Israil Moisejevič Metter a Lev Vladimirovič Kantorovič

Murat, Příběhy služebního psa

Murat

1

Jak se Murat dostal ke kriminálce, to je zvláštní historie. Jedné letní noci zazvonil v městském oddělení veřejné bezpečnosti telefon. Hlásilo se Finské nádraží. Už pomalu svítalo, noc byla rušná a dozorčí se únavou sotva držel na nohou. V první chvíli nechápal, oč jde.

„Cože?“ podrážděně se doptával. „Proč že jste museli odpojit vagón? Jaký pes? Čí pes?“

Zavěsil a postěžoval si svému pomocníkovi:

„Asi někomu přeskočilo. Vystrašil je nějaký pes. To jsou dneska zvyky, s každou volovinou se běží na bezpečnost.“

Končila jim služba, doufali, že řetěz případů je pro ně uzavřen, a proto je tak rozladilo tohle nenadálé hlášení.

„Mám to napsat do knihy?“ otázal se pomocník.

„Ale dej pokoj,“ odbroukl dozorčí.

Dozorčí chvilku přecházel po místnosti, aby zaplašil ranní ospalost, ale pak mu to nedalo a zavolal na Finské nádraží.

„Tak co je s tím psem?“

Dispečer mu něco odpověděl a dozorčí si pro sebe jízlivě poznamenal: „To je mi modrá armáda! Štěkne na ni pes a má v kalhotách.“

Ale hned šel vzbudit psovoda Glazyčova, který spal vedle v odpočívárně, a poručil mu, aby se expres vypravil na Finské nádraží.

„Vyzvedneš tam z vagónu nějakého psa, nikdo prý se k němu nehlásí a prý strašně řádí. Odvezeš ho do střediska.“

„Je to dospělý pes?“ dotazoval se Glazyčov, když si bral ze skříně kabát. „A jaký je to druh?“

„Životopis mi neposlali,“ odbyl ho dozorčí.

Maličký Glazyčov se jen usmál, pečlivě a beze spěchu zapnul u kabátu všechny knoflíky, narazil si čepici, trochu ji přihladil a sáhl do kapsy, má-li tam vodítko s kovovou karabinkou k obojku. Pak vyšel ven k služebnímu autu.

Na Finském nádraží se zastavil v kanceláři nádražní bezpečnosti, aby zjistil, kde vlastně pes je a co prováděl. Právě se vystřídala služba a poručík, který nastoupil, mu toho moc nepověděl. Věděl jen, že pes je v odpojeném vagóně na šesté vedlejší koleji u výhybkářské budky.

„Mám vám s sebou dát posilu?“ ptal se Glazyčova.

„Děkuju,“ odmítl Glazyčov, „ale potřeboval bych nějakou hůl. Asi půldruhého metru.“

Dali mu hůlku od koštěte. Glazyčov nevzrušeně zamířil k šesté koleji. Výhybkářskou budku poznal už z dálky, byla obležená hloučkem zvědavců a doléhala odtud hlasitá, vzrušená debata.

Když Glazyčov docházel, viděl, jak podsaditá malá výhybkářka ukazuje svinutým signalizačním praporkem k osamělému vagónu a barvitě líčí zřejmě už po několikáté podrobnosti nenadálého dobrodružství.

„Ta potvora vám lítá po vlaku, do každého kupé strčí čumák, oči navrch hlavy, jazyk vyplazený… Všichni cestující utekli, průvodčí zalezla na záchod a zavřela se tam. Doteď tam sedí. Dávala jsem jí okýnkem mlíko. Podle jízdního řádu má vlak jet nazpátek, dispečer zuří a vlakvedoucí mu povídá: „Přece s sebou nebudu vláčet prázdný vagón se psem, za kterého krom toho nikdo nezaplatil.“

Pak výhybkářka ochotně vedla všechny posluchače na exkurzi k vagónu, kolébala se na krátkých tlustých nohou a ustavičně brebentila. Glazyčov se k nim připojil.

Z uctivé vzdálenosti od vagónu zavolala na nedobrovolnou vězeňkyni:

„Tak co, Raiso, jak si žiješ?“ V pootevřeném, bíle natřeném krajním okénku se objevil polekaný obličej starší ženy.

„Je něco nového?“ zeptala se tiše.

„Dispečer volal na bezpečnost,“ zadýchaným hlasem sdělovala výhybkářka. „Pošlou sem někoho od nich, odbouchnou tu potvoru, a bude po ptákách. Budeš moct, Raisičko, zase ven. Však zatím nemusíš strachy daleko běhat…“

„Škoda ho zabít,“ zas tak tiše řekla Raisa. „Já to ještě chvíli vydržím.“

„Že mluvíš,“ odfrkla výhybkářka. „Litovat takovou potvoru…“

Zavedla zájemce až k vagónu. Pod okénkem stál vysoký sud, který sem zřejmě někdo schválně přivalil. Výhybkářka vylezla na sud a opatrně a pomaloučku se zvedala, jako by jí pes zavřeným oknem mohl ukousnout hlavu. Nakoukla dovnitř.

„Je tam,“ zašeptala. „Leží u dveří, bestie.“

Všichni zvědavci se po řadě šplhali na sud. S hekáním a s výhybkářčinou pomocí se tam vydrápal i jeden starý dědula a zaťukal na okno. Zevnitř se ozvalo zavrčení a pak dunivý, chraptivý štěkot. V okně se mihla veliká psí hlava. Děda sklouzl dolů.

„Viděli jste?“ vítězně zapištěla výhybkářka.

Lidé zůstali stát pod oknem. Pes párkrát zaštěkal, pak sklonil hlavu a pozoroval mouchu lezoucí po skle.

Glazyčov přistoupil k výhybkářce.

„Mladá paní,“ řekl jí podle svého zvyku pomalu a přátelsky. „Diváky pošlete pryč a mně laskavě půjčte na minutku vaši vatovanou bundičku. Kus chleba náhodou nemáte? A otevřte mi vagón.“

Diváci se uklidili stranou, výhybkářka půjčila Glazyčovovi bundu, dala mu krajíc chleba a klíče od vagónu.

„Měl byste ho radši bouchnout okýnkem,“ radila mu.

Glazyčov vyskočil na vysoké schůdky, otevřel dveře a vstoupil do chodbičky.

Dveře kupé byly zřejmě jenom přivřeny. Glazyčov uslyšel, jak pes na ně dopadl tlapami a dveře se rozlítly, až, břinkly o stěnu.

Pes teď stál skoro vedle, oddělený pouze dvířky z chodbičky.

Glazyčov zmáčkl kliku a pootevřel. Na podlahu hodil chléb. Pes ho nechal ležet. Zuřivě zaštěkal a pokoušel se strčit tlamu do pootevřených dveří.

„Pašák,“ chlácholil ho Glazyčov. „Máš recht. Co by ses se mnou bavil. A jakpak se jmenuješ, troubo?“

Mluvil na psa zvláštním tónem, ne právě vlídně, ale naprosto klidně, ba málem zdvořile. Pes vztekle štěkal, z vyceněných obrovských tesáků mu kapaly sliny, černý čenich pokrčený, na sehnutém krku zježenou dlouhou srst. Přivádělo ho k zběsilosti, že má Glazyčova za dveřmi na dosah, ale za živou moc se k němu nemůže dostat.

„Tak co,“ domlouval mu Glazyčov a nenápadně dělal poslední přípravy. Na konec dlouhé hole připevňoval krátký provázek s karabinkou. „Načpak dělat takovou rotyku? Stejně na tebe vyzraju. Ani za mák se tě nebojím. Dej si říct po dobrém… Nechceš, blázne? No, naříkej teda sám na sebe.“

Pak rychle ramenem rozrazil dveře, až pes úlekem uskočil. Vběhl dovnitř.

Energicky zamířil přímo ke zvířeti. Když se pes vzpamatoval z údivu, že tento člověk se ho nebojí, a vrhl se po něm, hbitě nastavil levou ruku, omotanou vatovanou bundou, a strčil mu ji rovnou do rozevřené mordy.

Pes se zakousl do bundy. Glazyčov klidně pravou rukou připevnil karabinku k obojku.

Za dvacet minut Glazyčov a na konci dlouhé hole pes svorně vyskočili z vagónu.

Ve středisku zavřel Glazyčov psa do prostorného kotce. Ze psí kuchyně přinesl kastrol mastné polévky a strčil mu ji pod nos. Navečer se u něho ještě stavil. Kastrol byl převrhnutý, polévka vylitá. Pes se vrhl k drátěné stěně, postavil se na zadní a zuřivě štěkal.

Instruktor Dorochov, který přišel ke kotci s Glazyčovem, nejprv dřepl na bobek, pak prohlédl běsnícího psa zprava i zleva a křikl na Glazyčova: „Hergot, to je kus.“

To byla u něho největší pochvala.

Druhý den se přihlásila majitelka. Do střediska přijela v pobědě elegantní dáma. Táhl se za ní takový oblak vůně, jako by nejezdila na benzín, ale na parfém. Čpěla tak pronikavě, že když vstoupila do pracovny k náčelníkovi majoru Bilibinovi, třicet sedm psů v kotcích neklidně zavětřilo vlhkými černými čenichy.

Představila se jako manželka kapitána prvního stupně a sdělila mu, že pes, kterého minulého dne zadrželi ve vlaku, náleží jí. Předložila hned jeho papíry.

Bilibin je prohlédl a obrátil se k ní:

„Jak jste mohla psa zapomenout ve vlaku?“

„Nezapomněla jsem ho. Nechala jsem ho tam schválně, odpověděla.“

Když viděla, že Bilibin udiveně přimhouřil oči, opakovala:

„Ano, vědomě jsem ho tam nechala. Poručila jsem mu, aby lehl pod sedadlo. Neposlechl. Když jsem na něho napřáhla, skočil po mně. Uznejte, soudruhu majore, že takového nebezpečného psa nemohu mít ve vlastním domě. Krom toho, považte, jak mi bylo hanba před ostatními cestujícími. Pes, který napadne vlastní paní!“

„Podle papírů,“ skočil jí do řeči Bilibin, „majitelem německého ovčáka jménem Murat je pan Kolesov.“

„To je můj manžel.“

„Prosím občanský průkaz,“ suše požádal Bilibin.

Ta žena na něho udělala špatný dojem. Popudilo ho, že hned operovala postavením svého manžela. Nesnášel, když se někdo oháněl hodnostmi a tituly. Znepřátelila si ho už tím, že se na ni vrhl její vlastní pes. A když se majoru Bilibinovi někdo nelíbil, stal se z něho takový úřední šiml a byrokrat, že mu z toho samému bylo nanic, ale nemohl si pomoci.

„Pan Kolesov je skutečně váš manžel,“ potvrdil, když jí vracel průkaz.

„Neměla jsem o tom nejmenší pochybnosti,“ jedovatě poznamenala žena.

„Ještě jedna formalita. Pes vás musí poznat.“

„Chtěl jste snad říci, že já musím poznat psa, ne?“

„Takový je předpis. Pojďte se mnou.“

Murat zvětřil paní už zdaleka. Z nebezpečné šelmy se naráz stalo štěně. Skákal štěstím na všech čtyřech, kňučel, točil se na místě, ohon se mu kmital jako kyvadlo.

V sousedních kotcích neklidně zaštěkali psi, když kolem nich přešla cizí návštěvnice, a Murat zděšeně poslouchal, jak mohou takhle nevlídně přivítat jeho paní! Zuřivě se osápl na ty hulváty a naznačil jim, že si to s nimi vyřídí, jestliže okamžitě neztichnou.

To všechno se odehrávalo, ještě než svou paní uviděl. Když se objevila před kotcem, svalil se na zem, všechny čtyři zvedl nahoru, třel se hřbetem o podlahu, zmítal se na všechny strany a pošilhával po paní očima planoucíma nadšením.

„Koukej, co všechno umím,“ mluvily jeho oči. „Já mám rád legraci, vidíš, jak umím být veselý, ale málem jsem bez tebe umřel.“

„Stačí?“ obrátila se žena k Bilibinovi.

Když uslyšel její hlas, jediný na celém světě, a ucítil její vůni, která ho omamovala, převrátil se na břicho a připlazil se k drátěnému pletivu kotce.

„Hned spolu půjdeme domů,“ mluvil jeho rozněžnělý čenich. „Asi jsem něco provedl, ale ty jsi ta nejhodnější, nejmoudřejší a nejspravedlivější paní na světě. Prosím tě, podívej se na mne.“

Pohlédla na něho, jako by pochopila jeho prosbu. Pak se obrátila k Bilibinovi.

„Nechtěli byste si ho nechat tady?“

„Jak to, nechat? Chcete ho prodat?“ podivil se Bilibin.

„Dám vám ho třeba zadarmo.“

„Proč zadarmo?“ suše odmítl Bilibin. „Za dobrého psa dáváme slušné peníze.“

„To by mě zajímalo kolik?“ zasmála se žena.

„Až tisíc dvě stě rublů.“

„Slyšíš, Murate?“ vesele řekla. „Nabízejí mi za tebe tisíc dvě stě rublů.“

Murat radostně zaštěkal.

„Takový obnos přirozeně dáváme za prvotřídního psa,“ podotkl Bilibin. „Po předepsané prohlídce, samozřejmě.“

„Jeho rodiče měli zlaté medaile,“ zdůraznila žena.

„To není směrodatné.“ Bilibin se jí podíval do očí a se škodolibou radostí dvojace dodal: „Rodiče mohou mít třeba celou sbírku zlatých medailí, a děti nemusí stát za nic.“

„Na tom vlastně nezáleží, mně je to jedno. Mně nejde o peníze. Kdy byste mohli provést tu prohlídku? Murat strašně líná, zaneřádil by mi celý byt…“

Bilibin odpověděl, že prohlídka se může provést ihned, má-li soudružka Kolesovová půl hodinky času. Musí totiž při tom být.

Byl přivolán zvěrolékař Zyrjanov, hubený, šlachovitý starší muž s koňským obličejem, hlavní instruktor Dorochov a psovod Glazyčov.

„Vyveďte psa z kotce,“ požádal Bilibin paní Kolesovovou. „Tamhle na cvičiště. Umí něco?“

„Alexandr ho trénoval.“

„Jaký Alexandr?“ doptával se Bilibin, ačkoliv dobře věděl, o koho jde.

„Můj manžel.“

Vyvedla Murata z kotce na vodítku. Vzrušením a štěstím hned musel zdvihnout zadní nohu. Byl celý rozhořčený nad takovým zbytečným zdržením a netrpělivě pokukoval pod břicho, kdy se ta nechutná záležitost skončí. Dlouho to trvalo a po celou dobu upíral na svou paní mučednický pohled.

Zvěrolékař Murata prohlédl. Paní u psa stála, vlídně ho hladila po hlavě a drbala na hřbetě. Murat natáhl krk, slastně přivřel oči, často vyplazoval jazyk a rychle si olizoval nos. Za tuhle rozkoš dovolil cizímu člověku, který páchl spoustou psů, aby ho prohlédl.

„Pes je zdravý, dobře živený a čistý,“ uzavřel prohlídku zvěrolékař.

Bilibin seděl za stolem zapuštěným do země.

„Přivažte ho ke stromu a jděte stranou,“ poručil paní Kolesovové.

? uvázanému Muratovi přistoupil Dorochov a rozpřáhl se na něho holí. Pes ani neuhnul, ani nemrkl a skočil po něm. Řemen ho strhl zpátky a pes jím cloumal ze strany na stranu.

Dorochov po něm plácl hadrem. Pes bleskurychle vymrštil své těžké tělo, cvakl zuby a chňapl hadr, sotva se nad ním kmitl. Škubl hlavou, vyrval Dorochovovi hadr z ruky a nenávistně ho cupoval svými mocnými tesáky.

„Má správné reakce,“ ocenil Dorochov a šeptl Bilibinovi: „To je vzácný kus, soudruhu náčelníku.“

Bilibin vstal od stolu, přiblížil se k Muratovi zezadu, vytáhl z kapsy revolver a vystřelil. Murat pustil hadr, otočil se a vztekle chňapl po Bilibinovi.

Pak sestavili smlouvu.

Bilibin diktoval, žena psala.

„Nabízíme vám tisíc rublů.“

Zasmála se.

„Říkal jste dvanáct set. Můj Murat ještě umí nosit noviny.“

„Noviny může nosit listonoš,“ studeně namítl Bilibin. „Glazyčove, žral dneska pes?“

„Už druhý den nežere, soudruhu majore.“

„Přineste žrádlo, soudružka ho nakrmí.“

Podali jí krmítko s hustou polévkou. Postavila ho před Murata. Pes naráz polévku vychlemtal až do dna.

„Ať mě nezamažeš, Murate, jsi celý mastný,“ varovala ho paní. „Lehni!“

S hlavou na předních prackách ulehl pes u jejích nohou a ležel tam celou dobu, pokud nevyhotovili definitivní znění kupní smlouvy.

Před odchodem odvedla psa do kotce. Šel vedle ní s hlavou hrdě vztyčenou, vysoko našlapoval, nasycený a šťastný, jen ostražitě číhal, nehrozí-li paní odněkud nějaké nebezpečí. Vždyť teď byl jejím ochráncem před nepřáteli, kteří útočí holí, hadrem a revolverem.

Dlouho se Murat neradoval.

Paní ho zavedla do kotce, poručila mu, aby seděl, a vyšla. Chvěl se po celém těle, ze všech sil se nutil, aby se nepohnul z místa, dokud neuviděl, že její šaty zmizely za rohem. Ještě okamžik vtáhl nozdrami to, co po ní zbylo, pronikavou vůni parfému, pak jedním skokem dopadl do drátěného pletiva, přitiskl k němu čenich a zaskučel. Glazyčov přistoupil ke kotci. Soucitně pohlédl na tesknícího psa a tiše mu řekl:

„Tak co? Vidíš, jací jsou lidé.“

Murat se vztyčil na zadní nohy a nenávistně zaštěkal.

Tak začala jeho služba u kriminálky.

2

Vlastní práce však nezačala hned. Přeměna domácího psa v psa služebního stála Murata rok usilovné práce.

Musel se učit. V leningradském středisku už dávno upustili od chovu štěňat. Ukázalo se, že první rok psího života přijde státu na jedenáct tisíc rublů. Těžko říci, jak dokázalo nevinné štěně tak nelítostně vyžírat stát. Samo nepotřebovalo mnoho, asi pět rublů za den, ale jakmile se mu prořezaly zuby a otevřely oči, začal rozpočet nákladů povážlivě narůstat. Na vrub ještě poloslepého štěněte se přičetly všelijaké mzdy, opravy, dříví, a dokonce se do nákladů zahrnula i výzdoba střediska k 1. máji ? k 7. listopadu. Když to všechno vedoucí finančního oddělení spočetl a předal vyšším instancím, usoudilo se, že chovat štěňata je nerentabilní.

Šlo se na to jinak.

Středisko kupovalo dospělé psy mezi jedním a dvěma roky. Každý pes byl přidělen jednomu psovodovi. Ten s ním pracoval až do konce jeho služební kariéry, tak osm devět let. Pak psa vyřadili, odepsali a psovod dostal nového. Feny nekupovali, protože byly dvakrát do roka práce neschopné.

Krátce před skandálním příchodem Muratovým Glazyčovovi pošel pes. Dlouho s ním nepracoval, asi půldruhého roku, a nebyl mezi nimi žádný zvláštní vztah. Když teď Glazyčov uviděl nového vlčáka, hned se kolem něho začal točit.

