemohu hnout, to dobře víš. A taky neznám bary. Ani výčepy. Potřebuješ k tomu někoho, kdo tohle všechno dobře zná, abyste mohli zjistit, kdo všechno v Prenticevillu pije ořechový likér.“

Znovu si utřel nos a pak sáhl po telefonu. Vytočil číslo a chvíli vyčkával.

„Gamble?“ zavolal do mušle.

V sluchátku zaskřípalo.

„Přijď sem,“ řekl, „mám pro tebe práci.“

V sluchátku zase zaskřípalo.

„Přijď sem, čeká tě zákazník!“

Steve odložil sluchátko, přestože hlas na druhém konci drátu ještě nezmlkl.

„To je člověk, který ti může pomoci. Gamble!“

„Gamble? Neznám ho. Kdo je to?“

„Je to – Gamble! Pravý člověk pro záležitost, o které mluvíme.“

Za deset minut Gamble přišel.‘

9. kapitola

Gamble byl důstojný muž asi tak mezi pětapadesáti a pětasedmdesáti lety. Prošedivělé huňaté obočí se mu klenulo nad vodovýma očima a pod pihovatým nosem trčel pěstěný knírek. Tváře měl červené. Měl na sobě oblek, který mohl být v módě kdysi v době, kdy Němci potopili Louisitanii a zapletli nás do první světové války. Na hlavě měl černý cylindr se zlomeným okrajem a u krku žlutou vázanku s červenými křížky a temný-mi mastnými skvrnami. Překvapilo mě, že nedrží v ruce hůl se stříbrnou rukojetí. Moc by se k němu hodila. Když vstoupil do haly, lehce se mi uklonil a pak se tá-zavě zahleděl na vrátného.

„Pánové si přejí?“

„Gamble,“ oslovil ho Steve, „provedeš tohoto mladíka všemi nočními lokály v našem městě, všemi brlohy a všemi výčepy, kde se podávají alkoholické nápoje.“

Gamble s porozuměním přikývl.

„Účel této výpravy?“

„Aby se zjistilo, kde všude se pije ořechový likér.“

Muž s cylindrem pozdvihl levé obočí a zeptal se:

„Kdo to financuje?“

Steve ukázal na mne a já hned vytáhl peněženku.

„To je v pořádku,“ předešel mě Gamble, „můžeme jít.“

„Musím vám vysvětlit, oč jde,“ řekl jsem.

„Není třeba,“ mávl Gamble rukou. „Ostatně máme dost času, můžete mi to povědět cestou, když vám na tom tak záleží.“

Gamble se podíval na svého přítele Steva a důvěrně prohodil:

„Jestlipak mladý džentlmen něco snese?“

Steve potřásl hlavou.

„Dej na něho pozor! Je to můj přítel. Mimoto mu jde o elektrické křeslo.“

Když to Gamble uslyšel, zkřivil ústa a pozorně se na mne zahleděl. Ale jeho důstojné chování mu nedovolovalo, aby se mě vyptával.

Šli jsme. V tu chvíli jsem ještě netušil, do jakého dobrodružství se pouštím. Dokonce jsem podnikal tuto cestu po barech a výčepech s jakousi nedůvěrou. Nevěřil jsem, že to může mít nějaký výsledek. Ale bylo nutné to zkusit a já jsem se do toho pustil, aniž jsem tušil, jak správný je to krok.

Venku byla úplná tma. Obchody byly zavřeny, ale to nám nevadilo. Šli jsme po výčepech.

„Jdeme jen tak nazdařbůh, nebo se řídíme podle nějakého plánu?“ zeptal jsem se svého podivného společníka.

„Samozřejmě že podle plánu,“ odpověděl Gamble. „Podle plánu a pěšky. Tak je to nejlepší, protože člověk má aspoň možnost provětrat si hlavu, když jde z jednoho místa na druhé.“

Řekl to tak povzneseně, že jsem byl přesvědčen, že někde za rohem zůstala jeho limuzína s ospalým šoférem v livreji. Potom si upravil vázanku, cylindr si nasadil trochu na stranu a vstoupil do prvního výčepu.

„Brej večír, Bille,“ zamumlal k zarostlému barmanovi a opřel se o nálevní pult.

Barman se na něho podezřívavě zadíval a na pozdrav neodpověděl. I mne Dvě whisky,“ řekl Gamble, nic nedbale na takové přijetí. „Malé!“

„Máš peníze?“ hrubě se ho zeptal barman.

Gamble si ho pohrdlivě změřil, jako by chtěl naznačit, ře se podobné otázky nekladou v mé přítomnosti.

Barman naplnil dvě sklenky do poloviny. Gamble jednu podal mně a druhou přiložil k ústům. V setině vteřiny zmizela whisky v jeho hrdle. Pokusil jsem se ho napodobit,– což bylo neprozřetelné. Bylo to zatraceně silné; až jsem se rozkašlal.

Zatím se Gamble přiblížil k barmanovi, vzal ho za chlupatou ruku a důvěrně se ho zeptal:

„Máš ořechový likér?“

Zakroutil hlavou.

„Copak se vám whisky nezdá?“

Gamble se nenamáhal mu odpovědět. Vzal mě v podpaží, a tak rychle mě táhl ke dveřím, že jsem sotva stačil hodit bankovku na mokrý pult. Vyšli jsme a barman Billse za námi překvapeně díval.

Prošli jsme ještě čtyři takové výčepy, ale nadarmo.Pak jsme zašli do jednoho baru, který byl plný mužů a žen, kouře a alkoholických výparů. Na parketě tančily páry neuvěřitelné figury bláznivého rocku v prostoru, který by normálnímu člověku sotva stačil na tango.

Gamble se protlačil k vyleštěnému pultu a táhl mě a sebou.

„Pardon, madam,“ řekl rusovlásce v černých přiléhavých šatech a bezohledně jí loktem strčil jejího kavalíra ilo náruče.

Protáhl jsem se do takto získaného prostoru a přitiskl jsem se k pultu. Revolver za pasem mě tlačil na břiše.

„Haló, Joe!“ zamával Gamble barmanovi, jehož rozesmátý obličej hyzdila velká jizva.

„Haló, starý brachu!“ odpověděl mu barman se smíchem. „Podařilo se ti zase jednou po dlouhé době trhnout prachy?“

„Dvě whisky, Joe, a nechej klábosení.“ poručil si Camble. „Malé,“ dodal rychle, „máme toho ještě víc před sebou.“

.Joe naplnil sklenky do poloviny a přihrál nám je se zručností mistra kuželkáře. Ze sklenek nevystříkla ani kapka.

„Na zdraví!‘ přiťukl si se mnou Gamble.

V té chvíli se rusovláska náhle odtrhla od svého kavalíra a narazila mi do zad tak prudce, že mi vylila obsah sklenky na šaty. Obrátila se, a když viděla, co provedla, řekla s politováním:

„Promiň, maličký,“ mile se na mne usmála a pohladila mě po tváři. „Já nerada.“

„To nic,“ zamumlal jsem zmateně, dívaje se jí do výstřihu.

„Co abychom spolu jednu vypili?“ zeptala se mě kráska.

Její kavalír mě provrtával očima.

Snažil jsem se vyhnout dalšímu hovoru s rusovláskou,‘ ale ona mě chytila za kravatu, přitáhla si mě k sobě a dotkla se kolenem mé nohy.

„Chceš, kuřátko?“ zeptala se mě mazlivě.

Podíval jsem se bezradně na Gambla a marně se snažil vymanit z jejího objetí. Byli jsme tu namačkáni jak sardinky v krabičce a tanečníci co chvíli naráželi na hosty stojící u pultu.

Gamble mi znalecky pokynul a obrátil se k barmanovi:

„Chlapče, dej nám třikrát ořechový likér!“ ‚

„Nepleťte se do mých záležitostí!“ zahřměl mi do ucha zhrzený kavalír a sevřel mi paži. Pod jeho stiskem mi vhrkly bolestí slzy do očí.

„Nech na pokoji mé kuřátko!“ pustila se rusovláska do hrubiána. „Je to můj miláček a s tebou už nechci nic mít. Beztak jsi dutý.“

Hrubián pustil mou ruku a já jsem si oddychl.

„Tady jsem, starý brachu,“ přispěchal Joe.

„Třikrát ořechový likér!“

Joe se zatvářil nešťastně.

„Bohužel, starý brachu, tím nemohu sloužit. Snad něco jiného?“

Gamble neúprosně z „Ořechový likér, nebo vůbec nic.“

„Co whisky?“ navrhla rusovláska..

Špičatým rudým nehtem mě lechtala na krku. Byl to divný pocit; pokoušel jsem se uhnout hlavou z dosahu jejích prstů. Zachránil mě Gamble.

„Ne, chceme jen ořechový likér. Buď ten, nebo nic.“ zavrtěl hlavou.

Jen jsem přikývl, na víc jsem se nezmohl.

„Ty máš rád likéry, kuřátko? Pojď ke mně! Mám doma všechny druhy likérů,“ vábila mě žena, kterou jsem zřejmě na první pohled okouzlil.

„Ořechový také?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Copak já vím!“ mávla rukou. „Mám doma alkoholu hory. Však uvidíš, ty můj krasavče.“

„Peggy!“ volala na ni jakási černovláska od jednoho stolku, „odkdy se ti líbí brejlatí?“

Peggy mě lehce políbila na tvář a řekla:

„Mně semoc liběji trudovití mladíci s brýlemi. Právě ti jsou ochotni utratit s Peggy svou týdenní gáži.“

Gamble mě vzal za rameno a já jsem se vymkl z jejího objetí.

„Když není ořechový likér, marně se namáháš, děvče, řekl. „My dnes oslavujeme vyhraný milión, ale jen ořechovým likérem. Půjdeme!“ ,

Odcházeli jsme, prodírajíce se s námahou tlačenicí. Peggy mě držela za rukáv a já jsem se marně snažil natřást ji, třebaže mi bylo zároveň proti mysli, že opouštíme její příjemnou společnost. Ale zhrzený kavalír znovu přešel do útoku a skřípaje zuby přitáhl si k sobě vzpouzející se rusovlásku.

Využil jsem zmatku a spěchal za Gamblem. Vrazil jsem přitom do tančícího páru, sklidil několik nadávek, nle to mi nevadilo.

Šli jsme mlčky ulicí.

Přemítal jsem o Peggy a o tom, jak kvůli mně dala vale tomu chlapíkovi, pravděpodobně snoubenci, zatímco Gamble patrně v duchu určoval, kam půjdeme teď.

Netrvalo dlouho a zase jsme vešli do baru. Zase jsme m dali každý jednu malou whisky, ale ani tam ořechový likér neměli.

Totéž se přihodilo v osmém, devátém, desátém podniku. V jedenáctém jsem zjistil, že jsem úplně opilý.

Před očima mi vyskakovaly barevné skvrny a v uších nu hučelo. Nohy jsem měl jako hliněné. Bylo mi do zpěvu. Už jsem nečekal na Gambla a sám jsem si objednal whisky, zatímco můj společník se povinně vyptával, mají-li zde také ořechový likér. Samozřejmě že neměli.

Mně to ovšem nevadilo, protože jsem mezitím usoudil, že whisky je příjemný nápoj a že lidé v barech jsou nebývale milí a že jsou mi všichni nějak blízcí. Á co bylo nejzajímavější, přišel jsem k náhledu, že ve všech těchto podnicích jsou vždy nějaké krásky, které se nepochybně zajímají jen o mne.

„Opatrně, mladíku!“ varoval mě Gamble, když jsem pospíchal k pultu, kde stála jakási blondýnka v objetí s nějakým obrem.

„Proč?“ divil jsem se. „Je přece hezká a já mám rád hezké dívky.“

Dopotácel jsem se k zamilované dvojici a strčil obličej mezi jejich ústa právě v okamžiku, kdy se chtěli políbit.

„Chlape!“ zařval obr. „Co to děláš?“

„Co?“ zeptal jsem se vrávoraje. „Nic, malá výměna.‘ Kočička mně a tobě pan Gamble!“

Zarazil mě úšklebek dívky, kterým ocenila můj zjev, ale nemohl jsem protestovat, protože vzápětí jsem se octl u nohou důstojného pana Gambla. Udiveně jsem zakroutil hlavou, jak jsem mohl spadnout na zem, když na podlaze nebyla žádná slupka z banánu, po níž bych sklouzl. Gamble mi pomohl vstát a já jsem se znovu přiblížil k zamilovanému páru. V tu ránu mě měl starý Gamble zase u nohou. Tentokrát jsem pocítil, že mě pálí tvář. Patrně tu přece jen někde je pohozená banánová slupka.

Pokoušel jsem se vstát.

Nedařilo se mi to, ani když mi pomáhal Gamble.

Pravé sklo brýlí bylo zalepeno jakousi lepkavou tekutinou, a to mi ztěžovalo orientaci. Nade mnou byl nepochopitelný rámus.

Najednou jsem zase stál na nohou. Někdo mě popadl pevně za ruku a táhl lokálem mezi rozestouplými hosty. Chtěl jsem v návalu vděčnosti poděkovat neznámému samaritánovi, ale nedostal jsem se k tomu. Dveře baru se samy otevřely a já jsem vyletěl na chodník.

Za malou chvíli se vedle mne rozplácl Gamble a jeho černý cylindr se kutálel po chodníku několik metrů od nás.

Řev v baru utichl.

Nějakou chvíli jsem seděl na chodníku a pčlivě si čistil brýle, které mi neustále vypadávali z ruky,což mě pobavilo.

Gamble zatím zdvihl klobouk.

„Vždyť jsem dělal všechno možné, jen aby se nám podařilo…“Zarazil sem se, protože jsem zapomněl, co se nám mělo podařit.

„Co aby se nám podařilo?“ zeptal jsem se Gambla, když jsem si konečně nasadil brýle.

„Najít ten ořechový likér,“ odpověděl.

„Jaký ořechový likér?“

„No, ořechový likér,“ vysvětlil mi Gamble.

„Hlouposti! Copak není lepší stará whisky? Kdo by.si kazil žaludek nějakými likéry?“

Měl jsem dojem, že si mě Gamble prohlíží s pohrdáním.

„No tak?“ optal jsem se ho vyzývavě.

Neodpovídal.

„Jste pro whisky, nebo pro likér?“ řval jsem na něho.

„Pro whisky, samozřejmě že pro whisky, kuřátko!“ zacvrlikal mi někdo do ucha a ovinul mi ruce kolem krku.

Neudržel jsem se na nohou. Pod tlakem cizího těla jsem ztratil rovnováhu a svalil se na chodník; dívka padla na mne. Byla to Peggy, má krásná rusovláska, se kterou jsem se – ale to už je asi dávno – seznámil v jedné vznešené společnosti.

A teď byla tady, ta dobrá, drahá Peggy! Přišla právě včas, když jsem potřeboval, aby se mě zastala proti tomu protivného dědkovi, který dával přednost páchnoucímu likéru před whisky.

Chvíli jsme se v klubku váleli po chodníku. Pak jsme s Peggy vstali. Opřeni o sebe jsme se lehce kymáceli ze strany na stranu a s opovržením se dívali na starého člověka v cylindru.

Museli jsme se smát jeho pokusům zachovat důstojnost.

„Pro dnešní noc je toho dost, mladíku,“ přemlouval mně Gamble. „Budete-li mě potřebovat i zítra, doptáte se u Roggerse… sbohem.“ Cvrnkl na pozdrav do černého cylindru a strnule odešel. Ještě dlouho jsme se za ním dívali a smáli se. S Peggy v náručí jsem marně přemítal, kdo to má být ten Roggers. Peggy tvrdila, že to je její Rocky, kterého nechala kvůli mně, protože já jsem její typ.

Zeptal jsem se jí, co se jí na mně nejvíc líbí, a Peggy mi s přívalem lichotek sdělila, že jí na mně nejvíc imponují ty ježaté vlasy, nemluvě o krutých čelistech pro-zrazujících bestiální povahu.

Byl jsem nadšen jejím vkusem a postřehem; pak jsme spolu zapadli ještě do dvou lokálů, vypili mnoho whisky, až jsme se konečně ocitli v taxi. Nevím, kdo z nás poručil šoférovi, kam má jet. Vím jen to, že jsem najednou byl v pološerém pokoji, v němž to božsky vonělo parfémem, pak jsme se s Peggy líbali, svlékl jsem jí punčochu a lechtal na chodidle a ona se tomu smála. Potom se mi udělalo špatně.

V pokoji jsem náhle spatřil člověka, který si mě zkoumavě prohlížel. Přiblížil jsem se k němu; i on se ke mně, přiblížil. Dívali jsme se chvíli jeden druhému do očí, I vzdáleni jen několik centimetrů, já a Timothy Tatcher, slavný reportér prenticevillského Bubnu; Pak se mi vysmál a já jemu také.

Vlastně jsme se sobě vysmáli současně, neboť to byl můj obraz v zrcadle. Nebyl jsem přece tak opilý, abych si to neuvědomil. Jiný na mém místě by se asi vyjukal, kdyby byl opilý a najednou se uviděl v zrcadle. Když jsem se dost pobavil svým obrazem, posadil jsem se na kulatý francouzský taburet, který stál před zrcadlem. Pátral jsem po nějakém pití, protože jsem měl vyschlo v hrdle a těžký jazyk. Opravdu nejvhodnější chvíle, aby se člověk něčeho napil.

Převrhl jsem nějakou lahvičku, patrně voňavku. Pak jsem nahmatal nylonový kartáč, plný vyčesaných rudých vlasů. Mou pozornost upoutala fotografie v rámečku, z níž se na mne dívala moudrá tvář chlapce oblečeného za kovboje. Ale kdo je jeho otec?

„Peggy, tys mě oklamala!“ zvolal jsem rozhořčeně a začal pozorně prohledávat její toaletní stolek. Našel jsem, co jsem hledal. Malou fotografii, takovou, jaká se obyčejně pořizuje do legitimace.

Byl na ní muž se sevřenými rty, nad nimiž se ježil knírek. Měl řídké, téměř nažloutlé obočí, pohled jeho světlých očí byl jakýsi prázdný. Ten člověk byl elegantní. Měl hezkou vázanku a jemný panama klobouk vtisknutý hluboko do čela. Připadal mi známý, úžasně známý. Mohl bych přísahat, že jsem tuto tvář už někde viděl.

Hloupě jsem se usmíval. Nemohl jsem si vzpomenout, kdo to je, přestože jsem s určitostí věděl, že je to nějaký můj známý. Dokonce přítel. Ostatně co na tom záleží, Kdo to je. Horší už je to, že mě Peggy klamala s mým nejlepším přítelem. ‚

Pak jsem se sám sobě vysmál. To si říkám pokrokový člověk? Nebudu se přece pohoršovat nad tím, že si nějaká kráska vzala k sobě do postele mého přítele. To jsou přece hlouposti!

Obrátil jsem se k Peggy.

Jako by vycítila můj pohled, trhla sebou. Ruce zkřížila za hlavou a s úsměvem zamumlala:

„Kocourku!“

Rozněžnil jsem se. Vida, tak přece miluje mne, a ne jeho! Hodil jsem fotografii na stůl a zamířil k posteli.

Našel jsem v ní malé místečko i pro sebe a lehl si vedle rusovlásky.

Instinktivně se ke mně v polospánku přivinula. Byla tak teplá, plná života.

Ty člověče na té fotce, měl bys nás tak vidět, jak tu s Peggy ležíme vedle sebe v posteli! Jistě bys pukl vztekem! No, přiznej se, Harolde Ingersole, že je tomu tak! Vida, přece jsem si vzpomněl na jeho jméno, a to mi bude někdo povídat, že jsem opilý!

10. kapitola

Strašlivě mě bolela hlava.

Pokoušel jsem se změnit polohu, ale cítil jsem se ještě hůř. Jako by mi někdo zabodával železný hrot do čela.

Otevřel jsem oči. Do procítajícího vědomí se mi vnutila velmi laciná stolní lampa z výprodeje (všechno po sedmi), výstřižek z nějaké revue s Clarkem Gablem, malý křížek s Kristem, bledě modrá a stříbrně zbarvená zeď s napůl rozbitým elektrickým vypínačem a chomáč vlasů. Ten patřil patrně mně, ale čí bylo všechno to ostatní kolem? Udiveně jsem otočil hlavu vlevo a spatřil převrženou židli, dámskou punčochu přes nízkou lenošku, pak svou nohu a na ní zaprášený střevíc, dále zrcadlo a před ní toaletní stolek se všelijakými drobnostmi. Zřejmě jsem byl v cizím bytě.

Tu někdo v mé bezprostřední blízkosti zasténal. Postel, na níž jsem ležel, zaskřípala a já dostal ránu pod žebra. S námahou jsem zdvihl hlavu a obrátil se, přičemž mě znovu rozbolela hlava.

Teprve teď jsem si povšiml, že jsem sdílel postel s nějakou ženou. Byla oblečena do levných a zmačkaných černých šatů, natolik krátkých, že jsem mohl vidět její hubené nohy s modrými žilkami. Jedna punčocha se jí svezla ke kotníku, druhou neměla.

Žena zřejmě chtěla vypadat svůdně, a proto si barvila vlasy na rudo, ale od posledního přelivu uplynula už hodně dlouhá doba, takže jí vlasy odrůstaly a u kořínků byly špinavě žlutošedé.

Byla už v letech, což bylo patrné z vrásek na krku a pod očima. Rozmazaná červeň na tvářích a černá křivka, která měla zdůraznit linii obočí, působily až odporně.

Zamračil jsem se.

Jak se jen mohla opovážit!

Ženě se zřejmě‘ něco hezkého zdálo. Usmívala se ze spánku a něžně šeptala: „Kocourku!“

Přivinula se ke mně, hmatajíc mi kostnatou rukou po vlasech. Odtáhl jsem se s odporem. Ale její ruka pokračovala ve svém dobyvatelském úsilí a ustala teprve, když mě uchopila za čupřinu. Pak mě za ni zatahala.

To už jsem nemohl vydržet.

Bolest hlavy a vědomí, že ležím v posteli s takovou čarodějnicí, mě přiváděly k zoufalství. Hrubě jsem odstrčil její ruku a pokoušel se vstát z postele.

Podařilo se mi to, ale když jsem konečně stál na nohou, pocítil jsem, že se všechno kolem mne točí. Musel jsem toho dnes v noci hodně vypít!

Neznámá žena trhla nejprve pravou tváří, jako by ji znepokojoval roj much, a pak otevřela oči, nejdříve jedno a potom druhé. Zřejmě ji nepřekvapovalo, že je v jejím pokoji někdo cizí.

Zašklebila se na mne a pokynula mi rukou.

„Jak je ti, maličký?“ zeptala se mě se zřejmou náklonností. Rychle jsem si uvázal uzel na kravatě. Změřil jsem si ji nepřátelsky.

„Proč tu vlastně jsem?“

Zasmála se, jako by zachrčel nějaký dravec.

„Miloval ses se mnou, kocourku.“

Stáhla se na svou část postele. Výstřih na jejích obnošených šatech se ještě více otevřel a odkryl hubená, plochá ňadra. Zvala mě k sobě. „Nepůjdeš zase ke své Peggy?“

Peggy? To jméno mi bylo známé. Aspoň se mi to na okamžik zdálo. Z jednoho rohu pokoje byl cítit zápach. Ustupoval jsem a přitom jsem zakopl o nějaký předmět. To mělo za následek, že jsem padl do nízké lenošky a obě nohy mi trčely přes opěradlo nahoru do prázdna.

Peggy se zasmála a ukázala přitom jeden zlatý zub.

„Ty můj maličký, jak jsi nešikovný,“ řekla, „ale v noci,v noci jsi byl pravý ďábel.“Smyslně se uchychtla.

Pomalu mi svítalo. Zřejmě jsem byl v noci opilý, úplně opilý, tak opilý, že jsem se dal svést touto starou prostitutkou.Ta představa mě nutila ke tvracení.

Pomalu mi začalo svítat. Zřejmě jsem byl v noci opilý, úplně opilý, tak opilý, že jsem se dal svést touto starou ženštinou. Možná že se mi dokonce líbila. Ne, to není možné. Nevěřím, že by se mohl člověk tolik opít.

Ale něco tu nesouhlasilo. Tam někde v nejhlubším závitu mého mozku existovalo něco, co ospravedlňovalo můj pobyt v tomto pokoji a mé dobrddružství s Peggy;

Co to jen bylo?

Chytil jsem se oběma rukama za hlavu a přemýšlel jsem. Věděl jsem, že existoval důvod, proč jsem pil, pádný důvod, který ospravedlňuje i tento můj poklesek.

„Chtěl bys něco pít? Nějaký likér?“

Žena na posteli se ke mně chovala stále stejně laskavě, ale tentokrát nevědomky přispěla k vyjasnění mých myšlenek.

Likér! Gamble! Ořechový likér!

Teď už jsem věděl všechno. Včera v noci jsem se vydal společně s Gamblem na cestu po barech, abychom zjistili, kdo pije v tomto městě ořechový likér. Náš úkol byl velmi nesnadný, bylo třeba vypít přitom mnoho a mnoho whisky, no a výsledek je viditelný.

Hlava mě začala ještě víc bolet od usilovného přemýšlení.

„Kde je Gamble?“ zeptal jsem se.

„Ta stará troska?“

„No“

Nedostal jsem odpověď. Pozoroval jsem s nechutí, jak Peggy stojí u postele s jednou nohou na nočním stolku a navléká si punčochu přes koleno.

„Kde je?“

Pokrčila rameny.

„Co je mi do tvých přátel? Mou povinností je, abych tě pobavila, a ty mi máš za to poctivě zaplatit.“

„Za co?“

Díval jsem se na ni nechápavě.

Navlékala si klidně dál punčochu a druhou rukou hledala pod šaty podvazek.

„Ano, to se samosebou rozumí, kocourku, musíš mi zaplatit.“

Její hlas byl klidný.

„Za co ti mám zaplatit?“

Teprve teď pozdvihla hlavu a dívala se na mne s překvapením, které mělo působit půvabně.

„Snad nemyslíš, že se malá Peggy s tebou trápila celou noc zadarmo? Snad pro tvé hezké oči? Nebo trudovitý nos?“

Poslední slova řekla zvýšeným tónem. Ale mně stále nebylo dost jasné, co jsem dlužil této odporné ženě.

Peggy šla ke mně s jednou nohou bosou a s druhou ve střevíci na vysokém jehlovém podpatku.

Cítil jsem se ohrožen. Skrčil jsem se, pokud mi to dovolovala lenoška, a rukama jsem si zakryl tvář. Ale Peggy mi jen odtáhla nohy z opěradla, aby si mohla vzít druhou punčochu. Přitom využila když byla. Nade mnou tak sehnutá a políbila mě na čelo. Spíše mateřsky.

„Moje zlatíčko, proč máš tak špatnou náladu? Na svou Peggy si přece nemůžeš stěžovat. To určitě ne. Nikdo si ještě na Peggy nestěžoval.“

Otřásl jsem se. Jednu ruku jsem stále držel na obličeji jako na obranu a druhou jsem si zběsile třel místo na čele, kde mě políbila.

„Zbožňuji tě, kocourku,“ pokračovala žena, nevšímajíc si mého počínání. „Proto ti taky nebudu počítat plnou cenu.“

„Plnou?“

Podívala se na mne něžně.

„Dvacet dolarů. Zvláštní sleva pro mého kocourka.

V hlavě mi zapraskalo.

„Nejsem hodná?“

Byl to hlas Leslie Carronové v milostné scéně, aspoň tak byl zamýšlen, jenomže provedení bylo tak na úrovni Frankensteina.

Když jsem i nadále mlčel a třel si obšťastněné místo na čele, začala Peggy pomalu ztrácet nervy.

„Poslouchej, co je to s tebou? Chceš snad tady pořád tak sedět, mlčet, ničit mi nábytek, a přitom neplatit?“

Její výzva měla výsledek.

Vyskočil jsem jako střela, ale nijak jsem se nesnažil chopit se peněženky, abych Peggy zaplatil.

Můj hlas by byl snad dosáhl i vysokého C, kdyby se byl v posledním okamžiku nezlomil.

Ale to na ni nepůsobilo. Založila kostnaté ruce v bok.

nabrala zhluboka dech a pustila se do mne. Mé dobré vychování a vrozený stud mi brání, abych zde uvedl všechny výrazy, kterých Peggy použila, aby mě očernila a ukázala jako svého svůdce, který ji zavedl na špatnou cestu, viníka jejího morálního pádu a podobně, který jí za všechny ty hrůzy nechce ani zaplatit, jak by to udělal každý jiný poctivý člověk.

Teprve teď prý vidí, zdůraznila, že nemá co dělat se slušným člověkem, ale s gangsterem, vykořisťovatelem a chlípníkem, který nejprve využije bezbrannou ženu a pak ji bezohledně od sebe odhodí. Když si jen vzpomene – zalomila zoufale rukama a chvíli se sama opájela svou divadelní pózou, kterou jistě viděla někde na jevišti – jak jiní muži se k ní chovali džentlmensky, jak jí ochotně zaplatili za každou její službu, jak něžně se s ní loučili a někteří jí potom dokonce ještě psali. Například ten poslední, co pocházel z New Yorku, začala s konkrétními případy.

Rychle jsem ji přerušil.

„Kdo z New Yorku?“

„No ten, co v těchto dnech u mne přespal.“

„Kdo? Jak se jmenuje?“

„Copak já vím, jak se jmenuje? Ty si myslíš, že se ptám každého zákazníka na jméno? Kdo by si zapamatoval tolik jmen?!“

„Počkej, Peggy. Vzpomeň si, je to vážné!“

Peggy se zamračila.

„Co je zase tohle? Když se mluví o penězích – mlčíš. Když si vzpomenu na některé své přátele – najednou jsi hovorný. Co to znamená? Snad nejsi jedním z nich?“ Nevěděl jsem dobře, koho myslí tím „jedním z nich“, ale to teď nebylo vůbec důležité. Znovu jsem pocítil, že něco významného visí ve vzduchu. Mým úkolem bylo odhalit, co to je.

„Co vlastně chceš?“ zeptala se mě Peggy a s hrozivým výrazem zamířila ke mně.

Dal jsem‘ se před ní na útěk. Zastavil jsem se u toaletního stolku, kam mě zahnala. Nahmatal jsem na něm lahvičku s parfémem a

pouzdro od růže. Prsty jsem dál horečně pátral po povrchu toaletního stolku. Teď už jsem dobře věděl, co hledám. Nejprve jsem nahmatal rámeček s fotografií a převrhl ho. Nemusel jsem se na něj ani dívat, abych věděl, že je v něm fotografie chlapce v kovbojském obleku. Pak jsem nahmatal ještě jednu, menší fotografii bez rámečku, která ležela na stolku.

„Co ode mne chceš?“ syčela mi do tváře Peggy a její špinavé nehty se začaly nebezpečně blížit k mému obličeji. S rychlostí, kterou by nikdo u mne neočekával, jsem jí podržel před očima malou fotografii. „Kdo je ten člověk?“

Díval jsem se s napětím na její tvář, ústa, oči. Podřekne se? Přelétla lhostejným pohledem fotografii a pokrčila rameny:

„To je ten človíček z New Yorku.“

„Jak se jmenuje?“

Znovu pokrčila rameny. Její ústa se stáhla v úšklebek.

„Už jednou jsem ti řekla, že si nepamatuji jména svých zákazníků. Znám snad tvoje? A přece tvůj obličej je mi dostatečně známý…“

„Jmenuje se Harold Ingersole?“ křikl jsem.

Mlčela.

„Odpověz!“ naléhal jsem. „Je to Harold Ingersole?“

Neodpověděla. Nepotřeboval jsem ostatně její odpověď. Kdo znal lépe tvář tohoto nešťastného člověka než já, když jsem měl možnost dobře si ji prohlédnout v pološeru svého pokoje, který se z předpokládaného milostného hnízdečka změnil v márnici?

Zbývala však další otázka, mnohem vážnější: jak a kde Peggy poznala Harolda, jak se jeho fotografie dostala na její stolek a co o něm ví. Zeptal jsem se jí na to všechno, ale nedostal jsem odpověď. Peggy se jen mračila a mlčky mě zkoumala.

Najednou mi svitlo v hlavě. Co když to byla ona, která…

„Proč… proč jsi ho otrávila?“

A teď to začalo.

„Prokletý ďáble!“ zařvala Peggy. „Ty zkažaný slone, ty krokodýle bez morálky, co si to o mně myslíš? Nejdřív mě opiješ, pak znásilníš, pak za to nechceš zaplatit a nakonec mě obviňuješ, že jsem nějaká vražedkyně, a to dokonce svého až dosud nejlepšího a nejpoctivějšího zákazníka v posledních dvaceti letech. Ty sketo! Ty… ty jsi vrah!“

Popadla mě za límec a začala mnou divoce třást. Ale to všechno jí nestačilo a vlepila mi několik rázných pohlavků. Využila mého překvapení, a dříve než jsem se nadál, násilím mě otočila a vší silou mě nabrala kolenem do zadní části těla.

Proletěl jsem pokojem, shodil přitom se stolku cetky, které na něm ležely, a dopadl hlavou na zeď. Rána‘ byla tak prudká, že jsem se svezl k zemi.

Ale Peggy ještě nebyla spokojena. Postavila mě znovu na nohy, poněkud změnila směr a nabrala mě znovu kolenem, takže jsem dopadl celou vahou na dveře. Byla to strašlivá rána, ale neprorazil jsem hlavou dveře, jak jsem se obával. Zůstal jsem o ně opřen, neschopen odporu. Toho využila Peggy k tomu, že si sundala střevíc s jehlovým podpatkem a hrozivě se ke mně přiblížila.

Vycítil jsem nebezpečí pro své brýle a snažil jsem se je chránit zdviženýma rukama.

Peggy neváhala a zaměřila své rány tentokrát na můj nechráněný žaludek, a to já velmi špatně snáším. Pozvolna jsem klesal na špinavou zem, která se stala mým posledním útočištěm před rozběsnělou Peggy.

Ale ne nadlouho. Rozlícená tygřice energickým pohybem otevřela dveře a přívalem kopanců mě vyhnala na schodiště. Teprve když poslední centimetr mého těla opustil práh jejího bytu, přestala do mne kopat.

„Prokletá sketo! Zmiz a už se tu nikdy neukazuj!“

Pak po mně ještě plivla. Protože se minula cíle, plivla na mne znovu, tentokrát s úspěchem. Pak si otřela ruce a hlučně za mnou zabouchla dveře.

Nebylo mi zrovna příjemné ležet na zaprášeném a studeném schodišti, když celý zpitomělý bolestí hlavy, která se zase vrátila, jsem si ohmatával modřiny na těle. Pojednou jsem zdvihl hlavu a setkal se se zvědavým pohledem staříka s kozí bradkou, který vykukoval z pootevřených dveří naproti Peggyinu bytu.

„Hihihi,“ smál se kozel, „vypadá to, že je Peggy dnes po ránu v mizerné náladě.“

Odvrátil jsem od něho důstojně tvář. Člověk musí být vždy pánem situace, soudil jsem. To mě zároveň přimělo k tomu, že jsem vytáhl z peněženky dvaceti dolarovou bankovku. Dám jí to, rozhodl jsem se v ušlechtilém úmyslu, třebaže jsem se jí ani nedotkl, ale ať vidí ta běhna, že jsem džentlmen.

Vleže, jak jsem byl, zaklepal jsem na její dveře a čekal. Brzy se otevřely a nade mnou se objevila její hlava.

„Ještě jsi tady?“ zaštěkla a zdvihla nohu, aby mě kopla.

