Erich Loest

Nejmenší ráže

1.

Poprask v Českém lese

„Co čteš?“

Teprve po několika vteřinách si kapitán Slavík uvědomil, že se ho manželka na něco ptá, a přitom její otázka nemohla znít jednodušeji. Snažil se právě pochopit, co znamená magnetický faktor vnitromolekulárních proudů. Spustil noviny a odpověděl: „Představ si, že se dá na pistoli rozluštit číslo, které bylo předtím odpilováno. Chemické a elektrolytické metody existují už dlouho, ale teď objevili nový způsob pomocí…,“ podíval se znovu do článku, „… elektromagnetického defektoskopu.“

„Doufám, že mi nechceš vykládat podrobnosti. Budu ráda, jestli ještě dneska zvládnu ten galimatyáš o předjíždění a parkování.“

„Sám tomu moc nerozumím. Asi bych se měl vrátit do školní lavice – ve třiceti snad na to člověk není starý, co myslíš? Pomohl jsem vyřešit několik jednoduchých vražd, ale obyčejnou praxí to nikdo nikam nedotáhne. Ke složitějším případům s bouchačkami tak jako tak zavolají starého Voleníka.“

„Další v rodině, kdo si chce zvýšit kvalifikaci! Copak nestačí, že já dřu na řidičák?“

Toho večera Slavík našel víc věcí, které nepochopil. Co je to getinaxová deska? Jak se vypočítává oersted? Sel brzo spát a ráno se v obvyklou dobu dostavil do služby. Z porady byl odvolán do pracovny nadřízeného.

„Došlo buď k vraždě, nebo je to nehoda,“ dověděl se. „Údaje nejsou dost jasné. Jde o jakousi ženu – stalo se to nahoře u Klatov. Podle oblečení je cizinka. Které řeči umíte?“

„Rusky, německy a anglicky.“

„Můžete hned vyrazit?“

O čtvrt hodiny později už Slavík řídil vůz ven z Plzně. Byl zvědav, je-li to zase nějaký obvyklý případ, třeba vražda ze žárlivosti nebo pro peníze.

Kolem poledne vjížděl do Klatov. V budově Veřejné bezpečnosti jej poručík odvedl do sklepa; tam odkryl prostěradlo a odříkal hlášení: mrtvolu našel ráno mladý houbař pod skalní stěnou. Proražená lebka, dvakrát zlomená páteř – žena byla bezpochyby ihned mrtvá. Teď ležela v prudkém světle na márách a Slavík jí hleděl do obličeje; zůstal neporaněn a nejevil vůbec strach před smrtí. Pokud zdání neklamalo, nebyla to žádná krasavice.

„Sebevražda?“ zeptal se poručíka.

„Asi, ale něco tu neklape: mrtvá měla jen jednu punčochu.“

„Soudíte na sexuální vraždu?“

„Určitě se to nedá tvrdit, ovšem boty měla obě. Nemůžeme dobře předpokládat, že by někdo oběti stáhl punčochu a než ji shodil ze skály, znovu jí pečlivě nazul střevíc.“

Slavík se stále ještě díval do nehybného obličeje; prohlížel široké obočí, silný nos, husté černé vlasy slepené na jedné straně krví a špičatou bradu.

„A co když ji někdo zabil dole?“

„Všechna zranění dokazují, že se zřítila ze skály. Náš pes nenašel žádnou stopu.“ Poručík drmolil dál: Zena byla asi třicetiletá, přibližně sto šedesát centimetrů vysoká a vážila padesát osm kilo. U sebe neměla žádný průkaz. Výrobní značka na pletené vestě prozrazovala sárskou firmu, boty byly vyrobeny v Kolíně nad Rýnem. „Turistka zřejmě.“

Ještě tohle, pomyslel si Slavík. Nahlas však neřekl nic, co by kdokoliv mohl považovat za frivolnost; neodpovídalo to jeho názoru o službě, jak mu jej vštípila škola. Zavražděná turistka bude znamenat i nepříjemnosti se zahraničním tiskem. Řekl tedy rychle: „Zajeďme radši k té skalní stěně.“

Po půlhodinové jízdě rovnou silnicí se musel s vozem protáhnout kolem staveniště – rozšiřovali tam vyústění vedlejší ulice, odkopávali svah v zatáčce a budovali domek pro hlídače.

„To všechno kvůli té nové továrně na hračky,“ podotkl poručík.

„Na hračky?“

„Tvrdí to zdejší lidé. Výroba mechanických loutek – panenek s elektronikou v bříšku: odříkají dvacet vět a čůrají do kalhotek.“

Za staveništěm už byla vozovka zase v pořádku. Po dalším kilometru kapitán odbočil do údolí. Zúžilo se a silnice stoupala po svahu vzhůru; musel přeřadit na nejnižší rychlost. Bylo klidné ráno a nad dolinou se vznášely protáhlé mráčky, které sem připluly přes západní hory. Z jedné zatáčky se mu otevřel pohled na návrší a kopce porostlé smrky a přes údolí Úhlavy a Zubřiny až docela dolů do nížiny, kde se v oparu ztrácela Plzeň. Poručík věděl, jak se jmenují vesnice a hory vpravo i vlevo; ukázal vzhůru na Plesnou, sotva se na okamžik objevila, a v hlase mu zazněla pýcha člověka, který svůj kraj dobře zná.

Jakubova stěna se tyčila tři kilometry před Borovicemi. Začínala se zvedat pár kroků za potokem a čněla do výšky padesáti metrů. Podél jejího horního okraje vedla silnice s upraveným odpočívadlem; prostor nad srázem ohraničovaly sloupky s železnými tyčemi. Stálo tam několik vozů. Turisté posedávali na zábradlí a fotografovali, neboť Český les od jednoho konce na druhý skýtá v pozdním létě malebný pohled. Jenže dnes byla u stěny nalezena mrtvola.

Kapitán s poručíkem přistoupili až k okraji srázu a naklonili se dolů. Hluboko pod sebou spatřili zpěněný potok. Tělo, které shora spadlo, odrazilo se od stěny nejvýše jednou, protože byla skoro svislá, jenom tu a tam na nějakém výčnělku rostlo pár stébel trávy. Slavík usoudil, že je to ideální místo pro sebevraždu – nebýt té punčochy. Zamyslel se tak hluboce, že zapomněl na poručíka vedle sebe. Teprve po chvíli k němu pronikl jeho hlas.

„Zrovna tady v tom krásném místě!“

Kapitán si přitom uvědomil, že si vůbec nevzpomíná na jméno svého podřízeného: smrt mladé ženy a všechny okolnosti na něho tak silně zapůsobily, že docela zapomněl, jak poručík vypadá a že vůbec existuje. Otočil se tedy k němu a srdečně ho oslovil: „Jsem rád, že mi budete pomáhat. Vyznáte se ve zdejších horách, viďte?“

„Samozřejmě.“ Poručík se usmál a rysy mu přitom omládly; už nevypadal jako mrzutý zamračený čtyřicátník, který je zřejmě nespokojený se svým postavením, má příliš mnoho dětí či nemocnou ženu – anebo všechno dohromady. Teď už si Slavík vybavil i jeho jméno: Karda, a uznal také, že není právě skvělé být v tomto věku jenom poručíkem kriminálního oddělení v Klatovech.

Sestup nebyl obtížný, museli se ovšem vydat dost velkou oklikou. Kapitán litoval, že si nevzal pevnější obutí: ještě tří takové výlety a může své polobotky zahodit. Dolů kráčeli sutí a přes výběžky skály. Karda se několikrát nerozhodně zastavil, a Slavík proto zvolnil tempo. Když ho konečně poručík dohonil a kapitán si všiml kapiček potu na jeho čele, poznamenal: „Nepřipadáte mi jako nadšený horolezec.“

Sešli až k potoku a odtud vykročili k místu, kam dopadla mrtvola. Mezi kamením rostl tu a tam vřes nebo nízká tráva. Slavík si všiml několika pohozených červivých hub – zřejmě je tu nechal onen mládenec, který našel mrtvou. Pod nejpříkřejší částí stěny Karda podotkl: „Tady ležela. Na kameni ještě vidíte krev.“

„Ofotografovali jste detaily?“

„Ovšem.“

Kapitán pohlédl vzhůru. „Jak často tu míváte vraždu?“

„Já dosud žádnou nezažil, ale nejsem v kriminálním oddělení dlouho. Předtím jsem sloužil v dopravním. Většinou vyšetřujeme krádeže aut.“ Karda se zatvářil málem omluvně.

Slavík ho chtěl povzbudit, a proto řekl: „V každém případě je zatím všechno dobře zařízeno.“

Vyšplhali opět nahoru a jeli dál směrem k Borovicím. V místě, kde se sbíhalo několik cest, stál dům, v němž úřadoval předseda národního výboru, oba strážmistři Veřejné bezpečnosti a vedoucí pošty. Jeden ze strážmistrů právě na stroji vyťukával hlášení, druhý se krčil u studených kachlových kamen a skoro ani nezvedl hlavu, když Slavík s Kardou vstoupili.

„Co je vám?“ zeptal se ho kapitán.

Místo dotázaného odpověděl muž od psacího stroje: „Pomáhal vynést mrtvolu po svahu nahoru.“

„Dejte si kávu nebo třeba slivovici. Teď musíme všichni vzít rozum do hrsti. Co jste zatím zjistili?“

Strážmistr už od časného rána obvolával všechny blízké hotely, boudy, kempinky i chatové tábory a ptal se po cizí příslušnici, na niž by se hodil popis mrtvé. Dostal dva typy, ale jedna ze zmíněných ráno spokojeně seděla u snídaně a druhá prý odjela do Prahy.

„Nesmíme na jejím oblečení příliš stavět,“ napomínal Slavík. „Neznámá může být klidně odtud a v cizině má jen příbuzné.“

„Budeme pátrat dál,“ zamručel Karda. Usadil se k telefonu a vyzvěděl, kam už volali. Během následující půlhodiny měl pak Slavík příležitost sledovat, jak je pro řešení zločinu výhodné mít v mužstvu znalce okolí. Skoro o každém vedoucím restaurace, hotelu nebo hostince věděl, jak se jmenuje, s některými si tykal a se dvěma byl dokonce spřízněn. Popsal mrtvou i její zvláštní vestu a silný nos. „Máš pravdu, za tou by ses jistě neotočil. Nebydlí u tebe? Kdyby sis na něco vzpomněl, zavolej mě, slyšíš, Milane? Nezapomeň na vestu, je z vlny s barevnými nopky.“

Sotva si poručík dopřál chvilku oddechu, zazvonil telefon. Jeden z jeho lidí hlásil, že zatímco ráno prohledával křoví nad místem neštěstí, sestoupil do rokle nějaký člověk, zřejmě houbař. Strážmistr se ho chtěl zeptat, zda si nevšiml něčeho nápadného, ale muž zděšeně utekl. Jmenuje se Machonín a bydlí v Borovicích.

„Okamžik.“ Karda zakryl mluvítko a zeptal se ostatních, je-li tu nějaký Machonín. Strážmistr u kamen zklamaně prohodil:

„Ach ten – to je náš obecní blázen.“

Slavík usoudil, že by měli Machonína předvolat. Připadal si odstrčen – z případu i z rozhovoru; stávalo se mu to občas, když zabředl mezi sedláky, kteří k určitým problémům přistupovali z jiného hlediska než on. Pozoroval Kardu, jak se s rozepnutým límečkem hrbí na židli a právě zase s nějakým Josefem, Karlem nebo Václavem telefonuje: „Poslouchej, kamaráde, hledám ženu asi třicetiletou…“ Slavík si vzpomněl na okamžik, kdy mu nadřízený tento případ svěřil – jedním z důvodů bylo, že umí německy a anglicky. Teď mu napadlo, že měl radši vědět víc o místních lidech než o stupňování v germánských jazycích a o rozličných významech téhož slova.

Vtom se Karda napřímil a zbystřil pozornost: „Holanďanka? Podívej se, jestli je ve své chatě, a hned mě zavolej, Viléme. A pospěš si, člověče!“ Zavěsil a vysvětlil: „Je to bratr mé ženy.“ Pak si uvědomil, že tohle není podstatné, a dodal: „Je vedoucím v hostinci za Úsilovem. Patří k němu několik chat a švagr říkal, že tam bydlí nějaká Holanďanka, která se podobá té, co hledáme.“

„Jak se jmenuje?“

Karda se lekl. „Nezeptal jsem se. Vilém k ní doběhne a podívá se, je-li doma. Zavolá pak znovu.“

Slavík si umínil nedat při každém opomenutí najevo nelibost. Snažil se představit si, jak asi na něj Karda i oba strážmistři pohlížejí: jako na studovaného chlapa, mladšího než jsou oni, a možná že ho považují i za nafoukance, poněvadž ve třiceti je už kapitánem a je služebně přeskočil. Řekl tedy: „Mám štěstí, že se tu tak dobře vyznáte, Kardo.“

0 deset minut později byl přiveden muž s čepicí a uzlíkem v ruce. Na sobě měl spravovaný oblek s nohavicemi na kolenou promočenými. V očích se mu mísil strach a nepochopení.

„Jste pan Machonín?“ zeptal se Slavík a představil se. Muž přikývl a bázlivě přijal podávanou ruku. Kapitán se omluvil, že bohužel musel pana Machonína vyrušit při hledání hub, ale že si s ním potřebuje pohovořit. Obrátil se na strážmistra u psacího stroje s dotazem, není-li tu ještě jiná místnost a pak všichni tři odešli do vedlejší kanceláře, která páchla starým dřevem a zaprášenými záclonami. Slavík vyzval Machonína, aby se posadil, a začal se vyptávat: odkdy je dnes na houbách, proč sbírá právě ve zdejším údolí a proč utekl před strážmistrem.

„Lekl jsem se, když tolik křičel,“ odvětil muž a polkl tak prudce, že mu poskočil ohryzek. Zatímco prstem ukázal na strážmistra, který ho přivedl, svezl se mu rukáv kazajky a odhalil zašpiněnou, roztřepenou manžetu košile. Ruce měl hrubé, ošlehané, zbrázděné žilami a kapitán se snažil představit si, jak svlékají dámskou punčochu. Před vraždou? Nebo po ní?

„Jste ženatý?“

Muž přikývl.

„Máte děti?“

„Jednoho syna.“

„Kde pracujete?“

„Na pile.“

Slavík se také zeptal, zdali si Machonín v lese něčeho všiml, co tam jindy nebylo, nebo co vypadalo jinak.

„Hřiby jsou dnes mimořádně červivé,“ odpověděl.

„Kolik je vám roků?“

„Dvaapadesát.“

„Vaše žena pracuje?“

„Ano, v družstvu. Jako dojička.“

„Víte, pane Machoníne, na tohle všechno bych se nemusel vyptávat, kdybyste byl neutekl před naším strážmistrem. Proč jste to vlastně udělal?“

Muž znovu polkl, uhnul pohledem a teprve pak zase váhavě zvedl oči ke kapitánovi. Neodpověděl. Snad nemá dobré zkušenosti s bezpečnostními orgány, uvažoval Slavík.

„Byl jste už trestán?“

Machonín zavrtěl hlavou.