Brzy přišlo Bilibinovo rozhodnutí, které je definitivně spojilo. Bylo to v době, kdy Murat ještě nenáviděl Glazyčova všemi silami své psí duše.

Psovod mu dával čas. Nejdřív bylo důležité, aby se Murat smířil s tím, že Glazyčov má právo být mu dlouho na očích.

Často Glazyčov u kotce rozmlouval se psem na různá témata, kterým Murat nerozuměl, ale postupně si přivykal na jeho tichý vyrovnaný hlas, na pach jeho těla, v němž převažovala vůně často používaného toaletního mýdla.

Dvakrát za den strkal do kotce krmítko se žrádlem. Sedmý den zesláblý Murat kapituloval. Sice nemohl zpočátku žrát před Glazyčovem, ale dělal to potají, aby ho nikdo neviděl. Připadal si přitom určitě jako zloděj, ale bylo to méně pokořující než brát krmení z nepřítelových rukou.

Koncem týdne se ho zmocnila apatie. Bylo mu všechno jedno. Zuřivě štěkat na psovoda už nemohl a vítat ho, na to bylo ještě brzy. Ať se tedy kolem něho motá jak chce, jen ať na něho nesahá.

Z kotce Murat viděl, jak sousední psy vyváděli psovodi na cvičiště.

Hned vedle za dřevěnou stěnou sídlil pes Don, starý veterán, mohutný obr, který vážil padesát šest kilo. Když si drbal hřbet, stěna jen drnčela. Byl to mrzout, nerozuměl legraci a na svět se díval černě. Jeho psovod, nadporučík Dugovec, vychovával Dona přísně vědecky, a proto vztah mezi nimi byl úřední a vlažný. Dugovec od něho neúprosně vyžadoval všechno, co žádaly předpisy, a pes dokonale plnil všechny jeho příkazy. Na každoročních podzimních závodech už po několik let drželi první místo. Pokud šlo o praktickou práci na kriminálce, neprojevoval Don žádný zvláštní talent a Glazyčov byl o něm toho mínění, že je to vrták.

S tímhle sousedem se Murat třetí den svého pobytu ve středisku dostal do křížku.

Jak se to stalo. Dvakrát za den psi opouštěli kotce, aby se proběhli po malém oploceném dvorku zarostlém lebedou. Pes běhal po dvoře tak dvacet minut, odbyl si svou potřebu a pak se zas vrátil do kotce. Za ním byl vypuštěn další.

Dugovec se nepodíval, má-li volno, a pustil Dona. Na dvorku zatím stál Murat s melancholicky svěšenou hlavou, ke všemu lhostejný, usoužený steskem. Don bez hlesu na něho, dopadl, jak to dovedou jen velmi zlí a zkušení psi, povalil ho a zahryzl se mu do krku.

Murat na vteřinu zkoprněl. Ale jak ležel drcený těžkým psím tělem a napůl udušený, vjel do něho náhle zuřivý vztek. Všechna příkoří posledních dní mu nalila svaly strašnou nenávistí. Ze vší síly se vypjal, vyškubl se, udělal kotrmelec a skočil na nohy.

Murat se neuměl rvát mlčky, a tak se vrhl na Dona se zběsilým štěkotem. Věděl, že zpříma ho nepovalí, rafl ho za ucho, donutil ho sklonit hlavu a pak ho složil. Byl lehčí než Don nejméně o patnáct kilogramů, ale jednal bleskurychle a jeho tesáky jako hřebíky pronikaly do masa, rvaly a znovu se zatínaly.

První vyběhl Glazyčov. „Dugovče!“ vykřikl.

„Done, ke mně! Done, k noze!“ zařval Dugovec, když vběhl na dvorek.

Možná že si ani Don v tu chvíli nic nepřál vroucněji než být u svého pána, když se zmítal pod Muratem, který z něho rval cáry.

„To si zodpovíš!“ osopil se Dugovec na Glazyčova. „Odveď tu mrchu!“

Glazyčov se opatrně přiblížil k svíjejícím psům, natáhl ruku, aby Murata uchopil za obojek, ale když uviděl jeho zběsilou zkrvavenou tlamu, uskočil a rychle vyběhl ze dvora.

Obratem se vrátil s požární hadicí. Prudký proud uhodil Murata nejprve do boku a pak bičoval celé tělo. Murat pustil Dona, vztekle se otočil a sekl po vodě prackou. Chtěl ji chňapnout zuby, ale chrstla mu do chřtánu, oslepila mu oči a nadobro ho ohlušila.

S klením vlekl Dugovec kulhajícího Dona k zvěrolékaři.

„Ty si s tou potvorou ještě užiješ,“ řekl Glazyčovovi. „Musíš ho z té vztekliny vycepovat. Nebude tě poslouchat.“

„Až mě bude mít rád, však on poslouchat bude,“ bezstarostně odpověděl Glazyčov.

„Pes nemá city, má jen reflexy. A ty je nutno rozvíjet.“

„Rozvíjet reflexy je otrava,“ mávl rukou Glazyčov.

„Pro moderního člověka věda není otrava.“

„Z vědeckého hlediska ty a já obsahujeme sedmdesát procent vody. Zajímá tě to?“

„To se rozumí.“

„Mne ne.“

Dugovec pokrčil rameny.

„A co s tím má společného pes?“

„To si povíme za rok,“ odsekl Glazyčov.

Murata odvezl na výcvik.

Zprvu šlo Muratovi učení ztuha. Byl vzpurný a dělal, jen co chtěl.

Glazyčov se s ním třeba celé hodiny mořil, aby ho přinutil k nejjednoduššímu výkonu poslušnosti. Ale všechno nadarmo. Murat jako by si z něho tropil blázny. A pak najednou hravě dokázal to, na co nestačili už vysoce cvičení psi.

Nejhorší bylo, když ho posuzovala nějaká komise. Posedl ho nějaký psí běs, a z Murata se stal tupý, umíněný a vzteklý pes. Školní instruktoři nad ním nadobro mávli rukou, Glazyčov byl kvůli němu kolikrát na koberci, ale při závěrečných zkouškách Murat neočekávaně dostal nejvyšší známku za stopování.

Stopa byla položena před pěti hodinami a v obtížném terénu, vedla po dlážděné silnici, pak křovisky a roklemi, po asfaltce, lámala se v tupých i ostrých úhlech. Pomocník po cestě zahrabal do země jednu svou rukavici a druhou pověsil na strom. Na konci toho tříkilometrového bludiště se schoval mezi vysokými hranicemi dřeva.

„Syrový pes,“ mávl rukou náčelník výcvikového střediska, když došla řada na Murata. „U prvního lomu bude v koncích.“

Glazyčov zavedl Murata ke dveřím kůlny, kde stopa začínala, a šeptl mu: „Kupředu, Murate,“ a ještě tišeji dodal hlasem plným trémy: „hledej, Murate, hledej.“

A povolil stopovací šňůru.

Murat šel zpočátku pomalu, větřil a kýchal, jak ho prach lechtal do nosu. Bylo sucho a slunce rychle zahlazovalo pach stopy.

„Marná práce,“ znovu mávl rukou náčelník. Přitáhl si Muratův klasifikační arch a roztrpčeně mlaskl. Stránka se hemžila trojkami a čtyřkami. Tenhle zatracený pes může silně pošramotit průměr celé zkoušené skupiny, pomyslel si.

Otráveně se pustil za psem.

Murat přidával do kroku, s čenichem až u země. Glazyčov mu sotva stačil.

Když došel k prvnímu tupému úhlu, chvíli se motal na místě a uvnitř se v něm rozhoříval vztek na toho člověka, který nechal v prachu tak neznatelnou stopu. Uhnul ze silnice na cestičku, ale stopa mu nadobro zmizela, a tak se zas vrátil na silnici.

Dlažební kostky páchly koňmi, gumou, kočkami, kravami, benzínem a zase benzínem a znovu benzínem, ale vší tou změtí zápachů pronikal pach nepřítele, na něhož ho poštval Glazyčov, dráždil ho a hnal ho vpřed.

Brzy přišel druhý lom a třetí. Ale Murat je minul bez povšimnutí. Rychle běžel s nosem u země. Stopa uhnula z dlažby do křoví, zavedla Murata do rokle a tam byla zřetelná a silná. Náhle nápadně zesílila a Murata napadlo, že nepřítel se zavrtal do spadlého listí. Letmým pohledem se přesvědčil, je-li nablízku Glazyčov, a pak začal předními tlapami zuřivě rozhrabávat hromadu smetí. Když přišel na rukavici, pustil se do ní zuby, ale Glazyčov včas přispěchal a vzal mu ji. Poručil mu, aby sedl, a dal mu k rukavici přičichnout.

Pes se celý třásl vzrušením.

Došli členové komise a jeden z nich podotkl:

„Pes pracuje se zájmem.“

Pak se Murat rozběhl dál. Teď už neváhal. Chtěl co nejdřív splnit rozkaz svého pána, aby dostal pochvalu. Glazyčov za ním Stále běžel a vzadu bylo vidět ještě nějaké lidi.

Náhle Muratovy nozdry zachytily ve vzduchu pach rukavice. Teď však nevanul od země, ale shora. Zpomalil a ucítil, že jeho zdroj je vpravo, na stromě. Zůstal stát pod břízou, ale protože v listí nic neviděl, štěkal, aby upozornil na tu podezřelou okolnost.

Glazyčov stáhl s větve druhou rukavici.

„Pašák,“ chválil Murata. „Chytrá hlavička.“

„Pes má být povzbuzován předepsanými slovy,“ napomenul Glazyčova náčelník. „Kdyby si každý dělal, co chtěl…“

Ale dál to už Glazyčov neslyšel. Murat vyrazil kupředu. Musel běžet za ním.

Figurant ve vatovaném obleku seděl v dříví, dokuřoval cigaretu a kouř si foukal za blůzu. Byl zamyšlený, právě počítal, kolik dní ještě zbývá do výplaty, když přímo shora s hranice na něho skočil Murat, povalil ho a začal na něm rvát silnou kombinézu.

Přiběhl Glazyčov a za obojek ho od něho odtrhl. Murat se vzpínal v silných Glazyčovových rukou, chraptivě štěkal a sápal se na nepřítele.

Došla komise. Náčelník podrážděně řekl:

„Pes je ještě syrový. Mohl by někoho pokousat.“

Po dlouhých sporech dali Muratovi za stopování jedničku.

? večeru zkoušky skončily. Na vysvědčení měl Murat průměr 2,6. Do střediska se vrátil už jako služební pes.

V nových, čistých deskách mu založili „osobní kartu.“ Byla zatím prázdná, jako to bývá u každého začátečníka.

3

Každý den měli dva psi dvanáctihodinovou službu v městském oddělení bezpečnosti. Přivezli je sem ze střediska autem, odvedli dozadu na dvůr, kde ve zděné budově byly dva velké kotce. Psi se tu nudili, neuměli mastit karty, jako to dělali jejich psovodi v odpočívárně, než přišel příkaz dostavit se se psem na místo činu.

Náhodou měl Murat nejčastěji službu s Donem. Jejich vzájemná nenávist neochabla. Vytušili možná, že jejich pánové se také příliš nemilují. Dugovec byl starší než Glazyčov. Měl už jen pár let do důchodu a úzkostlivě dbal, aby neudělal nějakou chybu. Za třicetiletou službu si vysloužil hodnost nadporučíka. Rád vyprávěl, kolikrát už ho chtěli povýšit, kolik už měl dostat vyznamenání, ale on na všechno kašlal, neboť hlavní je čestně plnit svou povinnost.

Nemohl vystát Glazyčovovu lehkomyslnost. Nedůvěřoval lidem, kteří si ze všeho dělali legraci. Glazyčov ho naschvál dráždil.

„Ty, Štěpáne, pročpak si nikdy nezpíváš?“ ptal se ho.

„Jak to myslíš?“

„No, já tě ještě neslyšel, že by sis třeba bručel nějakou písničku.“

„Nejsem blázen, abych si zpíval pro sebe. Leda tak na schůzi nebo v klubu.“

„Ale proč si všichni zpívají pro sebe?“

„Kdo je to – ti všichni?“

„No třeba já.“

„Když chce někdo bláznit, ať si blázní,“ zlobil se Dugovec. „Ty děláš jiné nenormální věci.“

První čas Glazyčov neměl s novým psem štěstí. Při jeho službě se nic nedělo, a když se někdy přece jen něco stalo, obvykle to vyřizoval Dugovec s Donem.

Po návratu Dugovec vždycky podrobně líčil, jaká opatření učinil k odhalení zločinu. Celá akce ležela před posluchači jako na dlani. Dugovec nakreslil situační plánek a hustě ho posázel křížky, kde stál zloděj, na kterou stranu odešel, odkud šel Don po jeho stopě. Když se pachatele nepodařilo zadržet, udělal Dugovec přesvědčivý závěr, že pachatel se dopustil nějaké neodpustitelné chyby, kvůli které ho Don nemohl najít.

Jednou ráno Glazyčov přijel na oddělení, Murata zavřel do kotce na dvorku a šel se hlásit k dozorčímu. Měl službu zrovna ten kapitán, který tenkrát poslal Glazyčova na Finské nádraží.

V kanceláři seděla malá babka s dvěma šátky na hlavě, vespod bílý a navrch tmavý. Kapitán jí něco vysvětloval, ona ho pozorně poslouchala, napuchlými prsty si pohrávala s cípy šátků a přikyvovala.

Kapitán už zřejmě mluvil dlouho a doufal, že se babka zvedne a odejde. Ale ta vytrvale seděla dál.

Glazyčov okamžitě pochopil, že kapitánovi se k smrti nechce vzít od babky hlášení a za každou cenu se ji snaží přesvědčit, aby věc nechala usnout.

Nakloněný přes stůl jí vlídně domlouval.

„Byla kůlna zavřená? Nebyla. Byl u dveří zámek? Nebyl.“

Stařenka přitakala.

„Tak vidíte. To přece nejde, babičko. Králíkárna taky nebyla zamčená, že ne! Kolik že tam bylo králíků?“

„Dva. Samec a samice.“

„No prosím. Možná že utekli sami. Kolikpak takový králík stojí?“

„Dávali mi po patnácti,“ odpověděla babka.

„Škoda tedy dělá třicet rublů. A vy chcete, abychom takovouhle hloupost vyšetřovali, posílali tam psovoda se psem, když to ke všemu ani není prokázaná krádež?“

„Navečír jsem jim dávala žrát. Seděli tam a teďka jsou pryč.“

„Pořád vám říkám, že nejspíš utekli.“ Kapitán s námahou vynutil na tváři úsměv. „Venku je pěkně, omrzelo je sedět v králíkárně, zavřeno není, sebrali se a šup ven. Tak, babičko. Hlášení si hezky vezměte zpátky, nestojí to za řeč, podruhé zamykejte kůlnu.“

Podal jí listinu a zvedl telefon. Držela papír ve dvou prstech. Kapitán telefonoval, ale babka se k odchodu neměla. Když konečně položil sluchátko, sdělila mu klidně: „Poženu to vejš.“

Glazyčov šeptl kapitánovi:

„Co kdybych tam zajel, soudruhu kapitáne. Takhle po ránu bývá klid, nebudete mě potřebovat…“

Kapitán po něm nevrle blýskl očima.

„Vás se nikdo na nic neptal, Glazyčove. Odvykněte si skákat do řeči.“

Ale mrkl na babku a viděl, že ze záňadří vylovila pečlivě složený kapesník, rozbalila ho a vytáhla arch čistého papíru s plnicím perem.

„To není od vás pěkné, babičko… Heleďte, tuhle s vámi pojede náš zaměstnanec se psem.“

Babička opět souhlasně přikývla.

V autě si bez bázně zvědavě prohlížela Murata, dokonce ho chtěla pohladit. Nejspíš si ho předcházela, aby svědomitěji hledal ukradené králíky.

Babčin dům stál na Ochtě. Byl to starý zděný dvoupatrový barák s velkým dvorem. V kůlně uprostřed dvora zřejmě kdysi stával kočár, ale teď byla přehrazena prkénky na králíkárnu.

Z jednoho kotce se ztratili ti dva babčini nešťastní králíci.

Na dvoře bylo prázdno, ale sotva se tam vhrnul Glazyčov se psem, odevšad se vyrojily děti, v oknech se objevily ženské tváře a z domu vyšel statný domovník.

„Sláva naší bezpečnosti,“ zahalasil. „Kluci, bacha! Králíky sem, nebo máte zadky na maděry, koukněte na toho psa.“

Glazyčov ho požádal, aby děti držel stranou, aby se nemotaly pod nohama. Murata zavedl do kůlny a posvítil baterkou kolem. Pod otevřenými dvířky kotce se válela náruč povadlé trávy. Byla vlhká. Na vlhké trávě stopa dobře a dlouho drží, proto Glazyčov ukázal prstem na trávu. Murat navětřil stopu a hned vyběhl z kůlny ven. Neběžel daleko, jen asi patnáct kroků k místu, kde se krčily děti. Opřel si přední tlapy a zaštěkal na domovníka.

„Výborně!“ nadšeně provolával domovník. „Ráno jsem zametal celý dvůr, z kůlny jsem nosil partajím dříví. Moje boty rozšlapou každou stopu.“

„Spleť se,“ zklamaně řekla bábinka. „Dali mně nějakého budižkničemu, jenom aby se mě zbavili.“

Glazyčov přitáhl vodítko a vzal štěkajícího Murata za obojek.

„Kdepak bydlíte?“ přátelsky se zeptal domovníka.

„Tamhle jsou naše okna, hned ta krajní v přízemí. Babi, na psa se nezlobte, ten za to prachy nebere. Jakoupak má hodnost?“ obrátil se ke Glazyčovovi.

„Obyčejný pes,“ odpověděl Glazyčov. „Prosím vás, dal byste mi trochu vody, soudruhu správce?“

„S radostí.“

V domovníkově bytě Glazyčov pomalu upíjel za džbánku a nenápadně povolil vodítko. Murat hned vyrazil a vlezl pod postel. Vytáhl odtud dvě králičí kůže, dal je Glazyčovovi a hned se horlivě hrnul k plotně, opřel se o ni předními tlapami a rozštěkal se na hrnek přikrytý pokličkou.

„Polévka?“ zeptal se Glazyčov a nadzvedl pokličku.

Z hrnce trčely králičí nohy.

„Koukejme se!“ uplivl si domovník. „Přece to vyslídil, mrzák.“

Stařena na něho upřeně hleděla, rty jí cukaly a brada se jí třásla.

„Já jsem tě, Feďo, vychovala,“ řekla vyčítavě.

„To je váš vnuk?“ zeptal se Glazyčov.

Neodpověděla a rozvázala si oba šátky. Jemné, suché, šedé vlasy se jí zcuchaly.

„Jaks to mohl, Feďo… bez dovolení…“ Hlas měla rozechvělý a lítostivý.

„Nechte toho, babi,“ utrhl se domovník. „Všichni kradou, a jak! Kvůli takovým chcípákům naděláte kraválu, jako by vás vraždil. O mně nejde, zaplatím vám a jsem z obliga. Ale vám se divím, že se nemrzíte poštvat na vlastního vnuka psy.“

„Ty mizero,“ řekl mu Glazyčov. „Zástěru dolů, pojedeš se mnou.“

A tak byla do Muratova účtu zapsána první položka, třicet neslavných bábinčiných rublů.