Ucukl jsem a významně ukazoval bankovku, kterou jsem držel v ruce. Vztekle zaječela:

„Snad si nemyslíš, že si vezmu ty tvé špinavé peníze?“ Zasáhla mne špičkou střevíce do kloubu. Zasténal jsem a pustil bankovku. Podívala se na ni, pak se rychle shýbla, mlčky po ní chňapla a schovala ji do kapsy. „Ať už tě tady nikdy nevidím!“ dodala zlostně a.zavřela za sebou dveře.

Třel jsem si poděšeně kloub, který mě stále ještě bolel.

„Hahaha,“ smál se znovu ten starý kozel, který se znovu objevil ve dveřích. „Ty peníze jste si mohl ušetřit.“

To mě dopálilo. Vstal jsem a šel k němu.

Přestal se smát. Podíval se na mne překvapeně a pak dostal strach. Nezdržoval se už na chodbě a rychle za sebou zavřel dveře.

Scházel jsem po schodech s výrazem pověstného Inga Johanssona, který právě poslal na deset vteřin k zemi Floyda Pattersona a připravil ho tím o titul mistra světa v boxu.

Trvalo to dlouho, než jsem se doklopýtal k domovním vratům. Tam mě však nečekalo dychtivé obecenstvo, aby mi tleskalo za můj výkon nebo na mně žádalo autogram.

V hlavě mi hučelo, byl jsem rozčilen, cítil jsem se zmlácen a nešťasten. Rozhodně jsem byl v kondici, která nebyla nijak povzbuzující pro to, aby si člověk přál sejít se s Jennifer; osoba, se kterou jsem se srazil u vchodu do domu, byla právě ona.

„Timothy!“ zvolala.

Podíval jsem se na ni, kývl hlavou na pozdrav a chtěl jsem jít dál.

„Drahý Timothy!“

Jejím výkřiku se mísil strach s něžností, což byla pro mne velmi výhodná kombinace. Byl jsem proto zvědav, co bude dál.

„Ty jsi raněn?“

Uchopila mě křečovitě rukama za levou paži právě tam, kde jsem ještě cítil bolest po úderu večerním střevíčkem.

Zasténal jsem.

„A krvácíš?“

Jennifer byla bledá, jen pihy na obličeji jí dávaly jakousi barvu. Chytila mě za ramena a něžně k sobě přitáhla, což jsem jí dovolil. Rozhlédla se a pak zamávala rukou na taxikáře, který náhodou stál se svým vozem v blízkosti. Přispěchal a brzy jsme se s Jennifer usadili ve vozé.

Jennifer mě stále jednou rukou držela kolem krku a druhou mě něžně hladila po tváři.

„Krvácíš?“ ptala se mě znovu.

Zavrtěl jsem hlavou a přitom jsem lehce položil obličej na její hruď. Byla teplá, vonná a zdvíhala se rozechvěním.

Přivřel jsem oči a spatřil jsem – Peggy. Rychle jsem zdvihl hlavu.

„Co je?“ zeptala se mě Jennifer starostlivě.

„Tak kam jedem?“ řekl šofér netrpělivě.

„Do nemocnice,“ prohlásila Jennifer rozhodně.

„Domů!“ vzdychl jsem.

Podívala se na mne.

„A tvé rány?“

Potřásl jsem hlavou, což mohlo znamenat, jak jsem doufal, že buď žádné rány nemám, anebo že nejsou tak velké, aby vzbuzovaly její obavy.

Dívka se na mne podívala s obdivem.

„Tak bude to?“ přerušil šofér tuto dojemnou scénu.‘

Zamumlal jsem svou adresu a položil ruku na koleno krásné dívky. Jennifer mi ruku pohladila.

„Zase jsi někoho…?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pokoušeli se snad oni o tebe?“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. Hladil jsem ji po noze a pak jsem jí položil ruku zase na koleno,.

„Gangsterská banda!“ zamumlal jsem.

Cítil jsem, jak se její tělo trochu zachvělo, a snažil jsem se proto uklidnit ji lehkým pohlazením.

„Kolik jich bylo?“ zeptala se bez dechu.

„Nevím,“ odvětil jsem. „Nikdy je nepočítám.“

Podíval jsem se oknem z vozu a usoudil jsem, že už jsme v blízkosti mého bytu.

Škoda, pomyslel jsem si. Měli jsme přece jen jet do nemocnice. Ta je na druhém konci města.

Zase mě pohladila ruku, tentokrát druhou.

„Co to máš v ruce?“ zeptala se mě.

Podíval jsem se překvapeně. Copak v ruce něco držím?

Otevřel jsem pěst, v níž jsem svíral zmačkaný papír. Hned jsem si vzpomněl: byla to fotografie Harolda Ingersola.

Jennifer mi vzala fotografii z ruky, narovnávala ji a pozorně si prohlížela muže v panama klobouku.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Člověk pod přehozem z gauče,“ odpověděl jsem.‘

Sklopila na okamžik oči. Myslel jsem., že omdlí. Právě v tom okamžiku taxi prudce zahnulo do ulice, v níž jsem bydlil, a Jennifer, vyhozena otřesem do výše, padla mi rukama kolem krku.

„Zbožňuji tě!“ zašeptala.

„Dolar dvacet centů,“ hlásil taxikář.

Vystoupili jsme z vozu. Zaplatil jsem šoférovi a obrátil se k Jennifer. Vedle ní stál Tlustý Bugsy a díval se na mne tak vyčítavě, jako kdybych mu utrhl od úst velký kus koláče.

„Kde jsi byl, Timothy?!“ zahřměl.

„Tady, jak vidíte,“ odpověděl jsem klidně a upravoval si přitom vázanku. „Potřebujete mě snad?“

„Hledám tě po celém městě.“ stěžoval si Tlustý Bugsy.

„Taxter tě ztratil z dohledu už včera odpoledne a dnes jsem ve službě já. Přišel jsem nejméně o čtyři kila při honičce městem.“

Podíval jsem se na něho s porozuměním.

„Myslil jsem, že udělám nejlépe, když se tady někde utábořím,“ pokračoval policista. „Řekl jsem si, že se jednou musíš vrátit. Z města jsi přece nemohl odejít. Slíbil jsi to inspektorovi.“

„Ano,“ řekl jsem a vzal Jennifer za ruku.

Policista se na mne zadíval s nadějí.

„Jdeš domů?“ zeptal se mě laskavě.

„Ano,“ přikývl jsem.

„Nepůjdeš zase někam?“

„Ne, o to už se postarám já,“ řekla Jennifer a přivinula se ke mně. „Můžete jít klidně domů, seržante.“

Zasmáli jsme se všichni tři.

Tlustý Bugsy přece jen pro každý případ počkal, dokud jsem neotevřel dveře a nevpustil Jennifer do haly.

Zamával jsem mu a zavřel za sebou.

V hale stála Cassandra Harringtonová a mlčky si nás prohlížela, Jennifer a mne. Její pohled se významně zastavil na dívčích šatech, které byly zmačkány, a na rozcuchaných vlasech, ale zdržela se poznámky. Pak ukázala němě hlavou na dveře, které vedly do mého pokoje, a významně zamrkala. Znovu se podívala na

Jennifer a potřásla hlavou.

Po této němohře se paní Harringtonová zase vzdálila do svého pokoje.

Usmál jsem se na Jennifer a přitáhl ji k sobě.

Otevřel jsem dveře pokoje a vpustil ji dovnitř. Zůstala však stát na prahu a na něco se upřeně dívala.

Mrtvola, blesklo mi hlavou. Vystoupil jsem na špičky a podíval jsem se dovnitř přes dívčino rámě.

V lenošce uprostřed mého pokoje seděla plavovlasá kráska z Celtiku.

11. kapitola

Plavovláska si brousila pilníčkem s perleťovou rukojetí špičatý nehet na levé ruce. Vzhlédla k nám a řekla obchodně:

„Pan Tatcher osobně?“

Prošel jsem kolem Jennifer a vstoupil do pokoje.

„Ano, jsem Tatcher, Timothy Tatcher,“ řekl jsem velmi líbezně.

Někdo mě šťouchl pod žebra. Jennifer se zřejmě také hlásila ke slovu. Plavovláska si přehodila nohu přes nohu. Obě byly skvěle modelované. „Já jsem Katieen.“

Wrightová,“ pokračovala. „Jsem zástupkyně firmy Adonis, pánské prádlo, spodky, nátělníčky. Poslední modely Její hlas zněl obchodně, řekl bych téměř bez zájmu.

Ale všechno ostatní na ní působilo jako nabídka a já jsem se hned rozhodl.

„Tucet. Zapište si tucet!“

Dívka pozdvihla obočí.

Má rychlá objednávka ji zřejmě překvapila. Patrně neznala mou slabost: žádá-li ode mne něco nějaká hezká dívka, nedovedu nikdy odmítnout.

„Čeho?“ zeptala se Katleen Wrightová a vytáhla z kapsy malý notes v růžové kůži. •

„Hmmm,“ srovnával jsem si v hlavě všechno, co potřebuji. „Pro začátek mi dejte tucet nátělníčků a..

Její tvář jevila ještě větší překvapení.

„A?“ ptala se, zapisujíc pravděpodobně nátělníčky do notýsku.

„Spodky se vyrábějí na míru, anebo…“ informoval jsem se. „V tom případě mě zajímá, zdali snad vy…“

Dívka váhala s odpovědí.

„Máme několik standardních velikostí,“ konečně odpověděla.

Její pohled zpytavě přešel přes onu část mého těla, kterou zakrývaly kalhoty. Lehce jsem se začervenal.

„Postačí vám číslo třicet jedna,“ odhadla mě znalecky.

Byla zřejmě dosud nejlepším obchodním zástupcem, jakého jsem kdy poznal.

“Nebo ještě lépe 3 a.Tedy tucet spodků číslo 3 a,“ rozhodl jsem se. „Ne, raději půldruhého tuctu.“

„Jste si jist, že potřebujete právě tolik?“

Kdyby tato otázka nebyla položena tak melodicky – ten zvuk Katleenina hlasu jsem už znal ze svého prvního seznámení s ní u Steva v Celtiku – mohl bych si myslit, že ji spíše kladla Jennifer. Z úst osoby která prodávala prádlo, působil velmi překvapivě.

„Jak to?“ zeptal jsem se jí nechápavě.

„Není to snad moc?“ ptala se plavovlasá obchodní cestující.

„Nerozumím.“

Teď i ona byla vzrušena. Začervenala se a cosi pro sebe zašeptala.

„Tedy říkal jste, že potřebujete…“

..Dva tucty spodků,“ dodal jsem.

Podívala se na mne polekaně.

podle nejnovějších, právě došlých londýnských návrhů.

Přišla jsem vám nabídnout to nejlepší, co se na americkém trhu dostane. Kolik si toho objednáte?“ Její hlas zněl obchodně, řekl bych téměř bez zájmu.

Ale všechno ostatní na ní působilo jako nabídka a já jsem se hned rozhodl.

„Tucet. Zapište si tucet!“

Dívka pozdvihla obočí.

Má rychlá objednávka ji zřejmě překvapila. Patrně neznala mou slabost: žádá-li ode mne něco nějaká hezká dívka, nedovedu nikdy odmítnout.

„Čeho?“ zeptala se Katleen Wrightová a vytáhla z kapsy malý notes v růžové kůži. •

„Hmmm,“ srovnával jsem si v hlavě všechno, co potřebuji. „Pro začátek mi dejte tucet nátělníčků a..

Její tvář jevila ještě větší překvapení.

„A?“ ptala se, zapisujíc pravděpodobně nátělníčky do notýsku.

„Spodky se vyrábějí na míru, anebo…“ informoval jsem se. „V tom případě mě zajímá, zdali snad vy…“

Dívka váhala s odpovědí.

„Máme několik standardních velikostí,“ konečně odpověděla.

Její pohled zpytavě přešel přes onu část mého těla, kterou zakrývaly kalhoty. Lehce jsem se začervenal.

„Řekněte jim Made in England.“

Dívka znovu přikývla a podívala se ke dveřím.

Bylo mi jí téměř líto. Ale se ženami se musí takto jednat.

Podala mi ruku.

„Děkuji, pane Tatchere,“ řekla třesoucím se hlasem.

„Nemáte zač,“ odpověděl jsem velkodušně. „Jsem rád, že jsem objednal prádlo právě od vás, i když tu byl také váš soused…“

„Můj soused?“

Kdybychom velikost jejích očí označili číslem sto, po tomto mém konstatování se zvětšily na číslo sto šedesát sedm.

„Ano,“ řekl jsem, „ctěný pan Chester Rowe, váš soused z hotelu Celtic. Bydlíte v tom hotelu, ne?“

„Aaaaano.“ zamumlala, „jak to víte?“

Povýšeně jsem se usmál.

„Vím to,“ odpověděl jsem krátce. „Bydlí tam i zástupce firmy Cupd,který přišel ke mně už před váma se sejnou nabídkou.“

„S na…“ její hlas se zlomil při prvním slově. ,,Kdy?“

„To není důležité,“ odvětil jsem. „Vyhledal mě a nabídl mi totéž: pánské prádlo, spodky a nátělníčky.“

„Mluvil jste s ním? Vyhledal vás? Tady?“

Trochu mě udivil její zájem o jednání a práci Chestera Rowa, ale bylo to konečně zcela pochopitelné. Byl to její konkurent.

„Hledal mě tu, ale nenašel mě doma. Mluvil jen s mou bytnou paní Harringtonovou, ale seznámil jsem se s ním v hotelu. V Celtiku, v jeho pokoji.“

„To není možné!“ zhrozila se Katleen.

Její krásná tvář byla bílá jako křída.

„To znamená, že jsem přišla pozdě…!“

„Všechno je v pořádku, Katleen, nemějte obavy. Jen to prádlo pěkně pošlete. Provedla jste svůj úkol svědomitě. Jistě dostanete i provizi, viďte?“

Kývla mechanicky hlavou, nevšímajíc si už nikoho. Vytrhla svou ruku z mé a běžela ke dveřím. Stačil jsem už jen za ní zavřít, jak najednou pospíchala.

„Jak jsi jen mohl…!“

Jennifer zřejmě dívku litovala.

Pokrčil jsem rameny.

„Což ti jí nebylo líto?“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Ty jsi ale k ženám nemilosrdný!“

Zase jsem pokrčil rameny.

Pro mne byla každá další poznámka zbytečná. Jennifer ke mně přistoupila a objala mě oběma rukama kolem krku. Chtěl jsem ji od sebe odstrčit, což by bylo jaksi v souladu s rozhovorem, který jsme spolu vedli, ale neudělal jsem to. Nechtěl jsem totiž propást příležitost. Polibek byl královský.

„Ty jeden ukrutníku!“ šeptala Jennifer a na víc se nezmohla.

Nespokojil jsem se totiž s jedním polibkem.

Po. pátém se mě zeptala:

„Doufám, že tu nemáš zase nějakého mrtvého?“

Nebral jsem to jako žert.

„Ne.“ odpověděl jsem.

„Ani v koupelně ne?“

„Věřm,že ne.“

Přivinula se ke mně.

„To znamená, že nám nikdo nebude překážet.“

Teď byla řada na mně, abych se ptal.

„A ty? Doufám, že zase nebudeš telefonovat Georgovi.“

Našpulila hněvivě rty, z nichž trochu vykukovaly zoubky.

„A neodejdeš jako tehdy, vzteklá jako opice? Nenecháš mě samotného?“

Zavrtěla rozhodně hlavou a políbila mě.

Vykřikl jsem bolestí. Dívka mě kousla do rtu. Rychle jsem vytáhl kapesník a utíral si krev.

„Tohle mi nedělej!“ řekl jsem hněvivě.

„Odpusť, miláčku,“ řekla pokorně. „Neovládám se.“

Samozřejmě že jsem jí dovolil, aby mě políbila znovu. Tentokrát to byl něžný polibek, který se však protáhl a stal se velmi vášnivým. Celí zadýchaní jsme se od sebe odtrhli.

Něžně jsem ji odstrčil.

„Půjdu se osprchovat a převléci,“ řekl jsem. „Podívej se, jak vypadám. Jdi zatím do kuchyně a připrav mi něco k jídlu! Mám hlad jako vlk. V lednici najdeš všechno, co hledáš!“ křičel jsem za ní. „Něco je na stole. Ostatní uvidíš sama.“

„V pořádku, drahoušku,“ odpověděla z kuchyně.

Vlažná sprcha byla velmi příjemná.

Zdálo se mi, jako by voda zároveň spláchla i všechen alkohol, jehož jsem byl plný, bouřlivé noc, bolest hlavy a modřiny, které mi způsobila Peggy. Všechno bylo pryč, jenom vzpomínka na Katleen ne. Byla to božská dívka. Ta postava! Nohy! Oči! Neměl jsem opravdu…

Ne. Tak je to přece jen lépe. Ať pozná…

Měl jsem pocit, že my dva, Katleen a já, se ještě někdy setkáme. Oholil jsem se a natřel si vlasy brilantinou. Pak jsem si vzal bílou košili a modrý oblek. Všichni říkají, že mi skvěle padne.

Vstoupil jsem do pokoje, kde už mě čekalo jídlo. Hle, Jennifer, také jedna velmi pěkná dívka, usoudil jsem znalecky. Rozhodně ne špatná. „Cítím se tak božsky!“ zvolal jsem a dívka se šťastně zasmála. Když jsem usedal ke stolu, nabídla mi rty. Byl to opravdu chutný aperitiv. Při jídle jsme mlčeli. Trpělivě čekala, dokud jsem nesnědl poslední sousto, pak odnesla nádobí, vrátila se do pokoje a vztáhla ke mně ruku. Uchopil jsem ji za ni. Posadila mě do lenošky a pak si mi sedla na kolena. Objala mě oběma rukama kolem krku a znovu mě políbila. Místo zákusku – její polibky.

„A teď mi všechno vypravuj!“

„Co?“

„Všechno pěkně po pořádku.“

Je to zvláštní: člověk si tak dlouho přeje, aby mu jednou tak krásná dívka seděla na kolenou a když k tomu konečně dojde, neuplynou ani dvě minuty, a už se pokouší zbavit se tak těžkého břemena. Jennifer totiž vážila jistě dobrých padesát kilogramů. Nohy mi pod takovou tíhou trnuly. Proto jsem ji pozorně posadil na opěradlo lenošky, takže největší tíhu jsem přenechal křeslu, kdežto na mne zbyla lehčí část těla. A to právě ta nejlepší – její nohy.

„No tak?“ naléhala dívka.

„Ale já opravdu nevím, co tě může zajímat.‘1

„Všechno!“

„Jak to, všechno?“

„Neblázni! Říkám to jasně, že chci vědět všechno.“,

Usadil jsem se pohodlně v lenošce.

„Nuže, když všechno, tak všechno. Narodil jsem se před dvaceti..

„Och!“

Jennifer se zamračila. Políbil jsem ji na rameno, protože jsem měl k němu nejblíž.

„Tak přece jen ne všechno?“ zeptal jsem se nevinně;

Pohnula se, jako by chtěla vstát z lenošky, ale nebylo to dost přesvědčivé. Položil jsem jí ruku na koleno a ona se už ani nehnula.

„Jak to vlastně bylo s tím Ingersolem?“

Přiznávám, že mi šlo to její naléhání poněkud na nervy. Proč bych jí vyprávěl o nepříjemné minulosti, když přítomnost byla tak vábná a my dva jsme jí mohli využít mnohem lépe. ^

„Proč tě to vlastně zajímá?“

„Zajímá mě to, to se rozumí, že mě to zajímá! Byla jsem přece v témž pokoji s mrtvým, objímala jsem se s jeho vrahem.“ Ale Jennifer, já jsem přece Ingersola nezabil!“

„Opravdu ne?“Řekla to trochu sklamaně.

„Na mou duši ne.“

Chvíli mlčela. Její prsty si hrály s mým ušním boltcem a to mi nebylo nijak příjemné. Odvrátil jsem hlavu a osvobodil tak ucho. Pak jsem se podíval Jennifer do očí, hluboce a významně.

„Nevěříš mi?“

„Totiž… věřím, ale…“

„Co ale?“

Dívka mě objala.

„Přesto mi musíš všechno vyprávět. Všechno po pořádku.“

Zavřel jsem oči a vzpomněl jsem si na výslech na policii. Vybavil jsem si ten mučivý pocit, kdy mě oslepovalo ostré světlo a doléhaly ke mně jednotvárné a neustále se opakující otázky.

Ale Jennifer nebyla Callaghan.

„Bylo už osm pryč, a jak víš, čekal jsem na tebe. Když jsi stále nepřicházela, začínal jsem být nervózní. Pojednou zazněl zvonek. Utíkal jsem do haly a…“

„V kolik to bylo hodin?“ přerušila mě Jennifer. „Nevím. Snad několik minut po deváté. Tedy utíkal jsem do haly, když…“

„Co jsi měl na sobě? Kabát? Anebo jsi byl jen tak v košili? A co kravatu, tu jsi měl taky?“

Podíval jsem se na ni udiveně.

„Copak si nevzpomínáš, jak jsem byl oblečen? Stejně jako když jsi přišla… No a když jsem pospíchal k domovním dveřím, abych je otevřel…“

Jennifer mi rukou zavřela ústa.

„Nehněvej se, drahoušku, ale zajímají mě podrobnosti. Tedy když jsi slyšel zvonění, domníval ses pochopitelně, že jsem to já, že ano?“

„Samozřejmě. Řekla jsi přece, že přijdeš v devět, přesně v devět, a devět bylo už dávno pryč. Proto jsem si hned pomyslel…“

„Počkej okamžik! Chtěla bych vědět, jak to vypadalo tady v pokoji. Bylo tu všechno přichystáno k mému uvítání, že? Myslím květiny, pití, zákusky.“

„Samozřejmě. Dokonce jsem měl určité potíže s tím, kam dát květiny… Ale proč tě tohle všechno zajímá?“

Jennifer se zasmála.‘

„No, zajímá mě to. Mne zajímá všechno, co se tyká tebe. Potíž je jen v tom, že mám slabou paměť a mám strach… Počkej okamžik!“

Hbitě se svezla z lenošky a šla ke stolku, na němž spatřila tužku. Štrachala mezi papíry nad gaučem a vytáhla odtamtud zcela čistý arch. Pak si sedla na gauč, vzdálena dva a půl kroku ode mne.

„Jennifer, pojď ke mně! Co chceš dělat s tím zatraceným papírem?“

„Nehněvej se, drahoušku něžně zašeptala a vrhla na mne vroucný pohled. „Chtěla bych si poznamenat všechny podrobnosti. Říkal jsi, že jsi mě čekal v devět, a já jsem stále nepřicházela. Víš, zdržela jsem se s tím mluvkou Peabodym. Tak po tom zazvonění jsi utíkal do haly, viď? Co jsi tam dělal?“

Když si napsala několik poznámek na papír, tázavě ke mně vzhlédla.

„Ale Jennifer!“

Oči jí posmutněly.

„Co je?“ ptala se zmateně. „Spletla jsem to snad?“

Zavzlykala.

Vyskočil jsem z lenošky a spěchal k ní. Něžně jsem ji objal.

„Jennifer!“

„Já jsem tak nešťastná!“

Její hlava spočinula na mém rameni. Hladil jsem ji něžně po vlasech a tu Jennifer, povzbuzena mou něžností, zdvihla hlavu a zašeptala mi zblízka, tak zblízka, že mi její teplý dech zamlžil brýle:

„Drahoušku, pomůžeš mi, viď?“

Přikývl jsem na souhlas.

„Opravdu mi pomůžeš?“

V jejím hlase byla taková bezradnost a zoufalství, že jsem ještě jednou přikývl.

„Napíšeš to všechno sám, viď?“

Trhl jsem sebou a podíval se na ni překvapeně. Skla na brýlích jsem měl bohužel tak zamlžená od jejího dechu, že jsem nemohl postřehnout výraz jejích očí.

„Cože?“

„No že to napíšeš všechno za mne, drahoušku, i s podrobnostmi.“

„Ale proč, Jennifer?“

„Uděláš to., viď?“ prosila a dechem mi stále víc zamlžovala skla.

„Copak ti nestačí, když ti to budu vypravovat?“

Zavrtěla hlavou.

„Víš, já jsem tak zapomnětlivá. A popleta. Bude lépe, když mi to napíšeš všechno sám. Ty jsi přece reportér a umíš to líp než já. Tolik tě o to prosím.“

Pojednou se začala rozptylovat mlha na brýlích i v mé hlavě.

„Kdo to po tobě chce?“

„Kdo?“ odtáhla se a podívala se na mne ustrašeně.

Vytáhl jsem z kapsy kapesník, pečlivě jsem si vyčistil brýle a pak jsem se na ni ostře podíval.

„Kdo na tobě chtěl, abys mu přinesla zprávu o tom, co se tady stalo?“

Vstala, vztáhla ke mně obě ruce, ale ne aby se ke mně přiblížila, spíše na obranu.

„Timothy, jak mě můžeš takhle podezřívat? Jak si můžeš jen pomyslit, že bych byla schopna něčeho podobného? George pro mne nic neznamená! Je to bídák, a ty…“ zarazila se a dala si polekaně ruku na ústa, uvědomujíc si, že řekla víc, než chtěla.

„Tedy George!“

Byl jsem vztekem bez sebe.

„Ne, ne, nesmíš!“

Dívčin hlas přešel v ustrašený výkřik. Blížil jsem se k ní a ona se marně snažila uniknout z mého dosahu; neměla kam ustupovat. Zastavila se před gaučem, a když chtěla couvnout ještě dál, padla naznak na gauč. Její oči zděšeně ustrnuly na povlaku, kterým byla předešlé noci zakryta Ingersolova mrtvola. Pak se na mne znovu podívala a zoufale vykřikla.

Sklonil jsem se k ní a uchopil ji za krk.

„Prohlédl jsem tě! Zase jsi mě podvedla svým předstíráním, že mě miluješ. A já hlupák! To má být pro Buben, co?“

Jennifer přikývla.

„George tě k tomu přemluvil, co?“

„On a 0’Keefe.“

„Krásná společnost. Prvotřídní novináři. Posílají divku, aby napsala reportáž!“

Začal jsem se rozčileně procházet po pokoji. Mezitím se Jennifer vzpamatovala. Vstala z gauče a dávala se do pořádku. Zdvihla sukni a bez ohledu na mne si upravila punčochy. Mračila se a zatínala zuby. Měla vztek sama na sebe.

Zastavil jsem se a díval se, jak si upravuje druhou punčochu.

„Jennifer!“ zavolal jsem ji.

Neochotně zdvihla hlavu.

„Opravdu mě nemiluješ?“

„Tebe?“ rozesmála se. „Copak ti pořád není jasné, jaké mám o tobě mínění?“

„Jennifer…!“

Přistoupil jsem k ní a vztáhl po ní ruce. Spustila si sukni a pohrdlivě se zasmála. Udeřila mě přes ruku.

Jdi pryč!“ křičela rozhněvaně. Pak vyšla do haly a přistoupila k telefonu.

Opakovala se táž scéna jako před dvěma dny. Mohl bych se vsadit, že volá George, uvažoval jsem pochmurně.

„Georgi?“ slyšel jsem její hlas.

Jennifer zpravovala George o svém neúspěchu.

„Ničeho jsem nedosáhla, rozumíš? Ten hlupák to nechce sám napsat. Ano, ano, zkoušela jsem všechno. Ano, i to, ale nechce, a ještě k tomu dělá sentimentální scény… Ano, odcházím, co bych tady dělala… V pořádku. Na shledanou. Líbám tě.“

Slyšel jsem, jak bylo spojení přerušeno a jak prudce zavěsila sluchátko.

„Jennifer!“ zvolal jsem zoufale.

Odpověděl mi úder podobný ráně z revolveru. To zabouchla domovní dveře. Byl jsem tedy zase sám. Posadil jsem se do lenošky a smutně se rozhlížel.

Najednou bylo po všem. Mladík, před nímž se plazily dívky (Katleen, Jennifer), a mladík, kterého mlátí (Peggy) i opouštějí (Jennifer). A já jsem si myslil…

A k tomu všemu jsem měl ještě na krku vraždu Harolda Ingersola, pak advokáta s Harqldovou peněženkou, Jeffa, Phila, Guse a podobné pány. A to jsem nechtěl ani vzpomínat na útrapy dnešní noci, na pitky po barech ve společnosti Gambla a tak dále.

Bylo toho na mne moc.

Nevím, jak dlouho jsem tak seděl. Trhl jsem sebou, když zazvonil telefon. Jako náměsíčný jsem ušel několik metrů a mechanicky zdvihl sluchátko.

„Timothy?“ slyšel jsem povědomý hlas.

„No?“

„Tady Steve. Poslouchej, cos to prováděl dnes v noci?“

To mi ještě scházelo, aby mi nějaký vrátný dělal kázání!

„Dej mi pokoj!“

Ale Steve pokračoval:

„Byl u mne Gamble.“

„Dejte mi oba pokoj!“

„Říkal mi všechno…“

Chtěl jsem zavěsit.

„… a přinesl mi soupis lidí, kteří si koupili…“

„Co?“ křičel jsem do telefonu.

„… kteří si koupili ořechový likér,“ dokončil Steve.

„Kde je ten soupis?“ vystřízlivěl jsem‘.

„Tady u mne. Mám ti ho přečíst?‘1

„Ano, čti! Anebo ne, přijdu raději k tobě. Na shledanou „.

Vzrušen odložil jsem sluchátko. Tato zpráva mě povzbudila. Zoufat si? Ne, to nemá Timothy Tatcher ve zvyku. Bojovat, ano, bojovat! Odběhl jsem do koupelny, abych upravil svůj zevnějšek, který byl v nepořádku zásluhou té husy Jennifer. Ona i ten její hloupý, domýšlivý George mi mohou vlézt na záda, rozčiloval jsem se, když jsem si v letu upravoval vázanku. Copak se takhle jedná s člověkem, jako jsem já?

Rozhořčoval jsem se stále více, zatímco jsem si brilantinou natíral vlasy. Však já jim ještě ukážu! Všichni užasnou, až vyřeším tajemství smrti Harolda Ingersola. Mluvil jsem hlasitě sám se sebou, umyl jsem si ruce a pak si je otřel ručníkem.

Vtom se ozval zvonek.

„Hned!“ volal jsem z koupelny. Podíval jsem se ještě jednou do zrcadla a usoudil, že se na mne dívá velmi bystrý mladík, plný elánu a sebevědomí.

„Tak to má být, chlapče, jen hlavu vzhůru! A teď do práce!“ povzbuzoval jsem se ve svém počínání.

Sel jsem ke dveřím a otevřel jsem je.

Stál tam advokát z New Yorku, tlusťoučký a uhlazený Tub Wyllis.

„To jste vy?“ vykřikl jsem překvapeně. „Co zase ode mne chcete?“ Neodpověděl.

Padl mi do náruče a pak se svezl k zemi. Jeho skelné oči byly bez výrazu, když se tak na mne dívaly zdola, z naleštěné podlahy, kde teď ležel s rozepjatýma rukama.

Byl mrtev.‘

12. kapitola

Do očí se mi nahrnuly slzy. Zmocnila se mě zuřivost, bezmocná zuřivost. Nejprve Ingersole, teď zase ten prokletý advokát. Ti hlupáci od policie mi jistě připíšou i tuhle novou oběť na můj účet!

Prohlížel jsem advokáta a ulevoval si nevybíravými nadávkami, nad nimiž by se červenal i cenzor.

Teprve po dvou minutách jsem si povšiml něčeho temného na té části běloskvoucí košile Tuba Wyllise, kterou do poloviny zakrýval kabát. Vstrčil jsem tam ruku, ale hned jsem ji vytáhl, jako kdybych sáhl do žhavého uhlí. Byla mokrá, krvavá.

To znamená, že advokát nebyl otráven.

„Haló, Timothy!“ uslyšel jsem něčí hlas.

Podíval jsem se ke dveřím a spatřil v nich Tlustého Bugsyho.

„To za sebou nezavíráš dveře?“ ptal se mě přívětivě „Víš dobře, že tady v Prenticevillu…“ Zbytek už si nechal pro sebe. Když spatřil u mých nohou advokáta a pak mou zakrvácenou ruku, kterou jsem si stále prohlížel. celý zdřevěněl. Vyvalil na mne oči a úžasem otevřel ústa.

Pomohl jsem mu.

„Ano, to je Tub Wyllis, advokát z New Yorku. Mrtev. Zabit kulkou do prsou.“

„Ty? Zase ty?“

Zavrtěl jsem hlavou.‘

„Kdepak já.“

Tlustý Bugsy si klekl vedle mrtvého.‘

„Nesahejte na něho!“ upozornil jsem ho.

„Proč ne?“

Neodpověděl jsem mu, protože jsem předpokládal, že podobné věci musí policisté probírat už na začátku svého školení, hned jak se seznámí s ústavou a naučí se zacházet se zbraní.

Ukázal jsem k telefonu.

„Zavolejte Callaghana!“

Podíval se na mne a pak šel beze slova k telefonu. Když šel mimo mne, prohodil:

„Nesahej na něho!“

Nedbal jsem jeho napomenutí. Byl mi pojednou lhostejný stejně jako ten mrtvý advokát ležící u mých nohou. Dokonce i Ingersole a jeho vrah. V tom okamžiku mě nic nezajímalo, snad jen Katleen, a to ještě jen jako sentimentální vzpomínka na něco velmi krásného.

Proč právě já se mám trápit podobnými problémy, vraždami, neznámými oběťmi? To všechno se mě ani za mák netýká, jsem přece nevinen; nikoho jsem nezabil , nezajímá mě, kdo je vrahem. Chci jen, aby mě nechali na pokoji.

Obrátil jsem se a zmizel v koupelně. Tam jsem si pečlivě umyl ruku umazanou od krve a pak se vrátil do pokoje. Posadil jsem se do lenošky, sundal brýle a protřel si dlaní oči.

Rozhodl jsem se počkat na inspektora; věděl jsem, že se nemohu vyhnout formálnostem se zjištěním totožnosti zavražděného a ostatním nutným věcem.

Ale potom ať mi dají všichni pokoj! Chci mít klid!

Zdálo se však, že inspektor nesdílel můj názor.

Nevím, jak dlouho jsem tak seděl v lenošce a hrál si s brýlemi, s pohledem upřeným do prázdna a s myšlenkami velmi rozptýlenými, když tu do pokoje vpadl inspektor Callaghan a všechno svým příchodem zkazil.

„To je ale drzost, Timothy!“ křičel už ve dveřích.

„Co? Co se stalo?“

Trvalo dlouho, než jsem se vzpamatoval a byl schopni ho vnímat.

„Tak ty nám budeš zabíjet lidi, aniž předem upozornil toho., koho se to nejvíc týká, to je policii!?“

Inspektor se ke mně sklonil, takže jsem cítil z jeho úst zápach cibule, což zrovna není ke cti váženému příslušníku místní policie, když je ve službě.

„Co si přejete?“

Nasadil jsem si brýle a pak už jsem zcela dobře rozpoznával jednotlivé rysy jeho tváře.

„Žertuješ snad?“

Jeho obrovská chlupatá pěst se zastavila v nebezpečné blízkosti mého nosu. Proboha jen to ne! Jen ne žádné násilí! Užil jsem si toho už dost od Guse a Peggy a nebyl jsem věru zvědav, jak tlučou policajti.

„Inspektore!“ vykřikl jsem. „Jen se neunáhlete! Jsem nevinen, nevinnější než kojenec, věřte mi to. Přísahám!“

Chlupatá ruka nepřestávala kroužit kolem mého obličeje.

„Mluv!“

„Nezabil jsem Ilarolda Ingersola! Nezabil jsem ani Tuba Wyllise!“

„Wyllise? Cože?“

„Ano, ten člověk, co leží v hale, to je ten, který za mne složil kauci. To znamená, že nebylo nijak v mém zájmu…“

Pěst sice zmizela z mé blízkosti, ale hlas inspektora Callaghana nebyl přívětivější.