„Kde jste trávil včerejší večer?“

„V práci.“

„Do kolika?“

„Do deseti.“

„Pak jste šel domů?“

Přikývl a Slavík se zeptal strážmistra, kde pila stojí. Když mu ji na přinesené mapě ukázal i s obcí Borovice, kapitán zvolal: „To jste se přece vracel kolem Jakubovy stěny!“

„Ne. Chodím vždycky Uhlířskou stezkou. Mám to jen malou zacházku a nemusím tolik do kopce.“

„Byl s vámi někdo?“

„Šel jsem sám.“

„Jak tedy chcete dokázat, že jste nebyl kolem půl jedenácté u Jakubovy stěny?“

Muž na otázku neodpověděl a Slavík měl dojem, že dokáže nereagovat třeba na tucet dotazů.

„Viděl jste včera večer tmavovlasou ženu ve svetru s barevnými chuchvalečky?“

„Neviděl.“

Pak se Slavík Machonínovi pevně zadíval do očí a zeptal se: „Povězte, jaké punčochy nosí vaše manželka – se švem nebo bezešvé?“

Muž se podrbal hřbetem ruky na nose. „Nevím. Teď v létě nenosí vůbec žádné.“

„Můžete jít, pane Machoníne, a kdyby vás zase někdo od Bezpečnosti oslovil, laskavě neutíkejte.“

Muž sebral uzlík s čepicí a protáhl se dveřmi. Slavíkovi ještě napadlo, že to sice Machonínovi obzvlášť rychle nemyslí, ale označení „obecní blázen“ že přece jen přehání. Vtom vstoupil Karda a oznámil tak vítězoslavně, jako by právě vyhrál stometrový závod: „Holanďanka z chaty u Viléma je od včerejšího poledne nezvěstná.“

Hostinec se jmenoval Liščí bouda a hostinský se kupodivu lišce podobal: měl narezlé obočí, malé, kulaté, blízko sebe položené oči a nad nimi klenuté čelo ustupovalo k vlasům, které připomínaly oheň.

„Soudil jsem, že ten vyčouhlý Holanďan patří k té tmavovlasé ženě, ale on mi odpověděl, že kolegyně odjela s inženýrem Deckerem.“

Karda vytáhl z kapsy fotografii zavražděné a podržel ji před hostinským. Ten se rychle podíval ze Slavíka na strážmistra a tiše se zeptal: „Je mrtvá?“

„Zatím to tu ještě nemusí nikdo vědět, Viléme. Jak se jmenovala?“

„Hermína Bouwensová.“

„A muž, s nímž tu byla?“

„Kerkenaach. Oba jsou z Amsterodamu a obývají chatu číslo tři.“

Slavík, Karda i hostinský seděli v jídelně Liščí boudy u stolu před oknem, odkud měli nádherný pohled na louku, zarostlý svah a několik horských hřebenů. V údolích se ještě válela mlha, ale nahoře bylo jasno, sluneční paprsky se zařezávaly do lesních průseků a celé nebe zářilo.

„Chaty leží tamhle dole a taky u špičky lesa, co je trochu stranou před námi,“ vysvětlil hostinský. „Hosté z nich se stravují u nás.“

„Vy a vaše paní máte všechno sami na starosti?“

„Uklízejí dvě ženy z Borovic.“

„Ty tady nebydlí?“

Zavrtěl hlavou.

„Jaké hosty tu právě máte?“

„Manžele ze Cvikova, nějakého pana Deckera z Norimberka, ještě jednoho západního Němce – píše reklamní texty, dva mladé Bulhary, další chatička je volná, do ní má zítra přijet jakýsi Nigérijec, pak je tam manželská dvojice z jižních Cech, ti dva Holanďané a Belgičan.“

„V hlavní budově bydlí taky někdo?“

„Další Holanďan se ženou. Jedli se svými krajany u téhož stolu.“ Hostinský vzhlédl a upozornil: „Pan Kerkenaach právě přichází.“

Slavík si hned v duchu začal připravovat otázky.

Kerkenaachovo stáří se nedalo jen tak odhadnout. Byl vyčouhlý a světlé vlasy nad čelem mu už řídly. Měl brýle ve zlatých obroučkách, sportovní kazajku lemovanou na rukávech a klopách kůží, rozhalenku, pohodlné kalhoty a na nohou sandály. Pozdravil kývnutím a usedl ke stolu u nálevního pultu. U hostinské si německy objednával jídlo a působilo mu obtíž dohodnout se s ní, co to má být. Slavík k němu přistoupil, vyřkl své jméno i hodnost, požádal, smí-li si přisednout a jako dorozumívací řeč navrhl němčinu nebo angličtinu. Potom se bavili většinou německy a jen občas si vypomohli anglickým výrazem. Kerkenaach byl ostražitý, zdvořilý a ochotný. Po několika větách zvedl obě ruce: už zase někdo shání slečnu Bouwensovou, tentokrát dokonce policie. Na včerejší odpoledne se domluvila s panem Deckerem ze sousední chaty a nejspíš s ním odjela – kam, to nevěděl, necítil se oprávněn vyptávat se jí. „Pracujeme v jednom podniku a teď tu trávíme dovolenou – totiž to není docela přesně řečeno,“ opravil se. „Je tu i náš šéf s manželkou a občas máme co dělat. Pracovní dovolená, chcete-li.“

„Viděl jste slečnu Bouwensovou s panem Deckerem odcházet?“

„Odjel jsem vozem do Klatov a vrátil jsem se až pozdě večer. To už byla pochopitelně dávno pryč.“

„Kdy vám řekla o schůzce s panem Deckerem?“

„Odpoledne.“

„Co o něm víte?“

„Seznámili jsme se až tady. Je zaměstnán jako inženýr u Spolkové dráhy v Norimberku. Pochází odtud, má tady v kraji příbuzné, snad tetu.“

„Je teď doma?“

„Nevím.“

„Byl byste tak hodný a zřekl se ještě na půl hodiny svého chleba se šunkou, abyste mě mohl s ním seznámit?“

Kerkenaach okamžitě vstal. Slavík v duchu shrnul vše, čeho si na Holanďanovi všiml – způsobu, jak se vyjadřoval, jak v hovoru k partnerovi obracel tvář i jak si upravoval brýle – a usoudil, že je to člověk bystrý, pohotový a značně chladnokrevný, a že mu tyto vlastnosti zajisté pomohly vyniknout v zaměstnání. Společně s Kardou obešli špičku lesa a podél jeho kraje stoupali vzhůru kolem balvanů zarostlých ostružinovým křovím. U rybníka s čistou vodou, určitě studenou jako led, stála lavička. A pak už Slavík spatřil osm chat na přírodní terase; široká okna, vstupní dveře i verandy měly obrácené do údolí.

Sotva tři muži vystoupili až k domečkům, ozval se Kerkenaach. „Pochopitelně bych rád věděl, proč se o mou kolegyni tak zajímáte.“

„Poněvadž je mrtvá.“

Kerkenaach se otočil, otevřel ústa, polkl naprázdno, pronesl několik holandských slov a pak německy opakoval: „Mrtvá? Jak to? Hermína…“

„Nic bližšího vám nemohu říct.“ Zřejmě ho to chytilo za srdce, pomyslel si Slavík. Nebo se dovede tak dokonale ovládat, že přesně předvídá, jaké citové hnutí se v daném okamžiku očekává? Slavíkovi se zdálo, že v jeho chování tuší nějakou trhlinu, že tu něco neklape: hraje ten muž teď divadlo, nebo je hrál předtím? Nepodložené podezření mě nesmí odvést z cesty, varoval kapitán v duchu sám sebe, ovšem potlačit je nebo docela na ně zapomenout také nelze.

„Povězte mi, prosím, v které chatě bydlí pan Decker?“

Kerkenaach sejmul brýle, promnul si oči, odkašlal, aby mohl promluvit, a řekl: „V páté.“

Okenice měla zavřené a nikdo na Slavíkovo klepání neodpovídal. Ze sousední terasy zavolal německy muž v teplákové soupravě: „Nikdo tam není!“

Kapitán přistoupil blíž a zeptal se: „Je už dlouho pryč?“

„Od včerejšího poledne. Máte snad na mysli pana Deckera?“

„Viděl jste ho odcházet?“

„Asi ne.“

„Ani slečnu Bouwensovou?“

„Nevím o ní. Zeptejte se spíš jejího kolegy.“

„Slečně Bouwensové se stala nehoda. Jsem od Bezpečnosti. Vy jste ze Spolkové republiky?“

„Ne,“ odvětil muž, „ze Cvikova. Co je s ní?“

„Znal jste ji?“

„Tady přece zná každý každého.“

„Mohla odjet s panem Deckerem?“

Pokrčil rameny a pak dodal: „Aha, přišel jste kvůli tomu cestovnímu pasu.“

„Co bylo s pasem?“

„Prostě zmizel.“

Z chaty vykročila žena rovněž v teplákovém obleku a právě si dočesávala vlasy. Zapjala si sponu a pohrdavě prohodila:

„Někam si ho založila – ta je přece pořád v myšlenkách bůhví kde.“

„A našel se?“

„Nic takového jsem neslyšel.“

„Díky za informaci.“ Slavík se vrátil k oběma čekajícím a vzal Holanďana za paži. „Pokuste se vzpomenout – i když chápu, že v téhle situaci to jde těžko – co se stalo s tím pasem?“

„Předevčírem se ztratil. Všude jsme hledali a vyptávali se.“

„Znáte toho muže v teplákovém obleku?“

„Před několika dny s Hermínou párkrát tančil a jeho žena se netvářila zrovna přátelsky.“

Všichni tři se vydali zpět k Liščí boudě. Slavík se Kerkenaacha vyptával, jak tady nahoře probíhal den, a co dělali ostatní hosté. Většinou podnikali výlety – pěšky nebo autem. Skoro každý byl už v Praze nebo se k tomu chystal. Stravovali se v boudě, snad jen kávu si někteří vařili sami.

„Řekl jste autem, ale žádný vůz tu nevidím.“

„Na opačném konci chatového tábora je malé parkoviště, odtamtud vede dobrá silnice.“

„Mají tu všichni auto?“

„Snad jen ti dva bulharští studenti ne. Bez vozu je sem těžký přístup.“

Den nezačínal příjemně, ale teď se protrhly mraky. Slavík vždycky rád pozoroval, jak se na svazích střídá světlo a stín, jak slunce nečekaně ozáří údolí nebo kus lesa zapadne do šera. Listí se co nevidět pestře zbarví; noci už jsou chladné a ve dne také není tak velké horko. Tady nahoře začíná koncem srpna podzim. Přítomní hosté jsou letos nejspíš poslední.

Kerkenaach stál trochu předkloněn. „Chtěl bych vědět, z jakého důvodu ji Decker oddělal,“ řekl tiše.

„Proč zrovna Decker?“

„Měla s ním schůzku.“

„Jaký byl váš vztah ke slečně Bouwensové?“

„Pracovali jsme spolu.“

„Bydlel jste s ní v jedné chatě.“

„O dvou místnostech.“

Nastalo ticho, do něhož Karda česky prohodil, že si teď půjde zavolat do Klatov. Chtěl, aby mu poslali někoho, kdo by zajistil stopy a prohledal pokoj mrtvé. Potřebovali také další vůz, zapisovatelku a pomocníka při výsleších. Slavík přikývl, a když poručíka sledoval, jak vystupuje po schodech k Liščí boudě, uvědomil si, že se jeho spolupracovník dosud nepokusil ničím na sebe upozornit, ale že také nezanedbal žádnou z povinností svědomitého asistenta. Problém přinášel mnoho otázek, které se nedaly objasnit jen tak mezi dveřmi. Všichni obyvatelé chat byli vytrženi z normálního prostředí a mohli být ve styku s kýmkoliv. Pokud vznikl motiv k vraždě přímo tady na horách a vrah je jedním z hostí, mohli by záhadu snadno rozluštit. Bude-li ovšem nutno sledovat nitky, které vedou odtud pryč, může být řešení zatraceně těžké.

V jídelně našel Slavík dva další hosty: pana Haaginse z Amsterodamu a jeho ženu. Kerkenaach ho představil slovy: „Můj šéf.“ Potom rychle pronesl několik holandských vět, v nichž kapitán pochytil jméno Hermíny Bouwensové, a vytušil jejich smysl. Haagins vystrčil spodní ret, zrudl v obličeji, zašeptal něco manželce, obrátil se k Slavíkovi a zeptal se německy: „Vy jste policista?“

Kapitán přikývl. „Musím vám položit několik otázek.“

„Jestli dovolíte, vypil bych si nejdřív čaj. Mám pocit, že ho právě teď potřebuju. Přijďte potom, prosím, nahoru za mnou.“

Haagins přesně odpovídal Slavíkovým představám o blahobytném Holanďanovi: byl statný, opálený, sportovní a žoviální. Na sobě měl pohodlný oblek z měkké drahé látky. Dělal rozmáchlá gesta a kolem sebe šířil aróma z vybraných doutníků, tabákového mýdla a whisky. Jeho ženě visely z uší pro den příliš velké náušnice, na prstech se jí leskly přinejmenším tři prsteny navíc. Tvářila se nevtíravé, ale sebevědomě. Rozhovoru se zúčastnila jen při úvodních větách; konal se v jednom z obou pokojů, které Haagins najal.

Holanďan nevypadal jako někdo, koho vyvede z míry kriminalistova přítomnost. Nabídl whisky, koňak nebo džin, ale Slavík odmítl a hned stručnými větami vylíčil, co se přihodilo. Všiml si, že se Haaginsova pravice s doutníkem začala chvět.

„Od pana Kerkenaacha jsem se dověděl, že slečna Bouwensová pro vás pracovala.“

„Je to – byla to,“ opravil se Haagins, „moje zaměstnankyně. Rozuměla vývozu a firmě sloužila už deset let. Skvělá síla. Kromě holandštiny ovládala ještě angličtinu, němčinu a francouzštinu, dovedla jednat a byla spolehlivá. Abyste nemusel začínat otázkou, kde jsem se v posledních dnech zdržoval: až na půlhodinové procházky před večeří jsem dům neopustil. Při nich – jako ostatně stále – byla se mnou moje žena.“

„Proč trávíte dovolenou tady v horách?“

„Miluju samotu a čistý vzduch. Slečnu Bouwensovou a pana Kerkenaacha jsem chtěl mít s sebou, protože i o dovolené je občas potřebí něco zařídit.“

„Jakého druhu je vaše firma?“

„Dovoz a vývoz.“

Slavík přikývl. „Časem vám budu nejspíš muset položit další otázky,“ pravil, když vstával. „Lituji, že událost vrhla stín na vaši dovolenou. Neodjíždíte, doufám?“

„Chceme se zdržet ještě týden.“

Kapitán poděkoval za rozmluvu a odešel do restaurace, odkud jej hostinská odvedla do pokoje za výčepem. Karda už tam se švagrem probíral seznam obyvatelů chatového tábora.

„Musíme se teď starat o mnoho věcí najednou,“ poznamenal Slavík. „Vidím, že jste se už sám dal do práce.“

„Obvyklá hra – kdo koho znal,“ odvětil Karda. „Jak se zdá, slečna Bouwensová nebyla vůbec plachá, naopak hodně se s lidmi přátelila.“ Poručík měl košili u krku rozepjatou, uzel kravaty povolený a sako pověšené přes opěradlo židle. Na stole se povalovaly přihlašovací lístky, kniha hostí, poznámkový blok a popelník a stála tam sklenice s pivem. Karda teď vypadal jako řemeslník, který se v sobotu večer moří s účetnictvím.