Ve středisku se mohli potrhat smíchy. Jenom náčelník major Bilibin Glazyčovovi upřímně pogratuloval.

„Na šťastný počinek, soudruhu Glazyčove.“

Bilibin Glazyčova zaujal hned od prvních dnů služby. ? této práci se dostávali všelijací lidé. Nebyla těžká, nezdar vždycky šlo svést na psa a úspěch přičíst na svůj vrub.

Bilibin pracoval ve středisku snad od nepaměti a zarmouceně pozoroval, jak práce se psy pomalu odumírá. Městská dlažba a chodníky byly hustě zašlapány a páchly vším možným, takže se psů používalo stále řidčeji, neboť uměli navětřit jen poslední stopu. V podmínkách velkoměsta bylo skoro nemožné uchránit místo činu a okolí před nežádoucími stopami.

Na městské bezpečnostní oddělení přišli noví lidé a práci se psy přezírali, považovali ji za přežitek minulosti jako třeba jízdu v armádě. Proto také nekladli žádný důraz na výběr lidí pro středisko. Překládali tam třeba takové, kteří se nějak provinili na jiném oddělení, nebo ty, co se k ničemu nehodili. Bylo těžké najít zdůvodnění pro jejich vyloučení, a tak je drželi ve středisku.

? nim patřil poručík Larionov. Do pětatřiceti let stačil vystřídat řadu oborů: byl dopravákem, okrskářem, dělal v podatelně, byl u kriminálky. U každé té práce si vážil jen jednoho: mohl poroučet. Jak známo, špatný šachista dokáže myslet nanejvýš o dva tahy dopředu a přitom vychází z předpokladu, že má proti sobě soupeře hloupějšího, než je on sám. V spletité situaci postupoval Larionov vždycky tak, aby se mohl vytáhnout. Nelámal si hlavu, k čemu to povede a jaké to může mít následky. Jeho postavení mu dávalo možnost aspoň částečně využívat moc, a on jí využíval. Měl proto nepříjemnosti s nadřízenými orgány, ale to bylo v souhlasu s jeho teorií. Nadřízení byli v právu, neboť měli ještě větší moc než on, poručík Larionov.

Jeho soudy o lidech byly prostinké. Dělil je na dva druhy: co měli štěstí a co štěstí neměli. Major Bilibin měl například štěstí, Solochov měl štěstí a letecký konstruktér Tupolev měl také štěstí. Kdyby jemu osud přál, dotáhl by to také tak daleko jako ti šťastlivci.

Ale osud mu nepřál, měl hromskou smůlu. Přeřadili ho do střediska jako psovoda. Prodělal roční kurs v odborné škole a pak mu přidělili psa Burana, kterého neměl rád a navíc se ho trochu bál, neboť ho Buran při výcviku třikrát pokousal.

Nedalo se říci, že by se mu u psů vedlo špatně. Ba líp než v jiných oborech, byl tu pořád nováček, kterému bylo třeba pomáhat a kterého bylo nutno učit.

Přidělili ho pod patronát Dugovcovi, který jako starší přítel o něho pečoval, učil ho a občas mu nadával. Neúnavně mu vtloukal do hlavy:

„Hlavní je teorie, Larionove. Musíš se vypořádat s neznalostí Pavlovových děl. Literaturu ti přinesu.“

A přinesl mu několik příruček. Larionov je svědomitě přečetl, udělal si výpisky do zvláštního tlustého sešitu, přesně odpovídal na kontrolní Dugovcovy otázky, načež ho při výcviku Buran pokousal počtvrté.

Když mu zvěrolékař Zyrjanov obvazoval ruku, pokýval svou plešatou koňskou hlavou.

„Copak to s vámi je, soudruhu Larionove? Takhle vás jednoho krásného dne zakousne. S Buranem není žádný špás.“

„Dostal jsem špatného psa, soudruhu doktore. Já se snažím…“

Zyrjanov zafuněl. Byl to člověk útlocitný, vždycky funěl, když měl někomu říci do očí něco nepříjemného.

„Snažíte se, ale děláte to špatně. Tuhle jdu kolem Buranovy klece, pes žere, a vy pro nic za nic mu nedáváte neřádů. To víte, že se ho to dotkne. A takhle to dopadá.“

Ukázal na zafačovanou Larionovovu ruku.

„Vy chcete říci, že pes všemu rozumí?“ ironicky se usmál Larionov.

Zyrjanov si ho k sobě přitáhl za rameno, naklonil se k němu, jako by mu chtěl svěřit bůhvíjaké tajemství, a křikl mu přímo do ucha jako hluchému:

„Absolutně všemu rozumí.“

Pak se odtáhl a řekl všedním hlasem:

„Čtete si knížky o zvířatech?“

„Soudruh Dugovec mi je půjčuje,“ přikývl Larionov.

„Jak se vám například líbil Jack London?“

„Toho neznám,“ přiznal Larionov.

Jako s keserem s tím hned běžel za Dugovcem. Dugovec se jízlivě usmál a zaťukal si na čelo.

„Dědkovi přeskočilo, už to dávno pozoruju.“

Když se však nad tím zamyslel, došel k názoru, že celá věc není možná tak jednoduchá, jak by se zdálo na první pohled.

Zašel za majorem Bilibinem.

„Jdu za vámi kvůli Zyrjanovovi, soudruhu majore. Je pravdou (to byl jeho oblíbený obrat), je pravdou, že je to ohromný člověk. Mladí by si měli vzít příklad z takového odborníka.“

Bilibin byl ve střehu. Jak začne Dugovec někoho vynášet, určitě něco proti němu má.

„Ale ty jeho řeči se mi nelíbí,“ hned potvrdil Dugovec jeho dohady. „Jako tuhle. Podle posledních údajů se druh našich psů nyní nazývá ‚východoevropský ovčák‘. A Zyrjanov před mladými pořád postaru ‚německý ovčák‘. Taktně jsem ho na to upozornil, ale on mi řekl, že v životě žádného východoevropského ovčáka neviděl. Je to třeba hloupost, ale lidé se mají vychovávat i na maličkostech.“

„To je všechno?“

„Ještě ne,“ nespokojeně pokračoval Dugovec. „Před třemi dny mluvil s Larionovem. A doporučoval mu výlučně cizí literaturu. A vykládal mu věci, které jsou v naprostém rozporu s učením Pavlova.“

„Například?“ zajímal se Bilibin.

Dugovec mu podal arch papíru.

„Tady je to všechno napsáno. Abyste si nemyslel, že roznáším klepy.“

Bilibin se opřel o loket, oči si zastínil dlaní a četl.

Nakonec unaveně řekl:

„To je hrozné.“

„Copak?“ ulekl se Dugovec. „Já vím, jsou tam chyby, ale já mám jen pět tříd. A víte, jak my jsme chodili do školy. Byl to tenkrát hotový holubník.“

„Já jsem také chodil do školy tenkrát. A mám také jenom sedm tříd.“

„Ale vy jste někdo, soudruhu majore.“

„Nechte těch hloupostí, Dugovče. Zyrjanov je skvělý pracovník, kéž bychom měli takových lidí víc.“

„Bere za to peníze,“ podotkl Dugovec. „Já proti jeho práci nic nemám. Konec konců je to vaše věc, soudruhu majore, já jsem tady malý pán… Tu zprávu vám tu mám nechat, nebo si ji mám vzít zpátky?“

„Nechte jí tu,“ rozhodl Bilibin.

Když Dugovec odešel, ještě jednou si udání přečetl, zaskřípal zuby a pak hořící cigaretou vypálil uprostřed dírku, druhou a třetí. Pak se jimi podíval proti oknu a viděl, jak po dvoře jde rozčileně gestikulující Dugovec a s ním Larionov.

4

Murat čím dál víc lnul ke Glazyčovovi. Nešlo mezi nimi jen o pouhou poslušnost, protože naučit psa poslouchat není žádný zázrak. Murat například dovedl vycítit, v jaké je Glazyčov náladě. Uhádl to podle drobných příznaků, které si člověk ani neuvědomuje a o kterých nevěděl ani Glazyčov. Poznával to nejen podle hlasu a podle výrazu tváře, ale i podle jeho pohybů, jak vytahoval z kapsy cigarety, hřeben, kapesník, jak si utíral pot s čela, jak si sedal a jak vstával.

Když na Glazyčova padla únava, rázem byl unavený i Murat. S vyplazeným jazykem těžce oddychoval, pokukoval po Glazyčovovi a celé jeho vzezření dokazovalo, že unaven není Glazyčov, ale on, a že by neškodila chvilka odpočinku. Když od nich od obou vyžadovala práce namáhavé dlouhé vypětí, Murat nikdy nedal najevo, že je se silami u konce. Byl ochoten jako Glazyčov třeba podesáté začít s pátráním znovu a cítil se provinilý a nešťastný, když skončilo nezdarem.

Jeho nezdolnosti se podivoval i Glazyčov, otužilý chodec.

„Ty jsi, kamaráde, nezmar,“ říkával mu někdy.

Ocasem, očima, ušima, celým tělem Murat odpovídali

„Copak se dá dělat, služba je služba.“

Za Murata vůbec nejlíp mluvil jeho ocas. A neuměl vyjadřovat jen nějaké ty obyčejné city jako příchylnost, radost a zlost, ale věci daleko složitější. Tak například jde Glazyčov za ním při práci. Všechno je v pořádku. Murat soustředěně běží po stopě s čenichem až u země. Ale najednou se Glazyčovovi nezdá Muratův ocas. Je v něm něco lživého a ledabylého. Zavolá:

„Murate, ke mně!“

Murat přiběhne a Glazyčov na něho přísně spustí:

„Kdopak se ulejvá? Myslíš, že to nevidím? Tak žádné podfuky. Hledej!“

Murat se provinile zavrtí na místě, pak se kousek vrátí a dá se úplně na druhou stranu, než šel prve.

Trochu si opravdu zalajdačil. Zamyslel se při plnění služebních povinností. Psi mají také své starosti…

Jenom s nadřízenými byl pořád na štíru jako dřív. Nikoho neuznával kromě Glazyčova a nanejvýš ještě kuchařku Antonovnu ze psí kuchyně.

Nestrpěl od ní žádnou důvěrnost, ale milostivě dovoloval, aby mu přinesla misku s jídlem do kotce a postavila ji na zem. Právo uklidit prázdnou misku měl jedině Glazyčov. Jednou se stalo, že Glazyčov sedm dní stonal. Murat přijímal od Antonovny jídlo, misku vylízal, ale sám ji hned uklidil dozadu do kouta. Než se Glazyčov vrátil, ležela jich tam celá hromádka. Murat je považoval za Glazyčovův osobní majetek a vrátil mu je tak říkajíc z ručky do ručky. Ostatní zaměstnance trpně snášel. Znal jejich tváře i jejich pach, ale byli to pro něho cizí lidé, od nichž se mohl každou chvíli nadát nějaké špatnosti.

Jakousi výjimku činil veterinář Zyrjanov. ? němu do ambulatoria chodil s Glazyčovem rád. Všechno tu vonělo zeleným mýdlem a mytí Murat zbožňoval. Ochotně vyskočil na dlouhý stůl pod zrcadlovou lampu, klidně stál a dovolil Zyrjanovovi, aby mu prohlížel tlapy, srst, oči uši. Rád poslouchal, jak starý doktor mluví s Glazyčovem, tiše, bez gestikulace a rozčilování.

Murat byl vůbec citlivý na to, jakým tónem lidé mluvili s jeho pánem. Byl dokonce toho mínění, že Glazyčov občas projevuje až trestuhodnou dobrotu neb lehkomyslnost, když dovoluje lidem, aby s ním mluvili tónem tak nepřijatelným. Jednou na podzimních závodech se Murat nevalně předvedl a předseda komise, jakýsi major, se pustil do Glazyčova.

„Soudruhu podporučíku, vaše práce se psem je nedostatečná.“

Murat seděl vedle Glazyčova, s tělem vypjatým jako luk, udiveně na něho pokukoval a zároveň se zdviženým čenichem číhavě pozoroval majora.

„Absolutně mu chybí výcvik poslušnosti. Je lhostejný k obraně svého psovoda.“

Major měl od přírody nepříjemný hlas, a když teď byl napjatý rozčilením, řezal Murata do uší k nevydržení. Murat vztyčil chvějící se slechy a pevně se opřel předními tlapami o zem.

Glazyčov cítil jeho neklid, napjal vodítko a uctivě požádal majora:

„Soudruhu majore, prosím vás, trochu klidněji.“

„Cože?“ rozhořčeně zvýšil hlas major.

A tu Murat skočil. Glazyčov ho stěží zadržel, celým tělem ho strhl zpět.

Major se zapotácel, dva členové komise ho zachytili za lokty.

Za tuhle nepříjemnost, vlastně proto, že Murat neuměl rozeznávat označení na náramenících, dostal na závodech diplom třetí třídy místo druhé.

„Tvůj Murat nesnáší kritiku,“ dloubl Glazyčova Dugovec.

„Kterýpak pes ji snáší?“ pokrčil rameny Glazyčov.

Murat dobýval slávy pomaloučku, s překážkami. Dlouho mu svěřovali jen málo významné záležitosti. Šlo většinou o domovní krádeže a věci, které našel, byly oceněny na pár rublů.

„To jsou naši ochránci soukromého vlastnictví,“ špičkovali kamarádi. „Jen podvlíkaček už zachránili nejmíň za tisíc rublů.“

Glazyčov se tomu dobromyslně smál, jenom jednou, když přišel unavený z namáhavé dvanáctihodinové služby, nenadále vybuchl:

„Já si myslím, že spodky poctivýho chlapa taky stojí za námahu.“

„Jak jsi to říkal?“ naježil se podezřívavě Dugovec.

„Jak jsi to slyšel. Jsme s Muratem stejného názoru.“

Murat se obeznámil i s Glazyčovovým soukromím. Glazyčov se jednou při cestě zastavil doma na oběd a psa vzal s sebou. Tato návštěva zanechala v Muratovi trýznivé vzpomínky.

Když šli nahoru po schodech, domníval se Murat, že se jedná o úřední záležitost. Ze zvyku očichával schody a zarazil ho silný pach jeho pána. Pán šel sice vedle něho, ale ten pach vycházel z kamenných schodů. Když vešli do bytu, neklidně zvedl hlavu ke Glazyčovovi, dávaje mu na srozuměnou, že v takových podmínkách se pracovat nedá. Všechno tu bylo skrznaskrz načichlé pánem.

? dovršení všeho z jedné místnosti vyběhl chlapec a vrhl se ke Glazyčovovi s radostným křikem:

„Tatínek přišel! S Muratem!“ a škrábal se nahoru k otci.

Za chlapcem vyšla žena. Murat rázem pochopil, že k němu také patří. Dala mu pusu, vzala jeho plášť a pověsila jej na věšák.

„Máme hlad, Liduško,“ hlásil Glazyčov.

Vešli do pokoje. Chlapec se vymanil z otcova náručí, slezl na zem a zamířil k Muratovi.

„Pozor!“ zvolala žena. „Vovo, pojď sem!“

„Neboj se, Murat mu nic neudělá!“

Murat nevlídně sledoval blížícího se kluka. Byl strašně podobný pánovi, stejně hranatý, dobrosrdečný, s širokými červenými tvářemi a šikmýma očima. Murat letmo mrkl po Glazyčovovi, byl tu, seděl za stolem. A ten malý Glazyčov, slabý a hloupý, podával Muratovi bonbón.

„Vem si, Murate,“ vybídl ho Glazyčov.

Klučík strkal Muratovi bonbón přímo do čenichu. To si k němu ještě nikdo nedovolil. Zuřivý štěkot ho tlačil v prsou i v krku, sotva dýchal, aby se neprodral ven sevřenými tesáky.

„Abys na to jednou nedoplatil,“ tiše poznamenala matka.

„Říkám ti, že mu neublíží,“ tvrdil Glazyčov. „Vovko, pohlaď si ho.“

Bonbón si Murat nevzal, ale Vovkovo hlazení strpěl. Jen pes by mohl ocenit, kolik ho to stálo úsilí.

Zdrželi se asi půl hodinky, než se Glazyčov najedl. Syn u něho klečel, žena přinášela a odnášela talíře. Murat podle rozkazu ležel u kamen. Chlapce nenáviděl a ženu také. Pán s nimi mluvil takovým něžným tónem, že Murat umíral žárlivostí.

Na rozloučenou Glazyčov řekl synkovi:

„Od tebe si bonbón nevzal, Vovko, ale podívej se, jak ho schlamstne, když mu ho dám já.“

A nedbale bonbón hodil Muratovi. Pes odvrátil hlavu a uhnul pracky, jako by se mohl o něj umazat.

„Heleďme se,“ mrkl Glazyčov na ženu. „Zlobí se.“

„Proč?“

„Žárlí.“

„Ale, prosím tě,“ zasmála se.

Glazyčov přistoupil k Muratovi, pohladil ho tvrdou silnou rukou a zašeptal mu do ucha:

„Ty jsi svobodný, ale já mám rodinu. Rozumíš, Murate? Když je člověk sám, je to těžký život. Psí život, víš?“

„Rozmazluješ ho, Koljo,“ řekla žena.

„Copak na tom světě, chudák, má? Z kotce do práce, z práce do kotce…“

V tu dobu nastal příliv Muratovy slávy. Začalo to obyčejnou krádeží, kdy při pátrání Murat projevil mimořádné schopnosti. Každý o něm mluvil s uznáním.

V jednom venkovském městečku byl dvakrát během měsíce vykraden potravinový sklad sanatoria. Ztratily se některé potraviny a alkohol. Poprvé tam byl vyslán Dugovec s Donem. Prošťárali celé okolí a s nepořízenou se vrátili zpátky. Dugovec šťavnatě tituloval ředitelství sanatoria. Do vylomených dveří skladu nalezlo plno čumilů, celé okolí bylo zašmajdáno pacienty, co tam může pořídit pes!

„Nejspíš v tom má prsty někdo z vedení,“ uzavřel Dugovec.

Podruhé tam poslali Glazyčova.

Vedoucí akce, který jel s ním, mu po cestě důvěrně sdělil, že vojenská správa podala nahoru stížnost na neschopnost kriminálního oddělení.

Nakonec mu dal návrh.

„Podívej, v krajním případě to uděláme takhle. Já otypnu podezřelého a pes ať na něj na tvůj povel zaštěká. Ze strachu třeba kápne božskou.“

„To ne,“ zamračil se Glazyčov. „Já mám rád čistou práci.“

Do sanatoria přijeli brzy ráno, ale bylo už po budíčku a všude lidí jako much. Zpráva o nové krádeži se roznesla rychlostí blesku. Pacienti postávali v hloučcích a hlasitě rozebírali noční události.

Sklad byl za kuchyní, na rohu budovy. Také tam stáli lidé. Ředitel sanatoria ve vojenském plášti, jakýsi stařec v pyžamu, skladnice v bílém plášti, kulturní referent s harmonikou a štíhlý vysoký kapitán s označením pohraniční stráže. U nohou mu seděl krásný vlčák.

Všichni, co tu stáli, se bůhvíproč neobraceli k řediteli sanatoria, ale k sympatickému dědovi v pyžamu. Vedoucí akce mu tedy také podal svůj průkaz a představil se, ale stařec pokrčil úzkými rameny:

„Já jsem pacient. Tohle je ředitel.“

Ředitel měl obličej samou rudou skvrnu a bezradně těkal očima z vedoucího akce na Glazyčova a na Murata.