„Odkud ho znáš? Vždyť jsi na policii tvrdil…“

„Nelhal jsem, věřte mi to, ale od té doby se přihodilo mnoho věcí, o nichž nic nevíte… Seznámil jsem se mezitím s Wyllisem…“

Inspektor zahřměl:

„A to tak dobře, žes ho hned odpravil?“

Celý jsem se skrčil v lenošce. Bránil jsem se vztyčenýma rukama, a odvraceje hlavu od Callaghana, křičel jsem úpěnlivě:

„Ne, ne, ne! Já to neudělal!“

Inspektor se obrátil k jednomu ze svých lidí v hale.‘ „Portere, čím byl zabit tenhle člověk?“ Muž, jehož Callaghan nazýval Porterem, se objevil na prahu a pohotově hlásil:

„Revolverem ráže devět milimetrů. Kulka byla vypálena z bezprostřední blízkosti před hodinou, možná i před půldruhou hodinou.“

„V pořádku, Portere,“ konstatoval s uspokojením Callaghan. Pak se obrátil znovu ke mně: „No tak?“

Tyto údaje mi dávaly možnost k obhajobě.

„Inspektore,“ ožil jsem v lenošce, „dáte na Porterova slova?“

Inspektor se zatvářil povýšeně.

„Jestli dám na Porterova slova? Co je to za hloupost? Porter se nikdy nemýlí. Mohl bych na něho vsadit krk. On je ‚specialista!“

Ulevilo se mi.

„A ti se nikdy nemýlí?“

„Nikdy!“

Uvelebil jsem se v lenošce a upravil si vázanku.

„Inspektore, zavolejte Tlustého Bugsyho!“

Moje prosba zněla jako rozkaz. Callaghan se na mne nejdříve překvapeně podíval, ale pak se rozhodl mému přání vyhovět.

„Bugsy!“

Dveřmi se vecpal do pokoje tlustý policista.

„Přejete si, inspektore?“

Callaghan ukázal prstem na mne. Tlustý Bugsy neváhal, přistoupil ke mně a chytil mě za krk. Zřejmě..patně pochopil Callaghanovu výzvu.

„Ne, ne!“ Callaghan mě zachránil z jeho masitých llap právě včas. „Tak jsem to nemyslil! Tatcher má něco na srdci… No tak, Timothy, spusť!“

Oddychl jsem si, když Bugsyho pracka uvolnila můj krk, a s pohrdáním jsem si změřil poněkud zaraženého tlusťocha. Špatně mu to někdy myslilo. To už jsem o něm věděl.

„Inspektore,“ řekl jsem, „přál bych si, aby mi váš podřízený potvrdil, co teď řeknu.“

„No a co je to?“

Věděl jsem, že když chci, aby mě pochopili, musím. začít úplně od začátku. Tedy…

„Pokud se nemýlím, nařídil jste Bugsymu, aby mě hlídal. Nemám pravdu?“

Callaghan přikývl. Podíval jsem se na Tlustého Buglyho. Ten také souhlasil.

„Což on zajisté svědomitě vykonával, že?“

Inspektor přitakal; pak se zamračil a zpytavě se zalileděl na tlusťocha, ale ten zaplašil jeho obavy tím. že n přestal kývat hlavou, takže Callaghan mohl s klidným svědomím přisvědčit na můj dotaz.

;,Kde jsem všude byl v posledních‘ šedesáti minutách?“

Inspektor se podíval na Bugsyho, ten na inspektora.

„Přijel jste sem taxíkem, odkud, to nevím, ale byl s vámi ta dívka s koňskou čelistí,“ hlásil policista.

„Jennifer!“

„Jennifer,“ potvrdil Tlustý Bugsy. ,.Pak jsme spolu trochu hovořili, my dva jako, vy a já, no a vy jste vešel do domu s tím děvčetem. A… to je všechno.“

Podíval jsem se na inspektora a ten se zamračil.

„Všechno?“ zeptal se.

Tlustý Bugsy bezmocně pokrčil rameny. Vypadal, jako by se omlouval za něco, co se stalo a na čem nenese žádnou vinu.

„Všechno!“ potvrdil Bugsy s povzdechem.

„Vstoupil advokát do domu současně se mnou, nebol přišel teprve později?“ ptal jsem se tlusťocha.

„Ne,“ odpověděl, „co já vím, tak ne. Určitě ne,“ znovu horlivě potvrzoval policista, když na sobě ucítil zpytavý pohled svého představeného.

„Mohl advokát vejít, aniž jste to zpozoroval?“

Tlustý Bugsy neváhal s odpovědí:

„Nemohl, naprosto nemohl.“

Callaghan se na mne zchytrale podíval:

„A co dvě hodiny předtím? Tři? Nebo čtyři? Copak na něho nemohl čekat v bytě? Takhle to bylo, Tatcher ho odpráskl tady.“

Tlustý Bugsy však zavrtěl hlavou, což mě překvapilo. Také Callaghan zřejmě očekával, že s ním bude zajedno.!

„Vyloučeno!“ prohlásil Bugsy přesvědčeně.

„Proč?“

„Protože jsem se tu utábořil, hned jak mi Taxter řekl, že ztratil Tatcherovu stopu. Uvažoval jsem: někam] musí přijít, nejspíš sem. A tady jsem ho taky čekal. Byl bych musel Wyllise určitě vidět, kdyby byl přišel dřive. A od včerejší noci tu byl Tatcher. Říkal mi, že nikdo] nevešel do domu.“

Byl bych nejraději políbil ten nafouklý pumlíč, z něhož vycházela tato potěšující slova,která pro mne znamenala záchranu.

„A nevzdálil ses ani na vteřinu?“ Callaghan marně hledal trhlinu v jeho výpovědi,

„Ano, když Tatcher vešel s dívkou „.

„Tady to máme!“ vítězně vykřikl Callaghan.

„Ale zůstal jsem stát na rohu. Myslel jsem si, že ti dva mi neutečou, ta dívka je totiž hezká, pro zábavu jako stvořená, s tou se jistě pozdrží, takže jsem nemusel mít obavy. Ale přesto jsem se hned vrátil! Čert nikdy nespí!“

Musel jsem se násilím držet, abych toho znamenitého policistu neobjal. Jednou se mu odvděčím. Napíšu o něm článek do novin, nádherný článek, na mou duši, to udělám.

„No a?“ hlas inspektora Callaghana zněl dutě.

„No a…“ Tlustý Bugsy dodal: „Nikdo nešel dovnitř, ani nevyšel ven.“

„Proboha, ale jak se tu octla tahle mrtvola?“ vztekal se Callaghan.

„Někdo zvonil a já jsem šel otevřít. To už Jennifer dávno odešla. Otevřel jsem tedy dveře a do náruče mi padl Wyllis stejně jako tehdy Ingersole,“ vysvětloval [sem jim.

‚ „A Bugsy, ten snaživý policista, to neviděl a přitom seděl na domovním prahu!“ prskal vzteky Callaghan.

Tlustý Bugsy se začervenal, „Šéfe, musím se vám k něčemu přiznat,“ zašeptal.

Hrdlo se mi stáhlo.

„No?“ Callaghan byl napjat jako indiánský luk.

. Tlustému Bugsymu vyvstal pot na čele.

„Víte, já jsem si přece jen na okamžik odskočil!“ Vzdychl.

Zavřel jsem oči.

„Kdy?“ zeptal se inspektor se zatajeným dechem.

„No, když dívka vyšla… Víte, ona mě vlastně sama pozvala, abych se s ní šel napít. Měla špatnou náladu, říkala, že jedině alkohol ji může povyrazit. Myslel jsem si, proč bych s ní nešel, když je to jen na chvilku. Vypili jsme to jen tak vstoje. Čekal jsem, že se od ní dozvím něco zajímavého.“

„To ses taky dozvěděl! Svým lajdáctvím jsi zavinil, te se tady stal zločin!“ řval Callaghan. „Hlupáku jeden! Tlustý měchu!“

Podřízený naslouchal se sklopenýma očima vodopádu slov svého představeného.

;,Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se konečně inspektor,

„Sotva pět, nejvýš šest minut.“

„To stačilo k tomu, aby advokát přišel a Tatcher ho odpravil.“

Vmísil jsem se do jejich rozhovoru.

„Jak mohla mrtvola přijít?“

„Neřekl jsem mrtvola!“ ohradil se inspektor.

Podíval jsem se na něho vítězně.

„Vy ne, ale Porter! A on je ‚speci‘. Říkal, že Wyllis byl už nejméně hodinu mrtev. Snad i půldruhé hodiny. To vám nic neříká?“

„Co by mi to mělo říkat.“

„Nic, jen to, že já jsem ho nemohl odpravit, jak tvrdíte. Byl to někdo jiný, a to v době, když jsem já byl s Jennifer tady, pod dohledem Tlustého Bugsyho.“

„Někdo sem tedy musel Wyllise přivést,“ inspektor mávl vztekle rukou.

„Správně!“ skočil jsem mu do řeči. „Přivedl ho sem v okamžiku, kdy Jennifer…“ tady jsem se zarazil. Něco mě napadlo, ale nechal jsem si to pro sebe.

Inspektor se zamračeně podíval nejprve na mne, pak na Bugsyho.? otom si začal třít své obrovské pracky.

„Jak sem mohl přivést mrtvolu?“ posmíval se.

„Zeptejte se Portera!“ odpověděl jsem ironicky. „Ten vám jistě potvrdí, že advokát vstoupil do bytu a že si přitom prozpěvoval. Nebo dokonce tančil, chcete-li.“

„Por…“ inspektor chtěl zavolat svého znalce, ale pak si to rozmyslil. „Podle toho..řekl..“

Zazářil jsem.

„Podle toho mě budete muset vyškrtnout ze seznamu podezřelých!“

„Co se týče advokáta snad, ale je tu ještě Ingersol.“

Inspektor si vztekle třel rukávem bradu, na níž mu vyrůstalo čerstvé strnisko.

„Copak nechápete, že jde o jednoho a téhož vraha? Proč bych zabíjel člověka, kterého jsem v životě neviděl? Advokátova smrt jasně dokazuje, že někdo má důvod k tomu, aby věc dovedl až do konce…“

„Domníváte se, že snad ještě…?“

Inspektor se na mne podíval, jako by ode mne čekal odpověď na otázku, kdy začne třetí světová válka.

Pokrčil jsem rameny. Tohle všechno mě už nezajímalo, protože jsem teď mimo podezření. A přece tu bylo ještě něco…

„Advokát u sebe něco měl,“řekl jsem zamyšleně. „Rád bych věděl, jestli to má pořád u sebe.“

Inspektor se na mne pozorně zadíval.

„O co jde?“

„Měl u sebe peněženku s iniciálami H. I. a s nějakými papíry. Má to ještě?“

Inspektor se podíval na Tlustého Bugsyho a ten hbitě zmizel. Vrátil se za dvě minuty, během nichž jsme s Callaghanem mlčeli.

„Nic!“ odpověděl Bugsy na naši němou otázku.

„Žádná peněženka?“

Tlustý Bugsy znovu potřásl hlavou.

„Jen jeho vlastní. A mnoho peněz. To snad jsou ty papíry?“

„To ne,“ odpověděl jsem, „ale…“

„Co?“ zeptal se mě Callaghan.

Neodpověděl jsem, protože z haly byl slyšet hluk. Všichni tři jsme se na sebe podívali, pak jsme se mlčky zdvihli a šli tam. Ve dveřích stál – Gamble.

„Ten stařík chce dovnitř,“ mrzutě hlásil jeden z Callaghanových lidí, který, jak se zdálo, tu udržoval pořádek.

„Pusťte ho!“ vykřikl jsem a pak jsem dodal tiše k inspektorovi: „Ten mi pomáhá!“

„V čem?“

„Najít vraha.“

Inspektor se podíval na příchozího a v jeho obličeji se objevil jakýsi skeptický výraz.

Gamble zatím vstoupil do haly.

Nepovšiml si mrtvoly na zemi, kolem níž se stále ještě motali fotografové, znalci otisků prstů a ostatní z inspektorova průvodu.

Teprve když zakopl o nohu mrtvého Wyllise, uvědomil si jeho přítomnost.

„Pardon,“pronesl na omluvu s francouzským přízvukem a sňal před mrtvým důstojně z hlavy cylindr. Pak zamířil přímo ke mně. Nevšímal si inspektora ani jeho podřízených, pozdravil je jen povzneseným kývnutím hlavy, ale mně srdečně podával ruku.

„Pane Tatchere,“ řekl, „jsem rád, že vás zase vidím za daleko příjemnějších okolností, než tomu bylo dnes v noci.“

„Já taky, Gamble,“ odpověděl jsem. „Steve mi říkal…“

„Ano, pane Tatchere,“ přerušil mě Gamble. „Pokračoval jsem v našem pátrání na vlastní pěst a dosáhl jsem slibných výsledků. Za prvé jsem zjistil, že nápoj, o který nám jde,“ Gamble se přitom tázavě podíval na inspektora a tlusťocha, kteří ho pozorně poslouchali, takže jsem pokládal za nutné naznačit mu, že může klidně pokračovat, „se prodává pouze v jednom obchodě, a to u Perkinsové, zrovna na rohu té ulice, kde kdysi před pětadvaceti lety měl bar nebožtík Shorty. Měla ho na skladě po celé desetiletí a nemohla prodat ani jedinou láhev, až…“

Gamble se na okamžik odmlčel, obezřele se ohlédl a pak pokračoval šeptem:

„… až se zčistajasna stal ořechový likér módou.“

„Módou?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Před třemi dny prodala jednu láhev. Téhož odpoledne dokonce šest a den nato ještě jednu. Úplná epidemie!“

„To jistě, vzhledem k tomu, že ho dříve nemohla udat.“

„Tady je soupis.“

Gamble sáhl do náprsní kapsy otrhaného kabátu a něco v ní hledal. Konečně vytáhl zmačkaný papír. Vypadalo to jako výstřižek z novin.

„Promiňte,“ trhl sebou stařec, když papír rozmotával.‘ „To je program příštích dostihů. Kdybyste měl zájem, obraťte se na mne, já jsem totiž v tomto oboru znalec. Poradil bych vám, na kterého koně vsadit. Máte zájem? Ne? Jak si přejete. Ale kdybyste přece jen… no dobře, dobře.“ Jeho káravý pohled spočinul na Callaghanovi, který se stával zřejmě netrpělivým. Znovu sáhl do kapsy, vytáhl z ní kartičku a hned mi ji podával.

„Pane Tatchere, já jsem svůj úkol s úspěchem provedl!“

Srazil hřmotně paty v dalším očekávání.

Mlčky jsem mu podal bankovku a on ji ode mne s povděkem přijal.

„Kdybyste snad zase náhodou něco potřeboval i‘

Znovu srazil paty.

Pak opsal omšelým cylindrem křivku ve vzduchu a zase si ho posadil na holou lebku.

„Pánové…“ obřadně se uklonil přítomným.

Provázeli jsme ho pohledem až ke dveřím. Tentokrát mrtvolu opatrně obešel, pozdravil ji němým úklonem a zmizel.

„Kdo je to?“ zeptal se Tlustý Bugsy.

„Musím ho odněkud znát,“ řekl inspektor, „ale nevzpomínám si dobře odkud. Mám dojem, že jsem měl tu čest dát ho jednou zavřít. Kvůli nějakým podvodům. Ale už si nepamatuju, co to bylo.“

„To teď není důležité,“ odpověděl jsem. „Džentlmen, který nás právě opustil, nám prokázal velkou službu.“

„Službu?“

Zamával jsem jim kartičkou před očima.‘

„Hle, vrah Harolda Ingersola!“

Oba policisté na mne hloupě vyvalili oči.

„Ano, tady v tomto seznamu je zapsána osoba, která otrávila Harolda a možná i zastřelila advokáta Tuba Wyllise.“

„Snad nechcete říci…“ vyrazil ze sebe Callaghan.

„Ano, tady v tom seznamu je jméno toho netvora. Po pravdě řečeno je tu víc jmen, ale někdo z nich je rozhodně vrahem, kterého hledáme. Ale to musíme ještě zjistit.“

„Počkat, inspektore!“ zarazil jsem Callaghana, když natahoval ruku po kartičce. „Vzhledem k nepříjemnostem, které jsem zažil v posledních dnech, přenechte ten požitek vypátrat pravého viníka.mé maličkosti!“

„Tak už přece čtěte!“ zahřměl Callaghan.

„Pusťme se tedy do toho!“ řekl jsem s požitkem. Ruka se mi třásla, když jsem pročítal Gambleův špatně čitelný rukopis, který bylo nutno luštit. Přesto však se mi podařilo přečíst naškrabaná jména.

„Nellie Fergusonová.“

„Hlupáku, to je přece starostova žena!“ zuřil inspektor. „Dál!“

Podíval jsem se na něho zpod brýlí, pokrčil rameny a znovu se podíval na papírek.

„Alice Stakeová,“

„Panebože!“ zamumlal Tlustý Bugsy.

„Co je? Kdo je ta Stakeová?“ Inspektor se zpytavě podíval na svého podřízeného, ale ten jen mávl rukou.

„Jeden starý blázen ze sousedství.“

„Hm, možná že i blázni mají někdy…“začal jsem mudrovat.

Tlustý Bugsy však se mnou nesouhlasil.

„Je bláznivá, ale nebezpečná jen pro své sousedy. Nemá ani ponětí, co je to New York, natož aby odtamtud někoho znala. Za ni bych dal ruku do ohně.“

„Na vašem místě bych to nedělal!“ řekl jsem Bugsymu. „Člověk nikdy neví, čeho je kdo schopen.“

„Ctěte dál!“ křikl netrpělivý Callaghan.

„Michael Jarvis!“

„Kdo je to?“ Inspektor se tázavě podíval na Bugsyho a ten na něho. Pak se oba obrátili ke mně.

Pokrčil jsem rameny. Nevěděl jsem stejně jako oni, kdo to má být. „Znám jednoho Jarvise,“ přerušil konečně ticho Callaghan, „ale ten se jmenuje Henry, a ne Michael. Na to bych mohl vzít jed. Je účetním u Millesů, ten Henry jako, ale Michael…?“

Přečetl jsem další jméno v seznamu.

„Timothy Tatcher.“

„Hm, tohle jméno je mi nějak povědomé,“ zamumlal spíše pro sebe Tlustý Bugsy, „ale ne a ne si vzpomenout, kdo to je.“

„Hlupáku!“ zpražil ho Callaghan.

Tlustý Bugsy se překvapeně podíval na svého před-! staveného. Teprve když se jeho pohled zastavil u mne, j svitlo mu v hlavě a zastyděl se. Byl by se nejraději propadl.

„Vy jste taky v podezření?“ poznamenal zlomyslně inspektor.

„To přece víte od samého počátku, inspektore,“ domlouval jsem mu. „Už jsem vám říkal, že jsem ten prokletý ořechový likér vylil v kuchyni a dámě nalil whisky! Nevzpomínáte si?“

„Dobře, dobře,“ mrzutě zabručel Callaghan. „Čtěte dál! Proč jste se najednou zarazil?1’

„Pegg…“

Hlas mi selhal.

„No tak?“

;,Jde o jakousi Peggy Healovou,“ řekl jsem a začervenal se.

„Nějaká vaše známá?“ zeptal se inspektor, kterému neušlo mé vzrušení. „Nechte toho, Timothy! Nedejte se ovlivnit city!“

„Ale ta Peggy je jedna stará prostitutka, se kterou jsme už měli patálie,“ vzpomněl si Tlustý Bugsy. „Vzpomeňte si na ten případ s ukradenou brašnou toho sluhy z Harperovy banky.“

„Aha!“ Inspektorův pohled znovu spočinul na mně.‘

Cítil jsem se jako voják na pasece, kterého najednou ozářil nepřátelský reflektor. Sklonil jsem hlavu k papíru.

„Cecilie Swanová,“ četl jsem dále.

„Jak?“ vybuchl Callaghan a podíval se na Tlustého Bugsyho. Vypadalo to, jako by se červeň z mých tváří přestěhovala na tlusťochovy. Na čele se mu objevily kapky potu.

„Myslíte, že by ta Swanová…?“ ptal jsem se opatrně.‘

„To… to je…“ koktal Bugsy, „to je moje žena, Cecilie Swanová, a já jsem Bugsy Swan, jestli to ještě nevíte.“ *

Zřejmě se obracel ke mně, neboť nebylo možno předpokládat, že by nadřízený neznal jméno svého podřízeného. Kdežto já jako většina prenticevillských občanů jsem znal tlouštíka jen jako Tlustého Bugsyho. Bylo mi to nepříjemné.

„Promiňte, pane Swane,“ omlouval jsem se.

„To nic,“ mávl ledabyle rukou, stále víc se červenaje.‘ Hleděl jsem rychle přečíst další jméno.

„Otto Kvarda.“

„Ten právě včera odcestoval do Friska,“ hlásil Callaghan. „Sám jsem ho vyprovázel na nádraží. Ten nepřichází v úvahu. Aspoň co se týče Wyllise.“

„A co se týče Ingersola?“ negdpustil jsem si otázku.‘

Inspektor se ušklíbl.

„A kdo dál?“

Podíval jsem se na papírek;

„Ještě jeden,“ hlásil jsem mu. „Ale bez jména. Je tu jen napsáno: neznámý mladík, který přijel do městečka ve fordu myší barvy a jel dál hned poté, co si koupil jednu láhev. Pravděpodobně není z našeho města.“

„To je vrah!“ zamumlal Tlustý Bugsy.‘

Zavládlo ticho, které přerušil Callaghan tím, že mi vytrhl papír z ruky a podal ho tlusťochovi.

„Opište to!“ nařídil mu krátce.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Uvidíme,“ odpověděl inspektor a zdvihl se z gauče. „Myslíte si snad, že vám to povím? Nezapomínejte, že jste stále jedním z podezřelých a že jen kauce…“

„Ale inspektore, vždyť jste sám před chvílí říkal, že jsem nemohl zabít Wyllise,“ hájil jsem se polekaně.

„A co Ingersola? Vaše jméno je přece také v tom seznamu.“

Měl jsem na sebe vztek. Proč jsem mu jen dával ten papír! Kdybych byl vinen, jak se pošetile domnívá, spolupracoval bych tak horlivě s policií?

„Jdeme, Bugsy!“ nařídil Callaghan. Tlusťoch pečlivě zastrčil zápisník do kapsy a zanechal Gambleovu kartičku na stole.

Odešli bez pozdravu.

Callaghanovi lidé zmizeli patrně už dávno předtím, protože hala byla prázdná. Nikdo tam nebyl, ani Wyllisova mrtvola.

Byl jsem rád.

Přiznávám se, že mi ti policisté s tím svým čmuchá‘ ním po domě už šli na nervy.

Opřel jsem se o dveře a zamyšleně jsem si prohrabával vlasy. Kul jsem nový plán.

13. kapitola

Začal jsem s whisky. A to ne doma, ale v baru u Maka. Vypil jsem dvě sklenky a pak jsem v telefonním seznamu zjistil, kde bydlí osoby z Gambleovy kartičky.

Pro každý případ jsem si poznamenal i adresu Henryho Jarvise v naději, že snad bude něco vědět o svém jmenovci Michaeli.

Proč jsem to všechno dělal? Whisky jsem vypil, poněvadž jsem se potřeboval něčím vzpružit, a adresy jsem si zaznamenal proto, že jsem měl v úmyslu všechny ty lidi navštívit a pohovořit si s nimi.

Steve. Roggers1 mi kdysi vyprávěl, že slavní detektivové mívají ve zvyku vyzvídat na lidech bez ohledu na to, jsou-li více nebo méně zapleteni do „věci“. To se prý vyplatí, neboť vždycky někomu uklouzne nějaké to slovo nebo podrobnost, která se později ukáže důležitá pro vyřešení záhady.

Dá se policie také touto cestou?

Je to velmi pravděpodobné, jak lze soudit z toho, že Callaghan nařídil Bugsymu, aby můj seznam opsal. Byl jsem však přesvědčen, že si přitom nebudou počínat tak svědomitě a pozorně jako já, a proto jsem se rozhodl, že se na ně nebudu ohlížet.

Jejich předčasné a ukvapené úsudky ve mně vzbuzovaly oprávněnou nedůvěru. Bez důkladného vyšetření vyškrtávali už předem ze seznamu jména, která pro ně nepřicházela v úvahu, a to se mi zdálo ukvapené.

Takhle se to dělat nesmí. Je třeba si počínat svědomitě a jít za každou sebemenší stopou.

K tomu jsem dospěl po třetí sklence. Cítil jsem se dost silný a způsobilý vykonat úkol, který mě očekával.

Hodil jsem barmanovi zmačkanou bankovku a chtěl odejít, když tu jsem zaslechl ve své blízkosti rozhovor, který mě zaujal.

„Takhle to nejde, chlapče,slyšel jsem hluboký hlas, který někomu domlouval. ,.Nesmíš váhat, jak ho spatříš, tak hned po něm ratatatata, aby neměl čas ani pípnout!“

„Copak jsem se rozmýšlel?“ hájil se dutý hlas. „Viděls sám, jak se hned svalil na zem. Ani si přitom nestačil vzpomenout na svou matku, jestli vůbec nějakou má.“

„Slyšel jsem, že ti z New Yorku žádnou matku nemají,“ rozchechtal se hluboký hlas. „Přicházejí na svět uměle, hahaha.“

„Hehehe,“ přizvukoval mu druhý. „Ty rád žertuješ.“

„Ale ne při práci,“ zvážněl ten první. „Slyšels snad někdy, že bych byl svou práci nějak odbyl, ať už jsem pracoval s nožem a revolverem, nebo s čímkoli? Taková práce se musí udělat pořádně!“

„To víš, já se ti nemohu vyrovnat. Dnes to byl teprve můj třetí… Až budu mít tvou zkušenost…!“

Stál jsem jako přikován. Tady za mými zády spolu i odmlouvají profesionální vrahové, a já právě takové hledám. Právě takové netvory, kteří otrávili Harolda Ingersola a odpravili Tuba Wyllise a pak je oba chladnokrevně opřeli o mé dveře.

Kdybych se tak mohl obrátit a praštit je něčím po hlavě, to by jedině platilo na takové vrahy. Bohužel jsem se však nemohl strachem hnout z místa. Nohy jsem měl jako olověné a krev mi přestala proudit v žilách.

Barman se ke mně naklonil přes pult.

„Je vám špatně, příteli?“

Jeho hlas mě poněkud zmátl. Copak neslyšel výroky těch vrahů a jejich hlasité domlouvání? Ten člověk projevuje zbytečnou starost o mou chvilkovou nevolnost a přitom jím nehnou profesionální zločinci, kteří se za bílého dne chlubí svými zločiny.

„Ne, všechno je v pořádku,“ ubezpečoval jsem ho.

Teprve teď se barman obrátil k těm dvěma vrahům.‘

„A kolik vám zaplatí za statování?“

„Statování? Hlupáku! Odříkávám tu roli, jednu z nejlepších rolí z filmu, který jsme přišli natáčet dó vašeho prašivého města. A on mi tady mluví o statování, slyšíš ho, Joe?“

Neposlouchal jsem Joea ani jeho ohlas na urážku herce, znalce kriminálních filmů. Cítil jsem se zase svěží a rychle jsem vyšel z baru. Podíval jsem se na kartičku a zamumlal:

„Nellie Fergusonová.“

Starosta Prenticevillu bydlil, jak se sluší na takové postavení, v pěkné jednopatrové vilce s moderními širokými okny v přízemí a se zelenými okenicemi v prvním patře. Vedle domu měl prostornou garáž, v níž byly jeho tři vozy. Znám dobře všechny tři: starostův černý studebacker, zelený valliant jeho ženy i žlutý jaguár jeho dcery. Samozřejmě že je znám jen tak od vidění.‘

Zazvonil jsem a v duchu si opakoval otázky, které jsem měl v úmyslu položit paní Nellii. Otevřela mi mladá svižná dívka v domácím úboru, nedbale zapnutém.‘ Zdálo se mi, že dívka nemá nic pod šaty, ale to mě teď nesmělo zajímat.

Znovu jsem si opakoval tři první otázky pro Nellii Fergusonovou.

„No tak?“ ozvala se netrpělivě dívka. „Co tu stojíte jako socha a mlčíte?“

„Já bych… ano… já bych chtěl mluvit s paní Nellií Fergusonovou,“ řekl jsem.

„S matkou? A proč?“

Dívka si mě změřila od hlavy až k patě, a soudě z výrazu její tváře, nebyla příliš spokojena mým zjevem.

„Jen tak… rád bych se jí na něco zeptal.“

V domě kdosi vykřikl. Dívka se ohlédla, trochu se sehnula, takže jsem mohl při té příležitosti konstatovat, že opravdu nemá pod šaty nic.

„Hledá matku,“ odpovídala starostova dcera na ten křik. „Nevím… nechce to říct, zdá se mi, že buď něco prodává, nebo žebrá. , ostatně, pojď sem!“

Dívka se na mne ještě jednou podívala, pak se ke mně obrátila zády a vzdálila se, lehce pohupujíc dolní částí těla. Zřejmě jsem pro ni neexistoval.

Místo ní se přede mnou objevila hromotlucká postava starosty Fergusona. Zřejmě se právě holil, protože měl tvář ještě namydlenou. Měl na sobě jen kalhoty a bílý nátělníček, v němž vynikala jeho široká chlupatá ramena.

„Co je?“ vyjel si na mne hrubě. „Jestli něco prodáváš, tak táhni. Žebrotu netrpím. Jestli potřebuješ něco úředně, mám na to kancelář. Přijď zítra. Já teď jedu do Springhotu a nemám čas na klábosení. Tak co je?“

„Chtěl bych mluvit s vaší paní, pane Fergusone,“ zakoktal jsem.

„Proč? Řekni to mně!“

„Ale já musím mluvit s ní, a ne s vámi, pane Fergusone. S ní osobně, rozumíte?“

„Jak to se mnou mluvíš, ty jeden hlupáku?! Co chceš mé ženě? Slyšíš?“

„Chtěl bych jí položit několik otázek…“

„Jaké otázky? V jaké záležitosti?“

„Tak tedy, když jinak nedáte,“ rozhodl jsem se svěřit se mu, „víte, snažím se vyjasnit případ jedné vraždy, totiž dvou, no a vyslýchám proto lidi, kteří jsou v seznamu podezřelých. A protože je tam i vaše…“ Nedopověděl jsem. Ferguson mě popadl pravou rukou za kabát, košili i kravatu současně, zdvihl do výše a pak zase postavil na zem.

„Jaký zločin? Jací podezřelí? Moje žena?“

Přikývl jsem a hleděl se tentokrát držet v uctivé vzdálenosti od něho. Prohlížel si mě podezřívavě.

„Poslouchej, nejsi ty ten škrabal, co pracuje pro Mika 0’Keefa a teď se zapletl do té travičské aféry s tím cizincem? No tak mluv!“

Přikývl jsem.

„Ano, jsem Timothy Tatcher a pracoval jsem pro Buben. Dvakrát jsem měl už čest se s vámi poznat, ale vy si mě patrně…“

„Ty jeden vrahu, co se klidně procházíš městem díky našemu hloupému zákonu, který povoluje složit kauci, ty se ke všemu ještě odvažuješ mluvit o nějakých podezřelých? Hned teď zatelefonuji policii.“ Otočil se na podpatku a zmizel v bytě.

Já jsem se také otočil a utíkal co nejdále od starostova domu. Teď už jsem i já sdílel Callaghanův názor, že Nellii Fergusonovou nutno vyškrtnout ze seznamu podezřelých. Je to rozhodně moudřejší než se rvát s jejím mužem.

Když jsem se zastavil, zjistil jsem, že v mém seznamu následuje adresa Henryho Jarvise. Shodou okolností to byl právě ten dům, k němuž jsem doběhl na útěku před Fergusonem. Objevil jsem totiž jeho jméno nad zvonkem u domovních dveří.

Vyběhl jsem do třetího patra a zazvonil u jeho bytu.‘ Otevřel mi rozcuchaný muž s černými kostěnými brýlemi a s novinami v ruce.

„Bydlí zde Henry Jarvis?“ zeptal jsem se, a muž jen přikývl.

„Je doma?“

Muž mi potvrdil i to.

„Mohu s ním mluvit?“

Ani teď nic nenamítal.

„Můžete mi ho zavolat?“ žádal jsem ho zdvořile.

„Co mu chcete?“

„Chtěl bych se ho na něco zeptat.“

„Na co?“

„Víte, já vlastně hledám někoho jiného, ale on mi…“

„A. koho vlastně hledáte?“ zeptal se mě rozcuchaný muž.

‚Michaela Jarvise. Příjmení je stejné, takže jsem si myslel…“

„Proč jste se tedy neptal hned na Michaela Jarvise?“ vyslýchal mě muž.

„Bydlí tady?“ vykřikl jsem pln naděje.

Muž s rozcuchanými vlasy přikývl.

„Je doma?“

Muž přisvědčil.

„Mohu s ním mluvit?“

Rozcuchaný muž ani teď nic nenamítal, jenomže tentokrát přitom zíval.

Najednou mě něco napadlo.

„Nejste snad náhodou Michael Jarvis?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, já jsem Henry Jarvis. Michael je můj syn.“

„Och!“ vykřikl jsem radostně. „Proč jste mi to neřekl hned?“

Udiveně se na mne zadíval.

„Vždyť jste se mě na to neptal,“ prohlásil. Pak se obrátil a křičel: „Miku!“

Nikdo se neozýval, bylo ticho.

„Miku!“

Ve výšce jeho kolen se objevilo nejdříve jedno péro, pak druhé a pak celá indiánská čelenka.

„Iiiiiii,“ zaječel příchozí, zřejmě náčelník Čerokésů,‘ a hrozivě zdvihl tomahavk. Dětská tvářička byla natřená válečnými barvami.

Rozcuchaný muž mlčky ukázal na válečně naladěného Cerokése a podíval se na mne s výrazem, jako by ode mne očekával, že si s dalším už poradím sám, a zmizel i s novinami, které mu šustily v rukou.

„Ty jsi Michael?“ zeptal jsem se Indiána. „Mike?“

„Co si přeješ, Bledá tváři?“ zeptal se mě hoch vyzývavě. „Rychlá noha nemá na tebe čas. Musím teď přepadnout poštovní vůz, no a v půl čtvrté mám hodinu harmoniky. Nechť Bledá tvář vyřkne své přání!“

Poklekl jsem, abych byl ve stejné výšce s ním, ale Rychlá noha to pochopila jako válečnou provokaci. Nemeškala a udeřila mě tomahavkem do pravé nohy, až jsem vykřikl bolestí. Ale přetrpěl jsem i to a nabídl věrolomnému Indiánu dýmku míru.

„Nekouřím dýmku, jen cigarety,“ řekl chlapec už normálním hlasem a sundal si čelenku s hlavy. Pak odhodil tomahavk, vyšel se mnou na schodiště a zavřel za sebou dveře. „Dej mi jednu!“ řekl a natáhl ruku. Ocitl jsem se v nepříjemné situaci. Nekouřím, a proto u sebe nenosím cigarety, a hle, teď na jedné takové cigaretě snad závisí tajemství smrti Harolda Tngersola. Ale dostal jsem dobrý nápad. Podíval jsem se lišácky na chlapce, jemuž mohlo být tak asi deset, nejvýš jedenáct let, ale byl maličký. Měl však bystrý pohled.

„Nevím, jaké cigarety chceš,“ řekl jsem mu, „a proto ti dám raději peníze, aby sis mohl koupit ten druh, který ti vyhovuje.“

Vykulil na mne oči a celý se rozzářil. Zřejmě jsem se mu trefil do noty. Natáhl ruku v dychtivém očekávání. Vstrčil jsem mu do ní dolarovou bankovku. Byl zřejmě spokojen. Teď bylo třeba využít situace.