„Pan Decker tu prý má tetu?“ oslovil kapitán hostinského.

„Dole v Borovicích.“ Muž horlivě svraštil obočí, až mu hrboly na čele vystoupily ještě silněji. „Marie Fišerová, třetí stavení za školou.“

„Pokračujte zatím v téhle práci,“ řekl Slavík poručíkovi. „Když se nevrátím sem nahoru, sejdeme se na stanici Bezpečnosti v Borovicích.“

Po těch slovech vyšel z místnosti a Karda se znovu sklonil nad knihou hostí. Paul Herrmanns, četl, propagační pracovník z Bielefeldu, dvacet osm let, svobodný. „Kdepak asi vězí?“

„Odjel do Prahy.“

„Teď bude práce od hodiny k hodině těžší, Viléme,“ řekl Karda. „Už se rozkřiklo, že slečna Bouwensová byla nejspíš zavražděna; každý teď uvažuje a tipuje, kdo ji zabil.“

„Buďte rádi, že nemám hotel pro pět set lidí.“

„Ještě že spím u tebe, aspoň nemůže Tereza žárlit. Co víš o Herrmannsovi?“

„Večer nikdy nezůstával na tanec. Myslím, že dělal dlouhé procházky a chodil brzo spát.“

Kardu zalila vlna únavy. S chutí by byl ulehl v některém švagrově pokoji na pohovku a na hodinku usnul, ale to nešlo. „Už bych tu chtěl mít své pomocníky,“ poznamenal. Pak si ještě jednou přečetl zápis v knize hostí: Paul Herrmanns, propagační pracovník, a položil naň prst. „Tihle hoši jistě vydělávají spoustu peněz.“

„Je to jako všude: kdo umí, vydělá hodně, kdo neumí, málo.“

„V mém řemesle je to jinak: kdo umí, vydělá málo, kdo neumí, dostane polovinu.“ Zaslechl, že přijela dvě auta, a když vykoukl oknem, spatřil, jak z nich vystupují jeho spolupracovníci. „Musíš s námi jako svědek,“ obrátil se k hostinskému. „Potřebujeme, abys odemkl místnost slečny Bouwensové.“

Hlouček kriminalistů zahnul kolem cípu lesa k chatám. V pokoji mrtvé Karda sledoval kolegu, jak sype na kliky, opěradla a prkénko před oknem prášek, aby zjistil otisky prstů. Poručík se rozhlédl: přes postel byl pohozený župan, na boční stěně skříně viselo ramínko s blůzou, na stole ležely obrázkové časopisy, kuličková tužka s červenou náplní a kartáč na vlasy. Vyšel do maličké předsíně a zaklepal na protější dveře. Chtěl požádat Kerkenaacha, aby se podíval, nevšimne-li si v pokoji zavražděné něčeho nápadného. Na zaklepání se však nikdo neozval.

„Kde bydlí Decker?“ zeptal se poručík švagra.

„Přes jednu chatu. Mám tam odemknout?“

„Ano – a u Herrmannse taky.“

O minutu později vstoupil Karda do Deckerovy ložnice. Uvnitř našel dva kufry, jeden oblek ve skříni a tři páry polobotek. „Ani kartáček na zuby, ani mýdlo, ani hřeben,“ konstatoval. Když mu hostinský za zády oznámil, že Herrmannsův pokoj je prázdný, a že tam nejsou ani jeho věci, otočil se.

„Je přece v Praze.“

„Proč ale vláčí všechno s sebou?“

„Snad tu nechal aspoň nějaké otisky.“

Karda se vrátil do pokoje Hermíny Bouwensové, kde mu jeden ze spolupracovníků ukázal hromádku dopisů v zásuvce. Poručík si je prohlédl, ale byly psány řečí, kterou neznal. „Odnést a dát přeložit,“ poručil. Hodilo se mu, že tu Slavík není; věděl, co je třeba zařídit, a neměl rád, když mu někdo hovořil do věcí, jimž rozuměl právě tak jako kdokoliv jiný.

Za půl hodiny telefonoval z Liščí boudy své ženě. „Zůstanu na noc u Viléma. Je tu ještě spousta práce.“

„Pěkně ho ode mne pozdravuj. Mám stejně noční.“

Vstoupil muž, který v pokoji Bouwensové zajišťoval stopy. „Je tam mnoho otisků, všechny patří k sobě – až na jeden palec.“

„Je určitě Kerkenaachův, nejspíš kolegyni navštívil.“

„Taky jsem na to myslel, ale jeho není. Tenhle otisk se několikrát opakuje v Herrmannsově chatě.“

„Sakra!“ zvolal Karda překvapeně. „Co chtěl Herrmanns u Bouwensové? Viléme, jak se ti dva vůbec znali?“

„Už jsem ti povídal, že se tady všichni znali navzájem.“

„Reklamní textař v pokoji Bouwensové,“ opakoval si Karda, „a pak horempádem uháněl do Prahy – to je důvod, abys mi přinesl pivo, Viléme!“

Slavík zatím řídil svůj vůz dolů do Borovic. Zastavil před národním výborem, vešel dovnitř, objednal si spojení s Plzní a podal nadřízenému hlášení. „Nepředpokládám, že budu potřebovat posilu,“ pravil. „Zdejší lidé pracují velice pečlivě.“ Měl na mysli Kardu, když dodal: „Je důležité, že tu znají každičký kámen.“ Pak nadiktoval popis mrtvé a připojil, že jí den před vraždou zmizel cestovní pas. Požádal ještě o zjištění, s čím obchoduje Holanďan Haagins, a nakonec dodal: „Soudruhu majore, byl bych rád, kdybyste zatelefonoval mé ženě. Řekněte jí prosím, že vyšetřování ještě asi několik dní potrvá.“

Potom se vypravil k paní Fišerové. Její domek snadno našel a ji samotnou objevil v kuchyni, kde loupala hrušky. Vzadu v místnosti si v lenošce hověl muž, který Slavíkovi nastavil těstovitou ruku, ochablými rty zamumlal pozdrav a upadl zpět do dřímoty, v níž zřejmě trávil dny. Zatímco žena odpovídala na kapitánovy otázky, očividně potěšena, že může s někým hovořit, nepřestávala pracovat. Její synovec že by neměl zaplacené poplatky za auto? Walter je přece ve všem tak pečlivý! Přijíždí sem skoro každý rok a nikdy nedošlo k nepříjemnostem. Včera odpoledne si k ní přišel pro klíč od srubu – někdy totiž táboří nahoře v chatě pro dřevorubce a klíč je uložen právě u paní Fišerové. Občas tam přenocují i turisté z Prahy nebo Plzně. Synovec je nejspíš nahoře v lese. Jestli jel s mladou ženou? Ne, Walter byl sám.

„Nevyprávěl vám, že zná jednu Holanďanku?“

„Ach, ten přece o sobě mluví tak málo!“ Žena vybírala z koše hrušku za hruškou, nechala každou kroužit pod nožem, pak ji rozčtvrtila a vyřízla z ní jaderník. Starý muž vzadu vyluzoval mlaskavé zvuky. „Zítra se Walter určitě vrátí,“ dodala, „na delší dobu nemá zásobu jídla.“

„Našel bych ke srubu cestu?“

Vyšla s ním před dům. Ukázala nahoru na kopec, zmínila se o údolí s potůčkem, o mýtině a dvou loukách. „Odtamtud je to ještě půl hodiny. Přece se nechcete takhle namáhat?“

„Asi ne.“

Slavík se vrátil na stanici Veřejné bezpečnosti, vyzvěděl podrobnosti o chatě dřevorubců a zapamatoval si několik dalších rad. Dosud se nerozhodl, má-li se tam vypravit; neměl jistotu, že srub najde, navíc nevěděl ani, jestli tam Deckera zastihne.

Krátce před šestou si však uvědomil, že chce-li dorazit nahoru za denního světla, musí se vydat okamžitě. V konzumu, kde prodavačka právě zavírala, si koupil housky se salámem a ukusoval z nich, zatímco kráčel silnicí. Zabočil do údolí s potůčkem, které mu paní Fišerová ukázala. Přestože se ochladilo, bylo mu teplo. Sundal vázanku, a čím výše stoupal, tím silněji pochyboval o správnosti svého kroku. Tenhle úsek svahu byl ještě přehledný, ale později už bude odkázán jen na několik pokynů. Litoval, že nevzal s sebou některého kolegu. Za chvíli si dokonce uvědomil, že by bylo mnohem rozumnější počkat do zítřka, nebo spoléhat, že se Decker musí chtě nechtě vrátit dolů.

Aspoň měl teď čas zrekapitulovat si všechna fakta. Pod Jakubovou stěnou byla nalezena mrtvá Holanďanka Hermína Bouwensová. Přijela sem společně se svým šéfem Haaginsem, jeho paní a dalším zaměstnancem firmy, Kerkenaachem. Haaginsovi bydleli v Liščí boudě, Hermína Bouwensová a Kerkenaach v jedné z chat. Přítomni byli ještě manželé ze Cvikova a hlavně příslušník Německé spolkové republiky Decker, s nímž podle Kerkenaachových slov měla zavražděná schůzku. Zmínka padla ještě o propagačním pracovníkovi, rovněž ze Spolkové republiky, o manželích z jižních Cech, o dvou Bulharech, jednom Belgičanovi a přijet měl ještě Nigérijec. Širší mezinárodní účast už být nemohla, napadlo kapitánovi.

Cesta údolím začala stoupat a klikatila se po svahu nahoru. Povozy v ní vyryly tvrdé rýhy. Pod smrky se začalo šeřit a kromě zurčení vody bylo ticho. Sotva Slavík vykročil z lesa, uviděl pod sebou světla Borovic a kus dál proti mléčnému večernímu nebi obrysy Korábu. Byl rád a dokonce trochu pyšný, že neztratil orientaci, a víc než kdy předtím věřil, že srub najde.

Hodinu poté, co vyrazil, stál na mýtině, kde se křižovaly stopy po kolech vozů. Na jejím okraji ležely navršeny poraženě kmeny. Tady by měl odbočit, jak říkala paní Fišerová, jenže odtud v ostrém úhlu vybíhaly dvě cesty a on nevěděl, po které jít. Rozhodl se pro tu víc vlevo; čtvrt hodiny po ní stoupal, ale pak se začala ztrácet ve vysoké trávě, až před oborou docela zanikla. Louku nenašel. Vrátil se tedy ke složenému dřevu a pustil se druhou cestou. První louku už minul a teď už se vlhkou trávou prodíral přes další. Země tu byla tvrdá jako kámen a on musel našlapovat na hrany bot, aby neuklouzl. Pokud byl odhad paní Fišerové správný, měl za půl hodiny dorazit ke srubu. Podíval se na hodinky: ještě nebylo devět. Jestli Deckera nenajde, mohl by se kolem dvanácté vrátit do Borovic a ještě se několik hodin prospat na lavici u kamen.

Šel správně, neboť v půl desáté uviděl mez; stromy světélko. Zastavil se a naslouchal. Pak udělal ještě pár tichých kroků a rozeznal obrysy chaty; stála nad svahem na kůlech a zpoloviny byla vestavěna do jeskyně. Teď si také všiml, odkud proudilo světlo: jedna z okenic na prst nedoléhala. Slavík se shýbl a ohmatával zem, aby nešlápl na suchou větev, a tak se došoural až k srubu. Ze vzdálenosti několika metrů uslyšel hlasy, ale slovům nerozuměl. Potom už nahmatal dřevěnou stěnu a sklonil se ke štěrbině.

Mohl přehlédnout jen část místnosti – krb, palandu s dvěma lůžky, roh stolu. U něho seděl asi padesátiletý muž s brýlemi, dvojitou bradou a hustými, bělavě šedými vlasy. Před ním stál popelník a láhev. Hlas, který patřil někomu jinému, vyprávěl něco, čemu Slavík hned neporozuměl: hovořil německy, jenže kapitán nebyl na dialekt zvyklý. Neznámý, jehož neviděl, se hlučně zasmál.

„Tak napřed nalej pivo!“ kdosi zavrčel. „Proč asi jsme sem ten krám táhli?“ Někdo začal zpívat a další hlas vpadl. Slavík chtěl právě otevřít dveře a zeptat se, není-li uvnitř pan Decker, ale něco mu za zády zašelestilo. Obrátil se – příliš rychle, jak si dodatečně vyčítal – tím polekal muže za sebou a vyprovokoval jeho obrannou reakci. Neznámý s tlumeným výkřikem uskočil stranou, Slavík se přikrčil, ale něco nad ním se odrazilo od stěny a udeřilo ho do ramene; nejspíš poleno. Vyrazil dopředu pěstí. Dopadla, ale kdosi ho chytil a paži. Slavík se snažil ustoupit od chaty, aby se mohl rozmáchnout, jenže muž, který jej držel a bez rozmyslu naň prava i zleva útočil, byl větší, nebo stál výš.

„Přestaňte, blázne!“ vykřikl kapitán, ale vtom dostal ránu do obličeje a usoudil, že jde do tuhého. Vrazil tedy svému protivníkovi hlavou do břicha, až nad sebou zaslechl tiché zajíknutí. Svalil se stranou a tím se osvobodil, avšak vyvstal nad ním nový protivník. Slavík dobře ovládal karate a chtěl zasadit ránu, která by muže vyřadila z boje, ale světlo bylo velice nepříznivé. První úder šel do prázdna, další dopadl jen zčásti a pro techniku nohou nebyla půda dost rovná. Kapitán se připravil k háku, ale sám dostal pod bradu, až měl dojem, že nadskočil; prudká bolest mu projela šíjí a ještě si uvědomil, jak se mu podlomila kolena. Víc nevnímal.

Probudila jej vůně koňaku. Odvrátil hlavu, ale nezbavil se jí. Také ze žaludku mu stoupala pachuť po alkoholu. Namáhal se otevřít oči, avšak zatím to nešlo, a zároveň mu napadlo, že pil nekvalitní lihovinu. Pokusil se to říct, ale hlava mu opět spadla. Teprve za chvíli k němu znovu dolehl hlas a ucítil lehké pleskání do obou tváří, při němž se mu hlava bezvládně klátila ze strany na stranu. Pak už uviděl muže s ručníkem, všiml si, že svítí petrolejka, že na desce stolu leží průkaz člena Sboru národní bezpečnosti – jeho průkaz – a vedle něho pistole – jeho pragovka. Nezmohl se na nic jiného než na otázku: „Jak se to tam dostalo?“

„Docela jednoduše: vytáhl jsem vám věci z kapes. Zajímalo mě, koho jsem našel přede dveřmi.“

Slavík se chtěl zvednout, ale ošklivá bolest v týle ho poučila, že se má hýbat jen opatrně. Podepřel se tedy lokty a zeptal se: „To vy jste do mě nalil kořalku?“

„Usoudil jsem, že vám sedne jeden dujardin. Doufám, že vás postavil na nohy.“

Teprve teď Slavík zvedl pořádně hlavu a podíval se neznámému do obličeje, v němž byly vryty mnohem hlubší vrásky, než jaké odpovídaly jeho mladým očím. Spatřil masité rty s knírkem, kostkovanou košili, větrovku a opálené ruce.