„Vy jste také přivedli psa?“

A pak se obrátil k starci:

„Soudruhu generále, kriminálka také poslala psa.“

„Nevadí,“ mínil generál. „Více očí víc vidí, víc uší víc slyší. Ať se domluví s kapitánem, on jim řekne co a jak. A nerozčilujte se tak, Jevgeniji Borisoviči,“ usmál se na ředitele a zavrtěl krátce ostříhanou šedou hlavou. „Na frontě jste byl hrdina, a tady byste se bál?“

„Finanční zodpovědnost je horší než válka, soudruhu generále,“ pokusil se ředitel o úsměv, ale jen se mu žalostně stáhly rty.

Vedoucí akce s Glazyčovem si vzali kapitána stranou. Vyšlo najevo, že ho sem ráno zavolal generál.

Kapitán se choval povýšeně a mluvil s nimi ironicky, zejména s Glazyčovem. Malý psovod, pramálo elegantní ve své odřené čepici a ošuntělém plášti, v něm nevzbuzoval respekt ani úctu. Možná také, že náležel k těm důstojníkům, kteří na lidi od bezpečnosti mají svrchu.

„Máš takového domáckého hafánka,“ řekl Glazyčovovi. „Umí dávat pac?“

„Zkuste to, soudruhu kapitáne,“ dobromyslně navrhl Glazyčov. „Ještě nesní dal.“

Na zdvořilé dotazy vedoucího akce odpovídal kapitán lakonicky. Zavolali ho, tedy přijel. Uvedl psa na stopu, za daných konkrétních podmínek je to absolutně ztráta času. V noci po okolí jezdily náklaďáky a zamořily to tu benzínem.

„Půjdu si promluvit s lidmi,“ rozhodl se vedoucí akce.

„Soudruhu kapitáne, odkud jste uvedl psa na stopu?“ ptal se Glazyčov.

„Odkud jsem uznal za vhodné. Ty mě nemáš co revidovat.“

„Ptám se proto, že nemám chuť vodit svého Murata tudy, kudy šel už váš pes.“

„Chceš-li co vědět,“ řekl kapitán, „tam, kde pracoval můj pes, už nikdo druhý nemá co dělat.“

„Za pokus to snad stojí,“ mínil Glazyčov.

„Chceš se vytáhnout?“

„Kdyby nás někdo poslouchal, divil by se, soudruhu kapitáne,“ zasmál se Glazyčov. „Jako bychom byli agenti od konkurenčních firem.“

A odešel od něho. „Nechápu, co tohle je za lidi. Člověku je za ně hanba,“ pomyslil si v duchu.

Muratovi poručil, aby seděl, a pro jistotu vodítko uvázal k borovici. Šel obhlédnout území sanatoria. Sanatorium bylo obehnáno dřevěným plotem asi tři metry vysokým. Vedle brány byla vrátnice a v ní držel službu strážný. Od něho se Glazyčov dozvěděl, že brána i dvířka vrátnice se na noc zamykají. Při dnešní i minulé krádeži zůstaly zámky nedotčeny.

„To je jasné. Ten lump přelezl přes plot,“ tvrdil strážný. „Ale je mi líto Věrky. Ta to odpije…“

„Jaká Věrka?“

„Skladnice.“

„To ještě není tak jisté,“ řekl Glazyčov.

Zašel do skladu. Na sudu okurek sedělo tlusté zrzavé děvče v bílém plášti a posmrkávalo.

„Není to zbytečné plakat předem?“ domlouval jí Glazyčov. „Vždyť tady založíte rybník. Vy jste Věra?“

„Jo,“ odpověděla dívka. „Vy jste taky od policie?“

„Ehm,“ přisvědčil Glazyčov a sedl si na druhý sud. Zaklepal na něj a zeptal se: „To je kyselé zelí?“

Dívka přestala plakat, potěšená, že s ní Glazyčov tak přátelsky rozmlouvá. Tento měsíc ji už několikrát vyslýchali, a ne zrovna taktně. Uraženě cítila, že ji přece jen z něčeho podezřívají. Kromě toho, když ji vyšetřoval vedoucí akce, nepřímo ji nabádal k tomu, aby označila někoho podezřelého. To nemohla udělat a vedoucí akce byl zřejmě na ni rozzlobený.

„Kdy bude mýmu trápení konec,“ naříkala. „Za jediný měsíc dvě krádeže.“

„A hodně toho odnesli?“ zajímal se Glazyčov.

„No hrůza! Pět šunek, vymručela jsem je na ústředí na třetí kvartál. Osmnáct kilo holandského sýra, výběrové čerstvé máslo – dvě bedny! Žaludeční víno. Krmená kuřata – náš ředitel je usmlouval na krajském výboru. Teď nevím, co dáme do hrnce. A ten od vás mi ještě řekne: „Není toho hodně na jednu krádež, soudružko?“

„On si dělal legraci,“ ujistil ji Glazyčov.

„To si vybral pravou chvíli…“

Glazyčov poseděl ještě asi deset minut a pak se zvedl. Bylo mu děvčete líto. Znal sice případy, že i takováhle děvčata jen hrála komedii, leccos už Glazyčov zažil, a nikdy se proto neukvapoval v důvěře k lidem. Ale například zásada Dugovcova „Nejprv mi dokaž, že jsi nevinný,“ byla pro něho nepřijatelná. Zdálo se mu, že uráží lidskou důstojnost.

Na sudu ve skladišti si promyslel svůj plán. Vodit sem Murata nemělo smysl. Bylo tu hotové mraveniště stop po lidech, po psech i po autech. V krádeži měla zřejmě prsty nějaká parta, jeden člověk by toho tolik neunesl. A strážný měl pravdu, nejspíš přelezli plot.

A Glazyčov za rohem kuchyně pomalu vykročil podél plotu. Místy byla země udupaná a sem tam rostl nějaký keř. Glazyčov křoví pozorně prohlédl, ale nenašel ani polámané, ani pomačkané větve. Na zpáteční cestě si prohlížel plot. Na jednom trámku zpozoroval odštípnutou třísku, visela na vlákně. Mohl ji někdo uštípnout, když lezl přes plot, ale také tam mohla viset už odjakživa. Došel do konce a zas se k tomu místu vrátil. Obyčejná tříska.

Když Glazyčov usilovně přemýšlel, přišlo mu vždycky do hlavy nějaké nesmyslné rčení, které si maně šeptem opakoval. A teď, když se skláněl nad plotem, mumlal:

„Tím spíš…, tím spíš…“

Ale co „tím spíš“ – čert ví.

Třísku utrhl a prostrčil ji plotem na druhou stranu, aby i tam bylo vidět, kde visela. Pak vzal Murata, kterého už sezení omrzelo a neklidně přešlapoval, a vyšel s ním do lesa obklopujícího sanatorium.

Tam, kde našel třísku v plotě, byl mělký příkop. Pustil Murata z řemene a poručil mu „Aport!“

Murat byl puntičkář. Když mu řekli aport, prohledal čumákem každou travičku a všechno, co našel, nosil Glazyčovovi, třeba vyškrtané sirky.

Glazyčov pod borovicí od něho bral nalezené haraburdí, staré plechovky od konzerv, rezaté hřebíky, shnilé hadry.

„Tím spíš… šeptal si, ‚tím spíš‘…“

Murat přinesl provázek. Provázek byl mastný. Glazyčov k němu přičichl, voněl šunkou. Takovým provázkem, bývají ovázány šunkové kýty.

„Jsi pašák,“ pochválil psa, „pojď sem!“

Vzal ho za obojek, pohladil ho a zavedl ho k místu, kde se válel provázek. Poručil mu, aby navětřil stopu, a pak jako vždy s bušícím srdcem dal povel:

„Hledej!“

Murat se rozběhl.

Ocas a uši prozrazovaly, že jde najisto. Běžet za ním nebyla žádná slast, protože to bral přímo přes křoviny a přes dolíky.

Utíkali tak asi čtyřicet minut, když Murat náhle zmírnil krok u skácené, napůl shnilé borovice a kolem dokola, ji obešel. Rýpal nosem do spadlého jehličí a prskal. Pak začal tlapami vyhazovat hlínu.

Pod hlínou byly bedny s máslem a vínem. Byl tu pytel se šunkou a sýrem.

Glazyčov usedl na kmen borovice, ovíval si zpocený obličej čepicí a zapálil si. Murat s vyplazeným jazykem ležel vedle něho a občas se olízl, když se podíval na. šunku.

„Jseš prima pes,“ chválil ho Glazyčov. „Ale šunku nedostaneš, musíš se učit žít podle své kapsy. Já měl ve skladišti taky chuť na kyselou okurku, ale neřekl jsem. si o ni. Víš vůbec, jaké my máme choulostivé zaměstnání? O něco si řekneš, a bude se o tobě vykládat, že bereš úplatky…“

Ale pak si vzpomněl, že se sluší pochválit psa podle předpisu, a napravil to:

„Hodný, Murate, hodný.“

Ale Murat měl radši, když s ním Glazyčov mluvil obyčejnou lidskou řečí.

Když si trochu odpočinul, zašel Glazyčov za vedoucím akce. Znovu věci zakopali, pečlivě zaházeli jehličím a potom se s Muratem schovali v houštince.

Seděli tam do svítání. S rozbřeskem přišli za kořistí zloději. Na cestě zastavil náklaďák a tři mladíci s lopatou došli ke skácené borovici. Plivli si do dlaní a začli házet hlínu.

„Pusť psa,“ šeptl vedoucí akce.

„Ještě ne,“ namítl Glazyčov. „Ať to nejdřív všechno vyndají. Nebo se pak budou vymlouvat, že si jen tak kopali jámu.“

Když Glazyčov s vedoucím vylezli z houští a křikli: „Stůj! Ruce vzhůru!“ – hoši se dali na útěk.

Murat dostal příkaz, aby je zadržel. Udělal to snadno a rychle, sehnal tři zlodějíčky jako kvočna kuřata. Ani se jich dotknout nemusel. Když uviděli psa, ztuhli jako přimražení a Murat měl rytířskou výchovu. Nehybného nepřítele nenapadal.

5

Čas letěl. Murat dospěl.

Vážil už přes padesát kilo, hruď a hřbet se rozložily do šířky, tlapy měl silné jako opravdová šelma a na mohutném krku se leskla dlouhá šedá srst jako elegantní drahý límec.

Když přišly mrazy, už se nestěhoval do budovy, ale spal v kotci na ojíněné podlaze a ráno, když se protahoval, vypouštěl ze chřtánu bílé kotouče páry.

V zimě bylo méně práce. Za mrazu pes nemohl pracovat, otupěl mu čich. Ani zlodějům se nechtělo do nečasu.

Jednou přišla za Muratem návštěva.

Byl zrovna tréninkový den. Murat si právě odbyl svou hodinu a Glazyčov ho chtěl odvést do kotce, když v doprovodu majora Bilibina přišli dva hosté. Mladá, silně navoněná žena a letitý námořník.

Žena z dálky poznala svého psa.

„Sášo!“ nadšeně vykřikla. „Podívej, jaký je z něho krasavec. Říkala jsem ti, že se dostal do dobrých rukou.“

Otočila se k Bilibinovi a podala mu svou malou měkkou ruku.

„Jsme vám nesmírně vděčni, soudruhu majore. Děkujeme.“

„Není zač. Pes stojí za ty peníze.“

„Peníze?“ udivil se námořník. „Za jaké peníze, maminko?“ podíval se na ženu.

„Bože můj. Už jsem ti to stokrát vyprávěla…“

Zrychlila krok, skoro se rozběhla k Muratovi.

„Murate! Murate! Muratku!“

V jejím hlase byla lítost a dojetí.

Služební německý ovčák Murat nesnesl, aby ho cizí lidé nazývali jménem. Tomu ho naučil Glazyčov.

Otočil se. Jakási žena v rozepjatém kožichu k němu běžela a hlasitě volala cizím hlasem:

„Muratku, Muratečku!“

Se štěkotem se na ni vrhl, jak ho to učili ve výcvikovém středisku, a povalil ji na zem. Glazyčov, který ho nestačil zadržet, pomohl ženě na nohy a provinile jí oprašoval z kožichu sníh.

„Nepoznal mě,“ plakala zklamáním. „Jak na mě mohl zapomenout?“

Glazyčov ji utěšoval a hájil Murata, mumlal něco o podmíněných reflexech, o útlumu a o signální soustavě.

Námořník stál vedle nich. Zeptal se:

„Neuhodila ses?“

A pak se obrátil k Bilibinovi se smutným úsměvem.

„Psi zřejmě jako lidé neodpouštějí, když je někdo prodá.“

Bilibin potvrdil, že většina psů za rok ve středisku nadobro zapomene na své bývalé pány.

„Pochopitelně,“ přikývl námořník. „Já bych ho byl nikdy nedal pryč, ale žena se bála, aby nepokousal synka.“

A víckrát už se ve středisku neobjevili.

Čas běžel a jeho úprk Murat nepozoroval ani nechápal. Dovedl svou práci a stýskalo se mu po ní, když měl Glazyčov dovolenou. Dostal nového souseda. Chudáka Dona vyřadili pro stáří, hřbet se mu propadl a tesáky ztratily ostří. Dugovec ho zavezl do veterinární nemocnice a vrátil se sám.

Zase se říkalo „německý ovčák“, a ne „východoevropský“, ale to bylo Muratovi jedno.

Dorochov šel do důchodu, Murat si toho ani nevšiml.

Na Dorochovovo místo byl jmenován Dugovec.

Dugovec tak ostentativně dával všem psovodům najevo, že novou hodností se jejich vzájemné vztahy nijak nezměnily, že všem bylo naráz jasné, máme nového nadřízeného.

? starým známým se choval stejně prostě jako dřív, plácal je kamarádsky po zádech, mrkal na ně, ale chraňbůh, aby si oni dovolili nějakou důvěrnost. Tu hlavní instruktor Dugovec jim na místě dal najevo, že je hlavní instruktor Dugovec.

Potíž byla s Glazyčovem. Aby si zjednal u toho lehkomyslníka náležitou autoritu, dokonce mu občas vykal. Všemožně mu dával najevo, že mezi nimi je služební odstup.

Veden tímto záměrem zamořoval Glazyčovova akta při týdenním tréninku i při prověrkových zkouškách záplavami připomínek.

Halil to všechno do formy přátelské účasti:

„Rozuměj mi, Glazyčove, myslím to s tebou dobře.“

Nebo: „Ty mě znáš, Glazyčove, já každému řeknu všechno na rovinu.“

Anebo také: „Druhému bych to prominul. A na tebe mám větší nároky.“

V záchvatu sdílnosti Dugovec dokonce Glazyčovovi vypravoval, jak před třemi dny na ředitelství před lidmi (nebudu ti prozrazovat jména) vychvaloval jeho práci a vymáhal mu prémii. Ve skutečnosti to bylo trochu jinak. To všechno dělal Bilibin v Dugovcově přítomnosti. Dugovec tenkrát mektal něco o prémii pro mladého Larionova, ale když to Glazyčovovi líčil, byl sám přesvědčen, že to bylo tak, jak říkal. A dokonce byl uražený, když na výsměšné tváři Glazyčovově nebyl ani stín vděčnosti.

Ne že by Glazyčov o prémii nestál, kdopak nemá rád peníze, ale naschvál řekl lhostejně:

„Kdyby ses na to vyflák. Pořád myslíš jen na druhé, máš taky pamatovat na sebe.“

Dugovec dotčeně stiskl čelisti a pokáral ho:

„Soudruhu Glazyčove, moc si o sobě myslíte.“

V tu dobu se Glazyčovovi práce dařila. Desky s Muratovým pracovním výkazem sílily. Leželo tam už na sta protokolů o nasazení služebního psa Murata a v nich se podrobně popisovalo, o jaký zločin šlo a co se Muratovi podařilo udělat. S účetnickou přesností se každý rok vypočítávala hodnota zachráněného majetku a počet zadržených pachatelů.

Murat šplhal po střechách, prolézal sklepy a kotelny, strkal čenich do vyhrabaných děr, lezl do kanálů, skákal přes ploty, prostě šel tam, kam ho vedl čich.

Někdy čich selhal, když prohnaný zloděj posypal své stopy tabákem nebo polil kreozotem, petrolejem nebo benzínem. Když Murat narazil na takovouhle vyhlazenou stopu, začal se bezradně a zlostně motat na místě, dokud mu Glazyčov nepomohl. Glazyčov ho vodil ve velkých obloucích kolem nešťastného místa, hledal, kde by mohli narazit na další stopu. Glazyčov věděl to, co nevěděl pes. Při chůzi člověk ztrácí drobnohledné neviditelné částečky šatů a kůže. Vítr je unáší třeba sedm osm metrů daleko. Vodil psa tak dlouho, dokud se znovu se štěkotem nevrhl po stopě.

Po každé akci chodil Murat spát do kotce na zadním dvorku. Únavou naráz usínal, ale spal neklidně, ve snu šel znovu po stopě, ztrácel ji, zlostně skučel, pak ji znovu našel a letěl za nenáviděným nepřítelem. Vždycky to dobře dopadlo, Murat nepřítele dostihl a se zuřivým štěkotem ho rozsápal na kusy a od nikoho si svou oběť nedal vzít. I ve snu sloužil Murat kriminálce.

A malý Glazyčov, k smrti unavený a špinavý, seděl v kanceláři za stolem, námahou vystrkoval špičku jazyka a maloval na předepsaném formuláři:

„Já, psovod služebního psa podporučík Glazyčov, se psem jménem Murat ve dvě hodiny v noci toho a toho data jsem byl dozorčím poslán.“

V kanceláři bylo plno hluku, kouře, řinčely telefony. Příslušníci odjížděli na místo hlášeného činu a zas se vraceli zpět. Jakási rozcuchaná žena s pláčem bědovala, že ji muž dneska určitě zabije, že jí vyhrožoval. Major, který měl službu, jí domlouval, aby nevěřila planým vyhrůžkám, ať přijde, kdyby ji začal bít. Vyhrnula si rukávy a ukazovala modřiny, které jí zbyly* ještě od minulé výplaty. Major jí zdvořile vysvětloval, že v takových případech musí být svědek a že by si měla dojít na polikliniku a dát si potvrdit, že jí bylo ublíženo na těle.

Z reproduktoru nade dveřmi nejprv hlaholila ranní rozcvička, pak hlasatel svěžím hlasem oznámil, že na Urale byly zapáleny dvě nové vysoké pece, a za ním hlasatelka přívětivě dodala, že v kraji byla dokončena sklizeň brambor.

Glazyčov s úsilím hledal slova:

„Při prohlídce místa vraždy jsem shledal, že stopy po pachatelích se zachovaly u dveří obchodu, kde byla nalezena mrtvola strážného. Pes sledoval stopu do Děgťorné ulice, odtud na Něvský prospekt, pak přes ulici na dvůr domu č. 163 a průjezdy došel až na dvůr domu 153. Tam přiběhl k požárnímu žebříku, po něm vylezl na půdu a začal štěkat na díru do světlíku…“

Do kanceláře vstoupil komisař. Všichni vstali. Také Glazyčov se zvedl.

Komisař se ho zeptal, kolik balíků látky vytáhli ze světlíku.

„Osm.“

„A nábojnici pes našel?“

„Našel, soudruhu komisaři. Předal jsem ji znalci.“

„Máš dobrého pejska,“ řekl komisař. „Až dopíšeš hlášení, jdi se vyspat. Máš oči červené jako králík. Jsi utahaný?“

„Trochu.“

Komisař vzal se stolu napůl popsaný arch, přelétl po něm očima a s povzdechem ho zase položil.