„Miku, dám ti ještě dva dolary, když mi odpovíš na jednu otázku,“ řekl jsem důvěrně chlapci a odtáhl ho na protější stranu schodiště.

„Vy taky chcete vědět, kde se schází žena domácího s tím trubačem?“ zeptal se mě horlivě. „Já vás tam dovedu.“

„Ale ne, to mě nezajímá.“

„Ne?“ ptal se zklamaně. Zřejmě se už v duchu loučil se dvěma dolary, které jsem mu slíbil.

„Mám na mysli něco jiného,“ řekl jsem. „Něco ve spojitosti s likéry.“

„S likéry?“ ptal se překvapeně.

„Ano.“ Vytáhl jsem z kapsy ještě dvě dolarové bankovky a zamával mu jimi výmluvně před nosem.

„Co si přejete?“ ptal se mě netrpělivě.

„Chtěl bych vědět, jestli jsi v těchto dnech koupil u staré Perkinsové láhev ořechového likéru.“

Rychle přikývl a se zájmem očekával, co bude dál.

„Proč a pro koho?“ vyptával jsem se ho.

„Proč? Dali jsme dohromady nějaké peníze, nás pět z domu, víte? A AI z domu odnaproti taky něčím přispěl. Pak přišla děvčata a my jsme s nimi začali tančit, trochu jsme je muchlovali, líbali a štípali a tak dále. No víte, jak to dělají muži se ženami.“

Přikývl jsem.

„No a pak Pete řekl, že to nepůjde bez alkoholu, poněvadž jak zná ženy, nechají si všechno líbit, teprve když se opijí. Tak jsme se rozhodli koupit si nějaké pití. Sel jsem do obchodu a tam mi stará Perkinsová vrazila ořechový likér. Holkám to chutnalo, pily to jako divé.

Malé Betty se z toho udělalo špatně. Zato Diana byla veselá, dala se do zpěvu a do tance. No a Peggy nám dovolila, abychom ji štípali. Pak jsme se pohádali, Betty pozvracela schody a přišel na nás domácí a všechny nás vyhodil. To je asi všechno. Stačí to?“

„A láhev?“

„Hodil jsem ji na dvůr. Rozbila se na deset miliónů tisíc kousků.“

„Byla prázdná?“

„Úplně. Těch pár kapek, co zůstalo na dně, vylil Pete Dianě za krk. Jinak…“

„Co jinak?“

„Ten ořechový likér mi nijak nechutná. Pomerančový je lepší. Co říkáte?“

„Máš pravdu,“ řekl jsem přesvědčeně.

„No a moje peníze?“

Nastavená ruka mi připomněla můj nesplněný slib. Vstrčil jsem bankovky do chlapcovy špinavé dlaně.

„Pane, kdybyste se chtěl dozvědět, kde se schází paní Animourová s tím trubačem, za dolar bych vás..

„Nemám zájem, Rychlá noho. Pospěš si, protože je už půl čtvrté a Komančové čekají.“

Seběhl jsem po schodech, provázen ohlušujícím „Iiiii“.

Zase o jednoho méně v seznamu podezřelých a o tři dolary méně– v kapse. Ale vyplatilo se to.

Alice Stakeová byla další osoba, která přicházela v úvahu. Ta bláznivá ženská, která podle Tlustého Bugsyho byla pro své okolí skutečným nebezpečím.

Byl to nepřívětivý a chmurný dům. Paní Alice Stakeová, vdova, jak bylo napsáno na emailované tabulce, bydlela v přízemí.

Otevřela mi sama. Byla to hubená žena žluté pleti a se šedivýma očima. Vlasy měla uvázány do uzlu, z něhož vyčnívaly dvě jehlice. Podívala se na mne nedůvěřivě. Viděl jsem, že tady budu muset změnit taktiku.

„Jsem reportér Bubnu,“ představil jsem se jí, a nečekaje na její pokyn, vstoupil jsem do temné chodby. „Pořádáme anketu, rozmlouvám s občany a občankami v Prenticevillu a vyptávám se na jejich starosti a plány a…“

Vdova Stakeová sice ještě držela ruku na klice, ale její oči si prohlížely reportéra Bubnu se zájmem.

„Vy píšete do novin, mladíku?“ ptala se mečivě.

„Ano, to je mé povolání,“ odpověděl jsem a lehce se uklonil.

Zavřela za námi dveře, zamkla je a vedla mě do kuchyně. Tam vytáhla židli zpod obrovského stolu, na němž ještě byly stopy mouky, dva tři lístky salátu, špinavý talíř a nůž.

„Posaďte se,“ vybídla mě.

Posadil jsem se.

V posledním okamžiku jsem si uvědomil, že k vykonávání svého povolání potřebuji notes. Zoufale jsem prohledával kapsy, ale nemohl jsem nic takového najít. Byla tam jen kartička se seznamem podezřelých a pak papír, na nějž jsem si zapsal své poznatky o Ingersolově případu.

Rozhodl jsem se pro tento papír; po krátkém rozmýšlení jsem ho vytáhl z kapsy, urovnal ho a připravil se ke psaní.

Vdova Stakeová sledovala mé přípravy s uspokojeními. Na jejím špičatém, vrásčitém obličeji se objevil lehký úsměv, ale brzy zase zmizel.

„Prosím vás,“ zeptala se mě náhle, „proč nepíšete v Bubnu o Bessii Nicholsové?“

„O kom?“ nahnul jsem se k ní, abych lépe slyšel.

„No o Bessii Nicholsové, o té zkažené běhně, která je veřejným nepřítelem číslo jedna!“

Lehce jsem se rozkašlal.

„Promiňte,“ omlouval jsem se, „ale mou povinností je vést ankety, promluvit si s vámi o vašich starostech a problémech, o vašich názorech.“

„To jsou právě ty moje starosti, mladíku. Jsem ráda, že jste tu a že vám mohu říci své názory o té prokleté Bessii Nicholsové, o níž Buben nepíše. Ale měl by o ní psát celé litanie, aby každý věděl, co je to za osobu,“ rozhovořila se Alice Stakeová.

Mluvila tak dobrou půlhodinu.

Poslouchal jsem jen začátek jejího únavného vyprávění o její sousedce Nicholsové, která ještě před třemi týdny byla její dobrou přítelkyní a která… Pak jsem už přestal vnímat, co mluvila.

Pohroužil jsem se do vlastních myšlenek, a zatímco vdova Stakeová drmolila pořád svoje, probíral jsem v duchu jména podezřelých, které mám dnes ještě navštívit. Pletl se mi do toho starosta Ferguson a jeho nedbale oblečená dcera, pak Callaghan, ba dokonce nebožka teta Pat, na kterou jsem si vzpomněl čistě náhodou a která pekla tak znamenité koláče…

Trhl jsem sebou, když jsem pocítil, že mě někdo tahá za rukáv.

„Ale vy si nic nezapisujete!“ slyšel jsem káravý hlas vdovy Stakeové. „Řekla jsem vám tolik zajímavostí, že si je nebudete moci pamatovat.“

„Ale ano. Mám znamenitou paměť,“ přesvědčoval jsem ji a teprve teď jsem si povšiml, že vdova Stakeová postavila na stůl láhev s likérem a se dvěma miniaturními sklenkami. Vypoulil jsem oči na likér. Neklamal jsem se. Byl to ořechový likér. Vdova Stakeová se přívětivě usmívala, když viděla můj zájem.

„Hned ji otevřu, hned,“ řekla. Zatímco hledala v kuchyni vývrtku, vzal jsem do ruky láhev a zblízka si ji prohlížel.

Ano, nebyla ještě načata a obal na jejím hrdle byl netknutý. Jako by byla právě koupena v obchodě.

Vdova přinesla vývrtku.

„Koupila jsem si tu láhev na oslavu toho dne, kdy Bessie dostane výpověď z bytu,“ prohlásila slavnostně, „ale teď, když jste tu vy a Buben vezme celou věc do rukou, můžeme ji klidně načít…“

„Ne, ne, ne, to nesmíte!“ vykřikl jsem a zvedl se ze židle. ,.Když jsem ve službě, nikdy nepiji, to je moje zásada, obzvláště když jde o tak důležitý materiál, jaký si odtud odnáším…“

„Kam pospícháte?“ polekala se žena. „Vždyť já jsem teprve začala. Chci toho ještě tolik vyprávět!“

„Pospíchám kvůli tisku. Budu hledět zařadit článek už do prvního vydání. Musím sem poslat ještě fotoreportéra. Víte. bez obrázků by to nebylo ono!“

Utekl jsem, zanechávaje ji s plnou nenačatou lahví v ruce, a byl bych se vsadil, že provázela můj odchod spokojeným úsměvem při vzpomínce na nešťastnou Bessii Nicholsovou.

Teprve na ulici jsem si oddychl.

Zbavil jsem se vdovy Stakeové a zároveň s ní další láhve likéru. Vytáhl jsem kartičku se seznamem podezřelých. S požitkem jsem škrtl další jméno. Mohl jsem být bez obav, že bych se byl dopustil nějaké chyby. Užil jsem přitom kolena jako podložky při psaní. Nebezpečně jsem balancoval na jedné noze, ale udržel jsem rovnováhu.

Pojednou jsem zaslechl zaskřípění automobilu. Těsně kolem mne projel černý otevřený vůz nejnovějšího typu. Seděli v něm dva muži. „Haló, Timothy, copak jste se proměnil v čápa?“ zeptal se mě někdo shora. Podíval jsem se nejdřív dolů na svou levou nohu a uvědomil jsem si, že ji dosud držím s ohnutým kolenem ve vzduchu. Pak jsem se podíval nahoru a uviděl v jednom okně ozdobeném květinami hlavu Tlustého Bugsyho.

Spustil jsem nohu na zem a vesele pokynul policistovi.

„Myslel jsem, že vás ti dva v tom voze přejedou,“ křičel na mne Bugsy z okna. „Mám dojem, že si to rozmysleli v posledním okamžiku. Polekali se patrně, když mě spatřili v okně.“

Teprve teď jsem se vyděsil i já.

Podíval jsem se tam, kam ukazoval Bugsy. Viděl jsem stopu automobilu, která mířila k chodníku právě na místo, kde jsem stál, a pak se ostrým obloukem stočila zase do středu vozovky.

Začal jsem se třást na celém těle.

„Pojďte nahoru,“ vyzval mě tlustý policista. „Moje žena vám dá něco k pití, abyste se vzpamatoval z leknutí. No tak, pojďte!“ Víc mrtvý než živý jsem se dopotácel do bytu Tlustého Bugsyho.

14. kapitola

Dveře se otevřely ještě dříve, než jsem mohl zazvonit; a dvě ruce mě prudce objaly.

„Vstupte!“ zašeptal mi hluboký hlas přímo do ucha. Cítil jsem se velmi bezpečný a klidný v silných rukách té velké černovlasé ženy. Dovedla mě do pokoje, jako bych byl dítě, a posadila do lenošky blízko okna ozdobeného květinami. Pak mě pohladila po vlasech a běžela do kuchyně, pohybujíc se v bocích a šoupajíc papučemi s růžovými filcovými bambulkami na bosých chlupatých nohách.

„Cecilie tu bude hned,“ ubezpečoval mě Tlustý Bugsy a poklepával mi po rameni.

Měl na sobě košili, na prsou rozhalenou, a jeho břicho tvořilo několik záhybů nad kalhotami, na nichž nebyl dopnut poslední knoflík.

Zatím přinesla Cecilie Swanová obrovskou sklenici grapefruitové šťávy, v níž plavaly kostky ledu. Bylo příjemné pít chladnou tekutinu, která byla tak osvěžující. Vypil jsem ji až do dna a teprve pak jsem si uvědomil, že do šťávy byl přimíchán rum.

„Přišlo vám to k chuti?“ ptala se mě paní Swanová a znovu mě pohladila po vlasech.

„Už jste se uklidnil?“ vyptával se mě její muž, jemuž – jak se zdálo – nevadila ženina něžnost, kterou mi projevovala.

Podíval jsem se z jednoho na druhého a pak jsem si v duchu znovu vyvolal scénu s automobilem. Otřásl jsem se a zašeptal:

„Ještě!“

„Šťávu?“

Přikývl jsem.

„Chudák,“ řekla žena svému muži a papuče se znovu odšouraly do kuchyně.

Otevřel jsem oči a střetl se s pohledem Bugsyho.

„Málem by vás byli…“vzdychl.

„Ani jsem si to neuvědomil,“ zamumlal jsem. „Teprve když jste mě na to upozornil, pochopil jsem, co měli v úmyslu.“

„Vypadá to, že jste měl být třetí v pořadí,“ konstatoval policista.

Jeho žena se vrátila s novou sklenicí šťávy.

„Pijte!“ pobídla mě, a zatímco jsem jedním douškem sklenici vyprázdnil, obrátila se k muži. „Co třetí?“

„Třetí obětí po Ingeršolovi a Wyllisovi.“

Černovlasá Cecilie našpulila rty.

„Myslíš?“

Policista se na ni překvapeně zadíval.

„Pochybuješ snad o tom?“

„Pochybuji,“ odpověděla. „Kdyby ho byli tady oddělali, kdo by ho byl, prosím tě, odnesl do bytu a opřel jeho tělo o dveře? A kdo by pak otevřel dveře, když ne sám Tatcher?“

Vrátil jsem jí sklenku a pozorně se na ni zahleděl. Tlustý Bugsy zpozoroval můj údiv a pospíšil si s vysvětlením:

„Víš, Cecilie ví o těch zločinech, o tobě i o mrtvolách.‘ Vždycky všechno doma vypravuji, takže bývá často lépe informována než šéf policie. Dokonce mi radí!“

Začínal jsem chápat. Této energické ženě by jistě lépe slušela policejní uniforma než jejímu muži.

„Kdybyste byla mužem, čím byste si přála být?“ zeptal jsem se jí náhle.

Tlustý Bugsy na mě vykulil údivem oči, ale jeho ženu má otázka nepřekvapila.

„Myslíte, že řeknu policistou?“ propukla ve smích, ukazujíc přitom své silné zuby… Vůbec ne. Raději bych chtěla být gangsterem, abych mohla terorizovat celé město, ale ne to naše, nějaké mnohem větší, aby to už stálo za to. Všichni by se přede mnou třásli, báli by se ulehnout do postele ze strachu, co strašlivého jim přinese noc.“

Tlustý Bugsy se kysele usmál.

„Neberte všechno tak doslova, jak to Cecilie povídá! Ráda žertuje a daří se jí to. Není vůbec taková, jak předstírá. Ve skutečnosti je úplné jehňátko, věřte mi.“

Podíval jsem se na ženu, kterou její muž považoval za jehňátko, a povšiml jsem si ironického úsměvu, který se na okamžik objevil na její tváři.

Policista pokračoval:

„Neublížila by ani kuřeti, ale ráda straší sebe i jiné.‘ To je její zábava.“

Obrovská ňadra paní Swanové se nadmula jako měchy, takže jsem měl obavy, aby se jí neutrhl knoflík na blůze z růžového hedvábí.

„Každý se baví svým způsobem,“ prohlásila vesele a ňadra se jí vrátila do původní, nicméně stále impozantní polohy.

Ve vedlejším pokoji zazvonil telefon. Cecilie na mne vrhla krátký pohled a vzdálila se. Tlustý Bugsy si zatím zapnul kalhoty a dal si do pořádku košili.

„Musím teď odejít k jednomu svému známému, víte, kvůli jeho dědictví. Nebudete se jistě hněvat, když se vám bude věnovat Cecilie. Potřebujete si odpočinout a ona se už postará, abyste se tu cítil jako doma. Víte, já musím.“

Paní Swanová se vrátila z vedlejšího pokoje a šla ke stolu, na němž stál psací stroj. Bylo v něm několik listů papíru.

„Kdo to volal?“ zeptal se jí její muž.

„Ale Ruth, chce, abych jí zase půjčila pánev.“

„Cecilie, dušinko,“ začal žadonit tlusťoch, „budeš tak hodná a věnuješ se na chvilku našemu příteli? Musím k Smithovi, víš kvůli čemu, slíbil jsem mu to. Nerad bych se opozdil…“

Žena jen pokrčila rameny. Pak energickým pohybem vytáhla papíry ze stroje.

„Tady máš ten seznam podezřelých,“ řekla a podávala mu papíry.

Tlustý Bugsy na mne vrhl kradmý, ustrašený pohled a pak zastrčil papíry do kapsy. Oblékl si kabát, prsty si pročísl řídké vlasy a políbil ženu na tvář.

„Sbohem, drahoušku,“ řekl. „Sbohem, Timothy, počínejte si tu jako doma.“

Zmizel provázen naším mlčením. A když za ním bouchly domovní dveře, Cecilie Swanová se na mne pronikavě zadívala.

„Hlupák,“ řekla.

„Já?“ vyhrkl jsem překvapeně. „Proč?“

„Vy ne, ale on,“ řekla paní Swanová. „Víte. kdo to volal?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Callaghan. Chtěl na mém muži, aby vás okamžitě vyhledal a přivedl na policii.“

„Callaghan? Proč?“

Pokrčila rameny.

„Nevím, říkal „na vyšší příkaz“ a to se u nich nikdy neví, kdo vydává tyto „vyšší příkazy“.“

Domníval jsem se, že tentokrát vím, kdo tento příkaz vydal, ale samozřejmě jsem se s tím své společnici nesvěřil.

„Proč jste mu to neřekla?“

Zasmála se.

„Tomu popletovi? A ostatně proč bych vás vyháněla z domu? Nemyslíte, že bychom se mohli spolu bavit lépe? Obzvláště teď, když jsme sami.“

Přistoupila ke mně a položila mi svou silnou ruku na vlasy. Až mi hlava pod jejím dotykem poklesla. Chtěl jsem se zdvihnout, ale marně. Paní Swanová mě vtlačila zpátky do lenošky.

„Už dlouho toužím po takovém hubendírovi, jako jsi ty!“ zašeptala mi vášnivě do ucha. „Mám už dost toho tlustého masa, toho svého hlupáka muže. Toužím po křehkém stvoření, potaženém jen kůží, po muži, kterému budou v mém objetí praskat kosti!“

Teď jsem upřímně litoval, že mě ten automobil dole na ulici přece jen nezachytil. Snad by následky nebyly tak strašné. Objetí Cecilie Swanové se podobalo objetí anakondy, jenomže had nemá knírek, a tak jeho polibky pravděpodobně v osudné chvíli nešimrají.

Na okamžik se mi podařilo vyprostit se z objetí té vášnivé ženy.

„Já bych…“

„Co si přeješ, drahoušku?“ řekla Cecilie a teatrálně otevřela náruč. „Splním ti každé přání.“

„… ještě trochu ovocné šťávy!“

Podívala se na mne překvapeně, ale pak zamířila ke kuchyni.

„Nebo…“ změnil jsem své rozhodnutí, „nemáte snad nějaký likér? Takhle ořechový kdyby byl. Ten já strašně rád.“

Pohodila energicky hlavou.

„Bohužel ne. Ale šťávy ti mohu dát, kolik chceš.“

„Opravdu ne? Ani pro mne ne?“

Vložil jsem do svého pohledu, kterým jsem provázel svou prosbu, všechnu něhu dobyvatele ženských srdcí. Rozněžnila se.

„Ty můj maličký!“ vykřikla opojeně. „Jak jsi milý, když se tak na mne díváš zpod brýlí. Miluji tě!“

A hnala se ke mně.

Uhnul jsem a bránil se návalům její něžnosti s rukama zdviženýma před sebou jako ochranný štít.

„Ne!“ zvolal jsem. „Jestli mě jen trochu miluješ, dej mi. ořechový likér!“

Chvíli se rozmýšlela, Zřejmě bojovala těžký zápas sama se sebou a já se vzrušením očekával výsledek. Nakonec pokrčila s politováním rameny.

„Miláčku, zbožňuji tě, ale likér nemám. Chceš šťávu, nebo mám dojít do obchodu k Perkinsové a přinést ti likér?

„Jestli po mně toužíš, přines mi likér. Jinak se mnou nic nebude,“ řekl jsem rozhodně.

Pokorně svěsila hlavu. Šla ke skříni, vytáhla z ní střevíce a obula si je. Pak si upravila vlasy, které se jí rozcuchaly při frontálním útoku na mne, a obrátila se ke dveřím. Tam se ještě zastavila a usmála se na mne.

„Pošli mi polibek, drahoušku!“ žadonila zamilovaně.

„Ani jeden,“ řekl jsem.

Odešla a já jsem rychle odběhl do kuchyně. Horečně jsem prohledával skříně, police na zdi, ledničku. Nic. Vrátil jsem se do pokoje a otevřel skříň. Prohledal jsem ji velmi pozorně. Zase nic. Vnikl jsem do ložnice. Tam jsem se setkal s přešťastným pohledem Tlustého Bugsyho ještě z mladých let, jak se na mne díval ze svatební fotografie manželského páru. Ani to mi nezabránilo, abych neprohledal celý pokoj. Bez úspěchu.

Copak opravdu v tomto bytě není ořechový likér?

Moje domněnka, že Cecilie přede mnou tajila, že má v domácnosti likér, byla, jak se zdálo, mylná. Anebo snad její duševní boj, jehož jsem byl před chvílí svědkem, vyvolalo něco jiného?

Ale přesto jsem hledal dál.

Byl jsem zaujat, že jsem nedával dost pozor a převrhl knihu, která byla opřena o budíček na nočním stolku u postele paní Swanové. Něco z ní vypadlo. Byla to fotografie hubeného, téměř holohlavého muže s dlouhým nosem.

Muž mi někoho připomínal, ale neměl jsem čas, abych o tom uvažoval. Strčil jsem fotografii do kapsy, jcítě jednou jsem prohledal celý pokoj, a když jsem nic nr našel, vykradl jsem se rychle z bytu. Zachrnň se , kdo můžeš!

Asi v polovině schodiště jsem slyšel hlasité oddychování. Rychle jsem se ukryl v chodbě, která vedla do druhého křídla budovy. Měl jsem namále. Vzápětí utíkala nahoru rozpálená paní Hwartivá, byla by málem do mne strčila.

Ve tváři měla výraz nesmírného blaha; špičkou jazyka se nervózně dotýkala horního rtu a malého knírku. Spěchala do svého bytu, kde ji čekal – aspoň si to myslila – sladký zákusek.

Vyšel jsem z úkrytu, teprve když jsem slyšel, že za ní bouchly dveře jejího bytu. Pak jsem v panickém strachu vyběhl z domu a zastavil se až za rohem ulice.

Naštěstí tudy právě projíždělo volné taxi. Hned jsem do něho nasedl. Rozložil jsem se pohodlně na sedadle a oddychl si.

„Kam si přejete jet?“ ptal se řidič.

„Okamžik,“ odpověděl jsem a sáhl do kapsy pro svůj seznam adres. Rozvinul jsem papírek a četl: „Bessie Nicholsová, ta nehorázná lhářka…“

„Promiňte,“ omlouval jsem se rychle šoférovi, který si mě udiveně prohlížel, a schoval jsem lístek, na nějž jsem si poznamenal několik stížností vdovy Stakeové, zpátky do kapsy. Vytáhl jsem ten druhý a nahlas z něho přečetl adresu Otty Kvardy.

Pak jsem se znovu uvelebil na sedadle. Potřeboval jsem krátký odpočinek.

Roztržitě jsem si prohlížel průčelí budov, které jsme míjeli, pročítal nápisy nad jednotlivými obchody a zkoumal tváře chodců.

Hm, těm je hej, myslel jsem si. Ti nemají starosti jako já. Nikdo jim neopírá mrtvoly o dveře, nikdo je neposadí na elektrické křeslo, a když nejsou zrovna hubení, nikdo se je nesnaží objímat kolem krku jako Cecilie Swanová mne. Ale já chudák…!

„Zastavte!“ zvolal jsem na šoféra.

Vůz náhle zabrzdil, až jsem vletěl na opěradlo za šoférem, který seděl přede mnou.

„Co je zase?“ zeptal se nevrle. „Zase špatná adresa?“

„Počkejte chvíli!“ odpověděl jsem a utíkal z auta do krámu, nad nímž bylo napsáno Perkins.

„Paní Perkinsová, prosím vás,“ řekl jsem černovlasé prodavačce, která byla obrácena zády k pultu a v miniaturním zrcadle zavěšeném na poličce s hrachovými konzervami se přesvědčovala, jestli jí kučery dost vykukují zpod bílého čepečku. Dívka se líně ohlédla a pohybem pravého ramene mi dala najevo, že hledaná osoba je vlevo.

Podíval jsem se tím směrem a spatřil jsem v pokladně sympatickou stařenku, které se brýle svezly až na špičku nosu, jak horlivě pletla.

„Paní Perkinsová?“ zeptal jsem se velmi zdvořile. „Přejete si?“ řekla a přestala plést.

„Ořechový likér,“ řekl jsem. „Máte ho na skladě?“

„Hleďme, vy ho také chcete?“ Stará dáma odložila pletení, pečlivě odložila brýle na vyhrazené místo a radostně se na mne podívala. „Co se to v Prenticevillu děje? Všichni jsou jako posedlí po ořechovém likéru.“

„Kupuje se hodně?“ vyptával jsem se.

„Hodně se nedá říct,“ namítla obchodnice, „ale před půlhodinou tady byl inspektor Callaghan od policie, včera se tu taky jeden pán zajímal o prodej tohoto likéru a teď budu nucena zodpovědět podobné otázky i vám, že, pane Tatchere?“

„Vy mě znáte?“ vykřikl jsem překvapeně.

„Znám všechny, co žijí v Prenticevillu, a znávala jsem i všechny ty. kteří umřeli za posledních třicet let,“ chlubila se paní Perkinsová a dodala s roztomilým úsměvem: „A přitom se vůbec nehnu z krámu.“

„Pak jistě budete vědět…“ začal jsem uspěchaně. „… kdo všechno u mne koupil ořechový likér?“ dokončila za mne otázku obchodnice. „Vím to. Kromě vás, ženy Tlustého Bugsyho, starostové a ještě několika osob ze seznamu, který má policie a který máte pravděpodobně i vy novináři, vás zajisté nejvíce zajímá ten mladík, který si také u mne koupil ořechový likér, viďte? Bohužel vás musím zklamat, neznám ho, protože není z našeho města.“

„Můžete mi ho aspoň popsat? Vzpomínáte si na nějaké jeho charakteristické rysy? Výslovnost, způsob vyjadřování, oblek…“

„Počkejte chvíli!“ bránila se paní Perkinsová přílivu mých otázek. „Možná že vás bude zajímat, že ten mladík si u mne koupil ořechový likér už přede dvěma měsíci. Když jsem se o tom zmínila inspektorovi, rázem se přestal o neznámého zajímat, tak nevím..

„Přede dvěma měsíci? A Gamble mi přece říkal…“

„Copak neznáte Gambla?“ mávla rukou obchodnice. „Když se mě včera vyptával, kdo všechno u mne koupil ořechový likér, hleděl, aby v jeho seznamu bylo co největší. Stejně jako starosta, bydlil i Otto Kvarda ve vilové čtvrti. Ale nezastihl jsem ho doma.

„Ten vlastně není nikdy doma,“ sdělila mi služebná, sympatická tlustá černoška. „Ale když přijde, zdrží se sotva den nebo dva, a už zase utíká pryč. Je to moc zaměstnaný člověk.“

„Škoda,“ řekl jsem mrzutě a černoška mi ukázala dvě řady bílých zubů. „Počkejte, rád bych se vás ještě na něco zeptal,“ zadržel jsem ji, když chtěla zavřít dveře.

„Na co?“

„Je doma aspoň paní Kvardová?“

Zavrtěla znovu hlavou a ukázala bělost svých zubů.

„Poslyšte, váš pán… pije?“

Černoška živě přikývla.

„Mnoho?“

Černoška horlivě přikyvovala.

„Pořád… Když je doma, na cestách, když se vrací, když odjíždí. Pán má rád alkohol,“ řekla černoška a tentokrát se dokonce hlasitě rozesmála.

„Likéry také?“

„Dokonce i petrolej, všechno. Když odjíždí, má auto plné lahví.“

„Byl v těchto dnech doma?“ ptal jsem se.

„Byl,“ černoška byla sdílná. „Přijel před třemi dny z New Yorku a dnes v noci zase odcestoval.“

Tentokrát jsem pro změnu pokýval hlavou zase já a ukázal jí dvě řady svých žlutých zubů. Jeden dokonce scházel.

„Děkuji,“ řekl jsem a vrátil se k vozu.

Když se auto rozjelo, bezděčně jsem se ještě ohlédl za černoškou, která ještě stála u domovních dveří a zeširoka se na mne smála. V černém lesknoucím se obličeji se bělaly její zuby jako sníh na Rocky Mountains.

„Kam?“ ptal se šofér.

Dal jsem mu svou adresu, třebaže v mém seznamu bylo ještě jedno jméno: Peggy Healová. Ale necítil jsem se v dobré kondici pro tak těžký mač. K tomu bylo zapotřebí víc tréninku.

Zastavili jsme před domem, v němž jsem bydlel. Zaplatil jsem šoférovi, který mumlal něco nesrozumitelného, protože ode mne nedostal očekávané zpropitné, a zamyšleně jsem si prohlížel dveře, které mi způsobily tolik nepříjemností.

Pak jsem si zhluboka vzdychl a zamířil k nízkému schodišti. Nepodařilo se mi dostat klíč do zámku. Zřejmě tam byl už jiný z vnitřní strany. Jistě paní Harringtonová, pomyslel jsem si. A to má ještě tu drzost, že mi neustále předhazuje můj zlozvyk nechávat klíč ve dveřích.

Dveře se otevřely bez mého přičinění. Otevřela je sama paní Cassandra z poněkud nezvyklé polohy. Seděla na zemi obrácená zády ke mně a všemožně se snažila otočit hořejší částí těla a dosáhnout na kliku. Když jsem vstoupil, mrzutě se na mne podívala.

„Čeká na vás,“ řekla.

Podíval jsem se přes ni do haly a spatřil na zemi člověka, který tam ležel roztažen na břiše.

Určitě zase nějaká mrtvola. Dnes už druhá. To je vskutku ostré tempo!

„Před chvilkou zazvonil, a když jsem mu otevřela, padl na mne,“ hlásila mi bytná. „Naštěstí jsem včas uhnula, tak padl na obličej. Teď se ho právě snažím obrátit.“

Překročil jsem nohy mrtvého, a když jsem se podíval na jeho hlavu, vyjekl jsem překvapením. Chytil jsem ho za zbytek vlasů, které ještě měl, a obrátil ho obličejem k sobě. Pozorně jsem se na něho podíval a pak jsem vytáhl z kapsy fotografii, kterou jsem našel v knize pani Swanové.

Mrtvý byl člověk z fotografie; lišil se od něho jen tím, že měl bouli na čele.

„Ale to je přece ten obchodní cestující, který vás tu nedávno hledal!“ vzpomněla si paní Harringtonová a poklekla vedle mne. „Teď už nebudete moci tvrdit, že neznáte mrtvé, kteří vás navštěvují.“

Měla pravdu. Byl to Chester Rowe, zástupce firmy Cupido, pánské prádlo, spodky a nátělníčky.

15. kapitola

Rozhodli se, že mě použijí jako vnadidla.

Něco na způsob sýru vloženého do myší pasti nebo telete, které má přivábit lva. Jediný rozdíl byl v tom, aspoň podle mého názoru, že sýr a tele mají větší možnost dostat se z toho. Myši a lvi totiž nezacházejí s jedy a revolvery devítimilimetrové ráže. Ale osoby, které mám na sebe nalákat, se v těchto hračkách vyznají.

Hned zpočátku mi bylo jasné, že Chester Rowe, třetí mrtvý, který se objevil přede dveřmi mého bytu, mi způsobí další nesnáze. Ale přesto jsem netušil, že tyto nesnáze budou tak značné.

Až dosud mě obviňovali, že jsem spáchal dvě vraždy. Tentokrát mě potrestali tím, že mě prohlásili nevinným. Přišli na to, že s mou pomocí najdou pravé vrahy. A v tom právě spočívala celá moje tragédie. Nejdříve jsem byl nadšen, když na policii, kam jsme se dostavili s paní Harringtonovou hned poté, co jsme telefonicky oznámili Callaghanovi poslední novinky z naší haly, přišli k názoru, že mě nemohou dále vést jako vraha. K tomu je nejspíš přivedlo mé dokonalé alibi, kterým jsem se mohl prokázat díky dobré paměti nesympatického taxikáře, který mě vozil po Prenticevillu, a pak zásluhou paní Stakeové, Henryho Jarvise, černošky s bílým úsměvem a tak závažných svědků, jako byli Tlustý Bugsy, nebo dokonce prenticevillský starosta Ferguson. Téhož smýšlení byl i Callaghan, který všechny přítomné ve vyšetřovací místnosti seznámil se všemi okolnostmi ve spojitosti s vraždami v našem městě.

Byla to sešlost opravdu velkolepá. Pravda, chyběla paní Cassandra Harringtonová, kterou hned po několika jedovatých poznámkách na adresu policie, jejího šéfa a starosty města poslali domů, ale zato tu byly jiné významné osobnosti.

Především Ferguson.

Když jsem se setkal s jeho pohledem, celý jsem se otřásl. Vzpomněl jsem si na náš rozhovor před několika hodinami a jeho reakci na mou žádost, abych si mohl promluvit s jeho manželkou. Tato skutečnost už sama o sobě postačovala, abych litoval, že jsem to nebyl místo Rowa já, kdo padl do náruče paní Cassandry.

Jeho pohled zpod hustého naježeného obočí mi připomínal japonskou palbu na Iwo Jimi.

Byl tu i šéf policie Ralph Husted. Měl temnou pleť a jako vždycky se mu leskl obličej.

Ti dva si stále něco šeptali, chvílemi si mě prohlíželi, ale nehovořili přitom hlasitě.

V této místnosti mluvil hlasitě jen jediný člověk.

Neznal jsem toho suchého mužíka s malým knírkem nad stisknutými rty. Byl malý, menší než já, ale vzbuzoval dojem energického člověka, který nestrpí, aby mu někdo odporoval.

„Panstvo,“ promlouval k nám, „nepřišel jsem sem proto, abych zbytečně mluvil. V Prenticevillu byli zavražděni tři lidé. Naši lidé jsou tu proto, aby odhalili vraha. Vy nám v tom nemůžete mnoho pomoci. Raději nám tedy zbytečně nepřekážejte. To bude váš nejlepší přínos k vypátrání vraha.“

Ferguson a Husted se na sebe podívali a prudce se začervenali.

Z druhého rohu pokoje u zakrytého okna pozoroval Callaghan mužíka s malým knírkem se zřejmým obdivem. A Tlustý Bugsy se neodvažoval ani dýchat, jak hlubokým dojmem na něho zapůsobil.

„Jak je vám už jistě známo.“ pokračoval, „k Prenticevillu se teď obracejí oči celých Spojených států. Ne snad pro jeho turistické pozoruhodnosti ani pro úspěch jeho baseballového mužstva. To ne… Vaše město se stalo známým řadou vražd a tím, jak oběti zločinu byly nalezeny: opřeny o dveře tohoto člověka (neznámý ukázal na mne). Je to zajisté velmi zajímavý případ, kterým se budeme zabývat.“

Po těchto slovech se odmlčel a čekal, jak na nás jeho proslov zapůsobí. Této přestávky využil Ferguson a cosi pošeptal šéfu policie. Tlustý Bugsy si rychle utřel nos a já jsem přivřel oči v očekávání věcí příštích.