„Jste pan Decker?“

„Vy mě znáte?“

„Co se tu vlastně dělo?“

Decker odklidil ubrus. „Seděl jsem tady a jedl a najednou venku slyším podivný hluk. Zavolal jsem, co je, ale nic se neozvalo. Pochopitelně mi přitom nebylo zrovna dobře; vzal jsem lampu, posvítil ven a našel vás na zemi.“

„Jak je to dlouho?“

„Snad hodinu.“

„Kdo byl ten muž s brýlemi?“

„Jaký muž?“

„Netvařte se hloupě. Možná že to vy jste volal, aby znovu nalili pivo, pro co jiného že se ten krám táhl nahoru. Nebo vy jste začal zpívat?“ Slavík už věděl, že se zachoval jako idiot: dva muži si nejspíš odskočili ven, všimli si, že někdo přikrčený poslouchá u okna a ze strachu prostě zaútočili. Všechno se dalo vyřídit jednodušeji.

V Deckerově obličeji se zračila starost. „Opravdu nevím, o čem mluvíte. Od včerejšího odpoledne jsem tady nahoře sám. Jak je vám? Bolí vás hlava? Chcete zvracet?“

„Tohle si laskavě ušetřte. Otřes mozku, halucinace – to by se vám nejspíš hodilo do programu.“ Slavík se podíval na hodinky: bylo skoro dvanáct. Skutečně ležel asi hodinu v bezvědomí. Vzpomněl si, že unikl muži, který ho chtěl přitlačit ke stěně srubu, ale obě ošklivé rány mu zasadil jiný. „Radši bych si s vámi rozumně pohovořil,“ dodal. Cítil palčivou žízeň, toužil po něčem chladném – po mléku nebo po ovocné šťávě. „Je to přece jenom hloupost, která se dá rychle sprovodit ze světa,“ pokračoval. „Dva z vašich kumpánů v alkoholickém opojení uvěřili, že se jim chci dostat na kůži, a pustili se do mě. Pak si mne prohlédli a zjistili, že se jejich obětí stal pracovník Bezpečnosti, policista, jak vy byste se vyjádřil. Vaši kamarádi dostali panický strach a práskli do bot. Vy, pane Deckere, jste neutekl, abych tu nezůstal bez pomoci a celá ta šlamastyka se tím ještě nezhoršila. Já tu nehodu považuju za pracovní úraz, jde totiž o důležitější záležitost: mám najít vraha.“ Slavík doufal, že se v Deckerově obličeji cosi mihne, ale pokud vůbec ve špatném osvětlení mohl něco rozeznat, objevil tam spíš údiv a nedůvěru než leknutí. „Kde jste trávil minulou noc?“

„Až do tmy jsem nahoře pozoroval jeleny, pak už jsem byl tady.“

„Svědky pochopitelně nemáte.“

Decker pokrčil rameny a Slavíkovi připadlo, že to udělal tak, jako by se cítil naprosto jistý, „Podezříváte snad mě?“ otázal se. „A smím se vůbec dovědět, kdo byl zavražděn?“

„Hermína Bouwensová.“

Teď se Deckerův obličej přece jen změnil: vyvalil oči a dosud klidná ústa se hloupě otevřela. Řekl přesně to, co se v podobných případech obvykle říkává: „To přece není možné!“

„Pokud mi pomůžete najít pachatele, chci zapomenout na všechno, co jsem tady dnes v noci zažil.“

„Jak mám pomáhat?“

„Povězte mi, co o slečně Bouwensové víte.“

„Moc toho není. Byl jsem jí představen, sotva jsem přijel. Druhý den večer se v boudě tančilo, tak jsem ji několikrát provedl. Bavili jsme se dost vesele – měla trochu v hlavě. Chvíli jsem se snažil vyložit jí zásady určování hub, pravděpodobně bez výsledku.“

„Co bylo včera?“

„Snad jsem ji vůbec neviděl. Odcházel jsem časně.“

„Ale na odpoledne jste si přece umluvili schůzku.“

„Nic takového!“

„Tvrdí to pan Kerkenaach.“

„Je to nedorozumění nebo lež.“

„Pane Deckere, neměl byste mě zlobit víc, než se už stalo. Nezapomínejte, že vás budu s Kerkenaachem konfrontoval. Co s ním máte společného?“

„Proboha – vůbec nic. Prohodili jsme pár vět o počasí, o autech a jednou jsem mu vysvětloval, kudy má jít.“

„A co Haagins?“

„Nechápu, proč si přivezl polovinu firmy s sebou a nevím ani, co je to za podnik. Oba bulharští studenti bydlí asi přímo v boudě, protože tam je ubytování lacinější. Učitelský pár si nejspíš chce odpočinout od těch mizerně vychovaných dětí, které oba mají na starosti. Nevím ani, proč se ti dva ze Cvikova někdy na sebe tak zle dívají, a nezajímá mě, kolik vydělává Herrmanns svými reklamními říkankami. Jedině s Krafftem jsem se bavil trochu víc.“

„Kdo je Krafft?“

„Belgičan, který léta pracoval v Norsku, Kanadě a Brazílii, a do posledního puntíku ví všechno o zdravé životosprávě. Kdysi prodělal plicní tuberkulózu a od té doby tráví dovolenou vždycky v kraji s čistým vzduchem. To jeho věčné žvanění o ochraně prostředí mu už asi trochu vlezlo na mozek.“

„S Krafftem jsem dosud nemluvil,“ zauvažoval Slavík. „Neznám taky ani jednoho z Bulharů, ani toho reklamního pisálka. Vás ale znám a vím, že jste měl s Hermínou ujednanou schůzku na večer, kdy byla zavražděna.“

„Tvrdí Kerkenaach.“

„Neznamená to, že mluví pravdu. Haagins má alibi, ovšem vy je nemáte.“ Když Decker nic nenamítal, kapitán dodal: „Do rozednění se vyspíme. Můžete mi dát něco k snídani?“

„Pokud nejste rozmazlený.“

Uložili se na pryčny a Slavík spal, až ho probudil ranní hlad. Když si uvědomil, kde je, a jakým okolnostem vděčí za svou bolest hlavy, napadlo mu, že v Deckerův prospěch mluví to, že nezmizel.

„Neusnul jsem ani na minutu,“ pravil Němec.

Snědli chléb a maso z konzervy a vypili studený čaj. Decker si sbalil batoh a kolem šesté vyrazili. Před chatou se Slavík začal rozhlížet po stopách, ale Němec namítl: „To je proti našemu ujednání. Chtěl jste přece, abych vám pomáhal?“

„Docela jsem zapomněl.“

Počasí bylo stejné jako včera ráno: bezvětří a nebe kropenaté vysokými mráčky. Sotva oba muži dorazili na místo, kde ležely vyrovnané kmeny, navrhl Decker kratší cestu přímo dolů.

„Jak je daleko k Jakubově stěně?“ zeptal se Slavík.

„Proč ta vás zajímá?“

„Tam byla zavražděna Hermína Bouwensová. Vlastně jste ještě vůbec neprojevil zájem o podrobnosti její smrti.“

„Bál jsem se, aby mě zvědavost nepostavila do podivného světla.“

„A \á si zatím už hezkou chvíli říkám, že se třeba neptáte, poněvadž všechno víte.“

„Není mi do žertu.“

„Jak je tedy daleko k Jakubově stěně?“

„Slabou hodinku.“

Slavík usoudil, že by mohl dvěma způsoby vyvést Deckera z klidu: buď na místě vraždy, nebo před mrtvou. „Půjdeme tam,“ pravil.

Němec promluvil teprve za chvíli a z hlasu mu zazněl jen stěží ovládaný vztek: „Jestli mě považujete za vraha, tak proč jste v mé přítomnosti usnul? Co kdybych vás ve spánku oddělal?“

„Nepřipadáte mi jako idiot. Jistě vám napadlo, že kriminalista v podobné situaci oznámí svým spolupracovníkům, kam odchází.“

„Máte vlastně pravdu.“

Slavíkova bolest hlavy opět zesílila. Pokusil se vzpomenout si na všechno, co kdy slyšel o otřesu mozku, ale příliš toho nebylo. Nápad dovést Deckera k Jakubově stěně se mu teď zdál čím dál nedomyšlenější. Nejradši by seděl u Kardy a poslouchal jeho hlášení o tom, co zjistil z knihy příchozích nebo od obyvatelů Liščí boudy.

„Znáte trochu zdejší okolí?“ zeptal se.

„Dokonce dobře – pocházím odtud. A abyste nebyl překvapen, až se to dovíte důvtipným vyšetřováním, prozradím vám, že můj otec byl bannführerem u hitlerjugend. V pětačtyřicátém padl tady na horách v opevněném pásmu. Kdo ví, jestli se vám teď tím spíš nehodím do programu jako vrah.“

Na dno srázu pod Jakubovou stěnou došli právě ve chvíli, kdy se ranní mlha začínala zvedat. „Hermína Bouwensová byla zřejmě shozena shora. Našli ji tady dole,“ ukázal Slavík a podíval se na Deckera. Viděl, že Němec má sevřené rty a láme větvičku na malé kousky. „Mám k vám ještě jednu otázku: jaký druh dámských punčoch se vám lip líbí – se švem nebo beze švu?“

Decker se s leknutím ohlédl. „Na to se musíte ptát právě na tomto místě?“ Po chvíli vztekle dodal: „Jestli to skutečně potřebujete vědět, tak beze švu.“

2.

Čmeláci v uchu

Haagins sledoval oknem, jak před Liščí boudou zastavil obchodník Trošt svou mercedesku. Odklepl popel z doutníku do květináče, ale hned si vzpomněl, jak mu manželka tento zlozvyk vyčítá, a snažil se zatlačit šedivou hromádku sirkou do hlíny. Uslyšel za sebou šramot: vstoupila jeho žena. Byl jí vděčný, že včera večer odmítla jeho nabídku vrátit se za těchto okolností do Amsterodamu. Prohlásila, že jí nejde o to dát najevo emancipaci a rovnoprávnost, a z toho důvodu s ním sdílet všechny nepříjemnosti, ale že snad jej svou přítomností přece může ochránit před rozčilováním a zároveň i převzít částečně práci po chudákovi Hermíně. Zpočátku chtěla vyřídit i formality s příbuznými mrtvé, avšak teď se otázala: „Nechceš zapojit i Kerkenaacha?“

„Snad až v podrobnostech.“

„Co dělá srdce?“

„Teď právě necítím nic. Kupodivu jsem tvrdě spal, prášek mi pomohl.“

„Doutník časně po ránu je opravdu vhodný lék. Nechceš odmítnout schůzku s tím lehkomyslným Troštem?“

„Nech to být. Je mi docela dobře.“

K jednání došlo o deset minut později. Trošt se dostavil v nejlepší náladě. Byl to tmavovlasý třicátník se zvlněnými vlasy a připomínal operetního zpěváka. Několik dní se potuloval vozem mezi Budějovicemi a Prahou a ochutnával místní piva, jak se vesele vyjádřil. „Vychvalujeme pořád jen plzeňské, ale jsou i jiné značky, ne tak drahé, a přesto docela slušné, třeba staropramen.“

Haagins tu a tam něco prohodil a vyčkával. Prohlížel si příchozího, který se k návštěvě oblékl částečně sportovně: k tmavošedým šatům si vzal veselou zelenou vázanku, boty s tlustou podrážkou a ponožky s nenápadným hadím vzorkem. Na límečku obleku zbyly stopy po našitých ozdobách ve tvaru dubových listů a Haaginsovi se zdálo, že lokty saka kdysi krášlila kožená srdíčka. Trostovi však role turisty vůbec neseděla; spíš ji jen předstíral.

„Ke své cestě mám několik důvodů,“ vykládal právě. „Obvykle se nemluví o tom, co je dobré, jenže o pivu se můžete bavit kdykoliv. Mezi jiným představuje taky hospodářskou sílu. Věděl jste, že Anglie až do první světové války financovala své mocné námořnictvo daní z piva? Spolková republika stejným způsobem získává víc než jednu miliardu ročně. A přitom se jeho budoucnost teprve rozvíjí.“

„Copak že vystupujete v roli proroka slávy piva?“

„Člověk musí být všestranný. Vezměte si třeba ležák. Zdálo se, že už zanikne, ale pak se podařilo skladovat jej v lahvích a nastoupil k vítěznému tažení. Mluvím-li o budoucnosti piva, chci tím naznačit, že se dosud nevyskytuje na mezinárodním trhu. V Německé spolkové republice pochází třetina všech druhů z malých pivovarů, které je rozprodávají jen mezi známým; Zatím neexistuje jednotlivec, kolem něhož by se výroba piva soustředila.“

„Snad se nechcete vy stát tím průkopníkem?“

„Nadšení mě nejspíš strhne, jenže k vám mě přivedl docela jiný problém. Minulý týden jsem v Mnichově mluvil s Bertonim – prosil mě, abych u vás intervenoval. Jde o bezzákluzová děla pro Gabun. Nerad chodím kolem horké kaše – naznačil, že afričtí zákazníci by chtěli vědět, jestli byste…“

„Ani já nechodím kolem horké kaše. Už jsem vám, pane Trošte, jasně vysvětlil, že jsem svou firmu zaměřil na něco docela jiného.“

„Copak to jde ze dne na den?“

„Po bratrově smrti jsem všechny objednávky zbraní odvolal a žádné nové nepřijal. Děla mě už nezajímají. Chcete, abych vám ukázal něco hezkého?“ Vytáhl z krabice asi třicet centimetrů vysokou loutku, představující veselého námořníčka s červenými tvářičkami. Stiskl figurce pod námořnickou blůzičkou záda a hned zaskřehotala:

„Přijel jsem až z Bombaje, ale Hamburk je mnohem hezčí.“

Trošt se zasmál a Haagins pravil: „Snad jsme vystihli i hamburský přízvuk.“

„Kvůli tomuhle se chcete vzdát svého starého řemesla?“

„Už se stalo. Můj bratr Franz byl z jiného těsta. Několikrát prohlásil, že mám spíš umělecké sklony, a zájem o zbraně že mám jen jako sběratel, nic víc. Franz byl duší podniku, já jsem se spokojil pouze s okrajovým oborem. A hračky mi opravdu připadají hezčí než kanóny.“

„Sakra, člověče,“ zaskřehotal námořníček, „mám chuť na něco dobrýho!“

Trošt přehodil nohu přes nohu a povytáhl si nohavici. „Nechcete udělat výjimku?“

Hostinská přinesla kávu a oba muži ji mlčky míchali. Haagins se přitom podivoval dvojím pocitům, s nimiž k návštěvníkovi přistupoval. Trošt měl sklony k hochštaplerství, které však nemohlo ublížit nikomu, kdo o něm věděl. Jinak l>v‘ zábavný a ničím neurazil. Haagins si ho rád dobíral a s chutí jej přiváděl do rozpaků.

„Nedáme si džin?“ zeptal se.