„Mizerové. Zabijí člověka kvůli kusu hadru. Můžeš si to srovnat v hlavě?“ bůhvíproč šeptem se zeptal Glazyčova.

Aniž čekal na odpověď, přešel ke stolu dozorčího. Glazyčov se znovu pustil do psaní a přitom slyšel, jak komisař mluví s rozcuchanou ženou.

„Byla jste u mne minulý týden. Doporučil jsem vám, abyste podala žalobu. Nejdřív jste ji podala a pak jste ji zas vzala zpátky, abychom vám muže na patnáct dní nezavřeli. Co teď od nás chcete?“

„Postrašte ho,“ žádala žena. „Nemusíte ho hned zavírat. Postrašte ho nějak.“

„Máme na něj udělat bububu?“

Všichni kolem se zasmáli a žena se zas dala do pláče. Nevěděla si s mužem rady. A komisař, který ji teď poslouchal se zdvořilou netrpělivostí – také celou noc nespal –, jí poradil, aby se obrátila na odborovou organizaci závodu, kde její manžel pracuje. Přitom dobře chápal, že v rodinném životě dochází k situacím, kde žádná odborová organizace není nic platná. Občas musel ze své funkce radit lidem i to, v co sám nevěřil.

Glazyčov psal, hudba hrála, zněly veselé nepřirozené hlasy hlasatelů, řinčely telefony a jemu se strašně chtělo spát. Byl tak unavený, že psal jedno a myslel na něco docela jiného. Když vyplňoval rubriku „Popis práce psa“, přemýšlel o tom, že technika udělala velký pokrok, ale lidé za ní zaostali. Člověk může vlastníma rukama stvořit zázraky, a pak stejnýma rukama třeba zabije.

Domů přišel ráno v osm. Vovka ještě spal. U postýlky na podlaze byla rozházená celá armáda sovětských vojáků a fašistů vystříhaných z papíru.

Pokoj příjemně voněl spánkem a klidem. Žena právě vstala. Glazyčov se zalíbením pozoroval, jak pobíhá po pokoji a vymetá koštětem celou druhou světovou válku.

Přestalo se mu chtít spát, tiše spolu vypili čaj a pak žena odešla do nemocnice. Byla zdravotní sestrou. V bytě začaly bouchat i další dveře. Obyvatelé se myli, vařili, snídali, chystali se do práce.

Všechny zvuky teď Glazyčova zrovna hladily.

Žena před odchodem řekla:

„Chci koupit Vovkovi kabátek. Starý už má potrhaný.“

„Kup,“ souhlasil Glazyčov.

„Neměla bych vzít o číslo větší? Roste jako z vody.“

„Jen ať roste,“ schválil Glazyčov.

„Polévka je za oknem. Brambory jsou osolené. Zkus je vidličkou, aby byly měkké.“

„Neboj se, umím uvařit brambory,“ usmál se Glazyčov.

„Kabátek koupit můžu, do výplaty vyjdeme.“

Šel za ní zavřít venkovní dveře. Na prahu se ještě obrátila:

„Přece jen vezmu o číslo větší.“

Když se vrátil do pokoje, padl mu zrak na rám u dveří, kde čárky tužkou označovaly růst jeho syna. Poslední čárka byla jen asi sedmdesát centimetrů nad podlahou.

„Bude malý jako já,“ pomyslel si Glazyčov.

Náhle pochopil, co ho tak trápilo, když se vracel domů. Lidé mohou žít hezky. Mohou a musí. Není to těžké. Jednou všichni ničemové ze světa zmizí. Vovka se toho dožije. Ale strážný, kterého dnes zabili, se toho nedočkal.

6

Letos v zimě neměl Murat mnoho práce. V lednu uhodily mrazy a řádily celý měsíc. Stačilo, když se Murat šel proběhnout – sníh mu zalézal do tlap a ledovatěl. Často musel skákat o třech a pak v kleci vykusovat a vylizovat kousky ledu z každého drápu.

Pravda, asi čtrnáct dní Murat práci měl. Filmoval. Ty dva týdny ho silně vyčerpaly a pocuchaly mu nervy, protože musil pracovat s cizím člověkem, ne s Glazyčovem. Glazyčov vždycky stál poblíž a pohyby mu dával příkazy. Cizí člověk, herec, který představoval psovoda, se v práci ani trošku nevyznal a jenom Murata pletl. Vůbec při filmování bylo daleko méně pořádku než při opravdové krádeži. Murat cítil, že se Glazyčov rozčiluje a zlobí. Proto se také zlobil a mnohokrát chtěl pokousat herce i toho člověka, co pořád křičel do široké kovové trouby.

Když byl film dokončen, Murat ho sice neviděl, zato byli pozváni všichni zaměstnanci střediska k hodnocení. Slovo si vzal Dugovec. Pravil, že film bude mít obrovský výchovný význam a že filmoví pracovníci by měli hlouběji proniknout do skutečnosti.

Z kina vyšli společně. Mlčeli, kouřili. Kdosi navrhl zajít na pivo. Přiťukli si a napili se.

Glazyčov řekl: „Nestálo to za fajfku tabáku.“

Larionov se zasmál: „Hraje tam tvůj pes.“

„Však by to měl dnes Glazyčov zatáhnout,“ podotkl Dugovec. „Dostal za natáčení peníze. Přiznej se, kolik to sypalo?“

„Zaplatím,“ souhlasil Glazyčov. „Ale proč tys chválil tak mizerný film? Tobě se opravdu líbil?“

„Račte si uvědomit, že každý má jiné gusto.“

„Ale tobě osobně se líbil?“

„Když se dívám na film, musí jít můj osobní vkus stranou.“

„Kdyby každý posuzoval filmy podle svého osobního vkusu, nikdo by do kina nechodil,“ vmísil se do řeči Larionov.

„Teda, přátelé, něco tu nehraje,“ obrátil se Glazyčov k ostatním psovodům.

„Račte si uvědomit, že se filmy točí pro lid,“ zdůraznil Dugovec.

„A já jsem kdo?“

„Vy jste podporučík Glazyčov.“

Larionov se rozchechtal.

„Ten ti to dává,“ volal nadšeně.

Starší psovod, třikrát postřelený bandity v třicátých letech, si Larionova přísně změřil.

„Hodně to zkreslili,“ řekl. „Ale nejsem odborník, třeba je to k něčemu dobré.“

„A co konkrétně ‚zkreslili?“ vybuchl Larionov a pošilhával po Dugovcovi.

„Před tím jejich psovodem by člověk padl na kolena a čelem bil o zem. Dokonalost sama. Nepije, nekouří, nemiluje. Ve dne v noci chytá zloděje. Jeden by se pomalu divil, proč u nás ještě vůbec máme basu. Nejsem odborník,“ znovu najednou opakoval, „a mám už léta. Nevím. Třeba je to k něčemu dobré.“

„Tak ty bys chtěl, Ivane Timofejeviči, aby ve filmu ukazovali basu?“ ironicky se otázal Dugovec.

„Nebo jak tady sedíme u piva?“ rozesmál se Larionov.

Psovod stihl Larionova drtivým pohledem.

„Ty se do toho nepleť, jsi proti mně ještě cucák.

O basu ve filmu nestojím,“ obrátil se k Dugovcovi. „Já ji nikdy nepotřeboval. Ale tenhle tvůj nohsled Larionov by se dobře vyjímal v komedii. Jenomže počítám, moc veselá komedie by to nebyla.“

„Hoši, nechte toho,“ zašumělo to mezi ostatními psovody. „Přece se nebudete hádat. Zaplať, Glazyčove. Jdem.“

A všichni hned začali z jiného soudku, aby snad nepokračoval ten nemilý spor. Starého psovoda si vážili pro jeho čestnost a přímost a Dugovce se báli nejen proto, že byl hlavním instruktorem, ale pro jeho ostrý jazyk. Dovedl tak všechno zamotat a překroutit, že vždycky měl navrch on.

„Co si s ním začínáš?“ šeptl jeden Glazyčovovi. „Chceš, aby se ti mstil?“

Ale Glazyčov už sám litoval, že si s ním začal. Ten film mu byl konec konců úplně lhostejný.

Tu zimu ho čekaly nepříjemnosti z jiné strany.

Uhodily skoro třicetistupňové mrazy, musel být přerušen i výcvik. Glazyčov s Muratem byli posláni patrolovat po ulicích.

Glazyčov dostal operační plán, v kterém stálo: „Provádět pochůzky po ulicích Kurská, Borová a Voroněžská se zřetelem na profylaxi a zneškodnění narušitelských elementů.“

Tahle práce byla Muratovi po chuti. Místo věčného trčení v kotci se teď procházel s Glazyčovem po prořídlých ulicích. Glazyčov chodil jako vždy v civilu a nevzbuzoval v chuligánech nejmenšího podezření.

Bývali na ulicích dlouhé hodiny a často v noci. Procházeli průjezdy a chodili se k domovníkům ohřívat. Prohledávali sklepy. Glazyčov Murata posílal dovnitř a šeptl mu vždycky do ucha:

„Hledej!“

Sám stál u vchodu s baterkou v ruce.

Někdy se sklepem rozlehl štěkot a hned vzápětí chraplavý křik.

„Zavolej tu svou bestii! Jdem ven.“

A za chvíli se objevili dva tři tuláci. Glazyčov je u dveří zarazil a rychle a hbitě jim prohledal kapsy. Murat seděl vedle a pozoroval, jak se zadržení chovají. Podle jeho mínění důstojně a normálně si člověk počínal, když stál bez pohnutí s rukama vzhůru. A toho, že třeba při tom syčel Glazyčovovi do tváře: „Ty poldo! Ty svině! Ty mizero!“ toho si Murat nevšímal.

Jednou Glazyčov prohledával jednoho tuláka a zatím ho druhý kopl do břicha. Glazyčov upadl. Tuláci se dali na útěk.

Prvního dostal Murat okamžitě. Mlčky – teď už to dovedl – mu dopadl na záda celou tíhou svých padesáti kil a povalil ho. Oba udělali kotrmelec. Víc se s ním nezdržoval, věděl, že se hned tak nezvedne, a vrhl se za druhým. S tím měl zvláštní účet, protože viděl, jak kopl Glazyčova.

Když ho dohonil, tulák se přitiskl ke stěně a vytáhl z kapsy nůž. Měl těžké okované boty. Rozehnal se nohou proti hlavě psa, ale to Murat znal z výcviku. Botě se vyhnul, celou váhou se vymrštil do vzduchu a otevřenou tlamou chňapl po ruce, v které se blýskl nůž.

Dobrý pes musí umět střídat zákusy. To znamená, že pachatele nedrží jen za určitou část těla, ale chňape tesáky na všechny strany podle toho, jak se napadený chce bránit.

Teď byl Murat tak rozvzteklený, že ani nečekal na reakci nepřítele, ale začal ho rvát, jak to dělával jenom ve snu, ve svém nejkrásnějším psím snu.

Přibelhal se Glazyčov, sehnutý, s rukama na břichu.

Třikrát musel Murata okřiknout, než ho odtrhl od útočníka.

Domovníci pískali na píšťalky, přijela „výjezdovka“ a oba tuláky naložili do auta.

Při podrobné prohlídce na okresním odděleni vyšlo najevo, že pokousaný mladík nemá doklady. Při prvním výslechu udal, že se narodil v Zádvoří, okres Gračov, Kalininský kraj. Otec padl ve válce, matku odvezli Němci.

„A tebe dali do dětského domu, že?“ zívl vyšetřující.

„Dali,“ přisvědčil pokousaný.

„Z dětského domu jsi utekl, že?“

„Ehm.“

Vyšetřující položil pero, kterým dělal zápis výslechu.

„A kam ses nechal naverbovat? Do lesa, nebo na rašelinu?“

„Do lesa,“ řekl tulák.

„A náborář ti sebral průkaz, že?“

„Sebral.“

„A vojenskou knížku ti ukradli ve vlaku, že?“

„No jo. A jak to všechno víte?“

„Všichni takhle lžou. Kdyby sis aspoň vymyslel něco zajímavějšího.“

„Namouduši že nelžu. Ať se na místě propadnu,“ zapřísahal se mladík.

„Tak dobrá. Nejdřív si zahraješ na piáno.“

Vzali mu otisky prstů na pravé i na levé ruce. Poslali je na vědeckotechnické oddělení. Zatelefonovali do Zádvoří a odpověď na sebe nenechala čekat. Takový člověk tam nikdy nežil. Zároveň přišla zpráva z ministerstva, Že podle daktyloskopických záznamů se zadržený jmenuje Barancev, má přezdívku Ryba a je třikrát trestaný pro výtržnosti. Osvobozen byl na základě amnestie.

Ryba nezapíral, jen zdůrazňoval, že žádný nový prohřešek nemá. Psovoda kopl ze zlosti, za to může vyfasovat čtyřiasedmdesátý. Můžou mu ještě přidat dvaadevadesátý A, protože nemá osobní průkazy.

„Všechno to na sebe beru jako Kristus,“ chvástal se Ryba, který dostal svou přezdívku od trestanců pro svou užvaněnost. „Druhý by na mém místě žádal o ručitele.“

„Prosím tě, kdo by se za tebe zaručil?“ usmál se vyšetřovatel. „S třemi tresty?“

„Lidi mají dobrý srdce,“ mínil Ryba. „A každý kolektiv si rád šplhne. Já bych se napravil a o nich by psali v novinách. On by se někdo zaručil.“

Druhý tulák průkaz měl, ale jméno bylo přepsáno a fotografie přelepena.

Vyšetřovatel se s nimi nepotýkal nadarmo. Vyšlo najevo, že jsou to parťáci jakéhosi Frolova, který byl znám ještě pod několika dalšími jmény. Frolov byl na svobodě. Neměl žádný zvláštní obor, vykrádal obchody a byty, občas zkusil nějakou tu kapesní krádež, připravoval chodce o hodinky a svlékal je do naha.

Případ Frolov převzala kriminálka. Bylo určeno několik operativních skupin.

S mravenčí pílí, krok za krůčkem vypátrali jejich členové některé údaje o Frolovovi. Šlo o neobyčejně surového banditu, nedůvěřivého ke „svým“, který ustavičně nosí dva revolvery v kapsách kabátu, střílí bleskově a málokdy chybí.

Stálé bydliště neměl. Ale nejčastěji se zdržoval ve čtvrtích Ochta a Porochovy. Tam občas našel nocleh, buď obalamutil nějakou soucitnou babičku, pro kterou měl připraveno na padesát srdcervoucích historek, nebo přespával v kůlnách a sklepích.

Glazyčov s Muratem byli povoláni nakonec.

Do předměstské vesnice Zernovky, kam ještě vedla tramvajová linka, přišel jednou v noci do kolchozní konírny Frolov. V konírně bylo teplo. Sedmdesátiletý stařec házel vidlemi hnůj ke dveřím. Frolov chtěl, aby ho nechal v konírně přespat. Děda odmítl a Frolov ho vidlemi zabil.

Glazyčov s Muratem dorazili do Zernovky tři hodiny po vraždě.

Mrzlo jen praštělo. Na čisté mrazivé obloze svítil měsíc vybílený mrazem.

V kanceláři vesnického sovětu, od rána nevytopené, se shromáždilo asi deset členů kriminální policie. Přicházeli a odcházeli, zaplňovali místnost bílou párou a cigaretovým kouřem. Podplukovník tu shromažďoval výsledky výslechů svědků. Poručil, aby do příchodu psa nikdo nechodil kolem konírny.

Když se ohlásil Glazyčov, zeptal se ho:

„Myslíte, že za takového mrazu se pes chytí?“

„Vynasnaží se,“ řekl Glazyčov.

„Za vámi půjdou dvě skupiny,“ řekl podplukovník. „Kdyby něco, dejte nám znamení baterkou. Kde máte zbraň? Na řemeni? Dejte si ji raději do kapsy. Bude-li třeba, klidně toho ničemu odpráskněte. Máte nějaký dotaz?“

„Nemám, soudruhu podplukovníku.“

Podplukovník na něho upřeně pohlédl.

„Skládáme všechnu naději do vašeho psa, Glazyčove. Frolov nemůže být daleko. Je noc, nic nejezdí.“

U konírny se Glazyčov dlouho nezdržoval. Stopa byla zřetelně viditelná. Frolov šel nejprv po sněhu, kde zanechal hluboké šlépěje, a pak se dal po silnici. Na kterou stranu, to už se pouhým zrakem poznat nedalo.

Glazyčov pustil psa.

Podle tichých hlasů ostatních lidí, podle toho, jak se na něho dívali, a hlavně podle Glazyčovových pohybů, pomalých, pozorných a napjatých, i podle jeho přísné soustředěné tváře poznal, že Glazyčov od něho čeká dobrou práci a že mu věří.

Pach, který Murat zachytil ve šlépěji u konírny, byl za mrazu téměř neznatelný. A čím šel Murat dál, tím více slábl, až skoro mizel na zledovatělé, ofoukané silnici.

Šel zvolna a často se zastavoval, aby neztratil stopu. Hlavu měl až u země a vdechoval pronikavý ostrý vzduch prosycený ledem a sněhem.

Po půl hodině ho začaly zábst přední tlapy. Murat se zlobil, postupně je zvedal nahoru a poskakoval o třech.

Glazyčov šel vedle něho. Pobízel ho:

„Já vím, že’mrzne. Ale musíš něco vydržet. Hledej, Murate.“

Hlas měl naléhavý a nelítostný.

Už dávno zmizely za kopcem střechy Zernovky. Po stranách silnice leželo mrtvé sněžné pole.

Murata začaly zábst i zadní tlapy. Kdyby mohl aspoň jednou zaskučet bolestí. Kdyby si aspoň na minutku mohl sednout a zlostně vykousat led mezi drápy. Tlapy už ztuhly a půdu pod sebou necítí.

Bolest ho přemáhala, odváděla pozornost od práce. Najednou pach zmizel. Murat se odbelhal ještě asi deset kroků a zastavil se. Hanbou ani oči ke Glazyčovovi nezvedl a vrátil se kus zpátky. Glazyčov ho mlčky následoval.

Když Murat znovu přišel na stopu, ze všech sil se snažil, aby ji neztratil. Prve mu zmizela proto, že se dal cestičkou napravo a stopa zatím vedla k lesu.

Cestou lesem se zahřál. Byly tam hluboké závěje, zapadal po břicho do sněhu. Únavou se mu v žilách rozlilo horko. Brzy ucítil, že člověk, kvůli kterému tak trpěl, se ukryl někde blízko.

Z hrdla se mu vydralo sotva slyšitelné zavrčení. Glazyčov ho napomenul:

„Ticho!“

Otočil se, aby dal ostatním znamení baterkou, ale řídkým stromovím viděl, že obkličují lesík.

Frolov se zabarikádoval ve staré roubené lázni. Dveře zavalil těžkým kotlem a podepřel prknem. Ve stěně bylo ještě dlouhé úzké okénko s vyraženým sklem.

Frolov seděl na shnilé, plesnivé polici. Okénkem postřehl, jak se za kmeny borovic kmitlo několik postav. Domyslel si, že ho našli, a jen tak nazdařbůh střelil do okna.

Z lesa se ozval klidný hlas:

„Pojď ven, Frolove. Doválčil jsi.“

To řekl podplukovník. Stál vedle Glazyčova a šeptem uděloval příkazy. Stahoval lidi k lázni.