„Nesmíme zbytečně mařit čas,“ pokračoval mužíček. „Proto se dáme hned do práce. Vy, panstvo, nám přitom hleďte co nejméně překážet.“

V tomto stylu mluvil neznámý ještě aspoň dvě minuty. Z jeho slov jsem konečně vyrozuměl, že je šéfem pojízdné čety newyorské policie, že s sebou přivedl své nejlepší lidi (neřekl kolik), že má plnou moc a že prenticevillským veličinám nezbývá nic jiného než mu přenechat ve vyšetřování volnou ruku.

„Tedy věc je jasná,“ končil Napoleon z New Yorku svou přednášku. „Stane se, jak jsem rozhodl. Tento mladík (to jsem byl já), bude sloužit jako návnada, na niž určitě nalákáme vraha.“

Jeho slova byla plna sebedůvěry a jistoty.

„A co když se už nikdo z těch vrahů neobjeví? Co když už svou práci skončili?“ odvážil se konečně promluvit šéf policie.

„Tam, kde jsou tři, budou i čtyři,“ odpověděl mužíček, „Nevěřím, že bychom měli takovou smůlu, aby přestali se svými rejdy právě teď, když jsme se tu objevili my.“

„Podle vás tedy můžeme očekávat ještě čtvrtou oběť,“ vyděsil se Ferguson.

„Pravděpodobně,“ klidně odpověděl newyorský policista, „aspoň ještě jednu.“

„Aspoň…?“ mumlal Ferguson.

„Ano, aspoň jednu,“ chladnokrevně potvrdil mužíček.

Místností zavanula hrůza.

To mě přimělo k tomu, abych se i já ozval.

„Promiňte, pane… eh… eh…“ začal jsem nejistě.

Mužíček se ke mně překvapeně obrátil. Snad teprve teď si uvědomil, že jsem také člověk z masa a krve, že mám dar řeči, ba dokonce i rozum. „No?“ zeptal se netrpělivě.

„Říkal jste, že mou úlohou bude…“

„Vnadidlo! Vnadidlo, s jehož pomocí polapíme gangstery.“

„No a co když… se přitom, nevím, jak bych to řekl, co když se mi něco stane? Stačí jeden výstřel a..

Lhostejně mávl rukou.

„To už je riziko podnikání.“

„Tak to mohu přijít o život?“ zhrozil jsem se.

Znovu pokrčil rameny, a tím řekl všechno.

Rozhlédl jsem se, ale nikdo z přítomných neměl pro mne slova povzbuzení nebo útěchy. Můj osud jim byl lhostejný. Jen Callaghan sklopil oči. Policista z New Yorku si mě už nevšímal. Loučil se s ostatními:

„Moji lidé a já rozpracujeme celý plán v podrobnostech, seznámíme vás s tím, co uznáme za vhodné, a vy budete čekat na výsledek akce. Na shledanou, panstvo.“

Starosta se znovu začervenal, ale nezmohl se na nějaký protest. Vytratil se z místnosti společně s šéfem policie, který už zřejmě také usoudil, že je tu přebytečný. Po několika větách vyměněných se šéfem pojízdné skupiny z New Yorku odešli i Callaghan a Tlustý Bugsy. Policista z New Yorku se na mne podíval a řekl úsečně:

„Převezme tě Lou.“

Lou mě tedy hned převzal. Byl to člověk, který měl zřejmě důvěru svého šéfa. Měl napomádované hladké černé vlasy, snědou tvář, pronikavé černé oči, bílé zuby a párátko v koutku úst. Zavedl mě do vedlejší místnosti a tam na mně dvě hodiny vyzvídal. Vyptával se na všechno, co se týkalo mne, Ingersola, Wyllise a Rowa. Vyprávěl jsem mu všechno, co jsem věděl, aspoň desetkrát jsem mu vylíčil svá setkání s nimi, popsal mu Gusa a Phila, zmínil jsem se o Jeffovi a také o své příhodě s automobilem, který mě div nepřejel. Nato mě Lou předal jednomu mlčenlivému člověku, který přišel rovněž z New Yorku, a ten mě dovedl domů: beze slova se postavil na stráž v blízkosti mého bydliště. Měl tam patrně dávat pozor, kdo bude zvonit u mých dveří.

A tak jsem už od včerejšího rána ve svém bytě, ležím na gauči a probírám svou situaci. Ať to beru z kterékoli stránky, vypadá to pro mne bledě. Jedinou mou nadějí je, že ti proklatí Newyorčané najdou vraha, a tím mi zkrátí domácí vězení, vytáhnou mě z myší pasti a umožní mi normální život, i když nebude nijak záviděníhodný, ve společnosti takových lidí, jako jsou Mike 0’Keefe a George Middleton. Ále… Tohle prozradím jen vám: před newyorskými detektivy jsem se nezmínil o Peggy. Svěřil jsem se jim sice, že jsem se snažil najít vraha-mezi lidmi, kteří pili ořechový likér, ale zároveň jsem doznal, že mé úsilí bylo bezvýsledné. Zamlčel jsem jim onu noc, kterou jsem strávil u Peggy, i to, že jsem našel na jejím stole fotografii Harolda Ingersola. Mimoto jsem přišel v těchto dnech ještě na několik jiných velmi zajímavých skutečností, které by těm nafoukancům z metropole snad nic neříkaly a jimž by se jistě vysmáli, kdybych je na ně upozornil. Pro mne však znamenaly důležité článečky a články v řetězu, který jsem si umínil dát dohromady.

Z toho vidíte, že jsem neměl v úmyslu zanechat pátrání po vrahu. Samozřejmě že ne. Proč by Timothy Tatcher přenechával slávu jinému, když už sám je na stopě pachatelům a když pro celou věc tolik trpěl, dostal od kdekoho nařezáno, prožil všelijaké hrůzy,‘ například když objímal mrtvoly a prostitutky, a nakonec k dovršení všeho ztratil i zaměstnání. Nemluvě o mé dobré pověsti a cti.

Ovšem…

Ano, je tu ještě jeden těžko řešitelný problém. Policisté mě zavřeli do domácího vězení, povolují mi vycházky jen za jejich doprovodu a ten mlčenlivý chlapík. který tu pořád brouzdá kolem domu, si bedlivě všímá všeho, co se tu děje.

Zkrátka a dobře, nemohu se hnout bez jejich vědomí. Ale abych uskutečnil své plány, potřebuji se vzdálit z bytu. Aspoň na hodinu nebo na dvě.

Vstal jsem. přešel několikrát rozčileně po pokoji a znovu ulehl. Musím se dostat ven! Musím jim nějak uniknout, musím mluvit s Peggy! Instinktivně jsem cítil, že v pokoji té stárnoucí prostitutky musím hledat klíč k rozluštění záhady tří vražd.

Mimoto musím mluvit se Stevem. Potřebuji jeho radu. Musí mě spojit s Gamblem a…

Vyskočil jsem z gauče. Dostal jsem nápad. Ano, musím mluvit s Gamblem, ten jediný mi může pomoci.

Běžel jsem do haly a zavolal Stevea.

„Haló, Steve. tady Timothy,“ šeptal jsem do telefonu, když jsem uslyšel ospalý hlas vrátného. ,,Poslouchej mě pozorně!“

„Co je zase?“ ptal se Steve. „Kolik už je těch mrtvol?“

„Doposud tři,“ odpověděl jsem. „Ale to není důležité. Poslouchej, zavolej mi Gambla, a to rychle!“

„Copak jste se dnes neviděli? Vždyť mi říkal…“

„Ale ano, jenže já ho teď potřebuji znovu. Ať přijde hned ke mně! Řekni mu, že se mu to vyplatí. Nebude mít na práci nic jiného než ležet na gauči.“

„No, to se mu jistě bude zamlouvat, jak ho znám Ale proč…?“

„Promiň, Steve, ale nemám čas na nějaké vysvětlování. Najdi mi Gambla, pošli ho ke mně a o ostatní se prozatím nestarej! Ozvu se, až…“

„Co až?“

„To uvidíš, ale nehni se z hotelu, prosím tě!“ zapřísahal jsem ho.

„No dobře,“ odpověděl vrátný, „to víš, že se nehnu; ale…“

„Co je zase?“

„Přijelo sem zase několik nových lidí z New Yorku.“

„Detektivové?“

„Ne, ti se ubytovali u Quincyho. Jiní.“

„Vypadají podezřele?“

„Mohl bych se vsadit, že otisky jejich prstů nejsou neznámy těm, co honí kriminálníky.“

„Kolik jich je?“

„Několik. Tváří se však, jako by se neznali. Tak nevím…“

„Zřejmě se přetvařují. No, uvidíme. V každém případě zařiď, oč jsem tě prosil.“

„A ty?“

„Vím co mám dělat. Nestarej se o mne.“

„Máš zbraň?“

„Dobře žes mi to připomněl. Řekni Gamblovi, ať mi přinese nějakou bouchačku. Asi ji budu potřebovat.“

„Poslouchej…“

„Na shledanou, Steve!“ přerušil jsem ho. „A drž mi palce!“ ,

Zavěsil jsem a vrátil se do pokoje. Lehl jsem si na gauč a uvažoval o tom, co podniknu. Asi za deset minut někdo zazvonil. Běžel jsem otevřít.

„Tady jsem.,“ hlásil se Gamble celý udýchaný. „Potřebujete mé služby?“

„Ano, Gamble,“ řekl jsem a uvedl ho do pokoje.‘ ‚“Přál bych si…“ Nedořekl jsem, neboť se‘ ozvalo nové zazvonění.

Tentokrát to byl ten mlčenlivý chlapík z New Yorku.‘ Podíval se na mne zpytavě.

„To nic,“ řekl jsem mu.‘ „To je ten pan Gamble, který pomáhá policii i mně. Přišel si pro nějakou věc, kterou tu posledně zapomněl.“

Detektivovi se to nezdálo, ale pokrčil jen mlčky rameny. Pak zase bez pozdravu zmizel. Rozhodně nebyl sympatický.

Rozhovor s Gamblem netrval dlouho. Rychle pochopil, co jsem na něm chtěl a svolil, aniž se ptal na finanční podmínky.

„A zbraň?“ zeptal jsem se ho při odchodu.

Z náprsní kapsy vytáhl revolver a podával mi ho.

„Tady je, koupil jsem ho cestou. Třicet dolarů.“

Vzal jsem zbraň, potěžkal ji v ruce a potom jsem si ji prohlížel. Nemohl bych na to sice přísahat, ale revolver mi úžasně připomínal ten, který jsem si nedávno půjčil od svého známého Gila. Neměl jsem však času nazbyt, abych podrobněji zkoumal, odkud Gamble tu bouchačku má. Důležité bylo, že jsem vůbec nějakou měl.

Ten mlčenlivý detektiv byl jistě spokojen, když viděl, že se Gamble v mém bytě dlouho nezdržel.

Cítil jsem na svých zádech jeho pronikavý pohled a hleděl jsem se co nejrychleji ztratit z jeho blízkosti. Gamblův oblek na mně visel, cylindr se mi povážlivě kýval na hlavě a revolver mi překážel v chůzi.

Když k tomu přidáte vzrušení, které jsem pociťoval, můžete si představit, jak mi bylo, když jsem opouštěl svůj byt, v němž se Gamble povaloval na gauči. Požádal jsem ho, aby také občas šel k oknu a tím uspokojil moji stráž.

Teprve když jsem zahnul za roh, oddychl jsem si.‘ Zrychlil jsem krok, ale nesměl jsem sundat cylindr s hlavy ani rozepnout kabát. Pro Prenticeville i pro newyorskou policii kráčel ulicemi. města ctihodný pan Gamble.

I Steve na mé přestrojení naletěl.

„Už ses vrátil?“ zeptal se a zvedl oči od knihy.

„Ano,“ řekl jsem.

Trhl sebou překvapením.

„To jsi ty? Co znamená tahle maškaráda?“

„Jsem tu ilegálně.“

„V Gamblových šatech?“

Přikývl jsem a vysvětlil mu, že to byl jediný způsob, jak se nepozorovaně dostat z bytu, který je pod dohledem policie. Řekl jsem mu také o tom, co se stalo s Rowem.

„A jeho účet? Kdo zaplatí jeho účet?“ vykřikl svědomitý Steve Roggers, když slyšel o smrti dalšího zákazníka z hotelu Celtic. „Kvůli tobě uděláme bankrot, ne?“

„Nech toho!“ přerušil jsem ho téměř drsně. „Raději mi poraď, jak se dostanu do bytu té Peggy.“

Vrátný si mě změřil od hlavy k patě.

„Snad k ní nechceš jít v Gamblových šatech?1’

Steve měl pravdu. To by jaksi nešlo. Ale do čeho se mám převléci, abych se zbavil toho pachu naftalínu?

„Máš něco pro mne?“ zeptal jsem se přítele.

Zkoumavě jsem odhadoval jeho široká ramena, mohutný hrudník, vystouplé břicho a dlouhé ruce. Ne, jeho šaty nepřicházejí v úvahu. Roggers usilovně přemýšlel.

„Nemám,“ řekl za chviličku.

„Vzpomeň si, snad tu některý host něco zapomněl,“ naléhal jsem na něho. „V hotelech se to přece stává.“

Vrátný mě výmluvně rukou zarazil, abych ho nerušil v přemýšlení. Obrnil jsem se trpělivostí a čekal na výsledek. Vyplatilo se to. Steve mlčky vstal a zmizel ve vedlejší místnosti. Za krátkou chvíli se vrátil s jakýmsi temným oděvem přehozeným přes ruku. Hodil ho přede mne na přepážku.

S úlekem jsem si prohlížel slavnostní hasičskou uniformu s měděnou přílbou, která se blýskala v šeru vrátnice. Byla tu i hasičská sekyrka, opasek a na kabátě dokonce několik medailí. Kompletní výstroj pro nějakého nadějného hasiče, připraveného ani ne tak k hašení požárů, jako spíše na přehlídku.

Překvapeně jsem se podíval na svého přítele.

„To jsem zabavil jednomu chlapíkovi z Kentucky.‘ Propil všechny peníze a neměl čím zaplatit. Nechal tady tuhle uniformu, kterou nosil v Edwardsu. Měl asi tak tvou postavu,“ prohlásil Steve.

„Snad si nemyslíš, že…“

Musel jsem uznat, že uvažuje správně, a s povzdechem jsem zmizel ve vedlejším pokojíku. Za několik minut z něho vyšel hasič ve slavnostní uniformě s přílbou na hlavě a se sekyrkou, která se mu houpala u pasu. Hrdě jsem pohladil medaile na prsou.

„Skvělé!“ obdivoval se Steve víc sobě a svému nápadu než mně a mému vzhledu.

Prošel jsem se několikrát po místnosti a s uspokojením jsem shledal, že se v parádní uniformě cítím lépe než v Gamblových hadrech.

Možná že jsem byl stvořen k tomu, abych se stal hasičem. Člověk nikdy neví, co se pro něho víc hodí, a často zbytečně věnuje energii něčemu, co mu vůbec nesedí.

Ale čas míjel.

„Jdu,“ řekl jsem a rozhodným krokem zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ volal za mnou Steve. „Takhle nemůžeš jít ven!“

Podíval jsem se nejdřív na něho a pak jsem si pozorně prohlédl do nejmenších podrobností svůj nový oblek. Všechno bylo v pořádku, aspoň se mi to zdálo.

„Sundej si brýle!“ poručil mi Steve.

Zdvihl jsem mechanicky ruce k brýlím, ale nesundal jsem je.

„Proč?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Viděls někdy hasiče v brýlích?“ zeptal se mě káravě Steve. „Takový hasič musí mít bezvadný zrak, aspoň to předpokládám.“

Uznal jsem, že má pravdu. Co by dělal hasič s brýlemi uprostřed ohně…? Ale jak se obejdu bez brýlí?

„To nejde!“ protestoval jsem.

„Co?“ ‚

„Bez brýlí nevidím ani na dva metry. Víš, jak jsem krátkozraký.“

„Musíš!“ trval na svém vrátný. „Chceš, aby tě odhalili na prvním kroku?“

Ne, to jsem si nepřál.

„Jen statečně do toho!“ povzbuzoval mě přítel. „A u Peggy můžeš mít třebas dvoje brýle, chceš-li.“

Nezbývalo mi nic jiného než ho poslechnout. Sundal jsem brýle, schoval je do kapsy a s předpaženýma rukama.

„Nemám nic jiného. Jestli se chceš převléci, pospěš si. Nechceš přece, aby Gamble zatím u tebe umřel sešlostí věkem.“

karma tápal k východu z hotelu. Nejdřív jsem se srazil s nějakým chlapcem nebo děvčetem, neviděl jsem dobře, kdo to byl. Pak jsem zamával na taxi, které projíždělo ulicí, ale byl to mlékařský vůz.

Někdo mě zatahal za rukáv.

„Pane!“ ozval se ženský hlas. „Mám ucpaný komín. Mohl byste na chvíli…?“

Zbavil jsem se nežádoucího zákazníka tím, že jsem zamumlal něco jako: „Pospíchám, nezdržujte mě,“ načež ten hlas řekl někomu: „Jistě někde hoří,“ a ten druhý řekl: „Och, bože, a Patty je sama doma.“ Konečně jsem slyšel hlas nabízejícího se taxikáře, a tím skončila moje muka. Aspoň jsem se tak domníval.

„Taxi!“ vykřikl jsem radostně a zamířil k jízdní dráze.

„Hlupáku!“ rozkřikl se na mne duchovní na skútru a zabrzdil těsně u mne.

„Druhými dveřmi!“ upozornil mě taxikář, když jsem konečně nahmatal kliku na dveřích jeho vozu.

„Promiňte,“ zašeptal jsem, když jsem otevřel pravé dveře a uvelebil se ve voze. Teď už jsem zase dobře viděl. Nasadil jsem si totiž brýle a mohl jsem klidně pokračovat ve svém dobrodružství.

„Kde hoří?“ ptal se mě šofér.

„Co hoří?“ zeptal jsem ho zděšeně. „Nic nehoří,“ opravil jsem se vzápětí. „Totiž hoří…“

„Tak hoří, nebo ne?“

„Jeďte a uvidíte!“

Vůz se rozjel. Šofér byl zřejmě mluvka.

„Opozdil jste se?“ ptal se mě za první zatáčkou.

„Jak to myslíte?“

„No že jste asi zmeškal hasičský vůz. Víte – ten se sirénami a stříkačkami.“

Nahnul jsem se k jeho sedadlu.

„Něco vám prozradím, příteli.“

Šofér se opřel zády o opěradlo a hlavu zvrátil až ke mně, aby dobře slyšel.

„Nejde o požár,“ pokračoval jsem tajuplným hlasem, „ale o něco daleko horšího.“

Taxikář zafuněl.

„O co?“

„Jedu na maškarní ples,“ zašeptal jsem mu do ucha a znovu se rozložil na sedadle.

Šofér něco zabručel a ušklíbl se:

„A já jsem si myslel, že jste vážný člověk,“ řekl zklamaně.

Zbytek cesty jsme projeli mlčky. Řídil vůz podle mých pokynů a za krátkou chvíli jsme zastavili před domem, v němž bydlela Peggy. Zaplatil jsem ještě ve voze, takže jsem vyběhl z auta rovnou do výtahu. Tam jsem se na okamžik zastavil, abych nabral dech, p pak jsem se vyvezl nahoru. Na schodišti jsem si vzpomněl na své včerejší útrapy a pocítil jsem, jak mě bolí žaludek.

Nedbal jsem však toho a spěchal za svým cílem. Před dveřmi Peggyina bytu jsem se zastavil, upravil si uniformu, přitáhl opasek, urovnal medaile a pak jsem zaklepal. Nikdo se neozval. Zaklepal jsem silněji.

„Kdo to je?“ slyšel jsem zvnitřku křaplavý hlas.

Strčil jsem do dveří a ty se otevřely. Vstoupil jsem do bytu, který jsem už znal.

Peggy seděla před zrcadlem a natáčela si vlasy na papírové natáčky. Její podlouhlá tvář se ještě víc prodloužila, když spatřila v zrcadle hasiče s přílbou na hlavě, jak se k ní po špičkách krade s hasičskou sekyrkou v pozdvižené ruce.

Vykřikla a přitiskla si ruce na hubená ňadra.

16. kapitola

Stanul jsem v pokoji a hleděl na ni co možná nejkrvežíznivěji.

„Co chcete?“ vyrazila ze sebe ustrašeně.

„Tebe!“

Koketně se napřímila, ale když se podívala na zdviženou sekyrku, pochopila, že nejde o vyznání lásky.

„Mně?“

Dotkla se vlasů. Několik papírových natáček změnilo polohu.

„Ale mladíku, proč vypadáš tak hrůzostrašně? Co ta sekyrka? Anebo jsi jeden z nich?“

„Jak to, jeden z nich?“ zeptal jsem se.

„Z těch sadistů nebo jak jim říkají.“

Peggy se už zřejmě zbavila strachu, nebo se aspoň o to snažila a chtěla svým chováním navodit příjemnější ovzduší.

„Jednoho takového jsem tu už měla. Tloukl mě kšandama a já jsem ho přitom musela škrábat na zádech. Jinak to byl velmi milý člověk a bohatě mě za to odměnil.“

„Peggy,“ řekl jsem, „musíš mi povědět pravdu.“

Podívala se na mne zklamaně.

„Pravdu?“

Sňal jsem přílbu s hlavy.

„To jsi ty?“ vykřikla a sáhla po střevíci s jehlovým podpatkem.“

Pozdvihl jsem znovu sekyrku a přistoupil k ní.

Oči mi zpod brýlí metaly blesky.

„Ano, já, procedil jsem mezi zuby. jak to dělá v podobných situacích James Cagney. „Tentokrát se ti nepodaří mě vyhnat. Aspoň ne dřív, dokud se nedozvím od tebe všechno o tom člověku z New Yorku.

Peggy si opět přitiskla ruce na prsa. Zhluboka oddychovala a dívala se na mne se strachem a nechápavě.

„Myslíš toho malého? Toho, o kterém sis myslel, že jsem ho otrávila?“

Přikývl jsem. Peggy se divila.

„Proboha, proč tě ten člověk tolik zajímá?“

Zamával jsem sekyrkou.

„Mluv!“

Pokrčila nervózně rameny.

„Už jsem ti řekla, že nevím, kdo to je. Pro mne to byl zákazník a nic víc. Zákazník, který dobře platí.“

„Byl tu jen jednou?“

Úšklebek.

„Ano, nebo ne?“

„Copak já vím. Nevzpomínám si,“ tvrdošíjně trvala na svém Peggy. Přistoupil jsem k ní. Peggy se otočila a běžela k posteli. Utíkal jsem za ní a mával sekyrkou. Byla mrštnější, než by člověk očekával od ženy v jejích letech. Teď nás dělila postel.

„Mluv!“ rozkřikl jsem se na ni.

Peggy na mne vyplázla jazyk. Vylezl jsem na postel. Byla už v dost špatném stavu a zabořila se mi do ní noha v místě, kde se uvolnila žíněnka. Zapotácel jsem se a mával rukama ve vzduchu, abych udržel rovnováhu, Nepodařilo se mi to, protože ta bestie zatřásla postelí, takže mi ujížděla pod nohama. Myslel jsem, že nastalo zemětřesení. Plácl jsem sebou na postel, až mi medaile na prsou zazvonily.

Peggy ke mně přiskočila, sebrala mi sekyrku a rychle utekla z mého dosahu.

Zvedl jsem se a posadil se na postel. Teď tedy měla zbraň Peggy.

„Co vlastně ode mne chceš?“ ptala se mě vztekle. „Nestačilo ti to posledně?“

Vztáhl jsem ruku po sekyrce. Peggy s ní po mně máchla, ale ne snad proto, aby mi ji vrátila, nýbrž aby mě udeřila po prstech Potichu jsem zaklel a chytil se za kloub. Až se mi bolestí nahrnuly slzy do očí. S tou ženou nebyly žádné žerty.

„A teď táhni!“ křičela na mne. „Nebo tě…“ Pojednou se zarazila, když spatřila v mé ruce revolver. „Ne, ne, nestřílej, jen to ne!“

„Budeš mluvit?“

„Och…“

„Mluv! Nezabiju tě, když mi povíš všechno o Haroldu Ingersolovi.“

„Řeknu ti všechno, jen dej pryč ten…“

„Nic nedám pryč,“ řekl jsem rozhodně. „Jestli mi nepovíš všechno, co víš, tak tě…“

Sevřel jsem revolver pevně v ruce a namířil na ni. Teprve teď jsem si povšiml, že je zajištěn. Rychle jsem ho odjistil, než to mohla Peggy postřehnout. Ale ona se už nedívala na revolver, ale spíše na mne. Zřejmě se snažila pochopit, co na ní chci.

„Byl u mne dvakrát,“ řekla.

„Kde jste se seznámili?“

„V jednom baru, myslím, že to bylo U zeleného kačera nebo v Trocaderu. Nevzpomínám si už přesně, vím jen, že jsem si ho povšimla u pultu, kde stál sám a pil coca-colu.“

„Kdo vás seznámil?“

„Nikdo. Přistoupila jsem k němu a..

„A“on šel s tebou? Po láhvi coca-coly?“

„No, byl zřejmě rád, že má s kým jít. Cítil se tak osamělý. Možná že se i bál.”

“Bál? Ceho?“

„Nevím. Možná že se mýlím. Ale měla jsem pocit, že se někoho bojí a je rád, že jsem s ním. Víš…“

„Co?“

„On a já…“

Šedivějící prostitutka se začervenala.

„Co?“

„My dva,.. jsme spolu.. nic… eh…“

Usmál jsem se s porozuměním, Ingersole přece nebyl opilý!

„Co tedy od tebe chtěl? Proč sem šel?“

„Říkal, že má pocit, jako by ho někdo sledoval. Ptala jsem se ho kdo, ale on se jen smál. Pak řekl: ‚Někdo, koho zajímá tohle!! a poplácal se po kabátě na prsou. Patrně tam měl peněženku.“

„Neříkal ti snad, že už ho někdo přepadl? Nebo že se ho už někdo pokoušel oloupit? Zabít?“

„Ne, jen..

„Co jen?“

„Víš, on byl poprvé v Prenticevillu. Neměl v úmyslu se tu dlouho zdržet. Líbilo se mu, že ho tu nikdo nezná. Řekl mi, že potřebuje získat čas.“

„Proč?“

Peggy pokrčila rameny.

„S tímhle se mi svěřil při první návštěvě. Podruhé.. „Kdy tady byl podruhé?“

„Den nato. Přišel odpoledne, krátce po šesté, myslím,‘ že jsem právě odcházela z domova. Řekl, že mi dobře zaplatí, když s ním zůstanu, a… to taky udělal.“

„Platil, a přitom nic…?“

„Ano. Nebyl na takové věci.“

„To znamená, že tu chtěl zůstat, protože nevěděl kam jít.“

„No, já přece nejsem v městě jediná, a jsou tu ještě kavárny, ale on byl jaksi nesvůj.“

„Proč?“

„Řekl, že se mu zdálo, jako by viděl někoho.“

„Známého?“

„Neřekla bych, spíše lidi, které dřív znal, a teď nevěděl, kam je zařadit.“

„Bál se?“

Peggy si začala odstraňovat natáčky s hlavy.

‚“Nevím. Možná, Řekl, že ho bolí hlava. Nabídla jsem mu prášek, ale on si ho nevzal. Měl jeden u sebe.“

Peggy se zřejmě rozpovídala, takže jsem ji už nemusel pobízet. Přestal jsem jí mávat revolverem před očima a pozorně jsem poslouchal.

„Vzpomínám si, že mi řekl:.Ten prášek mi dala jedna velmi hezká plavovláska v hotelu. Lepší než jsi ty. Přinesla jsem mu sklenici vody z koupelny, trochu z ní upil, ale pak chtěl něco jiného. Řekl, že prášek má velmi nepříjemnou chuť. Mračil se na mne a ukazoval na láhve, které stály za skříní. Vzala jsem jednu a přinesla jsem mu ji. Nenalil si ani do sklenice, napil se rovnou z láhve. Mám dojem, že ten prášek musel být skutečně odporný.“

Peggy si nepovšimla mého vzrušení. Netušila, že mi popisuje otrávení Harolda Ingersola.

„Co to bylo za láhev, ze které pil?“

„Nějaký likér. Nevím už jaký. Říkám ti, že jsem vzala láhev namátkou.“

Vstal jsem a šel ke skříni. U zdi stálo několik prázdných lahví. Dvě nebo tři byly ještě asi do poloviny plné. Chvatně jsem četl názvy na nálepkách. Ano, byla tu i láhev ořechového likéru. Něco z něho ještě zbylo na dně.

„Co říkal dál?“ ptal jsem se Peggy, když jsem se k ní vracel.

„Kdo? Aha, ten Ingersole nebo jak ho jmenuješ. Nic. Hned potom se se mnou rozloučil a odešel.“

„Proč?“

„To nevím. Řekl, že si jde lehnout do hotelu, protože se necítí dobře. Nejdříve jsem ho chtěla zadržet, ale pak, jsem ho pustila, protože mi dal padesát dolarů. A protože nebylo ještě devět hodin, nejvýš čtvrt na dosi‘1, mohla jsem ještě vyjít a vydělat si nějaký trn dolať navíc… No a tak odešel.“

„Navždy?“

„Od té doby jsem ho už nespatřila, četla v novinách, že byl někdo zavražděn šel ty a obvinil mě, ale mě nenapadlo maličkého z New Yorku a otrávenou osobu. To je všechno…“

„Ano, to je všechno,“ opakoval jsem. Schoval jsem revolver, upravil si uniformu a sáhl po přílbě.

„Odcházíš?“ ptala se mě Peggy přátelsky.

Hodil jsem jí na postel dvacetidolarovou bankovku.

„Jdu.“

„Tentokrát bez hádky?!“ řekla vlídně Peggy a provázela mě ke dveřím.

„Víš, teď je mi to líto.“

„Hm…“

„Uděláš mi něco k vůli?“ zeptala se a přivinula se ke mně.

„Co?“ odtáhl jsem se od ní.

„Vypijme sklenku a polibme se. Na usmířenou.“

Vrátila se ke skříni a sáhla po první láhvi, kterou měla po ruce. Samozřejmě že to byl ořechový likér.

„Děkuji!“ vykřikl jsem zděšeně a letěl ke dveřím.

„Přijď zase,“ slyšel jsem ji ještě na chodbě, „až zatoužíš po něžnostech nebo až tě nechá děvče.“

Ale to už jsem utíkal.

Hleděl jsem se dostat nejrychleji do Celtiku a najít dívku, která rozdává takové prášky proti bolení hlavy, že se po nich umírá.

Rychle jsem vyhledal taxi a požádal šoféra, aby mě co nejrychleji dovezl do hotelu. Vůz se rozjel plnou rychlostí.

Vtom šofér náhle zabrzdil. Byl by málem přejel člověka, který právě přecházel přes ulici. Měl na sobě těsný oblek, na vlas takový, jaký jsem si koupil za svůj první plat.

„Hlupáku, dávej pozor!“ nadával šofér.

Chodec se pohrdlivě podíval na vůz a pak klidně pokračoval v chůzi.

„Ale to jsou moje šaty!“ křičel jsem vztekle. „Zastavme! Ten člověk je zloděj!“

Můj pohled stačil ještě sklouznout po jeho šatech.

Taxikář prudce zabrzdil a já vyskočil z auta, abych‘ dostihl člověka, který tu nestoudně těžil z výsledků mé novinářské práce. ^

„Ve jménu zákona!“ vykřikl jsem.

Muž se obrátil, až když došel na chodník.

„Ach, to jste vy, pane Tatchere?“ řekl líbezně. „To jsem opravdu rád, že se zase vidíme.“.

„Gamble!“ zamumlal jsem. „Jak to že“.“

Podíval se na mne laskavě.

„Proklatě!“ skřípal jsem zuby. „Co tady děláte, a k tomu ještě v mých šatech?“

„Procházím se,“ odpověděl Gamble. „Mám čas, proto se procházím. A co se týče šatů, měl jsem jen dvě možnosti, když jste vy odešel v mých: buď vyjít nahý, anebo si vzít vaše. Vybral jsem si tu druhou.“

Spolkl jsem tuto hořkou pilulku.

„Proč nejste v mém bytě?“

Gamble se podrbal za uchem.

„Ano, to je správná otázka, a proto vám na ni odpovím dříve, než se sám zeptám, co znamená tato slavnostní uniforma, kterou si oblékl civilista. Nuže: policie objevila, že jste utekl, a teď vás všude hledá. Ovšem takhle přestrojeného za hasiče vás sotva najde. Velmi znamenitý nápad. Blahopřeji.“

„Jak to že objevili můj útěk? Co jste zkazil?“

Gamble se na mne pohrdlivě podíval.

„Nic jsem nezkazil. Přišlo nějaké psaní a ten detektiv, který hlídal před domem, se přišel podívat, kdo vám to píše. No a tak poznal, že já jsem vy a že vy jste odešel jako já.“

„Vy jste mu otevřel?“

„A co jsem měl jiného dělat? Ale ten dopis,..“

„Od koho je?“

„To nevím, ale vím, co v něm bylo.“

„Něco důležitého?“ vyzvídal jsem.

Gamble horlivě kýval hlavou, ale to už jsem ho táhl k sobě do vozu. Nechtěl jsem se ukazovat na ulici, když mě policie hledá.

„Co bylo v tom dopise?“ ptal jsem se ho, když se auto rozjelo.

„Domnívám se, že nejvýstižnější označení takového dopisu je výhrůžný anonym.“ definoval Gamble. „Chápal byste to snad jinak, kdybyste si přečetl Tatchere, kromě jedu a revolveru devítimilimetrové ráže jsou jiné způsoby, jak poslat člověka na onen svět.‘“

Sundal jsem brýle a otřel si skla.

„V jaké obálce byl ten dopis?“ zeptal jsem se.

„V obyčejné modré obálce. Byl napsán na kancelářském papíru.“

„Strojem?“

„Strojem.“

Vzpomněl jsem si na neoholeného mladíka a na obálku, kterou mi předal v úzké uličce den po zavraždění Ingersola.

Že by zase on?

„Ještě něco!“ ozval se Gamble.

Podíval jsem se na něho.

„Někdo vám telefonoval.“

„Kdo?“ Gamble pokrčil rameny.

„Nepředstavil se. Ptal se na Timothyho Tatchera. Řekl: ‚Stále trváte na tom, abychom vám zaplatili v librách?1 Nevěděl jsem, co mu na to odpovědět, poněvadž neznám vaše finanční záležitosti, ale pro každý případ jsem zamumlal něco nesrozumitelného, co mohlo znamenat že ano. Nato ten člověk řekl: ‚Radím vám, abyste si to dobře rozmyslel! Mohli bychom vás překvapit i jinou valutou!“ Něco zamumlal a pak dodal: Navštívíme vás a pohovoříme si o tom. Snad si to přece jen rozmyslíte!‘ Pak praštil sluchátkem. Zřejmě nějaký neotesanec.“

Nechápal jsem, co mi to Gamble vykládá. Libry? Jaká jiná valuta? Co si mám rozmyslet?

Mlčeli jsme až k Celtiku.

Rozběhl jsem se do hotelu, zatímco Gamble zaplatil šoférovi bankovkou, kterou jsem mu podstrčil.

„Je tu ubytována nějaká plavovláska?“ zeptal jsem se vrátného.

„Je,“ odpověděl. „Ta, kterou jsi už viděl.“

„Nemyslím Katleen.“

„Jaká Katleen,“ hudroval vrátný a vzal, do ruky knihu hostů. „Vivian Drakeová, pokoj číslo sedmnáct, první patro,“ prohlásil a položil prst na příslušnou řádku.

„To je osoba, kterou hledám!“ vykřikl jsem a rozběhl se do schodů za veselého cinkotu medailí na prsou. Ačkoli jsem spěchal, neopomněl jsem se přesvědčit, jestli mám u sebe revolver.

Teď ho budu potřebovat!