Trošt ochotně souhlasil. Holanďan nalil a rozpovídal se o tom, že v pokoji pochopitelně nelze nápoj udržovat v takové teplotě, při níž se nejlépe uplatní jeho aróma. Trošt ochutnal, pochválil a opět stočil hovor na dodávku zbraní pro Gabun. Ani vteřinu Haaginsovi nevěřil, že sem přijel jen za klidem a čistým vzduchem, a Holanďanovo vyprávění o radikálním přebudování firmy považoval za pouhý trik. Je sice pravda, že bratr nynějšího šéfa byl z jiného těsta, ale třeba jeho nástupce jde cestou, která mnohem lépe zapadá do dnešní doby: předstírá seriózní živnost a jen tak bokem obchoduje se zbraněmi a municí. Plzeňská zbrojovka leží nedaleko. Dosud se soukromníkovi nepodařilo navázat s Československem obchodní styky, tady exportuje přímo stát státu, ale co když si to Haagins dovede zařídit? Snad se právě takovému poctivci podaří prolomit led.

Trošt nepovažoval džin za vhodný nápoj před obědem, ale přece jen mu dával přednost před ledovým bittrem. „Vaši radu i zprostředkování si nechám něco stát… Vyřídila vám slečna Bouwensová mou nabídku?“

„Jakou nabídku?“

„Potkal jsem ji v Klatovech. Dobře jsme se pobavili, ona je opravdu rozkošná. Samozřejmě jsem jí nevykládal žádné podrobnosti z toho, co vám chci sdělit.“

„Kdy jste ji potkal?“

„Předevčírem odpoledne.“

„Kde?“

„V Klatovech, před jedním obchodem.“

„Byla sama?“

„Když jsem ji spatřil, tak ano. Vypili jsme spolu skleničku, ale pak musela bohužel odejít, měla schůzku.“

„S kým?“

Trošt se usmál. „Projevujete živý zájem o soukromí své zaměstnankyně! Je to zvykem mezi obchodníky se zbraněmi?“

„Neobchoduji už se zbraněmi, měl byste si to zapamatovat. V tomhle případě by opravdu bylo dobře vědět, s kým se Hermína sešla.“

„Dvořil jsem se jí, ale přece jen jsem nežárlil natolik, abych se jí vyptával na tyhle podrobnosti.“

„To je škoda – Hermínu totiž někdo během následující noci mezi Klatovy a Liščí boudou zavraždil.“

Trošt zbledl. „Prosím vás, nežertujte…“

„Kromě vraha jste byl možná poslední, kdo s ní mluvil.“

Trošt vyskočil, ale hned zase usedl. „Nenechám se do té záležitosti zatáhnout,“ vyštěkl. „Mám tu vyřídit věci, o kterých nemůžu každému vykládat, tím spíš ne kriminálce.“

„Byl jste ale v Klatovech, leckdo si mohl vás nebo vašeho vozu všimnout. Bude lepší, půjdete-li na policii dobrovolně.“

„Vyloučeno!“

„Nesmíme se dopustit žádné neopatrnosti, pane Trošte. Nejsme tu doma.“

„Zavražděna,“ opakoval si Trošt, který se ještě nevzpamatoval. „Myslel jsem, že už ve vašem oboru nepostupujete tak zostra. Komu stála ta ubohá v cestě?“

„Nikdo neví, má-li vražda něco společného s mým bývalým zaměstnáním. Nechtěl byste mi teď svěřit, o čem jste s Hermínou hovořili?“

Trošt rychle dopil skleničku a spustil. Se slečnou Bouwensovou se vždycky rád bavil, oceňoval, jak je bystrá. Nebyla sice žádná kráska, ale milá. Dobíral si ji, že jde na schůzku, a hrál si na žárlivého. „Pochopitelně na tu legraci skočila, jinak by se mi jistě svěřila, s kým jde.“

„Měli jste se znovu sejít?“

„Ano, tady nahoře.“

Haagins si uvědomil, že se Trošt pozvolna uklidnil. Předpokládal, že si teď jeho společník bude chtít ujasnit, co až dosud řekl, a aby si neodporoval, začne skrblit s každou další informací. Nedovedl také dobře pochopit, proč by si tento pohledný muž, který žil na velké noze, začal něco s nepříliš hezkou, i když veselou, ale přece jen bezvýznamnou úřednicí. Haagins ho viděl s krásnými a nákladnými ženami – a pak najednou Hermína? „Měl byste opravdu sdělit policii všechno, co víte.“

„A když nesdělím – uděláte to vy?“

Holanďanův pohled sjel od Trostovy brady přes kravatu k poslednímu knoflíku jeho vesty. Napadlo mu, že takto jednají gangsteři: všechno si vyřeší mezi sebou a s policií nechtějí mít nic společného. „Snad se mě na to nikdo nezeptá.“

„A jestli se zeptá?“

„Víte, já nemusím vůbec nic tajit a vy snad taky ne,“ odvětil ostřeji, než míval ve zvyku. „Vrah mé úřednice se musí najít a vy byste mi při tom mohl pomoct.“

Napětí kolem Trostových úst povolilo. Sáhl po skleničce a řekl: „Nejspíš máte pravdu. Znovu si to promyslím.“

Po čtvrthodině odešel a Haagins se zadumal nad svými slovy, na která položil takový důraz: Vrah mé úřednice se musí najít! Podobnou větu vyřkl už jednou: Vrah mého bratra se musí najít! Tehdy proti němu seděl George Varney, komisař Scotland Yardu, a Haagins si hned v následující vteřině uvědomil, jak asi teatrálně působí taková slova na člověka, který si zvolil vyšetřování zločinů za povolání. Vrah mého bratra, opakoval si v duchu, mého velkého zbožňovaného bratra Franze, který neměl převahu vždy jen proto, že byl starší: nosil domů lepší známky, lépe jezdil na koni i na bruslích a otec ho hned v dětství určil za dědice firmy. Ten si mohl dovolit mít mladšího sourozence a také vždy věděl, jak se chovat k bratříčkovi, o němž všichni říkali, že je rozený umělec jen proto, že hrál diletantský na klavír, a nepřestali s tím ani později, když na hudební škole propadl, a který u firmy dostal nejlepší místo, jaké mu Franz vůbec mohl dopřát. Haagins junior sbíral zbraně, literaturu o nich i obrazy a stal se skvělou ozdobou firmy, v níž se kalkulovalo přísněji než v jakémkoliv jiném oboru na světě.

Otevřely se dveře a Holanďan otočil hlavu. Na prahu stála jeho žena.

„Pan Trošt se stále snaží zatáhnout mě znovu do bývalých obchodů,“ vysvětlil jí. „Bezzákluzová děla pro Gabun – nejspíš doufá, že začnu hledat ve starých knihách a najdu tam, kterého ministra a jak vysokým obnosem naše firma podplatila, aby jí přihrál nějakou zakázku. Jenže já už nechci, tím spíš ne po Hermínině smrti.“

„Myslíš, že…“

„Nevím,“ přerušil ji. Jeho žena nepotřebovala větu dokončovat, věděl, co měla na mysli „Nevím, souvisí-li tato vražda s bratrovou smrtí, a třebas to zní divně, nechci to vědět. Rád bych se už dostal ze začarovaného kruhu. Franz se staral o věci, které se ho netýkaly. Snad opravdu doufal, že ve svém oboru obnoví slušnost – za předpokladu, že někdy skutečně existovala. Určitým lidem překážel a vzali si ho taky na mušku. Já naši firmu zavedl na jinou kolej, všechny smlouvy jsem vypověděl a zapomněl jsem také na mnohé z toho, co vyšlo najevo při revizi knih. Čím dál víc jsem věřil, že obchodují jako kdokoliv jiný. Bohužel mi někdy takoví Trostové připomenou, že tomu tak není. Hermínina smrt teď zase všechno znovu rozbouří.“

„Pojď k obědu.“

„Máš pravdu.“

„Haló, taxi! Chci do Sankt Pauli!“ zakrákoral námořníček. Haagins loutku odložil do krabice. Vyhlédl oknem na les a hory i na nebe plné bouřkových mraků a pokusil se vybavit si každého, s nímž tady přišel do styku: oba bulharské studenty, které tak těžko od sebe rozeznával, manželský pár ze Cvikova, vyzáblého, na slovo skoupého Belgičana Kraffta, jenž většinu dne trávil zabalen do přikrývek v lehátku, i Herrmannse; ten chtěl jednou večer v ne právě vážné společnosti u stolu vysvětlit, že by bylo chybou hovořit v dnešní době o průmyslové společnosti; ještě žijeme v době služeb, jenže pozítří už bude ve všem udávat tón reklama: nikoliv králové, generálové, ministři a ředitelé, nýbrž ostřílení reklamní pracovníci, znalci lidských tužeb a přání. Pak tu byl ještě ten Decker, který se tady na horách narodil, ale teď žije v Norimberku, a pochopitelně Kerkenaach, už patnáct let zaměstnaný u firmy Haagins a v poslední době šéfova pravá ruka. Teď mu poprvé napadlo, jestli Kerkenaach nebyl do Hermíny zamilovaný.

Haagins se ženou se dostavili do jídelny dost pozdě. Hostinský právě rovnal balíčky cigaret do skříně za nálevním pultem. Belgičan Krafft se zvedl a zamumlal něco jako projev soustrasti. Haagins uchopil podávanou ruku; na dotek připomínala studenou gumu.

„Pravděpodobně odjedete,“ poznamenal Krafft.

„Neodjedeme.“ Od chvíle, kdy se Haagins dověděl o Hermínině smrti, si teď zase prvně vzpomněl na obchodní styky, které tu chtěl navázat. Kvůli nim by tady nejspíš nezůstával, avšak předpokládal, že by vyšetřujícím vadilo, kdyby právě v této době odcestoval, a kromě toho by i jemu samotnému odjezd připadal jako útěk.

„Mluvil s vámi někdo od policie?“

„Mladý, zdvořilý kapitán. Vysvětlil jsem mu, že jsme sem přijeli za klidem a čistým vzduchem.“

„Ke mně přišel takový malý poručík,“ řekl Krafft. „O té strašné události jsem se dověděl až od něho.“

Haagins si všiml sklenice mléka na stole a uvědomil si, že mu kdosi vyprávěl, proč Belgičan tráví dovolenou právě tady: prodělal prý kdysi plicní tuberkulózu. Holanďanovi se vybavil objemný román slavného německého autora, v němž věčně jen leží na balkónech lidé zabalení do přikrývek a s teploměry v ústech a jakýsi pan Peeperkorn, také Holanďan, flirtuje s nemocnou Ruskou a pronáší silné výroky o nemožných nicotnostech. Haagins usoudil, že si na tuto knihu a mijnheera Peeperkoma vzpomene pokaždé, kdykoliv uslyší o tuberkulóze.

„Odpočíval jsem před chatou,“ vysvětloval Krafft, „ale nemocný nejsem! O nebezpečí nákazy se nedá mluvit.“

„Ovšemže ne.“

„Jen chorobě předcházím. V Belgii je to katastrofální, vždyť vám to nemusím líčit!“ Krafft se podíval z Haaginse na jeho paní a dodal: „Holandsko je právě tak stoka Evropy jako Belgie. Voda i vzduch. A Rýn, můj ty bože! Každý litr, který odteče do Holandska, byl už čtyřikrát upotřeben. A nejenom k vaření kávy! Tady na horách mají vodu z první ruky. Kdyby mi to zdraví dovolilo, koupal bych se ve zdejších potocích. Člověk má ráno chodit v rose bos. Děláte to?“

„Zatím ne.“

„Já taky ne, ale pana Deckera jsem viděl. Chtěl jsem to poradit těm Bulharům, ale nerozuměli mi. Nebo to jsou Rumuni?“

Haagins vyhlédl ven; dva snědí, černovlasí mladíci skládali basy s pivem z vozu a nosili je do domu.

„Jsme tu krásně mezinárodní společnost,“ pokračoval Krafft. „Vzali vám už otisky prstů?“

„Ještě ne.“

„Mně ano. Ten malý poručík je velice svědomitý. Když mi tlačil prsty na papír, sevřel rty jako školák, který si chce vysloužit nejlepší známku. Přirozeně se tisíckrát omlouval.“

Oba Bulhaři vyšli s lopatkou a smetákem. Haagins sledoval, jak zametají schody. Krafftova zmínka mu připomněla George Varneye: po Franzově smrtí ho komisař prováděl ve Scotland Yardu sálem s registraturami, v nichž byly uloženy všechny otisky prstů, které kdy byly v Anglii sňaty. Později ho Varney u mramorového stolku jedné londýnské hospůdky utěšoval, že pachatel se někdy najde až po letech.

„Snad k vraždě došlo ze žárlivosti,“ prohodil Krafft.

„Podle čeho soudíte?“

„Jen tak.“

Paní Haaginsová se poprvé vložila do hovoru. Belgičanovo tlachání jí šlo na nervy, a když pravila: „Vystydne vám mléko,“ znělo to skoro jako napomenutí.

„Nevadí. Ostatně mléko vůbec není tak zdravé, jak si leckdo myslí. Koncentruje se v něm stroncium devadesát.“

Paní Haaginsová se zeptala, co to je, a Krafft přednesl podrážděný proslov o znečištění vzduchu radioaktivními látkami. „A to ještě chtějí i Číňané a Francouzi odpalovat atomové a vodíkové bomby. Mléko už je taky jedovaté,“ dodal.

Krátce nato se holandští manželé vrátili do svých pokojů a Haagins se pokusil zabrat se do novin. Když si však všiml, že potřetí přečetl sloupec, aniž pochopil jeho smysl, list odložil. Zamyslel se nad otázkou, zdali se bratr Franz opravdu pokusil vyvinout tlak na klíčovou postavu francouzského generálního štábu, jak předpokládal Varney, nebo pouze sbíral materiál, aby mohl jednoho dne vystoupit před veřejnost a dokázat, že tento generál, tehdy ještě major, zavraždil před nějakými dvanácti lety ve spolupráci s teroristickou organizací „Černá ruka“ brémského obchodníka zbraněmi Schütta.

Nejspíš to nikdo nevypátrá. Haagins sám se už v posledních letech pokoušel na to nemyslet, jenže teď po Hermínině smrti tyto úvahy naprosto samozřejmě opět pronikly na povrch. Včera v noci se Haagins už hodně k ránu posadil na lůžku ze strachu, že se mu zastaví srdce, a teď zas dostal pocit, že mu levá paže až k rameni ochrnuje. Z kuchyně nahoru proniklo zařinčení, jako by někdo vysypal mísu s příbory. Ženský hlas zavolal cosi měkkou melodickou češtinou a Holanďan usoudil, že věta jistě souvisela s přípravou knedlíků, neboť knedlíky se tu od prvního dne vyskytovaly v nejrůznějších obměnách. Hermína jednou při obědě vyslovila názor, že knedlíky, řeč této země, její písně a dechovka spolu úzce souvisejí. Haagins zauvažoval, zdali ta veselá, po životě toužící Hermína, která tak ráda vodila muže za nos, věděla o výsledcích pátrání svého šéfa proti „Černé ruce“ víc, než mohlo být tajné organizaci příjemné.

Snad jsem měl kapitána Slavíka na tuto možnost upozornit; nakonec ještě není pozdě. Čech a kapitán, dumal Haagins před usnutím, to zní trochu divně, vždyť tady nemají moře. Už i Shakespeare se domníval, že Čechy leží u moře.