„A co z toho budu mít, když půjdu?“ ptal se Frolov.

„Soud,“ odvětil podplukovník.

„Oprátka?“

„Oprátka.“

Po krátké odmlce se Frolov znovu ozval:

„Hej, šéfe! A nedalo by se to usmlouvat na patnáct let?“

„Zkus to, třeba usmlouváš.“

„Ale ne,“ odpověděl Frolov. „Radši smlouvat nebudeme.“

Podplukovník šeptl Glazyčovovi:

„Uděláme to tak. Hoši vylomí dveře a psa pustíme napřed. Zmůže tvůj pes toho neřáda?“

„Vynasnaží se.“

Zatímco podplukovník dával další rozkazy, Glazyčov třel Muratovi tlapy a zahříval mu je cípem svého kožíšku. Hladil ho po tvrdé studené srsti, ale zdálo se mu, že je teplá a měkká.

Z lázně i do lázně zapráskalo několik výstřelů. Jedna skupina odlákávala Frolova k oknu. Zatím tři chlapci s připravenou kládou pronikli až ke dveřím.

Glazyčov s Muratem se proplížili blíž a zalehli asi deset kroků ode dveří.

„Frolove!“ zavolal podplukovník. „Odhoď zbraň a pojď ven!“

„Ani mě nehne,“ odmítl Frolov, a aby si dodal kuráže před koncem, začal sprostě nadávat.

Glazyčov pohlédl na podplukovníka. Ten dal znamení.

Muži s kládou se odlepili od stěny, sehnuli se, rozmáchli a uhodili kládou do dveří.

Frolov nepřetržitě střílel.

Glazyčov položil ruku na Muratův krk a cítil, jak se pes zuřivostí celý třese. Murat nenáviděl střelbu. Glazyčov mu pošeptal:

„Drž se, kamaráde.“

A náhle hrubě a hlasitě zavelel:

„Kupředu, Murate!“

A postrčil ho.

Murat vletěl dovnitř přes zbourané dveře, vytržené z pantů. Byla tu větší tma než venku.

Frolov seděl v dřepu na polici, skrytý za pecí. Z úkrytu vystrkoval jen hlavu a pravou ruku s pistolí. Upřeně pozoroval prázdný obdélník dveří, bílý sněhem a měsíčním světlem, a střílel, jakmile se mu zdálo, že se tam mihl nějaký stín.

Soustředil svou pozornost hlavně na horní polovinu dveří, protože počítal s člověkem. Psa se nenadál. Ale kdyby se nadál, Murat proletěl dveřmi jako ďábel. Na zlomek vteřiny však uvnitř zaváhal oslepen tmou a Frolov po něm střelil.

Byl si jist, že zasáhl. Psa měl před sebou sotva na tři metry. Pes však nepadl a nezaskučel, jak Frolov čekal, ale vrhl se k němu na polici.

Vystřelil ještě jednou přímo Muratovi do hlavy, a to bylo všechno, co stačil udělat. Pes se mu zakousl do pravé ruky a srazil ho s police na zem. Frolov se pokoušel vstát, ale psa už nesetřásl. Pes mu nalehl na prsa a zakousl se mu do krku. Nejprv silně, že ztratil vědomí. Pak stisk povolil, ale to už Frolov necítil.

První vběhl dovnitř Glazyčov. Vyrazil tam hned po prvním výstřelu, ale plukovník ho příkře zadržel.

„Zpátky!“

A kdosi ho chytil za loket.

„Neblázni,“ domlouval mu vedoucí akce. „Spěcháš na onen svět? Frolov nám neuteče. Ať si vystřílí patrony.“

„Pes,“ hlesl Glazyčov.

Když vběhl dovnitř a v patách za ním ostatní, uviděl Frolova na zemi a na něm psa. Pět baterek zkřížilo paprsky v jednom místě.

„Murate!“ zavolal Glazyčov.

Jedno jeho ucho se nepatrně pohnulo a zas zůstalo viset.

„Murate, ke mně!“ poručil mu.

„Neruš ho v práci,“ žertovali někteří.

Glazyčov se sklonil nad Muratem a pokusil se ho svalit s Frolova na zem. Kdosi mu pomohl, opatrně chytil psa a snažil se nadzvednout jeho nepřirozeně těžké tělo.

Odvalili ho stranou, ale za ním se skutálel i Frolov. Muratovy tesáky byly zaťaté v jeho krku. Glazyčov strčil psovi mezi zuby hlaveň pistole a násilím mu otevřel tlamu. Na ruku se mu vyřinula krev.

Banditu odvezli autem na velitelství, kde za dvacet minut přišel k sobě, a Glazyčov s Muratem, zabaleným v kožíšku, jeli gazikem do střediska.

Před odjezdem řekl podplukovník Glazyčovovi:

„Děkuji vám, soudruhu podporučíku.“

„Mně nemáte zač děkovat…,“ mávl rukou Glazyčov.

„Třeba se z toho dostane. Je ještě teplý.“

„Vynasnaží se, soudruhu podplukovníku.“

Glazyčov zburcoval Zyrjanova. Murata přenesli do ordinace na stůl. První střela mu projela hrudí, druhá ho zasáhla do hlavy a uvázla v týle.

Když ji Zyrjanov pinzetou doloval, poznamenal:

„Jinému by stačila jen ta jedna.“

„To znamená konec?“ zeptal se Glazyčov, který držel Muratovu hlavu.

„Může zůstat naživu,“ připustil Zyrjanov. „Ale s kriminální službou je rozhodně amen.“

Po půlhodinové námaze přenesli Murata do izolačky za ordinací. Stály tam čtyři prázdné klece.

Pak si dlouho myli zkrvavené ruce. Zhasli. Za okny už bylo nedomrlé zimní ráno.

„Chcete líh?“ otázal se Zyrjanov.

Sám se nenapil, ale Glazyčovovi odměrkou nalil jedno deci.

„Mám vám to rozředit vodou?“

„Raděj ne, vodu až potom.“

„Zadržte dech, ať vám nespálí sliznici.“

„Já vím. Pil jsem to za války.“

„Tady je strašné klima,“ řekl Zyrjanov, když se po. díval z okna. „Odjakživa jsem snil o jihu, a nakonec jsem uvízl v Pitěru. Ale až půjdu do důchodu, odjedeme s mámou do Ašchabádu. Budu pěstovat meruňky.“

„Takového psa už nedostanu,“ vzdychl Glazyčov.

„Byl to skvělý pes,“ souhlasil Zyrjanov. „Měl byste jít domů, Glazyčove. Řeknu veliteli, že jsem vás poslal. Máte plné právo na odpočinek. Zneškodnil jste zločince.“

„Já ho nezneškodnil. To Murat.“

„Mažte domů, Glazyčove. Začínáte mluvit z cesty. Tu máte na cestu ještě půl deci. Budete spát jako zabitý.“

„Jenomže já nejsem zabitý. Mně se nestalo nic.“

„Prosím vás, nepřeskočilo vám?“ zafuněl Zyrjanov. „Kde pracujete? Ve školce, nebo na kriminálním oddělení? Podle vás by bylo lepší, kdyby si vrah chodil na svobodě a vy se miliskoval se psem? Ano? Hned jděte domů!“

„Provedu, soudruhu majore veterinární služby!“ zasalutoval Glazyčov. Dokonce byl bez čepice.

Před odchodem se zastavil na izolačce. Murat ležel na boku s nataženými tlapami. Takhle si nikdy nelehal, snad jenom v létě, když bylo hodně horko. Na hlavě a na hrudi měl kolem ran vystříhanou srst. Glazyčov k němu přisedl na bobek a vzal do rukou jeho suchý horký čenich.

„Tak se tu měj, staroušku,“ řekl mu. „Nic se neboj, ještě uděláme díru do světa.“

Za několik dní přišla Glazyčovovi pochvala z ředitelství a peněžní odměna. Všichni mu gratulovali. Na plenární schůzi zaměstnanců střediska vystoupil Dugovec a řekl, že si musíme brát příklad z takových pracovníků, jako je psovod Glazyčov, který k svým povinnostem nepřistupuje formálně, ale tvůrčím způsobem.

Larionov mu stiskl ruku.

„Měl jsi z pekla štěstí, Glazyčove. Ale zasloužíš si to.“

Nejstarší psovod Ivan Timofejevič neplýtval slovy, jen požádal Glazyčova: „Ukaž mi Murata.“

Po schůzi si Glazyčova zavolal Bilibin.

„Dokud jste bez psa, přidělím vás na práci v hospodářství. Můžete přitom vypomáhat Zyrjanovovi v izolačce.“

Tak uplynulo čtrnáct dní. Glazyčov sekal koňské maso pro psí kuchyni, tahal do skladu a ze skladu pytle s ovesnou moukou, bedny s tukem a se zeleninou, zametal sníh a spravoval plot.

Několikrát za den zaběhl k Muratovi do izolačky. Krmil ho, pročesával mu kožich, uklízel po něm a vnucoval mu léky. A někdy za ním zašel, jen aby ho ujistil, že na něho nezapomíná.

Když jednou zametal dvůr, všiml si, že k Muratovu prázdnému kotci Larionov postavuje žebřík. Vylezl nahoru, utrhl cedulku s Muratovým jménem, vytáhl z kapsy jinou a chystal se ji přibít.

„Co to tam děláš,“ křikl na něho z dálky Glazyčov.

„Uvolnil se byt, předávám dekret,“ vesele odpověděl Larionov.

Glazyčov došel ke kotci, zvedl cedulku, která ležela ve sněhu, a podal ji Larionovi.

„Přibij ji zpátky.“

Řekl to takovým tónem, že se Larionov ulekl:

„Ty ses zbláznil!“

„Říkám ti, přibij to zpátky!“

A sám vylezl nahoru po druhé straně žebříku, vytrhl Larionovi kladívko a přibil starou cedulku na místo.

„Moc brzy pochováváte Murata,“ vyčetl mu.

„Jsi blázen, ten už k práci nebude.“

„Jak ty to můžeš vědět?“

„Přece má narušenou ústřední nervovou soustavu.“

Glazyčov si ho přeměřil.

„Ty ji máš narušenou od narození, a taky pracuješ.“

Brzy Murat opravdu vstal. Glazyčov se s ním dlouho procházel po Krestovském ostrově. Nějaký čas ho nechal na pokoji a pak ho vyváděl na cvičiště, když tam nikdo nebyl.

Okamžitě1 pochopil, že s výcvikem je konec.

Murat viděl, že od něho Glazyčov něco chce, ale nechápal co. Tolik se snažil, nakláněl svou velkou, moudrou prostřelenou hlavu na stranu, díval se mu na ústa, na ruce a na nohy a netrpělivě přešlapoval. Někdy překotně s radostí běžel splnit Glazyčovův příkaz, neudělal však to, co mu Glazyčov velel, ale to, co náhodou uvízlo v jeho raněné paměti.

Glazyčov mu třeba poručil „Aport!“. A Murat běžel k žebříku a křečovitě se na zesláblých nohou vyšplhal nahoru. Když lezl dolů, spadl z posledních příček a kulhavě utíkal ke Glazyčovovi. Jemu připadalo, že letěl jako vítr, a čekal na pochvalu.

Glazyčovovi ho bylo líto a chválil ho:

„Hodný, Murate. Hodný.“

Jednou ho zastavil Dugovec.

„??k ??, cvičíš s Muratem?“

„Cvičím.“

„No a?“

„Normálka.“

„Příští týden je pololetní prověrka. Dáš ho do té doby dohromady?“

„Dám,“ řekl Glazyčov.

A dál vyváděl Murata na cvičiště a hlídal, aby při tom nikdo nebyl. Murat byl šťastný, že zase pracuje.

Těsně před příjezdem prověrkové komise si Glazyčova zavolal Bilibin. Kromě Bilibina seděli v jeho pracovně ještě Zyrjanov a Dugovec. Nejprv rokovali o koupi nových psů a Glazyčov byl pověřen, aby pro ně dojel do Kirova. Pak Bilibin jako mimochodem řekl Glazyčovovi:

„Instruktor Dugovec mi hlásil, že jste ho dosud nepřizval k výcviku. A když prý tam sám jednou přišel, odvedl jste psa ihned do kotce.“

„Ano,“ přiznal Glazyčov.

Bilibin čekal, že ještě dodá něco na vysvětlenou, ale když se nedočkal, obrátil se k Zyrjanovovi:

„Soudruhu lékaři, jaký je zdravotní stav psa?“

Zyrjanov začal funět a Glazyčov ho předešel:

„Služby neschopen.“

„Tedy vyřadit. Musíme uvědomit zástupce ředitelství.“

„Soudruhu náčelníku,“ rozhodně pronesl Glazyčov, „já Murata zastřelit nedám.“

„Na to je paragraf,“ ušklíbl se Dugovec.

„Pokud já jsem rozuměl, podporučík se vyjádřil trochu nepřesně,“ klidně řekl Bilibin.

„Ano, soudruhu majore. Prosím o prominutí.“

„Zřejmě chtěl říci,“ mluvil Bilibin k Dugovcovi, jako by tu Glazyčov nebyl, „že mu je psa líto.“

„A mně nebylo Dona líto?“

„Možná že bylo. Nic jste o tom neříkal, ale možné to je. Někteří lidé prožívají svůj žal mlčky. Pokud si vzpomínám, napsal jste sám žádost, abychom vašeho starého psa vyřadili a přidělili vám nového, mladého.“

Dugovec odpověděl:

„Vždycky se snažím mít na zřeteli obecný prospěch.“

„Správně,“ přikývl Bilibin. „Teď stojí otázka tak. Psa sice vyřadit, ale pokusit se nechat ho na dožití ve středisku, vzhledem k jeho zásluhám.“

„Dát ho do důchodu, ne?“ jízlivě poznamenal Dugovec. „To nikdo nepovolí. Jakmile ho vyřadíme, účetní ho vypíše ze zásobování.“

„Zkusíme to,“ pokrčil rameny Bilibin.

„Dvě misky polévky navíc vždycky zbydou,“ mínil Zyrjanov, který dosud mlčel. „Murat dlouho žít nebude.“

Dugovec pochybovačně zavrtěl hlavou:

„Kdyby si každý psovod přišel…“

Bilibin ho přerušil: „Tohle je zaklínadlo na to, když člověk nechce něco udělat. Rád bych, ale kdyby si každý přišel… As tou polévkou, Zyrjanove, pozor na formulaci. Někdy je šetření horší než krádež. Řeknou vám: tak vy máte přebytky? Dvě misky polévky? A jenom dvě? Ne sto dvě? Napsat raději řádné odůvodnění. A vyřízená věc.“

Chvíli o tom debatovali a pak se rozhodli napsat žádost na hospodářské oddělení a přiložit ho k aktu o neschopnosti psa ke službě.

Za dva dny byla svolána komise. Jejími členy byli major Bilibin, zvěrolékař Zyrjanov a hlavní instruktor Dugovec. Major, obeznámený se situací, byl ochoten podepsat akt bez prověrky. Ale Dugovec trval na dodržení všech formalit.

„Jsem muž litery zákona,“ řekl a myslel si, že žertuje.

Toho dne pracoval Murat ve svém životě naposledy. A nejkratší dobu. Jediné, co zůstalo střelou nedotčeno, byl cit pro Glazyčovův duševní stav. Cítil Glazyčovovo vzrušení a chtěl se před těmi cizími lidmi blýsknout, aby mu udělal radost.

Samou horlivostí a překotným chvatem dělal všechno špatně. Zadýchával se námahou i ranou v prsou, ale byl by padl, jen aby vyplnil Glazyčovovy povely. Čekal, že bude následovat jeden za druhým a po každém ho Glazyčovova drsná, silná a laskavá ruka pohladí po hlavě, po hřbetě a Glazyčovův hlas pronese nejprv něco krátkého a pak dlouhého, vlídného, podle čeho pozná, že se darmo nenamáhal.

Ale všechno dopadlo jinak. Chraptivým a zlým hlasem mu dal Glazyčov jen tři povely a pak ho odvedl do kotce.

Když se vrátil, zaútočil na Dugovce:

„Tak co, soudruhu hlavní instruktore, potěšil jste se?“

Vyřazovací spis byl podepsán.

Glazyčov sebral všechny náležitosti a šel do hospodářského oddělení.

Vedoucí finančního oddělení a vedoucí hospodářského oddělení reagovali různě.

Vedoucí finančního oddělení vyslechl Glazyčova bez přerušení. Cucal přitom bonbón, protože před měsícem přestal kouřit. Pak položil ruku na papíry, které mu Glazyčov předložil, a řekl:

„Nechte to tady, podívám se na to.“

Glazyčovovi se zdálo, že všechno je na dobré cestě. Požádal ho, aby zatelefonoval Bilibinovi a uvolnil aspoň načas určitou částku na výživu.

„Dobrá,“ souhlasil vedoucí.

Zvedl sluchátko a obrátil se ke Glazyčovovi:

„Jakže se jmenuje ten soudruh, o kterého jde?“

„Pes se jmenuje Murat,“ odpověděl Glazyčov.

„Jaký pes?“

A tu se vedoucí upřímně rozhořčil.

Ne snad proto, že ho lidé obtěžují bůhvíjakými nesmysly, na to byl zvyklý. Ale co by tomuhle řekla finanční disciplína? A výdaj čtyř rublů třiceti kopejek za den pro nějakého nemocného psa se v jeho ústech nakonec proměnil málem v trestní machinaci.

Když Glazyčov vyšel z jeho kanceláře, zakouřil si na schodišti a umíněně zaklepal u vedoucího hospodářského oddělení.

Vedoucí okamžitě pochopil, o co jde, ani nedočetl dokumenty a vrátil je Glazyčovovi.

„V tom se nedá nic dělat. Kdybychom takhle pečovali o každého vyřazeného psa, bude ve městě víc psů než lidí. O psy se staráme, a lidé jsou u nás bez přístřeší…“

Poslední věta zazněla tak hrdě, jako by lidé bez přístřeší byli jeho osobní zásluhou.

Bilibinovi Glazyčov tento výrok neopakoval. Jen stručně ohlásil,‘ že hospodářské oddělení rezolutně odmítlo.

Murat už žil jen z milosti. Když šel Larionov kolem jeho klece, nadával mu darmožroutů. Nebo se zastavil a pokřikoval na něho.

„Bude z tebe pěkný kožíšek, Murate.“

Glazyčov měl odjet do Kirova. Ze strachu, že Murata za jeho nepřítomnosti odpraví, vydal se ještě naposledy za komisařem.

Než prošel obrovskou kanceláří ode dveří ke stolu, vykouřily se mu z hlavy všechny připravené argumenty. Mlčky předložil komisaři Muratova akta.

Komisař si nasadil brýle a četl.

Pak se zeptal:

„Co je to za Murata? To je ten, co přiškrtil toho lumpa Frolova?“ A vyptával se, jakých akcí se pes zúčastnil.

Uprostřed zajíkavých a zmatených výpovědí komisař Glazyčova náhle přerušil:

„A co tys mu koupil ze své odměny?“

„Copak může člověk koupit psovi, soudruhu komisaři,“ odpověděl vážně, skoro s lítostí Glazyčov. „Nic zvláštního. Půl kila bonbónů jsem mu koupil. A popovídal jsem si s ním. On má rád vlídné slovo.“

„To má i člověk rád,“ podotkl komisař a upřeně hleděl do široké dobrácké Glazyčovovy tváře.