17. kapitola

Běžel jsem chodbou a v letu se díval na čísla nad dlouhou řadou dveří. Vtom jsem zaslechl za sebou zvuk, jako by se jedny dveře náhle otevřely a hned zase hlučně zavřely.

Ohlédl jsem se a vytáhl revolver.

„To jste vy?“ řekl jsem překvapeně, když jsem spatřil asi tři metry před sebou Katleen Wrightovou. Měla na sobě šedivý sportovní kostým, který zdůrazňoval svůdnou oblost jejího těla. V ruce držela kufřík.

„To jste vy?“ ozvala se i ona a opřela se o dveře, které, jak se mi zdálo, před chvilkou zavřela.

Snažil jsem se zakrýt své vzrušení. Přistoupil jsem k ní, schovávaje revolver za zády.

„Jak se vám daří?“ ptal jsem se a podal jí volnou ruku. Levou.

Podívala se ma mne rozšířenýma očima. Jako by ji moje přítomnost vzrušovala. Pak si přehodila kufřík do levé ruky a pravou mi podala.

„Koho hledáte?“ ptala se. „Mně?“

„Bohužel vás ne,“ odpověděl jsem, nepouštěje její ruku. „Jinou dívku. Samozřejmě služebně,“ rychle jsem dodal. Zároveň jsem strkal revolver do zadní kapsy kalhot, ale měl jsem přitom potíže, protože mi překážel kabát: počínal jsem si velmi neopatrně, protože jsem to dělal jen jednou rukou; druhou jsem totiž neměl v úmyslu vyprostit z tak příjemného útočiště.

Mezitím se dívka už vzpamatovala ze svého překvapení a zvědavě si prohlížela můj úbor.

„Divíte se?“ zeptal jsem se jí.

Přikývla.

„Chápu, že vás zaráží moje uniforma, ale víte, jsem tady za jistým úkolem. No a díky své vynalézavosti jsem ze sebe udělal hasiče.“

„A proč to?“

„Pronásleduji lupičskou bandu,“ prohlásil jsem, „totiž osobu, která zabila jinou osobu. Vlastně by se mohlo říci tři osoby.“

Zdálo se, že si Katleen uvědomila, že držím její ruku déle, než tomu bývá zvykem u lidí, kteří se viděli teprve dvakrát v životě. Odtáhla ji a začervenala se.

„Jak jdou obchody?“ zeptal jsem se jí zvědavě.

Neodpověděla, protože na konci chodby uslyšela jakýsi šum. Někdo otevíral dveře. Dívka se tím směrem podívala, a když odhadla, o které dveře jde, chopila mě rychle za ruku a vtáhla do pokoje, z něhož před chvílí vyšla. V zámku byl klíč. Rychle jím dvakrát otočila, zatímco jsem ji s údivem pozoroval.

Byl jsem opravdu překvapen.

Chtěl jsem něco říci, ale nevěděl jsem co. Dívka stála nehybně u dveří a pozorně naslouchala, co se děje na chodbě.

„Co je?“ zeptal jsem se konečně.

Katleen přiložila prst na ústa na znamení, abych byl zticha. Teprve po dvou minutách odstoupila ode dveří a chovala se zase klidně a normálně.

„Co se stalo prosím vás?“ ptal jsem se, když zase varovně přiložila prst k ústům.

Dívala se na mne přemítavě a dlouho mě zkoumala.‘ Pak ukázala rukou na lenošku.

„Posaďte se.“

Posadil jsem se, i když jsem nechápal, co se děje.

Neváhala už a prozradila mi, co bylo příčinou jejího podivného chování. „Víte, byl to někdo, s kým bych se nerada setkala. Ten člověk mě nudí,“ řekla. „Kdyby mě viděl s vámi, možná že by způsobil nějakou nepříjemnost. To bych nechtěla.“

Chápal jsem ji a lichotilo mi, že mě považuje za muže, na kterého by jiní muži mohli žárlit.

„Vy se neposadíte?“ zeptal jsem se přívětivě.

Okamžik váhala a pak se posadila naproti mně se zkříženýma nohama, což lze dnes, v době krátkých sukní, doporučit jen ženám, které se mohou chlubit takovou dokonalostí forem jako ona.

„Jistě jste nehledal mne?“ zeptala se.

Sňal jsem přílbu s hlavy.

„Katleen, budu upřímný,“ řekl jsem vážně. „Víte dobře, jak je mi milé, že jsem se s vámi setkal, ale musím přiznat, že mě sem přivedlo přání setkat se s jinou ženou, stejně plavovlasou a krásnou jako jste vy.“

Významně se na mne podívala.‘

„Milostná schůzka?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, obchodní. Dokonce víc než obchodní. Řekl jsem vám, že hledám vraha. Mám dojem, že právě ta žena je vrah.“

„Znáte ji aspoň? Víte, jak se jmenuje?“

„Nevím, jestli je to smůla, nebo štěstí, ale osobně ji neznám. Vím jen, jak se jmenuje,“ řekl jsem.

Dívka začala být náhle nervózní. Vytáhla krabičku cigaret a zapálila si, aniž mi nabídla.

„Jak se jmenuje?“

Po krátkém rozmýšlení, abych zvýšil dojem svého sdělení‘, jsem prohlásil: „Vivian Drakeová a bydlí v pokoji číslo.“

Katleen zavřela oči. Byla v té chvíli opravdu krásná a já jsem litoval, že jsem s ní začal ten nudný rozhovor, když jsem mohl přece jinak využít toho, že jsem byl s tak kouzelnou dívkou o samotě.

„Ach ta…“ řekla Kathleen, když otevřela oči. Vtáhla do sebe kouř a pak napolo vykouřenou cigaretu zamáčkla do popelníku.

„Vy ji znáte?“ zeptal jsem se překvapeně.

Přikývla.

„Znám ji od vidění, jak to bývá u hotelových hostů.‘ Jednou jsem s ní promluvila několik slov, a to je všechno. Ale že by ona byla vrah?“

Několika slovy jsem jí objasnil, jak byl Harold Ingersole otráven. Katleen mě pozorně poslouchala.

„Jak jste na to všechno přišel?“ Dívala se na mne s obdivem, což bylo pro mne pobídkou, abych ji políbil. Ale neudělal jsem to, naopak zůstal jsem sedět v lenošce a jen jsem skromně mávl rukou.

„Je mi líto, Katleen, že vás otravuji takovými hloupostmi,“ řekl jsem. „Raději bych s vámi mluvil o něčem jiném… Třeba o nás dvou, o výletě, který bychom mohli podniknout.“

„To nevadí,“ řekla dívka prostě, „tohle je také zajímavé. Mimoto bych vám chtěla pomoci.“

„Pomoci?“

Katleen vstala a zamířila ke dveřím.

„Podívám se, jestli je Vivian ve svém pokoji. V takových věcech mají ženy větší úspěch. Je-li tam, zavolám vás.“

Pozoroval jsem ji pln obdivu. Jak je odvážná! Probíjí se životem jako obchodní cestující s pánským prádlem, a teď dokonce neváhá pomoci mi odhalit vraha. Skvělá dívka!

Vstal jsem a šel k ní. Přijala mě s úsměvem. Ovinula mi ruce kolem krku a políbila mě. Zůstala ke mě přitisknuta po celou dobu, co jsme se líbali, a to bylo dost dlouho.

„Počkej na mne!“ řekla a s úsměvem mi otřela růž se rtů. „Vrátím se hned.“

Čekal jsem na ni a vteřiny se mi zdály věčností. Ale nemyslil jsem na Vivian a Ingersola, tím si můžete být jisti. Konečně se dveře otevřely a Katleen se vrátila.

„Je tam,“ zašeptala. „Můj bože, nikdy bych si byla nepomyslila, že takhle vypadá vrah.“

Usmál jsem se a chtěl ji znovu políbit, ale tentokrát se mi vymanila z objetí.

„Později, až se vrátíš,“ řekla.

Nasadil jsem si přílbu na hlavu, ale to se jí nezamlouvalo.

„Nesluší ti to,“ řekla a sňala mi ji s hlavy. „Mimoto nemůžeš takhle vstoupit do pokoje dámy.“

Vzal jsem přílbu a dal si ji pod paži. Katleen mě provázela na chodbu a ukázala na předposlední dveře nalevo.

„Tám je!“ zašeptala a poslala mi rukou ještě jeden polibek.

Sel jsem chodbou. Ohlédl jsem se za Katleen právě v okamžiku, kdy zavírala dveře svého pokoje. Došel jsem k číslu 17. Mám zaklepat, nebo prostě vtrhnout dovnitř? Stál jsem nerozhodně přede dveřmi. Pak mě napadlo, že budu patrně potřebovat revolver, a proto jsem ho vytáhl z kapsy. Ale teď jsem zase neměl volné ruce, abych mohl otevřít dveře: v jedné ruce jsem držel přílbu, v druhé zbraň. Proto jsem si přece jen nasadil přílbu na hlavu; přesvědčil jsem se, zda je revolver odjištěn, a zaklepal jsem.

Když se nikdo neozval, stiskl jsem kliku a vstoupil.‘ Pokoj byl prázdný a postel ustlána. Postoupil jsem o několik kroků a vtom jsem pocítil ránu do hlavy. Zapotácel jsem se, ale neupadl. Před očima se mi mihla ruka a sňala mi přílbu s hlavy. Jakýsi hlas poručil:

„Ještě jednou!“

Hned poté následoval další úder a před očima se mi zatmělo.

Když jsem zase otevřel oči, byla kolem mne tma. Hlava mě strašlivě bolela, ruce a nohy také. Pokoušel jsem se pohnout. Bez úspěchu. V ústech mi vadil nějaký předmět. Zkoušel jsem promluvit, ale nešlo to. Ještě že jsem mohl dýchat, ale vzduch byl suchý a nasycený potem a kouřem.

Začalo se mi v hlavě vyjasňovat. Přišel jsem na to, že jsem svázán na rukou i na nohou, že mám nějaký hadr v ústech a že jsem v úzkém temném prostoru.

Něco mě šimralo na nose, a když oči přivykly tmě, poznal jsem, že je to oblek pověšený nade mnou na ramínku. To mě přivedlo na myšlenku, že jsem ve skříní.

Hlava mě nepřestávala bolet, hadr v ústech měl nepříjemnou chuť, cítil jsem se bídně. Ani jsem nevěděl, kolik mezitím uběhlo času a zda je noc, nebo den. A pomoc nikde!

Pokoušel jsem se orientovat ve své situaci a probíral jsem v duchu předchozí události. Dobře jsem se pamatoval, že jsem přišel do Celtiku, abych našel Vivian Drakeovou, že jsem se šťastnou náhodou setkal s Katleen, strávil s ní několik příjemných minut, pak že jsem vstoupil do pokoje číslo 17. A dál?

Ano, pak mě někdo udeřil do hlavy. První ránu odnesla přílba, druhou jsem už dostal naplno. Omdlel jsem a oni mě patrně strčili do této skříně v hotelovém pokoji.

Kdo oni?

Odpověď byla prostá: vrahové Harolda Ingersola, Tuba Wyllise a Chestera Rowa. Scházela už jen maličkost: zjistit jejich totožnost. V mém nezáviděníhodném postavení ubíhal čas jen zvolna. Zvenčí nebylo slyšet žádný hluk, žádné známky života, takže jsem měl dost času, abych přemítal o celkové situaci, která se nyní jevila zcela jinak ve světle nových poznatků, k nimž mi pomohla Peggy. Stopa, po níž jsem tak jistě šel, mi nedovolovala, abych se zastavil vpůli cesty. Jen kdybych se mohl dostat z té prokleté skříně! Co dělá Steve?

Ten hlupák by se měl po mně shánět! Může Ho přece napadnout, že se mi něco přihodilo, když se tak dlouho nevracím. Jenomže je to tak jisté, že jsem stále v Celtiku? Co když mě dopravili někam jinam?

Z přemítání mě vyrušily zvuky, které svědčily o tom,‘ že do pokoje někdo vstoupil. Slyšel jsem nějaký rozhovor, který ke mně sice doléhal, ale byl bohužel nesrozumitelný.

Pojednou se dveře skříně otevřely a do uzavřeného prostoru vniklo světlo, pokud to dovolovaly šaty, které visely nade mnou.

Otevřel jsem oči, abych se přesvědčil, kdo to je.

Nadarmo. Jeden oblek visel právě přede mnou a já se nemohl hnout.

„Myslíš, že je to nejvhodnější místo?“ slyšel jsem hlas.‘

„Nemáme mnoho času! Hoď ji tam a je to!“ odpověděl druhý hlas. Šaty přede mnou se zahoupaly. Do skříně položili nějaký těžký předmět, a to tak, že mi tížil nohy. Ale hadr v ústech mi bránil, abych si mohl postěžovat.

Pak byla ve skříni opět tma. Nohy mě zoufale bolely,‘ a když jsem usoudil, že v pokoji už nikdo není, začal jsem hýbat koleny. Moc se mi to nedařilo, protože mi v tom bránily provazy.

Člověk musí mít trpělivost, povzbuzoval jsem se a nepřestal jsem pohybovat koleny ani tehdy, když jsem cítil pronikavou bolest. Musel jsem pokračovat ve svém úsilí, když jsem se chtěl těžkého předmětu na nohou zbavit.

podstatě jsem se nezklamal. Břemena, které mě tížilo, jsem se sice nezbavil, ale přece jen jsem dosáhl určitého výsledku.

šeru skříně se po nějaké chvíli ozval slabý vzdech,‘ pak silnější a nakonec se proměnil ve vzlykot. Břemeno, které tížilo mé nohy, bylo živou bytostí!

Pohyboval jsem teď koleny prudčeji a snažil se přivést neznámou osobu k vědomí. Podařilo se to.

„Jůůů,“ slyšel jsem teď zcela zřetelně, „to bolí!“

Neznámý se začal hýbat a obleky nad námi tančily divoký tanec. Nohy mě přestaly tížit, konečně jsem se zbavil břemena. Cítil jsem, jak kolem mne tápe něčí ruka, až se mi zastavila na nose. Pak opatrně pokračovala v dalším pátrání. Dotkla se brýlí (teprve teď jsem si uvědomil, jak je to divné, že skla vydržela všechny ty hrůzy) a pak nahmatala hadr vecpaný do mých úst.

Do skříně opět vniklo světlo a já jsem ustrnul strachem. Ale nebyli to dřívější návštěvníci, jak jsem se klamně domníval. Můj spolutrpitel otevřel dvířka, aby se přesvědčil, kdo jsem.

Oba, Katleen a já, jsme zároveň vykřikli překvapením. Ona hlasitě a já – s hadrem v ústech.

„To jsi ty?“ zvolala Katleen.

Přikývl jsem, pokud mi to dovolila má poloha, a podíval jsem se na ni trpitelsky. Začala se energicky pohybovat a najednou vypadla ze skříně, uvolňujíc mi nohy. Tak se jí podařilo otevřít i druhé křídlo skříně. Divil jsem se, proč nevstává, ale teprve pak jsem zpozoroval, že měla nohy až po kolena svázány řemenem od kalhot.

Ruce však měla volné a kapesník, kterým byly patrně svázány, ležel vedle ní na podlaze. Nedalo jí už velkou práci, aby se zcela vyprostila z pout, a pak se mohla věnovat i mně.

Strčila hlavu do skříně a teprve nyní jsem zpozoroval, že její krásnou tvář hyzdí obrovská modřina u levého oka. Vlasy měla v nepořádku a její slušivý kostým byl zčásti rozpárán ve švech. Nebylo těžké uhodnout, že i ji přepadli ti neznámí zločinci.

Katleen mě chytila v podpaží a táhla k sobě. Snažil jsem se jí tuto práci usnadnit, ale byl jsem bezmocný.

Mohl jsem se už trochu hýbat. Horní část trupu jsem vzpřímil, hlavu vyklonil ven, jen nohy mi ještě ztěžovaly pohyb. Dívka mě táhla s vynaložením všech sil, až jsem konečně vypadl obličejem na podlahu. Uhodil jsem se přitom do nosu. Rána byla tak prudká, že jsem si v duchu vzpomněl na pověstnou pěst Rockyho Marciana, ale přesto jsem cítil úlevu při pomyšlení, že jsem venku ze skříně a že mám před sebou vyhlídku zbavit se pout. Moje zachránkyně mě převrátila na záda a pak se vzpřímila. Láskyplně jsem na ni pohlédl. Z této perspektivy byla rozkošná. Dokonce úchvatná..Jen jsem se divil, že mě nezbavuje pout. Katleen několik kroků poodstoupila a přitáhla si lenošku tak blízko ke mně, že se špičky jejích střevíců, když se posadila, dotýkaly mých rukou.

Zamyšleně mě pozorovala.

Poulil jsem na ni překvapeně oči. Zapomněla už na to, že jsme se líbali? Na to. že jsme si byli navzájem sympatičtí, že jsme společně strádali?

Měl jsem dojem, že Katleen v‘ duchu řeší problém, který je nad její síly. Nadále na mne zpytavě hleděla a pak odněkud z kapsy vytáhla zmačkaný balíček cigaret a jednu si zapálila. Odfukovala kouř a stále mě zkoumala svýma krásnýma bystrýma očima, z nichž jedno bylo v modrém rámečku. Mé oči mluvily za mne. Jak jsem rád, že to byla právě ona, která mě zachránila, a jak by se mi zavděčila, kdyby mě konečně zbavila pout a toho hnusného hadru v ústech, jak má krásné nohy a jak ji miluji. Současně jsem se jí němě ptal, proč váhá, proč mě neosvobozuje a co tohle všechno má znamenat. Dívka mlčela.

Konečně se zdvihla z lenošky a přistoupila ke mně. Obratnými prsty uvolnila uzel na hadru. Vyplivl jsem jej tak, jak to dělají žvýkači tabáku se svým oblíbeným žvancem. Pak jsem zhluboka nadechl a vyrazil ze sebe:

„Katleen!“

Roztržitě se usmála a pak mě s vážnou tváří začala zbavovat provazů na rukou. Když se jí to podařilo, vyprostil jsem si nohy už sám.

Instinktivně jsem cítil, že se něco postavilo mezi nás dva, ale nemohl jsem určit, co to bylo.

Postavil jsem se a zapotácel se slabostí. Má hlava nebyla ještě po tom pádu na podlahu v pořádku. Dovlekl jsem se k lenošce a posadil se. „Pověz mi, kdo tě přepadl? Taky oni? Přišla jsi za mnou, nebo se vloupali k tobě?“

Katleen neodpovídala na příval otázek, které jsem ze sebe chrlil.

„Musíme odtud zmizet,“ prohlásila a naléhavě se na mne podívala.

Přikývl jsem na souhlas. Také jsem už toužil vypadnout z tohoto prokletého hotelového pokoje. Navíc jsem hořel zvědavostí dozvědět se, co nového ví Roggers.

Cítil jsem se už docela dobře. Pokusil jsem se obejmout Katleen, ale zabránila mi v tom.

„Pospěšme si!“ řekla suše.

Vyšli jsme na chodbu, Byla prázdná, aspoň po tu do bu, než jsme došli ke schodišti. Tam jsme potkali jakéhosi ramenatého muže, kterého jsem předtím nikdy neviděl. Vrátil jsem se do pokoje pro přílbu, kterou jsem zahlédl, jak jsem si vzpomněl, při odchodu pod postelí; Vtom jsem zaslechl hádku mezi Katleen a neznámým mužem. Totiž on ji držel za ruku a chtěl ji k sobě přitáhnout, ale Katleen se zuřivě bránila a škrábala ho.‘ V zápase, který se mezi nimi strhl, měnili stále místo, takže když jsem k nim doběhl, musel jsem chvíli počkat, než jsem mohl udeřit útočníka sekyrkou po hlavě. První úder nebyl zrovna nejúspěšnější, zato druhý se plně zdařil.

Násilník klesl bez hlesu na koberec.

Udýchaná Katleen mi podala ruku a s očima plnýma něhy zašeptala:

„Děkuji ti, drahoušku.“

Pak jsme vyběhli z hotelu. Nedbali jsme rozhořčeného křiku vrátného Stevea Roggerse, který za námi utíkal, totiž za mnou.

Katleen a já jsme bojovali o své životy.

18. kapitola

Když se s námi taxi rozjelo, podařilo se mi ještě zahlédnout Stevea Roggerse, který se patrně poprvé za posledních pět let služby vzdálil v pracovní době z vrátnice. Stál ve dveřích hotelu a zuřivými gesty mi ukazoval, abych se vrátil.

„Jeďme!“ zařvala mi Katleen do ucha a přivinula se ke mně.

Dal jsem šoférovi svou adresu.

„Rychle, co nejrychleji můžete!“ pobízel jsem ho.

„Dobře,“ přikývl šofér a přidal plyn.

Katleen nevěděla, kam jedeme. Teprve když jsme zastavili, kde už jednou byla, a to tehdy, když mi nabízela prádlo, polekala se. Celá zbledla a vykřikla:

„Ne, ne! K tobě nejdu.“

Stala se mi ještě dražší, když jsem ji viděl polekanou a cudnou. Nebyla jako druhé dívky, které na první pozvání přicházejí do mládeneckých bytů a beze studu se vrhají do náruče milenců po půlhodinové známosti.

Drahá Katleen, miluji tě právě takovou, jaká jsi.

„Musíš se mnou, drahoušku.“ přemlouval jsem ji. „Mne se nemusíš bát, ale těch. kteří jdou po naší stopě. Jediné místo, kde jsme v bezpečí, je můj byt. Pojď!“

„Ne!“

Katleen stále ještě váhala, ale já neměl čas, abych ji ještě dál přemlouval.

Otevřel jsem dvířka vozu, hodil šoférovi bankovku, a nedbaje jeho výsměšného pohledu, tahal jsem Katleen ven. Pak jsem ji uchopil pod koleny a v podpaží a v náručí odnesl k bytu.

Odemknout dveře s takovým břemenem v náručí nebylo snadné, ale přesto se mi to podařilo. Katleen se už nebránila. Byla zticha, když jsem ji něžně položil na gauč.

„Konečně jsme v bezpečí,“ ujišťoval jsem ji a ona se na mne bystře podívala. Zřejmě o tom nebyla přesvědčena.

„Myslíš?“ zeptala se.

Odběhl jsem do kuchyně a otevřel ledničku. Naštěstí tam byl ještě kus syrového masa, který jsem koupil před několika dny a který jsem ještě neměl čas uvařit a sníst.

Tento syrový řízek jsem právě potřeboval, abych pomohl dívce v nesnázích.

Trochu jsem ho opral, naklepal z nedostatku jiného náčiní hasičskou sekyrkou a pak ho odnesl do pokoje.

„Lehni si, drahoušku,“ řekl jsem a něžně jsem ji strkal ke gauči.

„Máš zrcátko?“ zašeptala Katleen.

Přinesl jsem jí zrcadlo z koupelny. Dívka se na sebe dlouze zadívala.

Povzdychla si, což jsem chápal. Ale i tak byla kouzelná. zvláště když se na ni člověk díval z pravé strany.‘

Pak jsem zase spěchal do koupelny a v pěti minutách jsem se vrátil oblečen do svých šatů. Cítil jsem se jako znovuzrozený. Zřejmě jsem nebyl stvořen pro hasičskou uniformu, obzvlášť ne pro parádní.

Katleen ležela klidně na gauči, na modřině měla přiložen řízek. Na stolku jsem našel lístek. Byl to vzkaz mé bytné.

„Odešla jsem k paní Powerové, dokud tohle všechno neskončí. Mám na to slabé nervy. Znáte její číslo, hlaste se. Mám něco pro vás. Připomeňte mi to! Máte-li hlad, v mé kuchyni najdete nudle s masem. Vezměte si je! Pak to spolu vyúčtujeme. Klíč je pod rohožkou.Kdyby přišla paní Williamsová, zeptejte se jí, co je s mými jehlicemi na pletení, které jsem jí půjčila. Nezapomeňte na to!“

Drahá Cassandra Harringtonová! Přece jen je to dobračka, ta stará paní. S úsměvem na tváři jsem přistoupil k oknu a zadíval se skrz záclony do ulice. Mlčenlivý chlapík pořád stál na druhé straně chodníku, ale teď ve společnosti dvou statných mladíků, jejichž kabáty se vzdouvaly v místech, kde se obvykle nosí revolver.

Jednoho z nich jsem hned poznal. Byl to Lou. Dívali se k oknu mého bytu a rozčileně gestikulovali rukama. Nenápadní zrovna nebyli, usoudil jsem. V hale zazvonil telefon.

„Tatcher?“ slyšel jsem ze sluchátka.

„U telefonu,“ odpověděl jsem.

„Přicházíme. Počkejte na nás!“

„Kdo volá?“ zeptal jsem se netrpělivě.

Hlas nepatřil nikomu z mých známých.

„Slyšíte? Kdo tam?“ naléhavě jsem řekl, když jsem nedostal odpověď na první otázku.

Zase ticho. Pak někdo přerušil spojení.

„Hrome, kdo jste?“ křičel jsem dál do telefonu, ačkoli mi mohlo být jasné, že mi už nikdo nemůže odpovědět, i kdyby snad chtěl.

Spěchal jsem do pokoje, kde už mě čekala Katleen, vzpřímena na gauči.

„Co je?“ ptala se poděšeně.

„Přicházejí!“ řekl jsem.

„Kdo?“

„Oni. Nepředstavili se sice, ale jsou to jistě ti chlapi, kteří nás přepadli. Vrahové Ingersola, Wyllise a Rowa.“

Dívka se zachvěla. Sňala řízek s tváře a vstala.

„Jdu,“ prohlásila.

„Ne, zůstaneš tady! Oba tu zůstaneme,“ nařídil jsem.‘ „Vím, co dělám.“

Podíval jsem se ještě jednou skrz záclonu, a když jsem spatřil detektiva, pevně jsem se rozhodl… Počkej, Katleen!“ řekl jsem jí. „Hned se vrátím.“

Pokynul jsem jí rukou, poslal jí polibek, abych jí dodal odvahy, a rychle jsem vyšel.

Udýchán jsem přiběhl k detektivovi a k dvojici, která si mě zamračeně prohlížela.

„Chcete zase prchnout?‘1 zeptal se mě Lou.

„Ne, naopak,“ ujišťoval jsem ho. „Přišel jsem právě domů a nemám v úmyslu se někam vzdálit. Právě teď ne, když…“

„Kdo je ta dívka u vás?“ přerušil mě druhý goliáš.

„To ubohé děvče za nic nemůže. Doplácí jen na to,‘ že mě poznalo,“ odpověděl jsem. „Chráním ji, víte? Poslyšte „

Neposlouchali mě. Jejich pozornost upoutala Katleen Wrightová, která se tiše plížila z domu. Bedlivě se rozhlížela, a když viděla, že mluvím s trojicí mužů, spěchala pryč, nechávajíc dveře za sebou otevřeny.

„Telefonovali, že přicházejí. Myslím gangstery,“ vykřikl jsem na policisty a utíkal za Katleen. Dostihl jsem ji za rohem. Bránila se, ale já jsem ji násilím vzal do náruče a odnesl zpátky do domu.

Hromotlukové na druhé straně ulice jen přihlíželi a drze se smáli. Ve dveřích jsem se obrátil a zavolal na ně:

„To s těmi gangstery je pravda! Právě jsem od nich dostal vzkaz.“

Konečně zvážněli a sestrčili hlavy dohromady. Zdálo se, že to berou vážně. Když jsem už podruhé v půlhodině uložil Katleen na gauč, mračila se na mne. Bylo vidět, že s mým počínáním nesouhlasí.

„Nedělej hlouposti!“ káral jsem ji. „Jde o naše životy,‘ a ty utíkáš.“

Neodpověděla mi, aspoň ne nahlas. Ale její oči výmluvně říkaly:

„Právě proto utíkám.“

Pohladil jsem ji po vlasech a Katleen zavřela oči.“

„Spi!“ vybídl jsem ji a sháněl se po řízku. Našel jsem ho pod lenoškou, opral jsem ho v koupelně a přiložil jí ho znovu na oko. Otevřela to druhé a mlčky se na mne podívala. Pokoušela se usmát.

„Máš zbraň?“ zašeptala.

Vytáhl jsem revolver.

‚“Dej ho sem!“ řekla a ukázala na polštář, který měla pod hlavou. „Budu spát klidněji.“

Vyhověl jsem jí, i když mě napadlo, že bych si ho měl raději nechat. Ale pro její klid jsem byl ochoten obětovat i vlastní bezpečnost. Ostatně Katleen mi ho může podat, až ho budu potřebovat.

Posadil jsem se do lenošky a čekal. Nic jiného mi nezbývalo. Pozoroval jsem Katleen, její klidnou tvář pod řízkem, její prsa, která se zdvíhala a klesala v pravidelných intervalech, její tělo a nohy.

Jak by nám bylo oběma dobře, kdybychom neměli starosti!

Znovu zazvonil telefon.

„Timothy, jsi to ty?“ ptal se ženský hlas.

„Ano, kdo tam?“

„Jennifer.“

„Och!“ vykřikl jsem.

„Jsi sám?“ ptala se Jennifer.

„Jsem, totiž tento… nejsem…“

„Neprovozuješ zase nějaké žertíky s mrtvolami?“ ptala se mě, nutíc se do smíchu.

„Ne,“ odpověděl jsem, „aspoň prozatím ne.“

„Timothy…“její hlas zněžněl.

„Co je?“

„Přijdu k tobě.“

Naježil jsem se. Co mi chce? Co je to za nový trik? „Posílá tě George?“ ptal jsem se ostražitě. „Timothy,“ zašeptala dívka, „hryže mě svědomí!“

„Co tě hryže?“ ptal jsem se; nevěřil jsem vlastním uším.

„Svědomí,“ opakovala Jennifer. „Víš, já jsem se k tobě chovala tak šeredně…“

„Hm.“

„A bylo nám spolu tak krásně, když jsme se líbali, no ne?“

„Hm.“

„Nemyslíš, Timothy?“

„No, nebylo to zrovna špatné.“

Její hlas triumfoval.

„Tak vidíš, a teď budu zas u tebe.“

„Nechoď sem!“ vykřikl jsem a podíval se polekaně k pokoji, kde spala Katleen. „Slyšíš, nechoď sem!“

;,Proč ne?“ ‚divila se Jennifer;;,Máš snad návštěvu? Nějakou jinou dívku?“

„Když to tedy chceš vědět – mám!“ odpověděl jsem podrážděně.

Jennifer se zasmála.

„Snad se nechceš chlubit, že je u tebe zase ta plavovláska se spodky a nátělňíčky a že ti to zkouší?“

„Ano!“ řekl jsem vítězně.

„To jsem opravdu zvědavá,“ řekla Jennifer. „Musím se přesvědčit, jestli je to pravda. Počkej na mě! Aspoň si vybereš mezi mnou a jí. Ale vzpomeň si na mé polibky!“

„Nechoď sem!“ křičel jsem do telefonu. „Můj bože,“ vzdychl jsem, když jsem si uvědomil, že Jennifer už zavěsila. „Kolik se tu dnes ještě sejde lidí? Měl jsem si najít větší byt.“

Zdvihl jsem sluchátko a zavolal policii. Chtěl jsem Callaghana.

„Není tady,“ odpověděl někdo služebně. „Kdo ho hledá?“

Řekl jsem své jméno a muž na druhém konci drátu mě poznal. Byl to jeden z těch chlapíků z New Yorku.

„Co chcete?“ zeptal se. „Mně to můžete říci. Pátrání vedeme stejně my, a ne ti vaši.“

„To je soukromá věc,“ odpověděl jsem. „Můžete mi předat Tlustého Bugsyho?“

„Koho?“ ptal se mě Newyorčan.

„Chtěl jsem říci Bugsyho Swana,“ opravil jsem se,“ když jsem si uvědomil, že nezná jeho přezdívku, protože není z Prenticevillu.

„Toho tlouštíka? Můžete s ním mluvit, jedině když za ním půjdete do samovazby.“

„Cože?“

„Ano, ten váš Tlustý Bugsy byl zatčen,“ odpověděl policista.

„Jak to? Kdo ho zatkl? A proč?“ mumlal jsem do telefonu.

„Vzpomínáte si na dopisy, které jste dostával? Anonymní výhružné dopisy? Bylo zjištěno, že Kýly psány na psacím stroji toho vašeho Bugsyho. A tak je teď v chládku.“

„Psací stroj?“

;,Ne, ten tlouštík!“

„To není možné,“ vzdychl jsem, „že by starý dobrý Bugsy..

„Jak vidíte, je to možné,“ odpověděl úsečně muž z New Yorku. „Zločinci se často pohybují v bezprostřední blízkosti svých obětí.“

„Ale on přece není zločinec!“ zhrozil jsem se.

„Možná že není hlavní, ale určitě k nim patří. Jeho úkolem bylo vyhrožovat a zastrašovat. Ale teď už nebude, tím si buďte jist. Přejete si snad mluvit s někým jiným?“

„Ne, děkuji, to mi stačí,“ řekl jsem.

Ještě než jsem zavěsil sluchátko, zaslechl jsem na druhém konci drátu povýšený smích.

Vrátil jsem se pomalu z haly do pokoje. Měl jsem pocit, že mě někdo udeřil mokrým hadrem po hlavě. Tohle jsem věru nečekal. Považoval jsem Tlustého Bugsyho za přítele, jemuž může člověk důvěřovat, a on zatím…

Posadil jsem se do lenošky, a hlídaje spánek své krásky, přemýšlel jsem. Tentokrát jsem myslel na něco jiného.

Tlustý Bugsy patrně neměl nic společného s Ingersolem, ale jak je tomu v případě Tuba Wyllise? Cožpak nebyl právě on před domem, když tam byl dopraven advokát? Tvrdil sice, že odešel s Jennifer, ale… Panebože, a co Jennifer? Bylo mi, jako by do mne hrom udeřil!

Při své první návštěvě se opozdila a zrovna v té době, kdy jsem ji očekával, objevil jsem před dveřmi Ingersolovu mrtvolu. Co když ho právě ona – snad s něčí pomocí, možná Georgeovou – sem dopravila? A pak přišla, jako by se nic nestalo, jistě s úmyslem odvrátit od sebe podezření. Patrně byla také zvědavá, jak už ženy bývají, co si počnu při své nešikovnosti s mrtvolou.

Ale jak to bylo s Wyllisem? To si vymyslila jiný trik. Nejdříve byla u mne a pak s pomocí Tlustého Bugsyho opřela mrtvolu o mé dveře.

S Rowem mi to sice nevycházelo, ale tohle mi prozatím stačilo. A ještě něco. Vzpomněl jsem si, jak zbledla, když mě viděla vycházet z domu, v němž bydlí Peggy. Musela jistě vědět, že Ingersole hledal útočiště u prostitutky. To znamená, že už tehdy měla podezření, že jsem vrahovi na stopě. A co ten pokus srazit mě automobilem? Určitě v tom měli prsty ti dva! Vždyť k útoku na mne došlo právě před bytem Bugsyho Swana, snad nejspíš proto, aby mě mohl ukázat profesionálním vrahům, kteří na mě čekali ve voze, ale nevěděli, jak vypadám.

Srdce mi tlouklo jako buben pod údery bubeníka.

Byl jsem zdrcen svým objevem a těžce jsem oddychoval. Rozčilením jsem si vjel do vlasů, které byly už tak dost rozcuchány.

A teď ohlásili svůj příchod gangsteři, pokračoval jsem v neveselých úvahách. A hned po nich Jennifer, která má kupodivu tu smůlu, že je vždycky tam, kde jsou mrtvoly.

Mrtvoly? Nejsou tu sice ještě žádné, ale…

Bylo mi líto Katleen, té nebohé dívky, která se do toho všeho zapletla jen proto, že tak svědomitě vykonávala svou práci obchodní cestující. Litoval jsem i sám sebe, protože jsem se do všeho dostal stejně nevinně jako Katleen. My dva jsme totiž byli jediné oběti, které teď přicházely v úvahu.