„Neměl byste nejdřív něco sníst?“ staral se poručík Karda o kapitána Slavíka. Od oka spočítal vzdálenost, kterou Slavík šel za včerejší večer a dnešní ráno: nahoru i dolů to dalo dohromady skoro dvacet kilometrů. K tomu ještě rvačka – nebylo tedy divu, že kapitán vypadal jako po třech proflámovaných nocích. „Nebo si na hodinku lehnete? U Viléma…“ j| „Myslím, že mě už nic nemůže osvěžit. Co se událo u vás?“ H „Nejdřív jsem vyslechl – nebo dal vyslechnout – všechny zdejší hosty, co dělali ten večer, kdy podle všeho byla Bouwensová shozena ze skály, a to odpoledne předtím. Haagins seděl skoro pořád doma, po večeři šel s manželkou na půlhodinovou procházku. Za tu dobu by ani dobrý běžec nedorazil k Jakubově stěně a zpět a Haagins má navíc pěkné bříško. Kerkenaach, jeho tajemník, byl vozem v Klatovech. Chtěl se podívat na nějaký český film, slyšel o nich chvalozpěvy, jenže dávali Vinnetoua, tak se posadil do nádražní restaurace a zůstal tam skoro až do devíti. Bavil se s blond sklepnicí o Karlu Gottovi a Freddiem Quinnovi.“

„Potom se vrátil nahoru?“

„Kolem Jakubovy stěny. To připouští.“

„Proč on by shazoval Hermínu ze skály? A nezapomeňte: jen s jednou punčochou.“

Tak zlá ta rána do hlavy asi nemohla být, usoudil Karda; Slavík sice vypadá, jako by se sotva držel na nohou, ale myslí mu to. Poručík odešel do kuchyně, objednal pro kapitána kávu, chléb s máslem a sázená vejce a dodal: „Pro mne totéž.“ Potom sledoval, jak si Slavík chtěl zapálit; neodhadl správně vzdálenost zápalky a nechal ji dohořet centimetr před cigaretou.

„S kouřením radši počkejte až po jídle. Zatím poslouchejte dál. Ti dva z Německé demokratické republiky jsou manželé Kolbergovi – přijeli ze Cvikova. Tvrdí, že odpoledne sbírali v lese houby a večeřeli ve své chatě.“

„Co dělali ti Bulhaři?“

„Antonov a Mílev pomáhali odpoledne v kuchyni, odklidili bedny, nanosili dřevo do kotelny a vymyli konve. Dělají to každý den, aby si vydělali pár korun. Potom se v boudě najedli, ještě hodinku dřepěli před hudební skříní a kolem osmé odešli. V chatě údajně skoro do půlnoci četli. Manželé Kolbergovi viděli světlo.“

„Což ovšem nedokazuje, že v pokoji skutečně byli.“

„Stejně je na tom i Krafft. Jako obvykle ležel odpoledne před svou chatou v lehátku, pak se tady v boudě navečeřel a vrátil se domů s dvěma lahvemi mléka. Jako každý večer šel prý brzo do postele. Je to fanatický vyznavač spartánského způsobu života, jeho přednáška o spánku před půlnocí mě stála čtvrthodinu času. Jen dva z hostů mají dokonalé alibi: učitel Barbírek s manželkou. Večeřeli v jídelně a hráli až do půlnoci šach. Odešli teprve ve dvanáct, když Vilém zavíral. Mimo podezření jsou i Vilém a jeho žena, poněvadž za celé odpoledne a večer neopustili dům.“

„Kromě Deckera je tu přece další západní Němec.“

„Herrmanns, propagační pracovník z Bielefeldu. Odjel prý do Prahy.“

Otevřely se dveře a vstoupil hostinský s podnosem. Ve chvíli, kdy vůně sázených vajec vnikla Slavíkovi do nosu, sevřel se mu křečovitě žaludek. Měl chuť poslat všechno až na kávu zpět, ale chtěl se k jídlu přinutit; mořil se tedy s krajíčkem chleba, snědl kousek vejce a pak se vzdal.

„Ještě něco?“ zeptal se Kardy.

„Prohlédl jsem auta, Haagins má studebakera, Kerkenaach mercedesku dvěstědvacítku, Decker opela-kadeta, Krafft volkswagen, Kolbergovi jezdí v trabantu a Barbírkovi ve škodovce.“

Slavík si teď přece zapálil, sirku už přiložil správně, ale po dvou tazích cigaretu opět udusil. Bolest hlavy mu sice hodinu dala pokoj, ale teď se znovu přihlásila.

„Měl byste požádat všechny hosty, aby zatím neodjížděli,“ připomněl Kardovi.

„To se už stalo.“

„Podívám se do Plzně. Najdu vás odpoledne v Klatovech?“

Kapitán vyšel na terasu a sestoupil po schodišti. Po krajině se ani neohlédl; svíral pevně zábradlí a dával pozor, aby při každém kroku položil nohu opravdu na schod. Nasedl do vozu a odjel. Bolest hlavy cítil nejsilněji v zatáčkách a na ty byla silníce mezi Liščí boudou a Plzní bohatá. Na alkohol si zrovna nepotrpěl, ale teď dostal chuť na pivo: představil si, jak by mu mlha zastřela mozek a přehlušila bolest. Přivřel by pak oči, víčka by mu ztěžkla – ovšem pak by pochopitelně nemohl řídit auto. Uvažoval, nemá-li v některé vesnici zastavit a ohlásit svému oddělení, že není schopen jet dál. Ukazatele cesty však hlásaly, jak ubývají kilometry, a tak Slavík snížil rychlost, zatáčkami jel ještě opatrněji a vůz zarazil až před stanicí Veřejné bezpečnosti v Plzni. U vrátného si koupil dvě láhve limonády, upíjel ji malými doušky a nedovedl pochopit, proč doufal, že bolest hlavy po limonádě zmizí.

Později mu při rozhovoru s nadřízeným a s nadporučíkem Státní bezpečnosti připadalo, že se mu v mozku začíná zahnízďovat roj čmeláků, a musel dávat pozor, aby mu nezamotali myšlenky. Přece jen dokázal ve správném sledu vylíčit všechno, co zažil a vyšetři) během uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Pokusil se podat i charakteristiku zavražděné ženy a zmínil se také – častěji než bylo nutné – o skutečnosti, že měla na sobě jen jedinou punčochu. „Ale obě boty. Nedovedu si představit, že by nějaký provinilec proti mravopočestnosti své oběti nejdřív strhl punčochu a pak jí opět pečlivě nazul botu.“

„Vyptali jsme se na šéfa zavražděné,“ poznamenal nadporučík Státní bezpečnosti. „Je to obchodník zbraněmi.“

„Podívejme!“

„Z poslední doby o firmě mnoho nevíme. Do konfliktu v Bíafře ještě vydatně zasahovala, tehdy ji ovšem řídil bratr dnešního majitele. Podnik byl známý tím, že mohl rychle dodávat munici pro ruční střelné zbraně.“

„Obchodníka zbraněmi jsem si představoval docela jinak,“ prohodil Slavík. „Tím se tedy k ostatním otázkám přidružuje navíc další: Proč sem Haagins přivezl dva své zaměstnance? Snad u nás nechce prodávat? Teď ale poslyšte, jaký jsem já měl zážitek včera v noci.“ A vylíčil své dobrodružství před dřevorubeckým srubem. Nadřízený naslouchal bez vzrušení a vyprávějícího nepřerušoval otázkami. Slavík tento způsob znal už dávno, ale dnes mu šel na nervy, a proto se nakonec útočně zeptal: „Co uděláte, soudruhu majore?“

„Copak bych měl asi podle vašeho soudu udělat?“

„Dát Deckera zatknout.“

„Na podkladě vaší výpovědi?“

Slavík cítil, jak mu bolest hlavy postupuje od týla k čelu.

„Popište, prosím, přesně muže, kterého jste pozoroval škvírou v okenici,“ pokračoval major. „Víte přece sám, že tahle příhoda nám mnoho nepomůže. Turisté – nejspíš ze Spolkové republiky – se opíjejí v horské chatě, ve tmě přede dveřmi se dva z nich srazí s mužem, který poslouchá u okna, a oni ho při rvačce zmlátí. Nemůžete žádného obvinit, že kladl odpor zástupci státní moci, protože jste se nikomu nepředstavil.“

„Německy mluvím obstojně,“ bránil se Slavík, „ale asi se mi vhodné německé výrazy nevybavily dost rychle a české zvolání nic nezmohlo. To celé se událo zatraceně rychle. Máte pravdu, Deckera nemůžeme zatknout, a to je věčná škoda.“

Roj čmeláků se Slavíkovi usadil přímo za čelem a zaplnil mu lebku tichým, nevtíravým bzukotem. Kapitán se snažil urovnat si náležitě myšlenky a doufal, že v hlášení na nic nezapomněl.

Otevřely se dveře a sekretářka podala majorovi desky. Nahlédl dovnitř a pravil: „Vida! Pitevní nález.“ Sotva začal číst, Slavík si všiml, jak se nadřízenému napjala kůže na horním rtu a chřípí mu zbledlo. „Pěkné nadělení,“ zvolal major. „Holanďanka byla zastřelena!“

Čmeláci v Slavíkově hlavě se naráz poplašili a v jejich bzučení slyšel slova: „V mozku jí vězela kulka ráže čtyři milimetry.“

Nadporučík Státní bezpečnosti sebou trhl: „Jaké ráže, prosím?“

„Čtyři milimetry.“

„Taková vůbec existuje?“

„Střela pronikla zadní stěnou horního patra do mozku a způsobila okamžitou smrt. Bouwensové bylo vystřeleno do otevřených úst.“

Téměř celou minutu panovalo ticho, během něhož se všichni tři snažili vzpamatovat z překvapení a srovnat si, co právě slyšeli, s dosud známými fakty.

„Čtyřmilimetrovou pistolí lze těžko zabít člověka,“ ozval se konečně Slavík. „Čelem kulka sotva pronikne, může ji zarazit i náprsní taška. Se čtyřmilimetrovou střelou v noze se může ujít deset kilometrů, než si jí zasažený vůbec všimne.“

„Vrah se zřejmě trefil náhodou,“ konstatoval nadporučík.

„Nebo to byl mistr ve střelbě,“ nadhodil major. „Hermína Bouwensová tedy už nežila, když padala z Jakubovy stěny. Pachatel jí možná zastřelil daleko odtud a na místo přivezl mrtvou. Ještě tady stojí, že rána byla vypálena z nevelké vzdálenosti.“

V příští půlhodině zkoušeli major, nadporučík i kapitán Slavík vprostřed místnosti u stolu, na němž na listy papíru zakreslovali, kde asi se Bouwensová nacházela a jak držela hlavu, když padla rána. Své názory dokazovali pravítkem, kterým jeden druhému mířili do otevřených úst a naznačovali tak dráhu střely. Konečně dospěli k přesvědčení, že pokud držela hlavu normálně a vrah s ní stál v jedné rovině, vystřelil od boku.

„Jako ve filmu z Divokého západu,“ prohodil Slavík. Zdalipak ženu rána překvapila? Vykřikla, když vrah vytáhl zbraň? Tisíce otázek zůstávalo nerozřešených. Slavík zavřel oči a snažil se představit si Deckera, Kerkenaacha, Haaginse nebo inženýra Kolberga s maličkou pistolí v ruce; v duchu mu vytanu] i pohled na jeho vlastní pragovku, jak ležela na stole ve srubu. Jen s námahou si vzpomněl na jméno reklamního pracovníka, který odjel do Prahy. Paní Kolbergová uvedla, že zmizel pas mrtvé Holanďanky. A Deckerův otec, bannführer, padl v pohraničních horách v boji s Američany.

Bzukotem čmeláků dolehl ke kapitánovu sluchu majorův hlas: „Nedostal jste při té rvačce víc, než chcete přiznat?“

„Jednu noc se vyspím a bude zas všechno v pořádku.“

„Potřebujete další lidi?“

„Snad ne. Zmínil jsem se vůbec, že se den před vraždou Bouwensové ztratil cestovní doklad?“

„Zmínil, ale teď už jeďte domů – nebo tu radši svůj vůz nechte, dám vás odvézt. V tomhle stavu nepatříte za volant.“

Doma byl Slavík přijat přesně tak, jak to měl rád. Manželka zhasla televizor a vyzvídala, co chce jíst a pít. Přinesla mu teplé mléko a chleby se studeným masem a rajčaty. Nevyptávala se, co dělal; věděla, že o tom později začne sám. A tak zatímco jedl, naslouchal bzučení čmeláků, kteří se mu v mozku stáhli do jednoho koutku, a pak se zeptal: „Co Janek?“

Dvanáctiletý syn jim už dva roky působil starosti „Pětka z matematiky – a to jsem se s ním ještě učila. Jenže večer už nic nechápe; protáhne obličej a tváří se vzpurně. Pak s ním prostě nic nepořídíš.“

„Až vyřeším ten případ z hor,“ řekl Slavík nepřesvědčivě, „najdu si pro něho víc času. I kdyby v něm vězel čert, musí to jít“

Čert v Jankovi asi skutečně vězel. Nikdy nebyl vzorný žák, chtěl si hlavně hrát a připadalo mu, že nemá dost možností vyžít se ve sportu. V prvních letech ve škole slušně prospíval, ale sotva si matka začala zvyšovat kvalifikaci večerním studiem a vracela se domů později než obvykle, zůstával chlapec většinou odkázán sám na sebe a prospěch se velice zhoršil.

„Nemám kurs přerušit?“ zeptala se manžela.

„Ani nápad. Spíš já se musím snažit, aby mě tak často neposílali ven.“ Všiml si knížky na stole: „Tisíc pokynů pro řidiče! Teď ještě navíc šprtáš na řidičák! Toho bys měla nechat!“

„Zaplatila jsem tisícovku.“

Slavík si představil svého synka, jak smutně otvírá sešit a předkládá pětku nebo poznámku: Jan je nepozorný a vyrušuje spolužáky při vyučování.

Zavřel oči a poslouchal, jak se čmeláci v jeho levém uchu radí. Pak si vybavil Kardu skloněného nad knihou příchozích a přihlašovacími lístky i strážmistra, který u kachlových kamen řekl: Náš vesnický blázen Machonín. Hostinský z Liščí boudy vyjmenovával osazenstvo chatového tábora: Decker a další západní Němec, učitelský pár z jižních Cech, Kerkenaach, jeden Belgičan. Chudák Hermína Bouwensová tančila s inženýrem Kolbergem ze Cvikova, ale jeho manželka se vůbec netvářila přátelsky. A do toho má ještě přijet nějaký Nigérijec.

„Hochu, vždyť ty jsi docela vyčerpaný!“

Slavík otevřel oči; spatřil ženin starostlivý obličej a prázdnou sklenici od mléka. „Půjdu si lehnout.“

Paní Slavíková se nepamatovala, že by její muž někdy nechal kalhoty ležet na předložce u postele; dokonce i po silvestrovské oslavě si je pověsil na ramínko.

Probudil se teprve, až mu špičkou prstu zaťukala na nos. „Je šest hodin,“ ohlásila. „Neřekls, v kolik musíš vstávat.“

„Nejlíp v pět.“ Vyhrabal se z lůžka, umyl se ve studené vodě a na čmeláky vůbec nevzpomněl. „Vrátím se nahoru. Vyřiď Jankovi můj pozdrav – a ať se snaží.“

V zatáčkách u Klatov se čmeláci opět přihlásili. Jako by se rozdělili do dvou rojů a nad jeho ušima si stavěli hnízdo. Když vystupoval po schodech do budovy Veřejné bezpečnosti, zamotala se mu hlava a on si umínil, že zatím nebude řídit auto.