Ještě chvíli listoval v papírech a pak se zeptal, aniž zvedl hlavu:

„Na hospodářské oddělení jste se obrátili?“

„Obrátili, soudruhu komisaři.“

„Odmítli?“

„Odmítli, soudruhu komisaři.“

„Ach: Bilibine, Bilibine,“ vyčítavě pokýval hlavou komisař. „Takový starý kozák, a udělá takovou nepředloženost. Kdo kdy viděl, aby s takovou maličkostí byl obtěžován sám vedoucí hospodářského oddělení. Plukovník! Kdopak za ním byl? Vy, soudruhu Glazyčove?“

„Ano, soudruhu komisaři.“

„Říkal vám: ‚Jen to zkuste být na mém místě?‘“

Glazyčov zavrtěl hlavou.

„Taky stárne,“ podotkl komisař. „Dřív to říkal každému…“

Sundal brýle a položil je na stůl.

„Uděláme to takhle, soudruhu psovode. Na takové věci se musí vědecky. Napíšeme na ministerstvo, do Moskvy. Uvidíme, co oni na to…“

Komisař pořád mluvil položertem a najednou se zachmuřil a zamumlal:

„Dneska se starý zasloužilý pes vykopne a zítra…“ Nedořekl. Glazyčova propustil a papíry nechal u sebe. Za tři týdny byl osud Muratův vyřešen. Konečně dostával svou polévku na zákonném podkladu.

Glazyčov zajel do Kirova, koupil tam tři nové psy a přivezl je do střediska.

Drátěnou sítí pozoroval Murat, jak je vyváděli na cvičiště. Díval se na ně nevraživě, byli ještě hloupí, nezkušení, nevědomí.

A mladí psi také viděli Murata, když dvakrát za den šel na procházku na zadní dvorek zarostlý lebedou.

Opovržlivě hleděli na starého, nemocného, kulhavého psa. Nevěděli nic o jeho životě a nechápali, proč se ještě belhá po tom krásném, mladém světě.

V leningradském kriminalistickém muzeu v jedné prostorné světlé místnosti už mnoho let stojí v pravém rohu služební pes Sultán.

Má skleněné oči a prach z jeho mrtvé srsti kartáčují uklízečky muzea.

Na stěnách se stručně a s uznáním vypráví o jeho životě. Za léta služby našel ukradených věcí v hodnotě skoro tří miliónů rublů. Účastnil se čtyř tisíc akcí a pomohl zadržet dva tisíce osm set padesát osm pachatelů.

Stáří dožil Sultán v leningradském středisku.

Jeho historie mě zaujala. Leningradská bezpečnost doteď vzpomíná na slavného psa. Měl jsem možnost podrobně poznat jeho život a seznámil jsem se i s dnešní prací služebních psů.

A na základě toho všeho jsem napsal tento příběh.

L. Kantorovič

ČOK

„Nebuď jako beran,“ zajíkal se rozčilením Kolosov. „Nemůžeš přece dopustit, aby takový skvělý pes jako Čok byl vyřazen z práce právě v nejlepším. Když už ti nezáleží na pověsti střediska, uvědom si aspoň, jakou má ten pes cenu. Dvakrát ho na výstavě vyznamenali, získal našemu středisku dobré jméno, má úplný výcvik a je v takové formě jako nikdy. A ty najednou adijé, vzpomeneš si odejít a všechno může jít k čertu. Čoka budem muset zastřelit. To ti je jedno?“

Kolosov mávl rukou a odmlčel se. Mluvil do duše Pavlovi Sizychovi. Oba byli mladí psovodi v jednom z prvních výcvikových středisek. Seznámili se spolu před dvěma lety, kdy jako rudoarmějci nastoupili do školy při výcvikovém středisku a spřátelili se.

Kolosov byl malý, černovlasý a snědý jako cikán. Na silných, trochu křivých nohou měl pevně posazeno šlachovité hubené tělo.

Hořel pro svou práci, byl vášnivým patriotem střediska, zuřivě studoval reflexologii a chtěl jednou napsat knížku o psech. Krom toho pracoval v Komsomolu.

Pavla Sizycha považoval za svého nejlepšího přítele. Pavel, urostlý krasavec, byl celkem nezáludný a vyrovnaný. Snad až těžkopádný, ale paličák a umíněnec.

Jejich přátelství bylo starého data. Kolosov v něm hrál prim. Byl vzdělanější než Pavel a měl vynikající organizační talent. Ale když se Pavel do něčeho zakousl, nejprv dlouho hloubal a přemýšlel a pak lakonicky vnutil Kolosovovi svůj názor. Když se Kolosov hned nemínil vzdát, došlo k bouřlivé výměně názorů, ve které nakon?? Kolosov se svou mnohomluvností kapituloval před Pavlovými stručnými a pádnými důvody.

Sizych byl praktik. Platil za nejlepšího psovoda pro operativní práci.

Kolosov se Sizychem leželi na mýtince v lese nedaleko střediska. Bylo jaro a v lese to veselo šumělo.

Mladá tráva a rozpuklé pupeny na stromech zářily oslnivou zelení. Nad teplou zemí se průzračně kouřilo.

Ptáci švitořili v křoví, schovávali se v listí nebo hopkali po holých větvičkách. Někde blizoučko ťukal datel. Na pružném konci tenké větvičky seděl šedivý maličký ptáček načepýřený jako balónek a zalykal se třepetavou přerývanou písní.

Sizych ležel na břichu, v zubech žvýkal voňavé stéblo trávy. Kolosov se rozvalil na zádech. Chvilku mlčeli. Kolosov to nevydržel. Prudce se posadil, praštil pěstí do země a vybafl na Pavla:

„Tak něco řekni!“

„Nemám co,“ klidně a zvolna odpověděl Pavel. „Vysvětloval jsem ti to už nejmíň desetkrát. Nedá se nic dělat. Prostě nedá. Odkroutil jsem už rok navíc? Odkroutil. Víc už nemůžu. Jdu do civilu. A Čoka…, to víš, že je mi ho líto. Zkus ho přebrat. Třeba si na tebe zvykne.“

Odmlčel se.

„Neměj mi to za zlé, kamaráde,“ řekl tlumeně. „Čestné slovo, je mi z toho taky všelijak. Ale co můžu dělat?“

Kolosov vyskočil.

„Pojď, jdeme k Čokovi. Zkusíme to,“ řekl zachmuřeně a bez ohlížení se pustil lesní stezkou.

Pavel se rozběhl za ním.

Malý šediváček slétl z větve do trávy, párkrát si poskočil a po chviličce váhání zobl do nedopalku, který Kolosov spěšně odhodil.

Čok, černý kavkazský ovčák, patřil Sizychovi.

Jako štěně byl hravý a dobrosrdečný. Brzy přerostl všechny vrstevníky.

Ale čím byl starší, tím byl nevlídnější.

Pavel Sizych skončil výcvik, když měl pes půldruhého roku. Čok musel pracovat. Stal se z něho obrovský, huňatý a zlý pes. Byl jako tele, měl strašnou sílu a byl zuřivec. Nenáviděl všechny lidi kromě svého pána; Sizycha poslouchal jako hodiny. Umístili ho až v zadním kotci, a když ho Pavel vyvedl ven, dvůr rázem vymřel.

Všichni psi se mu zdaleka vyhýbali, ať nervní, vznětliví dobrmani, mazaní teriéři, nebo bojovní vlčáci. Jen jediný pes se ho nebál. Byl to obrovitý statečný bojovník Jukon Druhý, který velikostí a barvou srsti připomínal statného vlka.

Mezi Jukonem a Čokem se ustálily vztahy připomínající ozbrojenou neutralitu. Když se potkali na dvoře, tvářili se, jako že jeden druhého nevidí, ale oba byli připraveni v kterýkoliv moment pustit se do boje na život a na smrt.

Když Pavel skončil Čokův výcvik, prodloužil si vojenskou službu o rok. Spolu s Čokem střežili vojenské sklady, velké závody a továrny. Čok pracoval skvěle. Dostal cenu na dvou výstavách a několikrát dopadl pachatele, čímž proslavil svoje i Pavlovo jméno.

Všechno bylo v nejlepším pořádku, až si Pavel najednou zamanul, že půjde do civilu. Už dokonce napsal žádost náčelníkovi střediska, ale dosud ji nepodal. Zmítala jím nerozhodnost. Nakonec se svěřil se svým záměrem Kolosovovi. Přátelé se poprvé vážně nepohodli.

Ve městě, na jehož předměstí stálo středisko, byla veterinární střední škola.

Chodila do ní také Táňa Kuzminová. V zimě pracovala ve středisku. Hned týden po tom, co nastoupila, Pavel s Kolosovem svorně usoudili, že je to nejbystřejší, nejhezčí a vůbec nejlepší dívka na světě. Oba se úporně snažili děvče získat, což však nijak nenarušovalo jejich přátelství.

Přišlo jaro. Táňa odjela do města.

Ani Kolosov, ani Pavel jí neřekli nic o svých citech. Pavel neměl dost odvahy a Kolosov byl přesvědčen, že se nemůže měřit s hezkým, urostlým kamarádem, a snažil se zapomenout.

Brzy se ve středisku obecně soudilo, že Táňa si vezme Pavla.

Blížil se konec Tániných studií a Pavel se rozhodl jít do civilu a založit rodinu.

Strašně se bál rozhovoru s Táňou. Ale mínění ostatních přesvědčilo i jeho. Neměl žádnou jistotu, ale věřil, že všechno dobře dopadne.

Zapomněl však při tom všem na Čoka. Čok rezolutně odmítl vzít na milost někoho jiného než Pavla. Beznadějně ztroskotaly všechny pokusy přivyknout ho na jiného psovoda. Když ho jeden odvážlivec chtěl zkrotit silou a uhodil ho, Čok? posedl běs. Skočil po něm, povalil ho na zem, a kdyby nebylo Pavla, který psa odtáhl a uklidnil, kdoví co by z nešťastníka zbylo. Všem zašla chuť na další experimenty, a proto byl osud Čok? přímo závislý na Pavlově odchodu ze střediska.

Na dvoře Kolosov se Sizychem potkali náčelníka.

„Soudruhu Sizychu,“ obrátil se k Pavlovi, „odveďte Čok? do rohového kotce. Čeká ho tam nevěsta. Dáme ho dohromady s Norou. Štěňata musí být něco extra.“

Čok si hověl. Mohutným tělem zavalil celou šířku kotce. Huňatý ohon měl přitisknut na pletivo. Zdálo se, že spí, těžká hlava ležela na natažených silných prackách. Ale když se oba přátelé přiblížili, pod střapatými chlupy, které mu padaly do očí, zablýsklo malé černé oko. Když Čok uviděl Pavla, vyskočil, zavrtěl ocasem, hlasitě, přerývaně zakňučel a dorážel předními tlapami na drátěnou síť, až drnčely dřevěné stěny. Stavěl se na zadní nohy a hned se zas válel po břiše. S takovou vehemencí vrtěl ocasem, že se potácel ze strany na stranu.

Ale Pavel zůstal opodál.

? dvířkům přistoupil Kolosov a vzal za kliku, čok ucouvl a zmrtvěl s hlavou skloněnou a široce rozkročenými tlapami.

Kolosov měl s sebou pár kousků vařeného masa. Byla hodina krmení, Čok byl hladový a vábivá vůně masa ho dráždila. Kolosov vklouzl do kotce a přibouchl za sebou dvířka. Nespouštěl z Čoka oči.

Čok? trochu zaskočila nebojácnost toho malého človíčka. Když se k němu chystali vstoupit cizí lidé, většinou na něho nejprv dlouho mluvili přes drát. Jejich hlasy zněly vlídně nebo panovačně, ale vždycky v nich Čok ulovil utajené obavy. Pak některý z nich nesměle vstoupil do kotce, ale stačilo, aby Čok zavrčel, a zmocnil se ho panický strach a s hanbou ustoupil. Čok se pamatoval, jak ho jeden takový troufalec uhodil. Uhodil ho slabě, nesměle a nebolelo to, ale Čok mu dal řádně za vyučenou. Bůhvíproč se do toho vmísil pán, a tak ten člověk nakonec vyvázl jenom s odřeninami.

Tenhle křivonohý mrňous se choval jinak než ostatní. Ani nemukl. Jen se zlehka sklonil, zorničky upřel přímo do Čokových očí a levou rukou mu podával maso.

V pravé držel bičík.

Čok zařval. Ale v napjatém těle člověka se nepohnul ani sval. Bylo mu protivné dívat se člověku do očí. Čok už to nemohl vydržet. Zatřásl hlavou a ucouvl. Člověk udělal opatrně krok vpřed. Čok scvakl zuby a dlouhým skokem se vrhl po drzounovi. Ten se v okamžení napjal jako struna, vzduchem zasvištěl bičík a Čoka zastavila nesnesitelná bolest v čenichu. Sklapl čelisti a těžce dosedl na zadní.

Člověk mu hodil pod nos maso. Otevřenou Čokovu tlamu potřísnil tuk a maso mu dopadlo k nohám.

„Vezmi,“ poručil člověk. Měl zajíkavý slabý hlas, ale nebyl v něm ani stín strachu. S vrčením znovu sklonil pes hlavu. Do nosu ho lechtala svůdná vůně masa.

„Vezmi,“ opakoval člověk.

Čok váhal.

„Čoku, vezmi,“ křikl z dálky Pavel.

Čok udiveně napřímil uši. Pán ho přece sám učil, aby od nikoho jiného než od něho maso nebral, a teď mu jeho známý hlas poroučí, aby vzal maso od cizího člověka. Ještě jednou maso očichal, pak pomalu vzal jeden kousek a opatrně snědl.

Cizí muž přistoupil ještě blíž. Čok se znovu rozzuřil a chňapl po jeho noze. Ale noha bleskurychle uhnula, zuby cvakly naprázdno, nový šleh a zas hrozná bolest. A hned za tím kousek masa a stručný povel: „Vezmi.“

Tak se to opakovalo čtyřikrát. Pak už Čok bral maso ochotně.

„Pro dnešek je toho dost,“ usoudil Pavel a přistoupil ke kotci.

Vetřelec se otočil k Čokovi zády a zvolna šel ke dvířkům. Čok měl tisíc chutí skočit mu na záda a zahryznout se do týla. Ale něco mu v tom bránilo. Přešlapoval na předních prackách a jen nepřátelsky po muži pošilhával.

Kolosov vyšel z kotce, zavřel dveře a unaveně se usmál.

„Na stará kolena ze mne bude krotitel tygrů.“

Dva dny nato držel Pavel s Čokem hlídku u velkého skladu. Na temném pozadí oblohy se černaly kontury dlouhých kasárenských baráků. Po nebi táhla nízká mračna a jejich průrvami se prodíral jasný a zářivý srpek měsíce. Bylo takové ticho, že každý ostřejší a zřetelnější zvuk se zdál hlasitý a nápadný. Někde v křoví za vysokou kamennou zdí zpíval pták a jednoduchá melodie jeho písně se do omrzení opakovala.

Čok jako duch běžel podél ohrady. Byl sám na obrovském prostranství skladu.

Strážní i Sizych seděli v malém domečku vrátnice.

Čok už třikrát oběhl objekt. Vědom si své odpovědnosti byl ve střehu. Ale za celou dobu nezachytil žádný podezřelý zvuk ani žádný nežádoucí pach.

Najednou se zastavil a v běhu přidřepl na zadní.

Před ním ležel pořádný kus masa. Před chvílí tu ještě nebylo, to si Čok dobře pamatoval.

Maso bylo tučné a lákavě vonělo. Nedalo se jen tak přejít kolem.

Čok maso očichal. Sbíhaly se mu sliny.

Už třetí den ho Kolosov učil, aby od něho bral pokrm, a tak Čok zapomněl na pravidlo, že může žrát, jen co mu předloží jeho pán. Vypěstovaný reflex otupěl.

Čok měl hlad. Z tlamy mu tekly praménky slin.

Odešel stranou a chvíli váhal. Rozhodl se, že poběží dál, ale vrátil se k masu a znovu ho očichal. Pokušení bylo příliš veliké.

Lehl na břicho, přidržel si maso předními tlapami a pustil se do hodování.

Když pozřel asi polovinu, zaslechl podezřelý šramot.

Vyskočil. Ale před očima se mu roztančila kola, nohy zeslábly a podklesávaly, jako by mu někdo dal strašnou ránu do hlavy. Upadl. Oči se zastřely mlhou, na jazyku měl sucho a palčivo. Horkým jazykem olízl pysky pokryté pěnou. Mohutným tělem projela hrozná křeč. Chtěl zaštěkat, ale z hrudi se mu vydralo jen žalostné zakňučení. Se zoufalým úsilím udělal pár kroků a znovu nehybně padl, zadýchaný a vyčerpaný. Těžká hlava poklesla jako bez života, víčka se zavřela. Nebýt přerývaného oddychování a tichého chroptění, které se mu dralo z hrdla, zdálo by se, že pošel.

Chvíli bylo úplné ticho. Čok chroptěl stále slaběji.

Na kamennou ohradu se zvenku vyhoupl muž. Nejprv se objevily ruce, zachytily se za cihly a za nimi vykoukla hlava. Pak se člověk napjal, vyšvihl nahoru a postavil se na nohy. Sehnul se a rozhlížel se kolem. Na světlém pozadí oblohy se ostře rýsovala jeho silueta.

Tiše a obezřetně znovu přidřepl a začal slézat do skladištního prostoru. Nejdřív spustil nohy, chvilku visel na rukou a pak skočil. Pod nohama mu zaskřípal písek. Byl to jediný zvuk, který prozrazoval jeho příchod.

Ale tento zvuk zburcoval Čok?. S nepředstavitelnou námahou se nazvedl a otevřel oči. Jako v mlze uviděl známé obrysy budov, vysokou zeď a temnou oblohu. Na vteřinu vykoukl měsíc. Po zemi se protáhly modré stíny. V tom matném světle spatřil Čok vetřelce. Zároveň zvětřil neznámý cizí pach.

Zvedl se. Obrovité tělo, zesláblé a roztřesené, se napjalo v posledním úsilí.

Zježený, napůl mrtvý a neskutečně obrovský vypadal v měsíčním světle tak příšerně, že člověk přimrzl k zemi.

S rozevřeným chřtánem, z něhož kapala pěna, s vyplazeným jazykem a s planoucíma očima šel Čok kupředu. Na okamžik mu agónie ještě přidala sílu. S dýchavičným chroptěním dopadl muži na hruď, povalil ho na zem a zakousl se mu do krku.

Všechno se odbylo tak rychle, že neznámý nestačil ani vykřiknout.

Za deset minut našel Čok? Pavel. Studené bezduché psí tělo leželo na mrtvém muži. Stěží se podařilo rozevřít Čokovy čelisti, zaťaté smrtelnou křečí. Čok skoro překousl mužův krk. Zbytek masa, který se tu válel, byl dán k rozboru a ukázalo se, že maso bylo otráveno prudkým jedem. Pavel zavolal hlídku a prohledali okolí. Nic však neobjevili.

Potom Pavel dlouho mlčky stál nad mrtvým Čokem. Po tvářích mu tekly slzy.

Ale to nikdo neviděl.

Ráno přišla zpráva o Čokově smrti do střediska. Způsobila takový rozruch, že se všechno vyšinulo z normálních kolejí.

Celé dopoledne byl Pavel zaneprázdněn úředními záležitostmi, podával hlášení, účastnil se vyšetřování případu. Odpoledne šel za Kolosovem, ale nezastihl ho, Kolosov jel do města.