Proč jen jsem rozmotával to klubko záhad, do něhož byli zapleteni tři mrtví, několik placených vrahů z velkých měst a několik prenticevillských občanů, zdánlivě nevinných a nikoho neohrožujících?

Podíval jsem se soucitně na Katleen. Mám ji probudit? Nebo ji mám raději nechat spát, aby poslední okamžiky svého života neprožila v hrůze? Dát se na útěk nemělo smysl, protože policisté hlídající venku by nám to nedovolili. Nutno tedy čekat, čekat, čekat..

Vstal jsem a pohladil dívku po vlasech. Ani se chudinka nepohnula. Byla pohroužena v hluboký spánek. Sáhl jsem opatrně pod polštář a vytáhl revolver. Bude lépe, když budu mít. zbraň já. Když už mám umřít, pošlu jich napřed sám několik na onen svět.

Oknem jsem zahlédl hlouček statných chlapíků. To znamenalo, že dům byl pod policejním dohledem, a to by nás mohlo zachránit. Přece nedopustí, aby nás gangsteři odpravili, aniž sami včas nezasáhnou.

Otevřel jsem okno a zavolal mlčenlivého chlapíka. Místo něho se přiloudal Lou.

„Co je?“ zeptal se služebně.

„Teď přijdou,“ zašeptal jsem.

„Víme, a co dál?“

„Chtěl jsem jen vědět, jestli je uvítáte přede dveřmi.“

„Ne, pustíme je dovnitř a pak tam teprve vpadneme.“

„A co když mě dřív…?“

„Snad to neudělají,“ chlácholil mě Lou. „Chtějí přece od vás něco napřed dostat. Budou určitě smlouvat. To znamená, že nebudou hned střílet. No a my jsme připraveni.“

Povzdychl jsem si.

„Přijde sem ještě jedna dívka“ řekl jsem po chvíli. „Ještě jedna?“ smál se policista. „Copak vám nestačí tamta?“

„Ta, co přijde, patří k bandě,“ řekl jsem rozčileně.

Policista udiveně pozdvihl obočí.

„Opravdu?“ zeptal se. „No dobře, pustíme ji dovnitř.“

„A co když přijde paní Wílliamsová?“

„Jaká paní Williamsová?“

„Sousedka, přítelkyně mé bytné. Ale tu dovnitř nepouštějte!“

„V pořádku, proč by se do toho měla plést ještě ona?“

„Jen…“

„Co jen?“

„Jen se jí prosím vás zeptejte, co je s těmi jehlicemi na pletení, které si vypůjčila od paní Cassandry Harringtonové. Ještě je nevrátila.“

„Hm,“ policista se pohrdlivě ušklíbl.

„Prosím vás, nezapomeňte na to! Paní Harringtonová si to výslovně přála a nechtěl bych, aby její poslední prosba ke mně nebyla vyslyšena.“

„V pořádku, v pořádku,“ přerušil mě policista, kterého, jak se zdálo, naše domlouvání už nudilo.

„Na shledanou,“ řekl jsem smutně a zavřel okno. Usmál se na mne přes sklo a rychle přešel ulici. Jeho lidé vypadali jako nenápadní chodci Jeden prodával noviny, druzí dva pozorovali cosi zajímavého na obloze a další dvojice strkala hlavy do nedaleko stojící otevřené staré fordky.

Ulice vyhlížela jako každý jiný všední den, jen byl na ní nepatrně větší provoz. A já jsem seděl v lenošce a čekal, až zazvoní zvonek u domovních dveří.

Ozval se, když jsem to nejméně čekal.

„Blíží se konec,“ řekl jsem temně a uchopil revolver. Pak jsem šel do haly. Nohy jsem měl jako olověné.

19. kapitola

Byla to Jennifer. Podívala se na mne vychytrale a špičkou jazyka si olízla rty.

„No tak?“ zeptala se vyzývavě. ,,Je ta plavovláska ještě stále u tebe?“ Otevřel jsem mlčky dveře dokořán a nechal jsem ji projít kolem sebe do haly. Využila této příležitosti k tomu, že se o mne lehce otřela pravým bokem a pohladila mě po tváři. Nereagoval jsem na to.

Vešli jsme do pokoje. Katleen stále ještě spala. Řízek se jí svezl s oka na nos. Modřina se na bledém obličeji pěkně vyjímala. Porovnával jsem obě dívky, ale nemusel jsem se dlouho rozmýšlet, která z nich je hezčí. Jennifer byla překvapena, když viděla plavovlásku. Zřejmě si myslela, že lžu, že se jen vychloubám. A teď, když spatřila dívku klidně spící na mém gauči, se zarazila.

„Tohle je od tebe…“ zasyčela. „To jsem od tebe nečekala, ty jeden zvrhlíku, ty sexuální maniaku!“ marně hledala vhodné slovo, kterým by mne urazila; tak byla rozčilena.

Honily se mi v hlavě jiné myšlenky, než abych se pozastavil nad jejími urážkami.

„Já bych to byl do tebe taky neřekl,“ pronesl jsem co možná nejklidnějším hlasem, který se přesto nepatrně chvěl.

„Ale jdi?“

Jennifer si dala ruce v bok a podívala se na mne výsměšně.

Vyčítavě jsem přikývl.

„Ano.“ opakoval jsem rozhodně, „měl jsem za to, že jsi obyčejná dívka z Prenticevillu, klidná maloměšťačka, snad trochu koketní, ale přece…“

Jennifer se na mne překvapeně zadívala.

„Co jsem ti udělala?“

Mluvili jsme dost hlasitě, takže se Katleen probudila. „Oh!“ tiše vykřikla, když uviděla Jennifer. Vstala a odhodila řízek na stůl. „Co tady děláte?“

Jennifer se k ní rychle obrátila a pohotově ji zahrnula palbou slov. „A co vy tady děláte? Myslím, že je větší překvapení, že jste tady vy, a ne já; já jsem přišla za svým Timothym.“

Katleen si ji změřila od hlavy až k patě.

„Timothy mě sem sám přivedl, a vás?“

„Já jsem přišla sama,“ odpověděla vyzývavě Jennifer. „Jsem zvyklá chodit sem sama.“

Takhle nějak asi vypadají peruánští draví ptáci, než se začnou rvát svými ostrými drápy.

Dívky se instinktivně nenáviděly a dávaly si to nepokrytě najevo. Měřily se pohrdavými pohledy a mnuly si nervózně prsty s dlouhými nehty, jako by je svědily. Začaly urážkami, nadávkami a zběsilými výkřiky, a pak najednou, dříve než jsem jim v tom mohl zabránit, se vrhly jedna na druhou. Jennifer chytila Katleen za vlasy a ta jí zase na oplátku strhla šaty s ramene. Pak se začaly vzájemně škrtit, padlo i několik pohlavků a špičaté nehty se zaryly do jemných pletí.

Chtěl jsem je od sebe odtrhnout, ale nešlo to, protože propletená těla obou žen se válela po malém pokoji a porážela všechno kolem.

Pak Katleen udeřila Jennifer kolenem do břicha. Myslil jsem, že to je konec zápasu, ale Jennifer se kupodivu vzchopila a s novými silami, celá bez sebe vztekem, se vrhla na svou protivnici a hodila ji na gauč. Potom na ni skočila a začala ji škrtit. Katleen zrudla a její oči nenávistně hleděly na pohotovější soupeřku; divoce sebou zmítala a marně se snažila zasáhnout Jennifer nohama.

Jennifer ji držela pevně, jedním kolenem se jí opírala o břicho a druhým o roh gauče. Rukama stále divočeji tiskla Katleenin krk.

Vtom jsem zasáhl. Vytáhl jsem revolver, přistoupil ke gauči a namířil hlaveň na Jennifeřina záda.

Ani se neobrátila, takže neviděla, čím ji tlačím do zad.

„Nech toho!“ křičel jsem. „Nech Katleen a vstaň!“

Z mého přísného hlasu poznala, že nejsem na její straně. Pustila Katleen. Obrátila se ke mně a oči se jí rozšířily strachem, když viděla v mé ruce revolver.

„Timothy!“ zašeptala polekaně. Zdvihla se z gauče jako přízrak a nespouštěla oči z revolveru, který jí mířil na břicho.

Zatím se Katleen dostatečně vzpamatovala. Rychle vstala a upravila si šaty, vlasy a punčochy. Ztěžka oddychovala, ale na ústech jí pohrával spokojený vítězný úsměšek. Oči jí jen svítily.

„Timothy, co chceš dělat?“ ptala se mě Jennifer, bílá jako křída.

„Dost těch žertů!“ řekl jsem suše. „Konečně došlo i na tebe!“

Zapotácela se. Zachytila se stolku, aby neupadla.

„Tak ty přece…“ zašeptala bez dechu.

„Ano, já,“ řekl jsem. „Prohlédl jsem tvou ďábelskou hru, která překročila všechny meze. Nikdy se nezastavuji vpůli cesty.“

Jennifer sklopila oči. Neviděla, jak se Katleen vítězně usmívá. Vtom však dostala Jennifer velkou příležitost: Katleen se nevědomky postavila mezi hlaveň revolveru a Jennifer. Toho Jennifer duchapřítomně využila. Skočila jako kočka na plavovlásku, otočila ji a uchopila ji vzadu za obě ruce. Postavila ji mezi mne a sebe jako ochranný štít.

„Teď si střílej!“ vykřikla vítězně. „Máš do čeho. Do té své nezkažené krásky.“

Zaklel jsem. Ta bestie! S takovou se musí jednat bezohledně. Ale revolver mi nebyl už nic platný, když se ta ničemnice kryla Katleen. Chráněna plavovláskou nebyla už kýženým terčem a bylo riskantní použít zbraně. Zvlášť když nejsem dobrý střelec.

„Katleen, utíkej!“ zařval jsem vztekle, odhodil revolver a běžel k nim. Katleen mě pochopila a vší silou mladého těla sebou trhla. Jennifer ji sice držela pevně, ale přece jen klopýtla, takže jsem v rozběhu na obě dívky naletěl. Váleli jsme se po zemi všichni tři. Hned jsem měl v rukou Katleenino koleno, hned zase vlasy, o nichž jsem nevěděl, čí jsou. Nejdřív mě jedna kousla do ucha, vzápětí mě druhá udeřila do žeber. Brýle mi spadly. Jennifeřiny šaty se mi omotaly kolem hlavy, takže jsem vůbec neviděl, a pravou ruku mi přišlápl k podlaze jehlový podpatek.

V téhle zmatené rvačce nikdo nevěděl, s kým se pere a od koho dostává rány.

Nakonec se mi přece jen podařilo vymanit se z klubka. Strhl jsem Jennifeřiny šaty s hlavy a odtrhl se od obou dívek. Hmatal jsem kolem sebe po revolveru, který ležel opodál na koberci. Jakmile jsem se ho zmocnil, stal jsem se pánem situace. Zdvihl jsem se se země a zařval jsem:

„Jennifer, vstaň!“

„Katleen, najdi mi brýle!“ zaprosil jsem potom.

Sehnula se a začala je hledat po zemi, zatímco jsem mířil revolverem na Jennifer. Jednou rukou jsem si neobratně nasadil brýle a přitom jsem zjistil, že se jedno sklo rozbilo. Přesto však jsem druhým sklem viděl Jennifer, která se vztekle pokoušela zakrýt si holá ramena.

„Katleen, jdi do kuchyně!“ nařídil jsem. „Tam najdeš nějaký provaz nebo něco podobného.“

„Co chceš udělat?“ zašeptala Jennifer.

„Mlč!“ obořil jsem se na ni.

Katleen zmizela v kuchyni a vmžiku se vrátila. V ruce držela pásek od mého županu, nějaký krátký provaz a ještě šňůru, kterou patrně vytrhla ze žehličky.

„To bude stačit,“ řekla a přistoupila k Jennifer.

Ta chtěla uniknout, ale přinutil jsem ji k poslušnosti revolverem.

Katleen ji dovlekla ke gauči a tam ji svázala tak rychle a zručně, až mě to udivilo. Tahle maličká je opravdu šikovná! V každém směru.Teprve teď mě napadlo podívat se z okna, co dělají policisté. Mohli přece zatím vstoupit do bytu, kde slyšeli v domě hluk. Ale zavrhl jsem tuto myšlenku: čekají na gangstery a Jennifer pro ně byla obyčejná mladá dívka, vzdor tomu, co jsem o ní řekl. To znamená, že asi čekají dál.

Skutečně čekali. Přesvědčil jsem se, že jsou stále pod mým oknem, jedni zaujati starou fordkou a druzí, kteří před chvílí pozorovali oblohu, se teď plně věnovali novinám.

Vrátil jsem se ke Katleen a svázané Jennifer. Měla v ústech roubík z vlastní punčochy, takže měla jednu nohu bosou. Připadala mi teď směšná, ta dívka, která byla přesvědčena, že může zvítězit i nade mnou.

Dal jsem si revolver za pas a přistoupil k Jennifer. Uchopil jsem ji v podpaží a vybídl Katleen, aby ji chytla za nohy.

„Odneseme ji vedle, aby tady nepřekážela,“ řekl jsem a zdvihl naši zajatkyni. Byla těžší, než jsem předpokládal. Katleen, unavena předchozím zápasem, mi nebyla nijak zvlášť platná. Víc jsme ji táhli než nesli pokojem přes halu k bytu mé bytné. Tam jsem ji přede dveřmi pustil na zem tak nešetrně, že zaječela bolestí, protože se uhodila do hlavy o podlahu.

Pak jsem našel pod rohožkou klíč od bytu a odemkl. Byla tam tma, protože záclony byly spuštěné. Čpělo to tam starobou a vlhkem. Všude byly úhledně rozloženy polštářky. V rohu pokoje u okna stála staromódní lenoška s nachovým potahem.

„Položíme ji tady,“ rozhodl jsem se a vlekl Jennifer za sebou.

Katleen opatrně vstoupila do cizího bytu. Pak jsme hodili Jennifer do lenošky.

Dívala se na nás a v jejím pohledu byl strach, nenávist a bezmocnost.

„Dej na ni pozor!“ přikázal jsem své spojenkyni. „Víš sama, jak je nebezpečná.“

„A ty?“

„Já se vrátím do svého pokoje. Musím.“

Podíval jsem se něžně na Katleen, vzal ji za ruku a lehce ji políbil. Jennifer jen bezmocně zavrčela skrz hedvábnou punčochu, kterou měla v ústech.

„Nech mi tu revolver!“ prosila mě Katleen.

Neměl jsem se k tomu, ale ona prosila dál:

„Bojím se!“ zašeptala a žalostně vzdychla.

Rozmyslel jsem si to a podal jí zbraň. Potřebovala se chudinka uklidnit. Mně revolver stejně moc nepomůže a rozhodně příliš nezmění můj osud. Slyšel jsem, jak před domem zastavilo auto. Kola zaskřípěla a dvířka se prudce otevřela.

Rozběhl jsem se k oknu a poodhrnul trochu záclonu.‘ Na rameni jsem cítil Katleeninu bradu. Neušlo mi, že se zachvěla, když úzkou mezerou, kterou jsme se dívali ven, spatřila trojici silných mužů, kteří právě vystoupili z vozu.

„To jsou oni!“ vykřikl jsem polekaně.

„Bojím se těch lidí!“ zašeptala Katleen a křečovitě se ke mně přitiskla. Odstrčil jsem ji něžně, ale rozhodně. Vzal jsem jí z ruky revolver a s omluvným pohledem spěchal ke dveřím. Vyšel jsem z bytu paní Harringtonové a zamkl za sebou. Tak bude aspoň Katleen v bezpečí. Domovní dveře se otřásly pod ranami příchozích. Nezvonili, ale bouchali pěstmi do dveří. Chvíli jsem ještě váhal, a pak jsem otevřel. Když jsem přikročil ke dveřím, třásl jsem se jako osika. Nic jiného mi nezbývalo.

Jakýsi hromotluk, jehož zálibou byl patrně zápas ve volném stylu, stál přede mnou.

„Ty jsi Tatcher?“ ptal se mě.

Polkl jsem a němě přikývl.

Hromotluk vstoupil do haly a tlačil mě do mého pokoje.

„Pojď!“ řekl. „Máme málo času.“

Doprovázela mě trojice rváčů. Jejich vůdce šel hned za mnou, druzí dva za námi. Vstoupili jsme do pokoje a vůdce bandy mě posadil do lenošky.

„Tohle jsou Vic a Jonathan,“ řekl vůdce a ukázal tlustým palcem na své kolegy, „říká ti to něco?“

Zavrtěl jsem hlavou a přelétl pohledem jejich hromotlucká těla a tupé obličeje.

„Já jsem Jeff,“ pokračoval vůdce, „říká ti to něco?“

Ano, tohle jméno mi říkalo hodně. Až příliš. To je tedy ten Jeff, který není oblíben pro své špatné způsoby.

„No tak!“

„Slyšel jsem o vás, pane Jeffe,“ zamumlal jsem.

„Doufám, že jen dobré,“ zasmál se Jeff a ukázal stříbrný zub.

Přikývl jsem. Co jiného mi zbývalo?

„No, když jsme se tak hezky seznámili,“ začal hromotluk Jeff, „přejdeme k věci. Souhlasíte, džentlmeni?“

Individua, která nazýval Vikem a Jonathanem, něco zamumlala. Já mlčel a úzkostlivě jsem jedním uchem naslouchal, zda neuslyším přicházet policii.

„Timothy Tatchere,“ pokračoval Jeff, „proč jsi tak hnusně podvedl pana Wyllise?“

Vykulil jsem oči.

„Podvedl?“ zakoktal jsem.

„Ano, podvedl,“ pronesl vážně Jeff. „Přišel k tobě jako džentlmen, mluvil s tebou jako džentlmen, a tys mu vrazil prázdnou peněženku.“

Stále ještě jsem nechápal.

„Ale vždyť jsem mu ji dal!“

Jeff dobromyslně kývl hlavou.

„Ano, dal jsi mu peněženku Harolda Ingersola, ale byla prázdná. Rozumíš, prázdná, až na nějaké bezvýznamné drobnosti. Ale to, co pan Wyllis hledal, v ní nebylo. Podvedl jsi ho.“

Začal jsem se třást, když jsem si vzpomněl, že tenhle člověk je jedním z těch, kteří se rádi perou. Vic a Jonathan k nim jistě také patři. „Poslouchej, víš co to znamená, když někdo podvede někoho z našich?“ řekl Jeff výhružně.

Hleděl jsem získat čas.

„Lituji, ale…“

„Haha,“ zasmál se Jeff, provázen chechtotem dvojice gangsterů. „Věřím, že je ti to líto. Je to dokonce líto i těm darebákům z New Yorku, kteří ho oddělali jen proto, aby se zmocnili té peněženky, a ona zatím byla prázdná.“

„Tak jeho… ti z New Yorku?‘’ vyptával jsem se. „Nevěděl jsem, že je to jejich dílo. A Rowe? To je také jejich.“

„Mladíku, moc ti to mluví,“ přerušil mě hrubě Jeff. „Raději nám vydej to, co na tobě chceme, abychom mohli zase jít. Už dost žvanění.“

Horečně jsem uvažoval. Jak se z toho dostat? Ti chlapi jistě hledají ten šek na milión dolarů a já… Kde ho najdu?

„No tak!“ Jeffův hlas zněl hrubě, mnohem hruběji než dosud. Zle se mračil. Jeho průvodci nevypadali o nic vlídněji.

Pokrčil jsem rameny pln zoufalství.

„Ale já..

Jeff ke mně přistoupil na dosah pěsti.

„Dej sem šek!“ zařval a strčil mi pod nos revolver, který bleskurychle vytáhl ani nevím odkud.

Přikrčil jsem se v lenošce, což byl jistě velmi chabý způsob obrany. Vic a Jonathan se ke mně přiblížili každý z jedné strany, uchopili mě za ruce1’ a vyzdvihli. Jeden z nich odstrčil nohou lenošku. Teď už jsem neseděl, ale také nestál. Visel jsem ve vzduchu a marně se pokoušel dotknout se nohama podlahy.

Jeden pohlavek mi zvrátil hlavu doleva. Byl od Jeff a, který si konečně přišel na své. Udělaly se mi mžitky před očima, Jonathan mi hrubým pohybem vrátil hlavu do původní polohy a Jeff ji dalším pohlavkem zase zvrátil, tentokrát doprava.

Vic dbal o to, aby se hlava vždycky vrátila do původní polohy.

Slzy se mi nahrnuly do očí, ale byl jsem bezmocný. Co jsem měl dělat? Když jsem totiž kopl Jeffa do slabin, nijak se mé postavení nezlepšilo. Naopak ještě zhoršilo, protože pohlavky teď dopadaly daleko rychleji, backhand, forhand, backhand, forhand jako při finálovém zápase ve Forest Hillu.

„Prokletý hlupáku!“ nadával Jeff. „Takhle si dovoluješ jednat se slušnými lidmi?“

Když ho hra na pohlavky přestala bavit, nařídil Vikovi a Jonathanovi, aby mě postavili na nohy. Klesl jsem jako podťatý do lenošky.

V Jeffově ruce byl stále ještě revolver.

„Tak dáš nám ten šek?“ zeptal se.

Podíval jsem se na něj prosebně.

„Pochopte,“ začal jsem plakat, „nemám žádný šek, věřte mi to, mluvím pravdu.“

„Prohledejte pokoj!“ nařídil Jeff svým lidem.

Pustili se do toho velmi svědomitě. Vyházeli ze skříně všechno, co v ní bylo, rozpárali gauč, nadzdvihli koberec. Neohlíželi se na škody, které způsobili.

Když se Jonathan zapletl nohou mezi dveře skříně, vyrazil je úderem, který by mu záviděl sám Joe di Maggio. Ve chvíli byla v pokoji úplná spoušť. Nepořádek,‘ který způsobily dívky svou rvačkou, byl ve srovnání s nynějším stavem směšný.

Po celou dobu jejich řádění seděl Jeff vedle mne na opěradle lenošky a hlavní revolveru mě lehce, ale systematicky lechtal na čele.

Byl jsem z toho nervózní, ale trpělivě jsem to snášel, protože jsem ho nechtěl proti sobě zbytečně popudit, aby nepoužil ještě hrubšího násilí než dosud. Ve styku se surovci musí být člověk pořád ve střehu.

„Nic!“ křičel Vic z kuchyně.

„Nic!“ řval Jonathan z koupelny.

Jeff se ke mně sklonil a podíval se mi upřeně do očí.

‚“Kde je ten šek?“ zařval a praštil mě revolverem do čela.

Podíval jsem se na něj jedním sklem brýlí.

„Říkám vám, že…“prosil jsem ho zkroušeně, snaže se pohnout jeho tvrdým, nedůvěřivým gangsterským srdcem.

„Hrome, tady někde musí přece být!“ dopálil se Jeff a seskočil s opěradla lenošky. „Nemohl šek přece zpeněžit! Nikomu ho také nedal, takže musí být tady v bytě. Nebo…“zatvářil se vítězně při svém náhlém nápadu, „… nebo ho má u sebe!“

Vic a Jonathan se vrátili do pokoje, přilákáni slovy svého šéfa. A já jsem vrhal zoufalé pohledy k oknu a ke dveřím, stále doufaje, že každým okamžikem sem vrazí policisté a zachrání mě.

„Prohledejte ho!“ nařídil Jeff.

Vic a Jonathan mi vyndali všechny věci z kapes, nejdříve revolver, pak kapesník, hřebínek a jiné drobnosti. Počínali si přitom divoce. Vic mi samou netrpělivostí strhl sako a košili a přitom mi srazil brýle.

Jonathan začal z jiného konce. Sundal mi jednu botu po druhé a pozorně je prohledával. Pak přišly na řadu ponožky a pak… a pak mi stáhli kalhoty.

„Zdvihni nohu!“ nařídil mi Jonathan.

Poslechl jsem ho, zdvihl nejprve jednu, pak druhou nohu a zůstal jsem ve spodkách.

Gangsteři teď ještě pozorněji prohlíželi každou součást mého obleku; předpokládali, že jsem snad šek zašil do podšívky nebo že jsem tuto kořist, po níž se tak sháněli, skryl jinak.

Po celou dobu ze mne nespustil Jeff oči; pak propukl v hrubý, sprostý smích.

„Když tě vidím nahého, napadá mi, že snad na takového hubeňoura nemůže mít zálusk žádná ženská,“.

Pak zdvihl z podlahy brýle a podal mi je.

„Nasaď si je!“ nařídil mi a znovu propukl v nehorázný smích, jako by se mu povedl nějaký skvělý žert.

Podíval jsem se na něj pohrdavě a nasadil si brýle.

Co ty víš, opičáku, o Katleen a jiných ženách, které se mi samy vrhají kolem krku.

„Nic, Jeffe!“ hlásili chlapi svému šéfovi, když velmi svědomitě prohledali můj oblek.

Jeff se najednou obrátil ke mně a opřel mi hlaveň revolveru o prsa.

„Jestli nám nevydáš šek, zastřelím tě jako psa!“ zasyčel.

Soudě podle jeho krví podlitých očí, byl toho určitě schopen.

Zavřel jsem oči a očekával konec.

„Vydej ho, nebo…“

Vtom jsme z haly zaslechli jakýsi hluk. Jako když se někdo pokouší vyrazit dveře. Snad to jsou oni.;

Gangsteři byli tak zaujati mnou, že si ničeho nevšímali. Dívali se mi upřeně na ústa, z nichž mělo vyjít tak toužebně očekávané přiznání.

„Pánové, já…“ vykřikl jsem zoufale, abych svým hlasem přehlušil hluk zvenčí. „Ukážu vám ho, ukážu…“

„Kde je?“ křičel Jeff.

„Hned vám ho dám!“

„Ne, pane Tatchere, nevydáte šek jimi, ale nám!“ řekl kdosi u dveří velmi příjemným hlasem.

Všichni čtyři jsme se podívali ke dveřím a všichni „čtyři jsme se stejně vyděsili. Dokonce i já, protože tam nestál Lou se svými newyorskými detektivy, nýbrž čtyři džentlmeni v tmavých šatech.

Toho, jenž pronesl tato slova, jsem neznal, ani jeho společníka, ale hned jsem poznal ty druhé dva, kteří je doprovázeli. Byli to Gus aPhil se svými rabijáckými obličeji, tentokrát však oblečeni v nových šatech.

„Panebože, zase gangsteři!“ zaúpěl jsem a zavřel hrůzou oči.

20. kapitola

‚Co chcete?“ zeptal se Jeff hrubě příchozích.‘

„Totéž co vy,“ jemně mu odpověděl elegantní vůdce druhé tlupy. „Šek!“

„Vypadněte odsud!“ zařval Jeff. „Tohle není místo, kam byste mohli strkat své zvědavé nosy!“

„Ale!“ tvářil se překvapeně elegán. „Nelíbí se mi tvůj slovník. Nedovedeš jednat uhlazeněji?“

Jeff zdvihl revolver. V týž okamžik jsem si všiml, že se kapsy ostatních džentlmenů nepatrně nadouvají.

Vzduch byl nabit elektřinou.

„Já dovedu jednat jen tímhle…!“ vyhrožoval jim Jeff, mávaje revolverem.

Vic a Jonathan mě pustili a já dopadl na podlahu, odkud jsem mohl pozorovat obě nepřátelské bandy.

Vůdce příchozích se obrátil ke mně, nevšímaje si revolveru v Jeffově ruce.

„Pane Tatchere, dovolte mi, abych se vám představil. Jsem Frederic Mills z New Yorku. Zajímám se obchodně o obsah peněženky nešťastně zahynulého Harolda Ingersola. My dva jsme už sice navázali určité styky, bohužel však ne osobní, a vy jste vyjádřil přání, abychom vám za vaši laskavost zaplatili v cizí měně. Přišel jsem s vámi vyjednávat. Přivedl jsem s sebou i několik svých přátel. Guse a Phila jste měl čest už poznat a ten třetí je Pinky.“

Jeho vystupování, nenucenost a způsob hovoru dokazovaly, že Frederika Millse nelze srovnávat s těmito divochy. Pocítil jsem úlevu, protože jsem konečně měl co dělat s jemným, vzdělaným a kultivovaným člověkem.

„Potěšení je na mé straně, pane Millsi,“ řekl jsem, sedě na koberci, „ale opravdu nevím, budu-li moci vašemu přání vyhovět.“

Jeff hloupě, čuměl z jednoho na druhého. Zřejmě mu neseděla uhlazenost našeho vyjadřování.

„Nechte toho, vy dva!“ zařval na nás. „Co to žvaníte?“

Mills si ho vůbec nevšiml.

„Mám dojem, že si nerozumíme,“ pokračoval. Nedbal vzhledu svého primitivního soka, který zuřivě mával revolverem, ani zamračených pohledů Jeffových kumpánů. „Hledám dotyčný šek, který měl v peněžence náš drahý Ingersole, a teď pravděpodobně…“

„Není tady! Není!“ křičel Jeff. „Prohledali jsme celý pokoj i jeho, ale nic jsme nenašli! Musíme ho donutit násilím, aby se přiznal, kam šek schoval.“

Frederic Mills sebou trhl. Jako by si teprve teď uvědomil Jeffovu přítomnost. Lehký úšklebek zkřivil jeho hezkou tvář na znamení protestu, že nemá rád hluk.

„Násilím?“ zhrozil se. „Pan Tateher je džentlmen, a proto je třeba s ním jednat jako s džentlmenem, a ne ho zastrašovat revolverem, bitím a jinými hrozbami. Fuj!“

S odporem stáhl ústa, když si všiml modřin na mém obličeji, uvědomil si mou nahotu a nepořádek v pokoji.

„Takové metody se mi hnusí,“ řekl znechuceně.

Jeffovi šlo zřejmě na nervy toto diplomatické vyjednávání vůdce druhé bandy.

„Ven!“ rozkřikl se jako pavián. „Ven! My jsme tu byli první a Tateher patří nám. Zrovna se chtěl přiznat, kde je šek, když jste sem vpadli vy, prokletí Newyorčané!“

Pak znovu namířil revolverem na břicho pana Millse. Jeho ohnivý temperament ho zbavil opatrnosti, takže se bez sebe vztekem přiblížil na dosah Frederikovy pěsti. Ta se nečekaně mihla vzduchem a uštědřila mu prudkou ránu.

Jeff se chytil za čelist a s bolestivým výkřikem se zapotácel. Revolver mu vypadl z ruky.

„Prokl…!“ zařval Jeff. Jeho další slova zanikla v palbě revolverů. Když jsem znovu otevřel oči, byl pokoj prázdný. Ve vzduchu se vznášel modravý dým, byl tu cítit střelný prach a blízko mne se černala malá kaluž krve.

Zdálo se mi, že tu nikdo není. Teprve po několika vteřinách, když jsem přišel zcela k sobě, jsem podle krvavých stop na koberci usoudil, že všech sedm střelců je dosud v pokoji; byli skryti za jednotlivými kusy nábytku.

Připadalo mi, že za gaučem vidím Vika a Jeff a, zpod lenošky vykukovala elegantní pánská polobotka, která patrně patřila Frederikovi Millsovi nebo Pinkymu. Také za skříní se někdo skrýval, ale nemohl jsem odhadnout kdo. Někdo vystrkoval revolver z otevřených dveří, které vedou z koupelny do pokoje, zatímco jeho protivník se uchýlil do kuchyně. Bylo vidět jen kousek rukávu jeho tmavého obleku, podle něhož to byl Newyorčan, pravděpodobně Gus nebo Phil.

Obě nepřátelské gangsterské bandy se tedy utábořily v mém bytě a zaujaly palebné postavení za nábytkem, zatímco na volném prostranství, které je od sebe dělilo, jsem ležel já, beze zbraně a navíc nahý, jen ve spodkách. Měl jsem sice brýle, ale viděl jsem jen jedním sklem.

Bylo ticho. Jen za skříní bylo slyšet lehké praskání, za gaučem někdo těžce oddychoval. Pak někdo vypálil další ránu a polobotka, která vyčuhovala zpod lenošky, rychle zmizela.

Od hlavně revolveru trčícího ve dveřích koupelny stoupal obláček kouře.

Bylo mi do pláče. Cítil jsem se osamělý a ztracený. Nebylo tu nikoho, kdo by mě chránil. Lou a jeho lidé stále ještě čekali na ulici, Katleen byla zamčena ve druhém bytě, paní Harringtonová byla u paní Powersové a má matka kdesi daleko v zeleném Wyomingu.

Osude neblahý!

Chtěl jsem si najít také nějaký vhodný úkryt, ale všechna místa už byla obsazena. Jak jsem se pohnul, v mžiku se objevila za skříní šedočerná hlaveň revolveru, takže jsem se rychle zase přitiskl ke koberci. Vtom jsem slyšel hlas Frederika Millse:

„Džentlmeni!“ začal vyjednávat za lenoškou. „Domnívám se, že nemá smysl dál bojovat revolvery. Zbloudilá střela nebo jiná neopatrnost mohla by nás navždy připravit o našeho váženého Timothyho Tatchera a toho byste jistě hluboce litovali stejně jako my. Proto navrhuji, abychom odhodili zbraně a vyjednávali diplomatickou cestou: jen jednáním můžeme něco vyřešit.“

Z různých koutů bytu bylo slyšet rozpačité bručení a odkašlávání. Jeff a jeho lidé zřejmě nebyli zvyklí jednat beze zbraně, a proto je soupeřova výzva vyvedla z míry. Uznávali však, že ztráta Tatchera by jim nijak neprospěla, naopak by je zbavila poslední naděje, jak se zmocnit šeku.

Byli v rozpacích.

Přesto nikdo neopustil svůj úkryt a nikdo neodhodil revolver. Slovům hezkého Frederika zřejmě nikdo nevěřil.

„Nemám v úmyslu vás oklamat,“ pokračoval Mills po krátké přestávce. „Jde mi především o člověka, a proto bych nechtěl ztratit některého ze svých lidí; to by pro mne byla nenahraditelná ztráta. Mám dojem, že ani vy si nepřejete, aby se váš počet zmenšil. Ztráta ctěného pana Wyllise. která byla bohužel nevyhnutelná, vás jistě už dost rozlítostnila stejně jako mne, protože jsem si velmi cenil jeho schopností. Tedy střízlivě uváženo, nezbývá nám všem nic jiného, než se dohodnout na odzbrojení. Kdybychom byli ve volném prostoru, třeba v některé čtvrti vašeho krásného Chicaga nebo našeho New Yorku, bylo by to jednodušší. Tam bychom se mohli bavit revolvery podle libosti. Ale v uzavřené místnosti, kde každý výstřel z revolveru může ukončit život jednoho z nás nebo jednoho z vás, nemá smysl pokračovat v boji. Proto jdu sám příkladem.

Za lenoškou zdvihla přitažlivá postava Frederika Millse.

Odhodil revolver elegantním obloukem do nejvzdálenějšího kouta pokoje.

Tři revolvery, které na Millse jako na povel zamířily, se v rukou jejich majitelů lehce zachvěly.

Pokojem zavládlo ticho.

Dojat a pln obdivu pozoroval jsem statečného krasavce.

Pak z druhé strany pokoje vyletěl do vzduchu další revolver. Potom třetí a čtvrtý, po krátkém váhání pátý, šestý a konečně sedmý revolver. Z koupelny vyšel zamračený Joiathan. Z pootevřené skříně vyhlédl Phil. Z kuchyně nahlížel do pokoje Gus. Za gaučem bylo slyšet jakési dohadování. Konečně se odtamtud zlověstně vynořili Vic a Jeff. Vic mrzutě odhodil do kouta ještě jeden levolver. Ten můj. Mills si očividně oddychl.