Karda měl sako pověšené přes opěradlo židle a před sebou popelník plný oharků. „Mám spoustu novinek,“ hlásil. „Nevím, kterou začít.“

„Spusťte nejdřív, kdo je vrah.“

„Tak poslouchejte: Hermína Bouwensová se pohádala s paničkou inženýra Kolberga ze Cvikova – vyprávěla mi to Barbírková. Mluvily dost hlasitě, ale učitelka bohužel nerozumí německy.“

„Zřejmě scéna ze žárlivosti.“

„Včera večer se do jedné chaty nastěhoval jakýsi Tschukuma z Nigérie. Okamžitě vyhledal Kerkenaacha – nejspíš se znali. Vrátil se taky ten obchodník z Frankfurtu, Trošt. Pohovořil s Haaginsem, ale pak zase odjel.“

„A co Decker?“

„Ani se neukázal.“

„Pevně se podržte, Kardo: Hermína byla zastřelena.“

„Prosím?“

„Ano, zastřelena. Měl jste někdy v ruce čtyřmilimetrovou pistoli?“

Zatímco mu Slavík vykládal podrobnosti, seděl poručík bez hnutí a zdálo se, že ani nedýchá. Sotva kapitán domluvil, Karda řekl: „Bojím se, že musíme všechny úvahy přestavět.“

„Máme jich snad tolik, že je co přestavovat? Pojedu hned nahoru k Liščí boudě,“ pokračoval Slavík, ale vzápětí se opravil: „Přidělte mi, prosím, šoféra, který mě tam doveze. Nevíte, má-li Vilém volný pokoj, kde bych mohl přenocovat?“

„Je vyklizena půlka chaty po Hermíně. Její věci jsou už v Plzni u rozboru a pokoj jsme uvolnili.“

„Tak prosím vás zatelefonujte svému švagrovi, aby počítal, že tam přespím.“

Slavík byl rád, že Karda přijal zprávu o zastřelení Holanďanky tak klidně: že nelomil rukama, nepobíhal sem a tam a neobviňoval sám sebe, proč si toho nevšiml dříve. Je to kliďas, uvědomil si kapitán, a skvělý pomocník. Připomněl si dobu vojenské služby: když člověk vyráží s minou proti tanku, potřebuje někoho, kdo mu kulometem kryje záda. V takové situaci by Karda jistě neschoval hlavu za nejbližší kryt.

Nahlas se zeptal: „Teď zas o něčem jiném: kde bydlí nejbližší lékař?“

„Nemocnice je dvě ulice za námi.“

„Zaskočím tam. Kdyby se událo něco důležitého, víte, kam mě volat.“

Sto metrů představovalo dvě stě kroků a při každém oba roje čmeláků nadskočily a zase spadly dolů. Ohlédnutí připadalo Slavíkovi tak namáhavé, jako by mu hlava vážila tuny. Neodhadl správně polohu schodu, zvedl nohu příliš brzy a položil jí do prázdna, takže málem upadl. Řekl několik slov vrátnému a nevěděl, jestli se vyjádřil aspoň trochu srozumitelně.

„Dostal jsem přes hlavu,“ vysvětlil mu a potřeboval se chytit dveřního rámu. Ošetřovatelka ho odvedla, vtlačila do židle a dala mu cosi vypít. Chutnalo to jako kozlíkové kapky a nejspíš to také byly. To je slabé, když člověku takhle třeští hlava, usoudil v duchu. Pak musel doktorovi vysvětlit, co se mu přihodilo a jaké má bolesti. Lékař mu ohmatával hlavu, až se Slavíkovi chtělo křičet, a prohnětl mu týl. Vyplašil tím oba roje čmeláků, kteří se pustili do indiánských tanců. Poté nadiktoval sestře výsledek prohlídky, z něhož kapitán chápal sotva desetinu.

„Vezmeme vás pěkně do parády,“ slíbil doktor a povzbudivě se na Slavíka usmál, jako by už samo takové rozhodnutí uvedlo všechno zase na správnou kolej. A pak už začalo vyšetření, jaké v laikovi vzbudilo dojem nejvyšší péče a rafinovanosti zraněného napojovali k elektrickým přístrojům, musel položit hlavu pod rentgen, vzali mu krev z ušního lalůčku, přikázali, aby předpažil a stál se zavřenýma očima, aby otáčel rukama a dal konečky prstů k sobě, což se mu stále nechtělo podařit, kráčel rovně podél čáry, počítal od devadesáti pozpátku k nule – a to vše doprovázeli čmeláci svým bzučivým komentářem.

„Nechceme váš případ brát na lehkou váhu,“ vysvětlil doktor. „Boxoval jste někdy?“

„Trošku.“

„Tak si tedy dovedete představit, jak je boxerovi, který dostal knokaut.“

„Po dnešní noci naprosto přesně.“

„Jistě taky víte, že tak zraněný boxer nesmí delší dobu do ringu. Zabrání mu v tom jeho svaz – a vám v tom zabráním já. Sestra Tereza vás odvede do pokoje.“

„Na jak dlouho?“

„Léčba spánkem někdy zabere hodně rychle, ovšem s několika dny musíte počítat.“

Slavík rozčileně namítl, že musí do služby, zato lékař zůstal klidný a vlídný a všechny protesty odbyl mávnutím ruky. Každý je přece nahraditelný a už dávno minula éra Sherlocka Holmese, který vyšetřoval zločiny na vlastní pěst.

„Vaši spolupracovníci budou pokračovat a vy si zatím lehnete. Za tři čtyři dny uvidíme.“

Dali mu spolknout tablety a do paže píchli injekci. Pak se ho opět ujala ošetřovatelka a on si všiml, že je to typ, s oblibou karikovaný ve filmových veselohrách: statná, obtloustlá, ne už mladá, za všech okolností rozvážná žena, kterou by zřejmě jen těžko obelstil. Injekce čmeláky asi zastrašila; usadili se někde v koutečku a jen potichu se radili, co dál. V jejich bzučení Slavík slyšel, že mu sestra Tereza něco říká:

„Odvedu vás na pokoj číslo pět a potom mi řeknete, kam mám zatelefonovat, aby vám přinesli kartáček na zuby, ručník a pyžamo. Zatím se tady posaďte, za pár minut si pro vás přijdu.“

Chvíli zůstal sedět, ale pak pochopil, že nezmizí-li ihned, už se odtud nedostane. Vezmou mu šaty, vstrčí ho do postele, a jakmile si lehne, nebude mít možná ani sílu odejít. Vstal a uvědomil si, že bolest hlavy ustoupila. Vykročil tedy chodbou se strachem, že může Terezu každou chvíli potkat. Byl rád, že tady o svých čmelácích nikomu nevyprávěl. Sel docela rovně a namlouval si, že tablety a injekce začnou teprve teď účinkovat, a čmeláky docela zaženou. Když procházel kolem vrátného, kamarádsky se na něho zašklebil. Opatrně kladl nohy na schody a ani jednou je nezvedl buď příliš brzo, nebo příliš pozdě – a pak už věděl, že unikl.

V duchu se znovu vrátil k případu Bouwensové a jeho první myšlenka platila ztracené punčoše. S něčím podobným se dosud nesetkal, neslyšel o tom, ani nečetl. Pohladil si čelo, ohmatal týl: kůži tam měl necitlivou a tak ruku raději honem spustil. Nechtěl čmeláky probudit.

Sotva vstoupil do Kardovy pracovny, pravil: „Všechno v pořádku. Dali mi injekci a zase to půjde.“

„Nebudete mi věřit, ale nedaleko Chebu zadržela hraniční kontrola Hermínu Bouwensovou.“

„Aha,“ odvětil kapitán a netvářil se přitom o mnoho chytřeji než jeho syn, když se snaží pochopit vládní systém v babylónské říši. Měl už strach, že čmeláci v jeho mozkových závitech začnou opět bláznit, ale Karda včas dodal:

„Přirozeně ne pravou Hermínu, ale nějakou dámu, která se prokázala jejím cestovním pasem. V Chebu si přejí, aby tam jeden z nás zajel ptáčka si prohlédnout.“

„Ať mě tam někdo odveze. V nemocnici totiž nabyli dojem, že pokud volně pobíhám, ohrožuju lidstvo.“

„Lékaři často přehánějí.“

„Nakonec se mě zmocnila jakási rázná ženská. Sestra Tereza. Jen tak tak jsem jí unikl.“

„Dovedu si představit, že to nebylo lehké.“

„Už jste se s ní taky utkal?“

„Často,“ odvětil Karda. „Je to moje žena.“

3.

Úder karate

Ota Machonín byl o hlavu vyšší než jeho táta, a proto stál na sklánějícím se dvoře blíže k potoku. Tak aspoň oba mohli tahat pilu v jedné rovině a Ota se nemusel zbytečně hrbit. Na koze leželo dubové poleno; plátek pily jím projížděl sem a tam a při každém řezu vyhazoval vlhké piliny.

„Kriminálka se určitě vrátí,“ pravil starý Machonín znenadání.

„Řekls jim přece všechno, co víš.“

„Nevím vůbec nic!“

Otu polekal důraz na větě. „Řekls jim tedy, že nic nevíš, tak je to v pořádku.“ Nasadil opět pilu, jenže otec se jí nechopil. Hleděl ven na silnici, kde kromě bílé slepice nebylo nic k vidění.

„Za tím vězí Němci.“ Starému Machonínovi dosud zněl v uchu zvuk přijíždějícího vozu a po něm výkřik. Křik byl pro Machonína něco, nač se nezapomíná; křik a Němci, to patřilo dohromady. „Když mluvíš s Němcem, musíš být všemi mastmi mazaný. Musíš říkat: ano, pane – prosím, pane, Od začátku je potřeba vědět, co chce slyšet.“

„Přestaň s tím,“ napomenul otce syn. „Co jsi zažil, máš dávno za sebou. Dneska je všechno jiné. Teď už se přece nemusíš bát.“

Jenže já mám pořád strach, chtěl Machonín odpovědět. Podíval se Otovi do mladé, hladké a dobrácké tváře. Bývaly dny, kdy smýšlel jako syn. Je to za námi, nic se nevrátí, svět je jasný, lidé jsou k sobě vlídní a má cenu modlit se, aby všechno dobře dopadlo. Teď si však znovu připomněl to přijíždějící auto, německé auto, a výkřik. Byl pozdní večer, ale ještě ne tmavá noc, a auto bylo světlé, velké, s německou značkou. Zaslechl hádku dvou hlasů, mužského a ženského, pak se ozval ten výkřik. Dvířka vozu bouchla, auto odjelo a nazítří ráno lidé v konzumu vyprávěli, že byla zavražděna nějaká žena a že se mrtvola našla v Mlýnském údolí. Poněvadž se chtěl podívat, jestli se to stalo pod Jakubovou stěnou, sebral pytlík, s kterým chodí na houby, a vydal se tam; předpokládal totiž, že na místě najde zakrvácené kameny a listí.

„Mě už do Německa nedostanou,“ řekl teď synovi. „Nevědí přece, co jsem viděl a slyšel. Pamatuj si: Kdybys měl někdy co dělat s Němci…“ Odmlčel se a pohled mu zabloudil do dálky, ale opět se vzpamatoval. Sáhl po pile a podrážděně řekl: „Nebudeme snad řezat dál? Ty dneska víc stojíš, než děláš.“

Zatímco v následující hodině usilovně tahali pilu, většinou mlčeli. Ota pak zašel dovnitř umýt se. Oznámil, že zaskočí ke kamarádovi a snad se i projde v lese. U přítele se jen zastavil a hned se obloukem pustil ke skalnímu výběžku nad Mlýnským údolím. Vyšplhal po balvanech a kamení až na jeho kraj, odkud viděl dolů na silnici i na Jakubovu stěnu. Teď už každý ve vsi věděl, že odtamtud byla shozena nějaká Holanďanka a že když ráno v lese na otce zavolal strážmistr, táta utekl a potom ho vyslýchal jeden kriminalista z Plzně. Vypověděl otec všechno, co věděl? A co vůbec věděl?

Otovi Machonínovi bylo osmnáct let. Vyučil se strojním zámečníkem a teď čekal, až ho povolají na vojnu. Zbývaly mu dva týdny dovolené, aby odpočíval, chodil na houby a pomáhal doma. Předpokládal, že se v těchto čtrnácti dnech bude nudit, ale vražda vzrušila celé Borovice.

Kriminalisté se musí dovědět, co táta prožil, usoudil Ota. Za války bydlelo ve Stuttgartu pět českých dělníků v jedné místnosti; poslouchali londýnský rozhlas a nosili ruským zajatcům zprávy o válečné situaci. Byli prozrazeni a zavřeni do tábora. Jeden z nich zahynul a od té doby se otec Němců spíš bál, než je nenáviděl, a dodnes někdy křičel ze spaní.

Nad Jakubovou stěnou zastavilo auto a přes zábradlí se vyklonili muž a žena. Ota se rychle rozhodl. Vstal a pustil se po srázu chráněným revírem nahoru. Našel pár hřibů, odřízl je, ale nezdržoval se prohledáváním okolí. Pod Liščí boudou vyšel z lesa. Čím déle uvažoval, tím víc pochyboval, že by jeho vyprávění mohlo kriminalisty zajímat. Sotva vstoupil do jídelny, spatřil obrovského Afrikánce nad talířem makarónů. Proti němu seděl muž s řídkými světlými vlasy; zvědavě se po Otovi ohlédl, ale pak se znovu zadíval oknem ven. Hostinský vyšel z kuchyně a na mladíka kývl jako na známého, s nímž sdílí stejné břímě.

„Je tu někdo od kriminálky?“ zeptal se Ota.

„Můžeš si počkat.“

„Přineste mi zatím pivo.“

Zatímco Ota pil a naslouchal útržkům hovoru vedeného v cizí řeči černochem a světlovlasým mužem, nebe se zatáhlo, nad vzdáleným horským hřbetem se spustil liják a pak znovu vyšlo slunce. Hostinský se ještě jednou zastavil u Otova stolu a prohodil: „Už jen chvíli.“

O deset minut později seděl mladý Machonín před Kardou. Poručík byl opět v civilu; košili měl u krku rozhalenou a vázanku uvolněnou. V duchu se spíš ještě zabýval rozmluvou, kterou krátce předtím měl s Haaginsem, než aby bedlivě sledoval, co mu Ota vypráví. Brzo pochopil, že se mladík bojí nebezpečí, hrozícího otci, a pokouší se omluvit ho: táta prožil zlé roky v Německu, má dodnes strach z každé uniformy, poděsí se, sotva někdo vykřikne, a neměl by být podezírán jen proto, že utekl.