V kanceláři, kam Kolosov ráno přišel pro noviny, mu dali dopis. Otevřel ho a přečetl v chůzi.

Pak ho zmuchlal, strčil do kapsy a zamyslel se. Tak se zabral do svých myšlenek, že málem porazil náčelníka. Hned ho požádal o dovolení, aby mohl odjet do města, na okresní výbor Komsomolu.

Dovolení dostal a odběhl k východu. V dopise stálo: „Milý Kolosove, musím s Tebou mluvit. Zítra zas přijedu do střediska. Ale ne už na praxi, ale jako řádný zaměstnanec. Nutně s Tebou musím ještě dnes mluvit. Je to pro mne krajně důležité. Přijeď dnes do města. Budu tě čekat na okresním výboru Komsomolu. Táňa.“

Z města se vrátil až večer a první, koho potkal, byl Pavel.

Pavel se k němu vrhl celý rozrušený. Překotně a zajíkavě mu vyprávěl o nočních událostech.

Kolosov mlčky naslouchal. Pavel byl tak rozčilený, že si ani nevšiml zvláštního, rozpačitého a roztržitého výrazu v jeho tváři.

„Jen ty mě můžeš pochopit. Musím ti všechno říci…,“ sypal ze sebe Pavel. „Když jsem v noci našel mrtvého Čok?, když jsem pochopil, jak to bylo s tím otráveným masem, viděl jsem v duchu živě, jak Čok bojoval. Umírající, zesláblý, ale ještě šel po nepříteli. Ten se zřejmě bál křičet, aby neupozornil hlídku. A Čok už asi nemohl štěkat. Pamatuješ, jak Čok uměl štěkat? Štěkat už nemohl, ale ještě v sobě našel sílu, aby povalil a zabil toho chlapa. Mám úplně jasně před očima, jak se Čok potácel nízko přihrbený, jak mu skočil na krk a jak ho povalil. Víš, co mě trápí? My dva můžeme za to, že zahynul. Ano ano. My dva jsme to zavinili. Kdybychom ho neučili, aby bral od tebe žrádlo, nikdy by se toho masa nedotkl. Vlastně já jsem ten pravý viník. A tak mě napadlo, mám vůbec právo jít teď do civilu? Můžu teď odejít? Tím spíš, že Táňa.“

„Táňa?“ skočil mu do řeči Kolosov. „Už s tebou mluvila? Byl jsi s ní?“

„Ale ne, nebyl, nic mi neříkala, jen si myslím, že mou povinností je vychovat pro středisko nového Čok?. A Táňa.“

Pavel se odmlčel.

„Co? Co Táňa?“ naléhal Kolosov a chytil Pavla za loket.

„Možná že Táňa mě ani nemá ráda,“ řekl Pavel tvrdě. „A ty, Kolosáčku, nikomu nic neříkej. Žádost do civilu nepodám. A s Táňou o ničem mluvit nebudu.“

Pavel se otočil a zachmuřeně odcházel s hlavou skloněnou.

Kolosov se za ním díval.

Náhle se rozběhl, dvěma skoky Pavla dohonil a jeho tvář byla téměř klidná.

Řekl skoro šeptem:

„To je od tebe hezké, Pavle. Budeme zase pracovat spolu. Táňa bude také zaměstnána v našem středisku. A já…,“ vypověděl mu hlas.

„Co ty?“ slabě se usmál Pavel.

„Ty, Pavlíku, nezlob se na mne, odpusť mi to, kamaráde. Beru si Táňu Kuzminovou.“

Jedno z Nořiných štěňat dostalo na počest otce jméno Čok. „Čok Druhý“ stálo v seznamu.

Čok Druhý rostl jako z vody a byl mnohem větší než jeho vrstevníci. A čím byl starší, tím byl nevlídnější. Jeho výcvikem a výchovou byl pověřen Pavel Sizych.

L. Kantorovič

STRAŠPYTEL

Byl mu rok. Měřil pětapadesát centimetrů. Měl šedivou srst, která na spodku ocasu, na břiše, na tlapách a na krku přecházela do bělava. Tlamu skoro černou. V hnědých očích žluté jiskry.

Zkrátka byl to výstavní pes, statný a urostlý a napohled zlý. Ale nebyl ani trochu zlý ani divoký. Naopak, byl to bázlivec. Bázlivec od narození. Snad jeho matka nebo otec žili v ustavičném strachu, a on to podědil. Středisko ho zakoupilo jako štěně a o jeho rodokmenu nebylo nic známo.

Tak či onak, od svého půldruhého měsíce byl ve středisku, kde ho nikdo nebil ani neděsil, a přece pro něj byl svět pořád plný hrůzy. Po kamenité silnici zadrnčel vůz, a jemu se zdálo, že uhodil hrom. Někdo zvedl ruku, a on se lekl, že ho chce bít. Klapnutí dveří považoval za výstřel. A opravdový výstřel chudáka tak vyděsil, že si lehal na břicho, zavíral oči a s ocasem přitisknutým pod sebe očekával smrt. Zadní nohy se mu třásly. Všechna jeho krása byla k ničemu.

V seznamu byl zanesen pod jménem Džek, ale všichni mu říkali Strašpytel. Vedoucí střediska se pro tu přezdívku zlobil, ale pes na ni slyšel a brzy ho nikdo jinak neznal.

Všichni ho považovali za budižkničemu, který se hodí nejvýš na chov pro svůj vzhled. Zdálo se jim zbytečné něčemu ho učit. Jediný náčelník měl na to jiný názor. Sám Džeka učil a věnoval mu spoustu času. Když psa nikdo nelekal, pracoval výborně, měl znamenitý čich. Ale stačilo na něho křiknout nebo napřáhnout, a on zůstal jako přibitý, tiskl se k zemi a celý roztřesený a bezmocný nechal práci prací. Co s takovým psem?

Náčelník střediska, zkušený instruktor a dobrý znalec psychologie psů, se nevzdával a ustavičně tvrdil:

„Počkejte, z něho ještě něco bude. Jenom ho musí dostat do ruky člověk, který na něj nebude křičet, bude s ním mít trpělivost a nikdy ho neuhodí. Pak k němu Džek přilne jako žádný jiný pes. Uvidíte, jak se vybarví.“

Náčelník měl sice mezi zaměstnanci velkou vážnost a autoritu, ale tohle tvrzení nikdo nebral vážně.

Když bylo Strašpytlovi rok, přišel do střediska nový psovod, Grigorij Markov. Byl to mladý chlapec, ale brzy ve středisku dali na jeho slovo. Zdál se trochu podivín, nemluva a samotář. Nikdo vlastně nevěděl, co je to za člověka, a všichni v něm tušili velkou vnitřní sílu. Markov dovedl svůj názor říci vlídně a šetrně a všichni s ním vždycky souhlasili.

Psi byli prostě jeho nemoc. Ve středisku bylo mnoho výborných psovodů, ale Grigorij byl snad rozený instruktor.

Náčelník si ho hned všiml. Byli si něčím podobní, přestože mezi nimi byl velký věkový rozdíl. Markov by mohl být náčelníkovým synem. Ale hlavní charakterový rys měli oba společný, lásku ke psům a ke zvířatům. Oba projevovali při výcviku a při práci se psem takovou trpělivost, vynalézavost, diplomacii a znalost zvířecí psychologie, že to skutečně vzbuzovalo úctu.

Náčelník měl s Grigorijem několik dlouhých debat. Dověděl se, že Grigorij přijel z Altaje. Jeho otec, bolševik a partyzán, padl na konci občanské války, a matka, která po celou dobu se svým synkem cestovala s oddílem, se usadila v altajské vesnici. Grigorij se stal pasákem. Hlídal veliké stádo a celé měsíce žil sám a vodil dobytek z jednoho pastviště na druhé.

Grigorijovi přidělil náčelník Strašpytla.

Markov se psem zabýval celé dny v odlehlém koutě na dvoře. Dva měsíce krom něho nikdo ke zvířeti nesměl. A za ty dva měsíce pes k němu tak přilnul, že všichni viděli – náčelník měl pravdu. Nehnul se od Grigorije na krok a ustavičně na něho upíral oddané oči.

Ale vystrašený byl jako dřív. Jenom Grigorije se nebál. Grigorij nikdy nezvýšil hlas a nikdy se na něho nezlobil.

Náčelník si spokojeně mnul ruce.

Pak Markov dostal hodnost psovoda služebního psa a byl poslán do pohraničního prostoru.

Tam se chovali k Strašpytlovi také s opovržením, nevěřili jeho schopnostem a divili se jeho lásce k Markovovi. Ale všichni brzy poznali, co v něm bylo.

Jednou Grigorij obcházel svůj úsek a pes s ním. Lesa se Strašpytel také bál. Někde praskla větvička nebo vyletěl ptáček z křoví, a on se chvěl a mačkal k zemi. Ale Grigorij ho vždycky vlídně ukonejšil, tiše mu něco šeptal, a Strašpytla strach přešel. Zase vstal, šel za pánem a nespouštěl z něho oči.

Byl podzim, les byl oranžový, rudý a žlutý. Tmavá zeleň jehličí se zdála černá v tom barevném ohňostroji.

Všude byl klid a mír. Náhle pes zneklidněl. Zvětřil něčí zápach. Vztyčil ocas, uši přitiskl k hlavě, oči se zúžily v čihavé štěrbiny.

Grigorij ho poslal po stopě. Strašpytel se chvíli vrtěl na místě, ale pak navětřil stopu a rozběhl se po ní. Stopa vedla k hranici. Grigorij běžel za ním a s námahou se prodíral hustými křovinami. Až skoro u hranice křoví skončilo. Za křovinami byla louka, jejímž středem procházela hraniční čára. Směrem k ní utíkal po louce neznámý muž.

Grigorij měl rychlé nohy. Dohonil muže a oba se svalili do trávy v urputném zápase. Pes běhal kolem nich a vyl hrůzou. Chápal, že je to nepřítel a že Grigorije ohrožuje. Ale netroufal si zasáhnout. Zvedl ocas, třásl se na celém těle a vyl.

Zápas netrval dlouho a Grigorij by byl muže přemohl, když v tom třeskl výstřel. Strašpytel se leknutím odkutálel, a když se znovu podíval, viděl, že Grigorij zůstal nehybně ležet v trávě a jeho vrah stojí nad ním s revolverem v ruce, těžce oddychuje a levou rukou si utírá krk.

A tu se stalo něco neuvěřitelného. Strašpytel se rozzuřil, zavrčel a zacvakal zuby. Vrhl se k nepříteli a skočil mu na prsa.

Krk si muž chránil rukou, a tak se mu zakousl do ruky. Muž ho praštil do hlavy rukojetí revolveru. Pes odletěl stranou, ale udržel se na nohou a znovu po něm skočil. Nepřítel vystřelil. Zasáhl, ale psa nezabil. Střela ho jen omráčila a strhla mu kus kůže mezi ušima.

Upadl. Krev mu zalila oči a zdálo se mu, že nastala tma jako v noci.

Když přišel k sobě, olízal krev, která mu tekla do nosu, a vstal. Grigorij ležel bez pohnutí. Pes nad ním zavyl s hlavou zvednutou jako vlk.

Strážný uslyšel v lese výstřely a po chvíli divoké zoufalé zavytí. Rozběhl se k hranici. V trávě ležel raněný psovod. Pes zmizel.

Strážný přivolal pomoc. Grigorije odnesli a přivedli k vědomí. Ale Strašpytel byl pryč. Když viděl, že jeho pán nevstává a leží bez pohnutí, znova ho posedla zuřivost. Třásl se na celém těle, ale ne strachy, nýbrž vztekem.

Stopa nepřítele byla čerstvá a pes se skloněnou hlavou a s výhružným vrčením přeskočil přes drát na cizí území. Šel neomylně. Stopa ho zavedla do vesnice, k domu, u něhož stál cizí voják s puškou. Přiběhl ke dveřím, ale voják ho kopnutím odmrštil stranou. Pes znovu zarytě mířil ke dveřím. Voják ho kopl podruhé a hlasitě zaklel. Tu se dveře otevřely a vyšel mladý důstojník. Promluvil na vojáka. Ale byla to cizí nesrozumitelná slova.

Pes stál uprostřed cesty se skloněnou hlavou. Z hlavy mu kapala krev. Hnědé kapky se vpíjely do prachu.

Důstojník k němu přistoupil a pozorně si ho prohlédl. Pak ho pohladil po hřbetě. Strašpytel po něm bázlivě pošilhával. Důstojníkova ruka byla v měkké rukavici. Vzal psa za obojek a vedl ho s sebou. Nevzpouzel se, jen stáhl ocas a postavil uši. Znovu se ho zmocnil strach, a když před nimi voják s rachotem otevřel dveře, cukl sebou a přitiskl se k zemi. Důstojník ho znovu pohladil a řekl mu něco vlídného. Slovům pes nerozuměl.

Odvedl Strašpytla do místnosti. Místnost měla stejný pach jako důstojník, příjemný a jemný, ale dráždil v nose. Pes kýchl, až se sám lekl. Důstojník pustil obojek a Strašpytel zalezl do kouta.

Důstojník se pak vrátil s miskou plnou voňavé mastné kaše. Přistrčil ji psovi k čumáku, ale ten nežral. Důstojník si k němu sedl na bobek a dlouho na něj mluvil. Zřejmě ho přemlouval, aby si vzal. Ale pes se misky nedotkl a ještě víc se schoulil do kouta. Důstojník odešel a dveře zamkl na klíč.

Dlouho do noci seděl Strašpytel nepohnutě v koutě. Krev mu už netekla, ale rána bolela. Občas sklonil hlavu a tiše skučel.

Pozdě v noci se důstojník vrátil a rozsvítil. Vesele si hvízdal. Když šel kolem zvířete, něco prohodil, zasmál se a klepl ho do čumáku. Zabolelo to, ale pes se ani nepohnul. Důstojník na něho udiveně pohlédl a pokrčil rameny. Pak se svlékl, vlezl do postele, zhasl a rázem usnul.

Uplynula hodina, možná i víc. Z mraků vyšel měsíc a místnost byla plná zelenavého přísvitu. Pes vstal, neslyšně přistoupil k posteli a dlouho se díval na spícího důstojníka. Pak se opatrně připlížil po nalakované podlaze k misce a pozřel kousek masa.

Důstojník se probudil časně. Strašpytel seděl na starém místě. Důstojník se oblékl a odešel. Psa zamkl a celý den do místnosti nikdo nepřišel. Pes si lehl a usnul. Ale spal neklidně. Často ze spaní vrčel a škubal tlapami. Víc už nejedl.

Večer se opět vrátil důstojník a s ním přišel nějaký muž v civilu. Levou ruku měl zafačovanou.

Když vstoupil do místnosti, vmáčkl se Strašpytel do svého kouta. Ale pak vyskočil, vběhl doprostřed místnosti a začal vzrušeně větřit. Důstojník s tím druhým seděli za stolem. Hovořili spolu a psa si nevšímali.

Najednou pes zaryčel a vrhl se na toho obvázaného. Poznal v něm nepřítele, který ranil Markova. Strach z něho okamžitě vyprchal a vystřídal ho divoký vztek. Býval by svou oběť zakousl, ale zasáhl důstojník. Úderem rákosové hole, kterou měl v ruce, zadržel skok zvířete. Strašpytel s kňučením odletěl stranou. Ten druhý vytáhl revolver a chtěl psa zastřelit, ale důstojník mu něco řekl a muž s nespokojeným mručením zbraň zase schoval.

Důstojník přistoupil k Strašpytlovi. Ten vylekaně zalezl do svého kouta. Důstojník na něho křikl, a pes se ještě víc roztřásl. Schoulil se do klubíčka a zavřel oči.

A důstojník ho začal bít. Bil ho nelítostně holí i botami.

Civilista pohlédl na hodinky a řekl ruský: „Mám nejvyšší čas. Musím jít.“ Důstojník odhodil hůl, utřel si ruce a narazil čepici. Zhasl, zamkl a odešel spolu s civilistou. Ale okno zůstalo otevřené.

Pes se zvedl a zapotácel se. Strašně ho bolela hlava. Důstojník mu holí strhl strup a z rány se znovu lila krev.

Pes přišel k oknu. Chladný noční vítr mu pročísl srst na hřbetě. Chvíli stál bez hnutí, jen těžce oddychoval široce rozevřenou tlamou. Pak se vyšvihl na okno a neslyšně skočil ven.

Byla větrná tmavá noc, nikdo ho nespatřil. Rozběhl se. Buď ho vedl instinkt, nebo to byla náhoda, ale za deset minut uviděl vpředu dva lidi rychle kráčející po cestě. Poznal důstojníka a svého nepřítele. Držel se opodál, ale neztrácel je z dohledu. Tiše se za nimi kradl podél cesty. Právě tak pronásledují hladoví vlci koně, nikdy ho nenapadnou blízko vesnice, ale drží se ustavičně za ním.

Muži uhnuli z cesty a dali se lesem. Strašpytel byl na pět kroků od nich. I když mu pod tlapami občas zachrastila suchá větvička, vítr v korunách stromů zahladil každý hluk. Neslyšeli ho.

Tak došli až k louce, kudy vedla hraniční čára. Na druhém konci louky byl raněn Grigorij.

Muži se zastavili. Podali si ruce a prohodili pár stručných vět. Tři kroky od nich v křovinaté houštině planula dvě nehybná žlutá světélka.

Důstojník se otočil a vracel se zpátky. Ten druhý se sklonil a rozběhl se po louce na sovětskou stranu.

A tehdy se za ním pes pustil. Dlouhými kroky jako smršťující se péro dohnal nepřítele, bez jediného zvuku udělal poslední skok a zahryzl se nepříteli do týla.

Vítr hučel ve vrcholcích stromů, kmeny se rachotivě klátily ze strany na stranu, les pohlcoval všechny zvuky. Nebylo slyšet ani křik napadeného.

Strašpytel tiskl v zubech nepřítelovu šíj. Snad poprvé v životě vůbec necítil strach. Jen zlobu a zuřivost.

A muž si myslel, že mu pukne srdce hrůzou. Nevěděl, co mu to skočilo na záda a čí zuby mu rvou krk. Chtěl se osvobodit a zoufalství zdvojnásobilo jeho síly. Povedlo se mu psa shodit. Ale ten po něm bleskurychle skočil znovu. Teď se strašlivé zuby zaťaly do hrdla. Při pádu vytáhl muž revolver. Přitiskl ústí psovi na břicho. Zahřměl výstřel a střela prolétla Strašpytlovým tělem.

Ale pes nepovolil stisk zubů. Poslední, co umírající muž viděl, byly dvě kulaté oči planoucí lidskou nenávistí.

Pes dlouho ležel na mrtvém těle. Začalo svítat, když se pokusil zvednout se na nohy. Z rozervaného břicha mu crčela krev.

Jít nemohl.

Plazil se. ? ubikaci pohraničníků nebylo víc než kilometr, ale jemu to trvalo čtyři hodiny.

Nakonec strážný zpozoroval polomrtvého psa. Poznal Strašpytla a donesl ho do budovy. Obvázaný Grigorij slzel, když psa uviděl, pes mu lízal ruce a skučel.

Všichni pohraničníci se u něho sešli. Umíral. Kdosi bouchl dveřmi a Strašpytel sebou škubl.

Tak umřel Grigorijovi na rukou, pronásledovaný i ve smrti svým věčným strachem.