„Jsem šťasten, že jsme svým jednáním dokázali, že v našem oboru jSou ještě džentlmeni a čestní lidé.“

S uspokoiením pokynul svým lidem i nepřátelům, kteří ho nedůvěřivě pozorovali, a pak se obrátil ke mně.

Není to skvělé, ptal se mě jeho nadšený pohled.

„A teď je na čase zahájit jednání,“ rozhodl.

Jeho slovt účinkovala na přítomné jako úder gongu před začátkbm rozhodujícího kola v Madison Square Gardenu. Newyrčané a Chicagští vyrazili proti sobě, začali se rvát a bušit do sebe pěstmi.

Všechno bylo jako ve filmu. Nejdříve udeřil Vic Guse pravičko do čelisti tak silně, že Gus se kvapem vrátil do kuchyně, ale tentokrát po břiše. Pak Phil kopl Jonathana do žaludku. Jonathan jen krátce zachroptěl a skácel.

Phil srazil Jeffa prackou k zemi, jako když porazí vola.

Frederic elegantním hákem srazil Vika a pak napadl Jonathana právě v okamžiku, když se Jonathan chtěl s největším úsilím vzchopit. Na oba dva se zřítil Jeff. A teď začal velmi zajímavý zápas na podlaze, ale jeho průběh jsem nestačil sledovat, protože klubko válejících se rváčů bylo příliš propleteno.

Zatím se Gus vrátil z kuchyně s obrovskou skleněnou nádobou naplněnou až po okraj vodou, v níž jsem poznal své akvárium se zlatými rybkami. Chvíli váhal, na koho má svůj náklad vrhnout, a pak se rozhodl pro Jonathana, jehož hlava se zrovna vynořila z klubka na zemi. Nebohý Jonathan! Jak mi ho bylo líto. Nedovedl se zapojit do boje a nedal chudák jedinou ránu. Vždycky když se užuž chystal k ráně, někdo mu to zhatil. Teď ležel na zemi a v rozcuchaných vlasech se mu mrskala jedna udivená zlatá rybka.

Jeff a Frederic se váleli po podlaze. Častovali se četnými údery pěstí do břicha a koleny se snažili rozbít si navzájem čelist. Brzy toho však měli po krk a znechuceně přerušili zápas. Zdvihli se téměř současně se země a obráceni zády k sobě hledali možnost, jak se pustit do rvačky s jinými soupeři.

Když jsem obrátil pozornost na Vika, viděl jsem, že se snaží urvat jednu nohu od stolu. Ale nepodařilo se mu zmocnit se této nové zbraně. Phil ho napadl zezadu; nejdříve ho pořádně nakopl do zadnice, takže Vic vletěl rovnou do skříně, prorazil dveře hlavou, zamotal se do šatů a ty na něj spadly.

Phil se s tím však nespokojil a snažil se vecpat ho do skříně celého. Můj nábytek však nebyl pro takové účely vhodný. Skříň se s rachotem rozpadla; horní část těžkého dubu praštila Phila do temena a srazila ho k zemi.

Na to čekal Jeff. Vesele zavýskl a oběma nohama skočil vahou svých sto kilogramů na Philova záda; tím ho na čas vyřadil ze hry.

Uprostřed pokoje se zatím vytvořila novg. skupinka v této sestavě: Frederic, Jonathan, Pinky, Gus. Vyměňovali si rány pěstmi, nohama a hlavami tak, že by ani nejpozornější soudce nepostřehl a nezaznamenal všechny body získané v tomto bleskovém mači.

Jeff a Vic byli tak uneseni zápalem zápasníků, že zapomněli přiskočit na pomoc kamarádovi, který byl zase v nesnázích. Ale Jonathan měl štěstí v neštěstí: Pinky, Gus a Frederic udíleli v bojovém nadšení rány nejen svému protivníkovi, ale také mezi sebou. Nikdo jim to nemohl mít za zlé, protože boj byl rychlý a vedl se na krátkou vzdálenost. Hleděl jsem využít příležitosti a doplazit se do kouta, kde ležela hromada revolverů. Plížil jsem se za lenoškami, za troskami stolu a za gaučem, takže mě od zbraní dělila už jen malá vzdálenost.

Kradl jsem se po hladkých parketách jako Apač. Ještě metr, půl metru, třicet centimetrů a už jsem sahal po prvním revolveru, když…

„Nech to, ty darebáku jeden!“ ozval se Jeffův hlas.

Ruka mi klesla jako mrtvá u samého cíle. Rváči ustali v boji; upřelo se na mne šest párů očí (bez Philových) a já jsem se cítil prabídně. Začervenal jsem se studem, když jsem byl takto vystaven jejich zjevnému pohrdání.

Pomalu jsem vstal se země a zahanbeně se vracel do druhého rohu pokoje.

Po tomto mém nezdaru se bitka zase rozpoutala. Zdálo se, že rváči okamžitě zapomněli na můj přestupek. Opřel jsem se o okno a pozoroval jsem Pinkyho, jak leští Jeffovým obličejem parkety, a Jonathana, jak konečně někoho – byl to Gus – mlátí pěstí do čelisti.

Frederic měl horší pozici než Vic. Vikovi se totiž podařilo napadnout ho zezadu a škrtit ho.

Millsova tvář byla už téměř fialová a zpod jeho elegantního knírku vyčníval jazyk. Měl však štěstí, protože Phil se zatím vzpamatoval. Přiskočil k Vikovi a podrazil mu nohy. Vic zavrávoral a upadl, táhna s sebou i Frederika, jeho krk však musel pustit.

Teď honil Jeff Pinkyho kolem gauče. Pinky utekl do1 haly. Jeff za ním. Oba mi zmizeli z dohledu, ale brzy se vrátili do pokoje s vyděšenými tvářemi. Někdo vstoupil za nimi do pokoje.

Polekal jsem se. Na prahu stála Cecilie Swanová, celá rozdurděná a nazlobená. Přelétla pohledem pokoj, a když mne spatřila, rozzářila se. „Timothy!“ vykřikla podrážděně.

Zhrozil jsem se a bezděčně se podíval na své bílé tělo ve spodkách. Chvěl jsem se hrůzou.

„Timothy, musím se k něčemu přiznat!“ vykřikla Cecilie a velkýma rukama po mně sahala.

Jedinou překážkou, která jí stála v cestě, byl Vic, jenž se zbavil Phila a snažil se vstát se země. Cecilie ho jednoduše přišlápla silnou chlupatou nohou a chudák Vic se válel po podlaze znovu.

Další její obětí byl Frederic. Cecilie jej hodila na gauč takovou silou, že se gauč i s Frederikem převrhl.

Ale Phil se nedal. Popadl ženu a přehodil ji přes sebe džudistickým hmatem.

Obrovská hromada masa v černém zakryla tři zápasníky uprostřed pokoje. Překvapená Cecilie těžce oddychovala, ležíc na podlaze jak dlouhá tak široká. Jako kuřátka pod kvočnou vykukovali zpod jejího těla Gus, Jeff a Pinky. Zoufale sebou zmítali, až se konečně vyprostili, a hned se zase s novým elánem vrhli do boje, který paní Swanová, Bugsyho žena, přerušila.

„Timothy!“ její hlas zněl bolestně.

Bylo mi jí líto.

„Cecilie!“ vykřikl jsem. „Pojďte sem!“

Tohle byl pravý, nefalšovaný doping. Jakmile tlustá žena zaslechla mou výzvu, odhodila od sebe zápasníky na potřebnou vzdálenost, aby se mohla zdvihnout. Pak se ke mně hnala jako buldozer, objala mě a přivinula na svou hruď tak bouřlivě, až jsem ztratil dech.

„Má lásko, nezlobíš se na mne?“ šeptala mi do ucha a celého mě poprskala.

Vymanil jsem se z jejího objetí a udiveně se na ni podíval. Odstrčila mě trochu od sebe, zřejmě proto, aby viděla mé tělo v celé kráse, a pak mě znovu objala.

„Opravdu se nehněváš? Pomoz aspoň Bugsymu! Ten za nic nemůže.“

„Co je? Co se stalo?“ ptal jsem se.

„Ale ty dopisy,“ zamumlala Cecilie. „Ty anonymní dopisy, které jsem ti psala! Svedli to na chudáka Bugsyho, ale ten o tom nemá ani potuchy.“

„Cože? Ty dopisy jsi psala ty?“

Cecilie žalostně přikývla.

„Ano, já. Nejdřív proto, abych tě získala, a pak abych se ti pomstila, žes mi utekl. Ale neudělala jsem to se zlým úmyslem, to ti přísahám!“

„A tihle?“ ukázal jsem na zápasníky v mém pokoji.

„Co jsou to zač?“ ptala se Cecilie překvapeně.

Oddychl jsem si. Tato dobrá žena zřejmě nebyla ve spojení s bandami. Nenesla na ničem vinu, dělala všechno jen proto, aby nějak vybila svou překypující energii a ukojila své touhy.

A Tlustý Bugsy? Ten sedí nevinně v samovazbě a jistě nechápe, jak ho mohou dávat dohromady s bandity z New Yorku a Chicaga.

Zápas zatím ochaboval. Protivníci už byli unaveni, zmláceni, každý z nich měl nějakou modřinu, bouli nebo zakrvácenou tvář, nemluvě o roztrhaném obleku. Teď už se všichni sotva drželi na nohou; rozdávali malátně rány kolem sebe a už ani nezasahovali cíl. Připomínali profesionální boxery v patnáctém kole, kteří se nemohou dočkat úderu gongu oznamujícího konec zápasu, bez zájmu, jak o něm soudce rozhodne.

Phil zmizel v koupelně, aby si studenou vodou umyl rozbitý obličej. Pinky a Jonathan víc zápas předstírali, než se doopravdy bili. Jedině Jeff neúnavně hledal nějakou oběť, které by zlomil vaz.

V jednom rohu pokoje si Frederic vyndával kapesníkem něco z oka. U něho stál Vic a pozoroval jeho počínáni. Teprve když byl Frederic s operací hotov, praštil ho nohou od stolku.

Bylo po boji.

Na to patrně čekali policisté. Vešli do pokoje, když už bylo po všem a nikdo z borců neměl sílu k odporu.

Rozesmátý Lou stál ve dveřích a volal na své lidi:

„Výborně, všechno je skvělé! Teď je třeba jen je sebrat a odvést do vězení!“

Do pokoje vpadli policisté a obratnými pohyby upevnili pouta na ruce gangsterů, kteří jim je sami nastavovali.

Jedině Jeff protestoval a udeřil jednoho neopatrného policistu pěstí do obličeje. Policista omdlel, ale jeho tři druzi rychle skočili na Jeffa a zdolali ho údery obušků.

„Přišel jste pozdě, člověče!“ vytkl jsem znaveně Louovi.

„Pozdě?“ podivil se upřímně. „Já tomu říkám právě včas. Jsou tady všichni a vůbec nekladou odpor. Tak jsem si to představoval.“

Ale nebyli tu všichni. Phil se vrátil z koupelny, aniž věděl, co se tu děje. Chvíli stál ve dveřích, pak se chtěl vrhnout na Vika, ale včas se zastavil a hloupě vykulil oči na svého protivníka s pouty na rukou. Nepovšiml si ani, že k němu přistoupil policista a vyzval ho, aby natáhl ruce. Natáhl je sice, ale víc z roztržitosti, stále ještě nechápaje, co se stalo. Myslím, že to nepochopil ani druhý den ve vězení.

Do pokoje vstoupil šéf newyorské skupiny detektivů, doprovázen mohutným mužem s obvazem na hlavě.

„Všechno je tedy v pořádku,“ konstatoval spokojeně. „Všechny jsme pochytali, a teď je na nich, aby se přiznali, kdo koho zabil. Chlapci,“ obrátil se k svým lidem, „vykonali jste svou práci dobře.“ Pak přistoupil ke mně a pobaveně se podíval na mé nedostatečné oblečení. Polonahý jsem se cítil velmi nepříjemně.

„Nutno také vzdát chválu a uznání Timothymu Tatcherovi,“ prohlásil šéf. „Nebýt jeho, těžko bychom udělali takový hromadný zátah.“

Všichni se na mne podívali s uznáním.

Přešlapoval jsem z nohy na nohu a paní Swanová mi ochranitelsky položila ruku kolem nahých ramen.

Muž s obvazem na hlavě si mě pozorně prohlížel.

„Co je?“ zeptal se šéf, když zpozoroval jeho zpytavý pohled.

„Nic,“ odpověděl. „Připomněl mi jen jakéhosi hasiče, který mě napadl, když jsem chtěl zatknout Vivian. Ale snad se mýlím.“

Zatmělo se mi před očima.

„Jediná Vivian,“ slyšel jsem šéfův hlas, „nám ještě chybí a banda bude úplná. Ale ona je právě ten nejvypečenější ptáček.“

Jako pomatený hnal jsem se ve spodkách ke dveřím.

Všichni se na mne dívali překvapeně. Nechápali, proč utíkám právě v tak slavnostní chvíli, kdy se udílejí uznání. Ale já jsem dobře věděl, proč tak spěchám.

Doběhl jsem ke dveřím do bytu paní Harringtonové a vzal za kliku. Nadarmo, bylo zamknuto. Vždyť jsem sám zamykal, vzpomněl jsem si. Rozhlížel jsem se roztržitě kolem sebe. Kde je klíč? Nemohl jsem si vzpomenout, kam jsem ho schoval.

Můj pohled se zastavil na třásních koberce. Co to tam leží? Shýbl jsem se, sledován dvěma policisty, kteří přišli za mnou do haly. Byl to klíč. Nervózně Jsem ho vstrčil do zámku a odemkl. Pak jsem otevřel dveře dokořán.

V pokoji se jedna dívka rozčileně procházela od dveří k oknu a druhá, přivázaná k lenošce, ji nenávistně pozorovala. Vyjekl jsem překvapením. Ta, která se procházela, byla – Jennifer, a ta, která seděla v lenošce svázána provazy, nebyla Katleen, ale Vivian, jak ji nazývali policisté.

„Jennifer!“ vykřikl jsem, stále ještě nechápaje změnu situace.

Když mě Jennifer spatřila, rázně ke mně přikročila a vlepila mi pořádný pohlavek. Pak prošla rychle kolem mne a otevřenými dveřmi vyběhla na ulici.

Policisté se za ní rozběhli, ale já jsem je zastavil.

„Nechte ji!“ řekl jsem. „Zatkněte tuhle!“

Ukázal jsem na plavovlásku, která na mne vrhala zlostné pohledy. Policisté se k ní přiblížili a pokoušeli se ji chytit za ruce a za nohy, ale ona se zuřivě zmítala. Naštěstí nemohla mluvit. Hedvábná punčocha v ústech jí bránila, aby se upřímně vyjádřila, co si myslí o nás všech, o policistech, Jennifer i o mé maličkosti.

Chlapci na to šli prakticky. Zdvihli lenošku i s dívkou a vynesli ji do haly. Předběhl jsem je a ohlásil jejich šéfovi, který stál u dveří:

„Pane, hledáte Vivian Drakeovou? Tady je, daruji vám ji.“

Všichni vykulili oči překvapením, když policisté přinesli do pokoje lenošku s plavovlasou kráskou. Nejvíc však byl udiven Frederic Mills, který smutně řekl:

„Tebe taky?“

Šéf skupiny newyorské policie se na mne podíval s obdivem.

„Jak jste to dokázal?“‚ zeptal se.

Pokrčil jsem rameny.

To nic, to byla pro mne maličkost, odpověděly skromně mé oči.

21. kapitola

Cítil jsem se velkolepě. V novém hnědém obleku se žlutým motýlkem, v nových brýlích a s vlasy hladce uhlazenými brilantinou jsem se sám sobě líbil. Přecházel jsem zvolna a slavnostně z jednoho konce pokoje na druhý a snažil se pokaždé zachytit svůj skvělý vzhled ve skle pootevřeného okna.

„Nuže, chlapci, jistě vás zajímá rozluštění celé té záhady, ne?“ zeptal jsem se dvaceti novinářů a ‚fotoreportérů, kteří se tu sešli ze všech končin Spojených států. Tísnili se v malé dvoraně, kde mívala schůze místní policie. „Rád vám to věřím. Případ je zajímavý a já sám, být na vašem místě, bych to dal na první stranu. Bohužel jsem v tomto případě nucen zkrotit svou novinářskou vášeň a přenechat požitek z psaní vám.“

Popošel jsem k okenní tabuli, upravil si kravatu a vrátil se k posluchačům, kteří mi pozorně naslouchali a zapisovali každé slovo.

„Nuže, chlapci, začneme od samého počátku,“ pokračoval jsem. „Jak je vám už jistě známo, první obětí byl Harold Ingersole, bankéř z New Yorku, který se v Prenticevillu zastavil čirou náhodou, když tudy projížděl do San Franciska. Měl u sebe šek na milión dolarů, který zněl na doručitele a byl určen k financování jakési poměrně velmi špinavé záležitosti ve Frisku. Ingersole věděl, že ho pronásleduje tlupa Frederika Millse,‘ významného gangstera newyorského podsvětí. Mills dobře věděl, co má Ingersole v peněžence, a proto za ním poslal svou milenku Vivian Drakeovou. Ale té se nepodařilo Ingersola svést z jednoduchého důvodu – neměl totiž rád ženy. Měla však přece jen úspěch aspoň v tom – a to už se přihodilo v Prenticevillu –, že mu místo prášku na spaní podstrčila jed s pozvolným účinkem.

Ale Ingersolle nepožil prášek v hotelu, jak se Mills a Vivian klamně domnívali, ale vzal si ho s sebou do města. Pocit, že je pronásledován, ho dohnal k zoufalému kroku. Uchýlil se do bytu jedné prostitutky, která ho velmi ráda přijala obzvláště proto, že ji Harold dobře zaplatil a že od ní nic nechtěl. Prášek si vzal až u ní a zapil ho ořechovým likérem.

Nezůstal však u té ženy dlouho. Hnán neklidem a strachem, odešel z jejího bytu.“

„Dovol mi, Tatchere, jednu otázku. Jak se jmenuje ta prostitutka?“ zeptal se trudovitý reportér jakéhosi listu ze západního pobřeží.

Usmál jsem se a odpověděl:

„Prokázala nám velké služby, a proto neuvedeme její jméno. Spokojte se s jakýmkoli jménem, řekněme, že se jmenuje třeba Peggy. poněvadž tyto povětrné dívky nepoužívají při práci svých pravých jmen. Spokojen?“ Podíval jsem se tázavě na ostatní novináře a zachytil jsem pohled dvou modrých očí jedné reportérky z Dallasu. Seděla v první řadě, dávajíc vyzývavě na odiv své krásně modelované nohy. Usmál jsem se na ni a ona mi lehce pokynula hlavou, opětujíc můj úsměv.

A pak jsem pokračoval ve svém výkladu.

„Ingersole si vyšel na malou procházku městem, domnívaje se, že se mu uleví na čerstvém vzduchu, ale jed už začal působit. Když viděl, že je mu hůře, hledal pbmoc u kohokoli. Naneštěstí zabloudil právě do ulice, v níž bydlím a která je – naši občané to mohou potvrdit – poměrně velmi klidná a pustá. Jak dlouho trval jeho zápas se smrtí nevíme. Víme jen to, že se s posledním vypětím sil dovlekl ke dveřím mého bytu, opřel se o ně a zazvonil. Tady skonal. Když jsem otevřel dveře, byl už mrtev.“

Nadechl jsem se a podíval se výmluvně na Callaghana a Tlustého Bugsyho, kteří stáli na konci dvorany, tísníce se někde za novináři.

„Horlivá policie si pro mne přišla, nelze se tomu ostatně divit, a zavřela mě. Ale tu za mne kdosi složil kauci a já jsem byl propuštěn na svobodu. Kdo to byl? Mills? Vivian? Jejich lidé? Ne. ne a zase ne! Kdo tedy? Advokát Tub Wyllis. pocházející také z New Yorku, člověk velmi pochybné minulosti, avšak značně zběhlý ve špinavých obchodech. Wyllis měl za úkol opatřit šek jistým osobnostem v Chicagu, kteří mu poslali na pomoc i několik svých typických chicagských goril.

Wyllis se chtěl nejdříve dohodnout s Vivian, ale nepodařilo se mu to: Pak se rozhodl zasáhnout do akce sám. Uvažoval správně: bylo nutno předpokládat, že šek se pravděpodobně dostal do rukou Tatcherovi, to je mých, což bylo logické, protože já jsem jistě prohledal osobu, která ke mně přišla tak neočekávaně na návštěvu. Proto zbýval jediný způsob, jak dostat šek, a to složit kauci za zatčeného Tatchera. Až bude na svobodě, bude moci předat cenný papír.“

„Jak mohl Wyllis vědět, že je Ingersole u vás, a Mills a Vivian nikoli?“ ptal se rozložitý reportér v brýlích se širokou obrubou, který seděl ve druhé řadě. „Bylo by logické.“

„Samozřejmě by bylo logické předpokládat, že ti dva pozorně sledovali Ingersola, aby mohli využít plodu svého zločinu. To je správné,“ souhlasil jsem. „Ale nebylo tomu tak. Mills a Vivian se opozdili a Wyllis, obratný advokát z metropole, je doběhl. Donutil mě zbraní, abych mu vydal peněženku, což jsem také učinil. Pak odjel směrem k New Yorku, ale nedojel daleko.

Millsovi lidé, Gus a Phil, kteří přišli vzápětí po advokátovi ke mně pro peněženku, se za ním rozjeli, dostihli ho a zabili. Peněženku sice našli, ale šek ne. Vrátili se sem a informovali o všem Vivian, která zůstala v Prenticevillu, aby tu hájila zájmy svého milence.“

Na okamžik jsem zavřel oči a vzpomněl si na krásnou plavovlásku a na naše setkání. A pak jsem pokračoval:

„Nelenila a přišla za mnou do bytu, ale ne aby mi vyhrožovala revolverem, nýbrž aby se se mnou dohodla. Zastihla mě však ve společnosti jiné ženy, a tak se neodvážila mluvit přímo, nýbrž v náznacích. Představila se jako obchodní cestující s pánským prádlem a ptala se mě, kolik toho potřebuji. Pochopil jsem hned její záměr a odpověděl jsem: jeden tucet, to znamená sto tisíc. Pak jsem zvýšil částku dokonce na dvě stě tisíc dolarů. Abych vše ještě více zapletl, žádal jsem, aby mi to vyplatili v anglických librách. Vivian byla zmatena; Neměla od Millse zplnomocnění vyjednávat se mnou o tak velkých částkách. Odešla ode mne, když se ještě dověděla, že mě už před třemi dny navštívil jíný agent s pánským prádlem. K tomu došlo vlastně nedorozuměním: abych se jí vysmál a zároveň abych jí ukázal, že jsem prohlédl její hru s pánským prádlem, zmínil jsem se o neštěstím Chesteru Rowovi, který skutečně prodával prádle Kdyby byla dost bystrá, byla by můj žert pochopila, ona bystrá nebyla, a tak byl zavražděn i chudák Ciester. Gangsteři věděli, že se jim někdo plete do práe. Advokáta likvidovali a domnívali se, že Rowe mu nihrává. Ale ani u něho samozřejmě šek nenašli.“

Zastavil jsem se u stolu v rohu místnosti a nalil si z láhve coly.

„Tři vraždy kvůli jednomu šeku, to už je dost velká senzace i po větší město, než je Prenticeville. Proto také přišli pilicisté z New Yorku, aby nám pomohli věc vyřešit, a všichni občané Prenticevillu, jsme jim za to velmi vděčni. Avšak gangsteři nezaháleli, a to myslím nejen ty z New Yorku, ale i ty z Chicaga. Sesypali se na mne.“

Krátká přestávka zapůsobila na mé obecenstvo. Dvě modré oči ně pozorovaly s nadšením.

„Udělal jem něco, co neočekávali. Zatímco si lámali hlavu, jak se zmocnit šeku, já jsem si jednoduše – doznávám, že bez souhlasu šéfa skupiny newyorské policie – došel do hotelu, v němž se ubytovali. Tam byl člověk, kterému jsem zcela důvěřoval, vrátný Roggers – prosím pamatujte si jeho jméno – a ten mě upozornil, že se právě vrátil Mills se svým průvodcem Pinkym. Vrhl jem se rovnou do jámy lvové, to znamená, že jsem vyhledal Vivian. Ale ta mě vlákala do jednoho pokoje a ten mě zezadu napadli Gus a Phil. Přemohli mě, odzbrojli a strčili jako egyptského faraóna do skříně. Ale Vivian neměla štěstí. Zatímco Phil a Gus dostali za úkol prohledat můj byt, Vivian v témž hotelu padla do rukou členům druhé bandy, Jonathanovi a Vikovi, kteří ji zneškodnili a hodili shodou okolnosti do téže skříně, v nž jsem byl už já. Podařilo se mi osvobodit ji i sebe a pak jsem pokračoval dál ve hře, že ji považuji za Kateen, obchodní cestující s prádlem. Vyhovovalo jí to, protože doufala, že se tak dostane snadněji do mého tytu a ukradne mi šek. Proto přistoupila na to, abych ji odvlekl k sobě do bytu. Když jsme přišli ke mně, dal jsem ji, svázal a zavřel v bytě své bytné paní Harrirgtonové.

Hned nato přispěchali Jeff s Vikem s Jonalhanatem, po nich Mills se svou bandou. Mezi námi osmi se strhla velká bitva. Přiznávám se, že jsem měl poněkud těžkou pozici, protože chlapci skvěle zacházejí s revolvery i pěstmi, ale dopadlo to dobře. Pak do bytu vpadli v pravý okamžik policisté pod vedením statečného Loua.A to ostatní už víte.“

Usmál jsem se skromně, dopil coca-colu a upravil si vlasy.

„Chlapci, teď se mě ptejte, co vás ještě zajímá!“

„Kde je šek?“ zeptal se jeden.

Pokrčil jsem rameny.

‚“To je věc policie. Já jsem si vzal za úkol dopadnout vrahy, abych se zbavil kandidatury na elektrické křeslo. To se mi také podařilo a o ostatní se nestarám.“

„Proč po Ingersolovi byly i další oběti opřeny o vaše dveře?“ vyzvídal druhý.

„Gangsteři pravděpodobně chtěli i nadále svalovat vinu na mne, a to se jim celkem dařilo právě tímto manévrem. Ostatně to bylo pro ně určité osvěžení v jejich nudném povolání.“

Otázky pršely jako letní déšť. Teprve za půldruhé hodiny jsem se loučil s novináři.

„Nabízím vám dva tisíce pět set dolarů za vaše paměti,“ nabídl mi u dveří šedovlasý dlouhán s jižním přízvukem. „Souhlasíte?“

„Rozmyslím si to.“ odpověděl jsem.

„Proč byste nenapsal pěknou reportáž pro Echo Dallasu?“ vyzvala mě krásná Raqsie s bezvadnýma nohama a její nebesky modré oči se na mne usmívaly. „Mohl byste si zajet do Dallasu a tam v klidu psát. Hodí se vám to?“

V jejím hlase bylo cosi slibného. Uchopil jsem ji za ruku. Byla teplá a něžná.

„Timothy, kdy nastoupíš?“ zabručel ten protiva, hlavní redaktor Bubnu Mike 0’Keefe.

„Dej mi pokoj, Miku,“ odbyl jsem ho ledabyle, „copak nevidíš, že vyjednávám se zástupci dallaské redakce?“

Domluvil jsem s Rosií úplný služební i soukromý program pro Dallas. Ten soukromý mě zajímal víc.

Callaghan mi zkazil zábavu. Odvedl mě od dívky a řekl:

„Timothy, chlapče, tohle musíme oslavit! Přijď večer ke mně! Bude tam skvělá společnost. Moje žena, Tlustý Bugsy, jeho Cecilie a ještě několik šikovných chlapců. No a hodně dobrého jídla a pití. Přijď, bude to prima!“

„Je mi líto, inspektore,“ odmítl jsem, „ale dnes večer nemohu, jsem unaven, potřebuji se vyspat.“

„Tak zítra.“

„Zítra? To by šlo.“

Callaghan mě poplácal svou obrovskou tlapou po zádech.

„Těším se, jak si popovídáme, Timothy,“ řekl vřele. „Já se s tebou tak rád bavím.“

Všichni byli ke mně srdeční. Všichni, dokonce i šéf policie.

A tu se objevila Jennifer.

Jakmile jsem ji spatřil, uvědomil jsem si celé nebezpečí situace. Abych tomu zabránil, letěl jsem jí vstříc, uchopil ji za ruku a objal.

„Jennifer,“ řekl jsem něžně, „snad teď už chápeš mé včerejší chování?“

Byla zmatena.

Měl jsem dojem, že se připravila na docela jiný hovor, ale teď v mém objetí ztratila nit. Vzal jsem ji za ruku, Vyběhl s ní na ulici a vtáhl ji do nejbližšho taxi.

„Poslouchej, ty netvore…“ začala přece jen, jakmile jsme se octli ve voze.

Nepustil jsem ji dál ke slovu a zavřel jí ústa dlouhým polibkem.

„Já ti ukážu..pokoušela se znovu, když nabrala dech, ale další můj polibek jí zabránil v jejím úmyslu. Konečně se smířila s osudem. Už jsem na ní nemusel polibky vymáhat, protože se měla sama čile k dílu.

Vešli jsme do mého bytu, držíce se za ruce. V hale mě kdosi tiše zavolal. Bvla to pani Harringtonová. Usmívala se na mne a zvala mě k sobě.

„Promiň, Jennifer,“ řekl jsem dívce, která už vešla do pokoje, „hned se vrátím.“

Šel jsem za paní Cassandrou do jejího bytu. Mlčky mě dovedla k otevřenému prádelníku, hrabala se chvíli mezi značně zažloutlými ubrusy a prostěradly a konečně vytáhla bělostnou obálku.

„Tu máte,“ řekla.

Vzal jsem obálku a tázavě se podíval na svou bytnou;

„Je to přece vaše?“ řekla:

Snažil jsem se vzpomenout si, co to je. Ale nadarmo.‘

„Našla jsem to tehdy ráno, když jsem uklízela váš pokoj za nemocnou posluhovačku,“ vysvětlovala mi. „Když jsem se dozvěděla, že vás zavřeli, uložila jsem obálku do prádelníku a chtěla jsem vám ji dát, až se vrátíte. U mne se nic neztratí. Vrátil jste se sice týž den, ale já jsem byla tak rozrušena, že jsem na ni zapomněla. Tak tady ji máte.“

Rozmýšlel jsem se ještě chvíli, ale pak jsem obálku energicky otevřel. Vytáhl jsem z ní kus papíru.

Začala se mi točit hlava a před očima mi skákalo číslo se šesti nulami.

„Ale to přece je…“vykřikl jsem.

Letěl jsem do haly a vzal do ruky telefon.

„Dejte mi inspektora Callaghana!“ volal jsem nedočkavě. „Nebo šéfa policie nebo šéfa newyorských policistů, jestli je ještě v městě. Prostě někoho, ale rychle, spěchá to!“

První doběhl k telefonu Callaghan. Rozčileně jsem mu ohlásil, že jsem už našel šek Harolda Ingersola.

„Cože? A kde?“ řval Callaghan na druhém konci drátu.

Ovinuly mě dvě paže. Byla to Jennifer. Hned jsem se uklidnil.

„To je moje věc.“ řekl jsem inspektorovi, „hlavně že jsem ho našel. Pošlete si pro něj někoho. Nemám rád, když se mi takové papíry válejí po bytě.“

Za tři minuty byl šek v rukou policie a pět minut nato poslala Jennifer k čertu George, který jí telefonoval.

„Proč?“ zeptal jsem se jí.

„Je to domýšlivý hlupák, ale ty…“

„Ale já?“

Místo odpovědi mě Jennifer odměnila polibkem hodným Nobelovy ceny.

„S něčím se mi musíš přece jen svěřit,“ řekl jsem jí o hodinu později, když jsme seděli v lenošce, přitisknuti k sobě v prostoru určeném pro jednu osobu.

Podívala se na mne tázavě.

„Víš, nejde mi pořád do hlavy, jak se ti podařilo osvobodit se, přemoci Vivian a svázat ji.“

Na Jennifeřině pihovatém obličeji zazářil vítězný úsměv.\

„Pochybuješ snad, že dívky z Prenticevillu jsou chytřejší a pohotovější než ty z New Yorku?“

„Nepochybuji, ale přece jen bych rád věděl, jak jsi to dokázala.“

„Svázala mě velmi neodborně! To jen ty ses tak hloupě obdivoval její zručnosti. A když viděla, co se děje v tvém bytě, chtěla utéci oknem. Naštěstí se okna tvé bytné velmi těžko otevírají, a zatímco se snažila uniknout, vyprostila jsem se z pout, vzala střevíc a bum! Doufám, že sis všiml, jak jsem ji odborně svázala?“

Pohladil jsem ji po vlasech.

„Jsi rozkošná!“

V hale zazvonil telefon.

„Tateher,“ řekl jsem, když jsem zdvihl sluchátko. „Kdo je tam?“

„Tady byt starosty Fergusona,“ cvrlikal do telefonu něžný ženský hlásek. „U telefonu jeho dcera Arabella.“

„Ach,“ vzdychl jsem.

„Můj otec vás prosí, abyste k nám přišel zítra na večeři. Přijdete?“ Chudák Callaghan má smůlu, pomyslil jsem si a nahlas řekl: „Samozřejmě že přijdu a velmi rád.“

„Budete mi vyprávět o vašem dobrodružství, viďte,“ žadonila Arabella. „Po večeři pojedeme mým vozem někam do přírody a tam byste mohl…“

„Velmi rád!“ opakoval jsem a srdce mi prudce tlouklo štěstím, když jsem si ji ve vzpomínce vybavil v domácích šatech oblečených přes nahé tělo.

„Tedy ujednáno?“

„Ujednáno.“

Rozhovor skončil.

Je třeba využít konjunktury, pomyslel jsem si vesele, když jsem se vracel do pokoje. Nedošel jsem ani k lenošce, když mě zazvonění u domovních dveří přimělo vrátit se znovu do haly.

Přistoupil jsem ke dveřím a rychle je otevřel. Do náruče se mi skácel jakýsi muž. Jeho cylindr se válel po podlaze.

Byl to Gamble, poznal jsem ho hned. Z jeho úst páchl alkohol. Otevřel svá malá očka a ztěžka jimi zamžikal.

„Tatehere,“ škytl „zjistil jsem, kde ještě mají,“ škyt“… a tak jsem…“ škyt“… musel projít celé město. Proto honorář…“ škyt“… činí…“

Strčil jsem mu do kapsy desetidolarovou bankovku a snažil jsem se ho vystrčit přes práh na schodiště.

Tu jsem zaslechl za sebou výkřik. Ve dveřích mého pokoje se objevila Jennifer a ustrašeně hleděla na bezvládné tělo.

„Cože… zase?“ žasla.

Opřel jsem váženého pana Gambla venku o zeď a vstoupil do haly. Když jsem za sebou zavřel domovní dveře, vesele jsem prohlásil:

„Neboj se, to byl jen jeden můj přítel, ale živý.“

Odvedl jsem ji do pokoje.

„Tolik jsem se vyděsila!“ řekla Jennifer a objala mě.

„Víš, nemohu za to, ale kdykoli někdo zazvoní, mám ‚strach, že je to zase nějaká mrtvola,“ přiznala se Jennifer.

„To už se nestane, to ti zaručuji!“ prohlásil jsem vesele. Vzal jsem ze skříně kus kartónu a napsal na něj tuší velkými písmeny:

MRTVÝM VSTUP ZAKÁZÁN!

Donesl jsem tabulku na ulici a připevnil ji na domovní dveře. Pak jsem se vrátil k Jennifer.

Zajímá vás snad, co jsme si spolu potom povídali?