„Vždyť ho taky nepodezíráme,“ uklidnil syna poručík. „Copak bych ho jinak pustil domů? Všechno chápeme. Díky, žes přišel – a vůbec si nedělej starosti.“

Podal mladíkovi ruku a když Ota odcházel, díval se za ním s pocitem, že promarnil drahocenný čas. Doufal, že už je Slavík v Chebu a sedí proti ženě, která se vydávala za Hermínu Bouwensovou. Znovu vzal do ruky Haaginsovu výpověď, jak mu ji zapisovatelka zaznamenala. Tak tedy s Hermínou se odpoledne před vraždou sešel v Klatovech jakýsi Trošt, který právě cestuje po Československu v mercedesu dvě stě dvacet. Trošt nechtěl, aby to vyšlo najevo, a Haagins Kardu požádal o zachování diskrétnosti při prověřování jeho informací. Po Trostovi je nutno pátrat, ale při výslechu se mu nesmí hned pověsit na nos, kdo prozradil jeho styky s Hermínou Bouwensovou; ať si ten pán klidně myslí, že československé kriminálce pomáhá duch svátý. Údaje o Trostovi zatelefonoval Karda do Klatov a vyslovil zároveň příkaz, co je nutno zařídit. Pak se znovu zahloubal do překladu dopisů zavražděné.

Vida, slečna Bouwensová byla veselý ptáček. Z Lyonu jí psal jakýsi Francois, že hodiny s ní strávené byly sladké jako jiskřivé víno ze Samosu, a toužil po dni, kdy ho služební cesta znovu přivede do Amsterodamu. Dag z Kodaně se dotazoval, neztratil-li u ní manžetový knoflíček: byl prý zlatý a navíc památka, a pisatel prosil, aby mu Hermína odpověděla poste restante. James z Birminghamu poslal fotografii sebe na lodičce a připsal: „Kdy zase spolu vyplujeme do sedmého nebe?“

Mezi ostatními byl i dopis od Kerkenaacha: „Právě se dovídám, že náš všemocný šéf rozhodl vzít nás s sebou do Cech. Pochopitelně to má být služební cesta, i když tam sotva bude co dělat. Jistě ale najdeme možnost v naprostém klidu probrat všechno, co se v denním spěchu vždy jen krátce odbude. Hermíno, jsem velice, velice rád.“

Karda se zahleděl přes zalesněné svahy ozářené neskutečným modravým světlem. Nechával na sebe působit tón listu: bylo to snad nesmělé milostné psaníčko? Pokus o vyznání lásky plachého muže, který byl už jednou odmítnut? Poručík přelétl ještě překlady zbývajících dopisů: sestřenice nabízela přivézt Hermíně kožešinovou vestu ze Švýcar a strýc Heintje pozdravoval z Kanady. Karda se nakonec vrátil ke Kerkenaachovu psaní. Litoval, že tu není Slavík, aby se mohl Holanďana přeptat na smysl jeho řádek, a uvažoval, má-li jako tlumočnice použít zapisovatelky. Nakonec usoudil, že kapitánovi, který vede vyšetřování, nebude do ničeho zasahovat.

Příslušníci pohraniční kontroly zatím vykonali dobrý kus práce. Muž a žena, cestující jako Hermína Bouwensová a Ludvík Herrmanns, byli odděleně vyslechnuti a žena už podepsala následující výpověď:

„Jmenuji se Irena Möllerová, narodila jsem se 23. 4. 1944 v Lipsku. S panem Herrmannsem jsem se seznámila před dvěma roky při veletrhu. Později mě v Lipsku dvakrát vyhledal, při druhé návštěvě jsme se zasnoubili. Nabídl mi, že mě na doklady jiné ženy propašuje přes československé hranice do Spolkové republiky. Podle úmluvy jsme se dnes setkali v Praze. Herrmanns mi sliboval…“

Slavík protokol odložil a řekl: „Chtěl bych si s ní pohovořit.“

Podle výrazu v očích Ireny Möllerové se zdálo, že se dosud nevypořádala se zděšením, které vyvolalo zatčení. Věkem, výškou i postavou přibližně odpovídala mrtvé. Slavík si porovnal fotografii v cestovním pasu Hermíny Bouwensové s tváří Ireny Möllerové a zjistil, že podoba není právě valná: obočí i ústa vypadaly docela jinak, jen tvar obličeje, nos a čelo měly cosi společného. S tímto průkazem však mladá žena mohla klidně hranice přejít, neboť při silném provozu v letních měsících žádná pasová kontrola nemůže fotografie podrobně prohlížet. Möllerová byla dopadena jen proto, že se pátralo po Herrmannsovi, a ona jej doprovázela.

„Zajímá mě především, odkud ten průkaz máte.“

„Od svého snoubence.“

„Jak k němu přišel? Co vám o tom řekl?“

„Někomu – někomu ho sebral.“

„Ukradl.“

„Hledal ženu, která by mi odpovídala věkem a výškou a aspoň trochu typem; když ji našel, průkaz mi přinesl.“

„Kdo je ta žena?“

„Hermína Bouwensová, Holanďanka. Naučila jsem se její osobní údaje nazpaměť.“

„Umíte snad holandský?“

„Ne, ale vím, že to žádný z vašich pohraničníků nemůže zjistit. Učesala jsem se jako Bouwensová, můj snoubenec říkal, že to stačí.“

„Co ještě o té ženě vyprávěl?“

„Seznámil se s ní někde v chatovém táboře. Večer šla tančit a on jí zatím vlezl oknem do pokoje. Průkaz tam vzal.“

„Sebral ještě něco jiného?“

„Už nic.“

Slavík dal Irenu Möllerovou odvést a za několik minut před ním seděl Ludvík Herrmanns. Nedočkavě sáhl po cigaretě, kterou mu kapitán podal.

„Teď mi naprosto přesně vypravujte, jak jste k průkazu přišel,“ vybídl ho Slavík.

Herrmanns lačně kouřil a přitom ne právě souvisle líčil, jak krádež provedl. Viděl, že Holanďanka i ostatní z chat odcházejí do Liščí boudy. „Po setmění jsem větrákem v jejím okně prostrčil klacek, dm jsem pootočil okenní kličku a vlezl dovnitř. Pas jsem našel v nočním stolku a stejným způsobem jsem zase odešel. Okno jsem jen přitáhl; chtěl jsem je za sebou zavřít, ale nepovedlo se mi to už. Ještě tu noc jsem odjel do Prahy.“

„Vaše snoubenka tam už na vás čekala?“

„Přijela až druhý den.“

„Co jste mezitím dělal?“

„Byl jsem v Ledeburské zahradě, na Maltézském náměstí a prošel jsem místa, která jsem dosud neznal.“

„Kde jste přenocoval?“

„Ve voze. Nedostal jsem pokoj.“

„Měl by vám někdo potvrdit, že jste v ten den i následující noc byl v Praze.“

„Pročpak?“ zvolal Herrmanns. „Přece nic nezapírám: ukradl jsem pas a chtěl jsem svou snoubenku převést přes hranice. Co ještě chcete?“

„Důkladně přemýšlejte, kdo by si mohl vzpomenout, že vás v uvedeném čase viděl v Praze. Snad se na vás pamatuje vrátný v hotelu nebo někdo u benzínové pumpy.“

„V žádném hotelu jsem se neptal, poněvadž všude visí tabulky, že mají obsazeno. Auto mi nikdo neopravoval a tankoval jsem ještě před Prahou. Obědval jsem v samoobsluze a k večeři jsem si koupil salám a housky. Ten obchod bych už nejspíš vůbec nenašel.“

„Ještě poslední otázku: líbí se vám dámské punčochy se švem nebo bezešvé?“

Herrmanns rázem vzplanul: „Copak celý svět zešílel? Na tak pitomé otázky prostě neodpovídám. Je to snad test, jestli jsem se nezbláznil?“

„V cele se uklidníte, pane Herrmannsi“

Teprve když Slavík za chvíli zůstal sám a kolem se rozhostilo ticho, ucítil v lebce znovu vrtání bolesti. Začal se zabývat úvahou, může-li si člověk na něco podobného zvyknout, a zdali by mu pomohlo, kdyby dokázal na bolest prostě nemyslet. Obstará si prášky a při jízdě zpět se prospí. Podle všeho jel do Chebu zbytečně; přesněji řečeno cesta ho dokonce mohla svést ze správného směru.

Dal se odvézt do Klatov, zatelefonoval nahoru do Liščí boudy a s Kardou si navzájem stručně sdělili, co během dne zjistili. „Jedu přímo k vám,“ zakončil Slavík. „Poproste hostinského, aby mi připravil pokoj, v němž bydlela Hermína. – Že už jste to udělal? Snad mě osvítí spásná myšlenka, když tam dnes přespím.“

K Liščí boudě přijel pozdě odpoledne a Kardu našel v místnosti za výčepem. „Nezdá se, že byste zrovna hýřil zdravím,“ přivítal ho poručík. „Měla by vás dostat do rukou Tereza.“

„Jak vypadá situace?“

Karda vylíčil, co mu Haagins sdělil o Trostovi. „Dal jsem po něm pátrat. Na hranicích si poznamenali číslo jeho vozu. Máme tedy další vodítko.“

„To je opravdu zajímavé: Bouwensová tedy jela odpoledne před vraždou do Klatov – třeba tam byl i Decker, a ne v té horské chatě. Mimochodem: kde se v tu dobu zdržoval ten inženýr ze Cvikova a jeho žena?“

„Prý v lese a potom večeřeli ve své chatě.“

„Jakpak se jmenují?“

„Kolbergovi.“

„Ano. A podle výpovědi učitelky z jižních Cech se paní Kolbergová s Holanďankou pohádala.“

Slavík se snažil představit si Kolbergovou, jak si po ránu před chatou zapínala sponu do vlasů. Měli snad čmeláci v jeho hlavě vinu na tom, že si nedokázal vybavit její tvář? Decker byl podezřelý, Trošt byl podezřelý, Haaginsovo tvrzení, že řídi exportní a importní firmu, také mnoho neříkalo a informaci o schůzce Hermíny s Deckerem v Klatovech dodal ten bledý Haaginsův tajemník s řídkými vlasy, Kerkenaach; bylo snad v jeho zájmu svalit na Deckera podezření?

„Dal jsem přeložit dopisy, které se našly v pokoji mrtvé. Je mezi nimi i psaní od Kerkenaacha.“ Karda Slavíkovi přistrčil jeden list přes stůl. Ten si jej přečetl a otázal se:

„Nezdá se vám trochu zvláštní?“

„Připadá mi jako nesmělý milostný dopis.“

„Zeptám se Kerkenaacha, co tím myslel.“ Slavík si překlad znovu přečetl, vrátil jej Kardovi a vylíčil mu, co v Chebu zjistil. „Bohužel jsme stavěli na souvislosti mezi vraždou a zmizením cestovního pasu, jenže tuhle úvahu můžeme pustit z hlavy. Podívám se teď do chat, koho tam najdu.“

„Panstvo se právě chystá k večeři, nejspíš se tu co nevidět objeví. Ještě maličkost. Machonínův syn přišel orodovat za tátu.“

„Machonín nepatří právě mezi málo podezřelé.“

O trochu později se shromáždili hosté v jídelně Liščí boudy. Slavík se posadil tak, aby měl všechny na očích. Dosud panovala stísněná nálada a hovořilo se tiše. S chutí jedl jen Haagins: jeho paní mu přistrčila na talíř ještě polovinu své kotlety. Vedle nich seděl Kerkenaach, který předstíral klid, ale kapitán si všiml, jak se tajemník zbytečně vztekle zamračil jen proto, že se mu skutálel hrášek z vidličky. Krafft se předkláněl hluboko nad talíř, chvílemi se zas napřimoval a mlel čelistmi, až se mu obě tváře střídavě nadouvaly. Slavík si vzpomněl, jak někde četl, že se má v zájmu zdravé životosprávy každé sousto šedesátkrát překousnout; Krafft tuto radu zřejmě znal a byl odhodlán se podle ní řídit. Kapitánovi bylo jasné, že všichni v této místnosti předpokládají, že Hermína Bouwensová byla svržena ze skály; pravděpodobně jenom vrah věděl, že byla zastřelena, ale kdo ví, je-li zde přítomen.

Decker se objevil později než ostatní. Kývl na Slavíka jako na starého známého a kapitán se musel přemáhat, aby odpověděl aspoň z poloviny tak srdečně. Zeptal se Kardy, kde vězí manželé ze Cvikova.

„Švagr povídal, že Kolbergovi často jedí ve své chatě.“

„Musím si dát pozor, abych jména nepomíchal: Herrmanns je propagační pracovník z Bielefeldu, Decker úředník Spolkové dráhy z Norimberka, Kolberg inženýr ze Cvikova.“

„A jak se jmenují oba Bulhaři?“

„Antonov a Milev.“

„Výborně!“

Slavík sledoval, jak se Decker věnuje své kotletě; upíral oči na Němcovy ruce, které se horlivě zabývaly nožem a vidličkou, a znovu zkusil představit si, jak stáhly Holanďance jednu punčochu. Pevněji než kdy předtím věřil, že chybějící punčocha je klíč k rozřešení, jenomže dosud nenašel vhodný zámek, do něhož by zapadl. Tento chybějící článek jej snad znovu přivedl k úvahám o Machonínovi. Pak se podíval na hodinky: bylo krátce před osmou, za dvě hodiny už může být v posteli a v tom skvělém vzduchu a naprostém tichu spát až do rána. Doufal, že tím zažene všechny své čmeláky.

Po jídle se několik hostů usadilo na verandě. Krafft zmizel se dvěma lahvemi mléka pod paží, pan a paní Haaginsovi se vrátili do svých pokojů. Decker přistoupil ke stolu kriminalistů a pravil:

„Nádherný večer. Vyjdu si kousíček výš na malou loučku. Moc bych se divil, kdyby dnes nevyšli jeleni. Chodíte taky na čekanou, kapitáne?“

„Bohužel nemám čas. Mimochodem – když jsme se tak dali do řeči – kde jste byl doopravdy během odpoledne, kdy byla Bouwensová zavražděna?“

„Nahoře ve srubu, to přece víte.“

„V hlavě se mi dějí divné věci, které mně chvílemi ten srub připomínají. Jsem přesvědčen, pane Deckere, že za určitých okolností radši přiznáte, že jste tam nahoře nebyl sám, ale že jste odpoledne i večer vesele popíjel v kroužku důvěrných přátel.“

Decker si vzdychl. „Pořád ta nedůvěra. Něco by mě však zajímalo: proč jste se ptal, jestli dávám přednost dámským punčochám se švem nebo beze švu?“

„Poněvadž mrtvá měla jen jednu punčochu.“

„Třeba to byla špiónka a měla tajnou zprávu zastrčenou pod patou. Někdo jí punčochu stáhl a zapomněl znovu navléknout.“

„Jedna možnost. Nebo šlo o nějaký nový výrobek zaručeně k neroztrhání a konkurence se nezastavila před žádnou překážkou, jen aby ho získala.“

Decker se toho chytil: „A což tohle: Holanďanka nosila punčochy chránící proti vlivu atomové energie a konkurence řešila případ po svém.“

„Jste šprýmař, pane Deckere. Přál bych vám, abyste potkal stádo jelenů, které má rýmu a zánět středního ucha, aby vás ani necítilo, ani neslyšelo. Ale předtím bych se ještě ve vaší přítomnosti rád na něco zeptal pana Kerkenaacha.“

„Konfrontace?“

„Můžeme to tak nazvat.“

O několik minut později stáli Slavík, Kerkenaach a Decker na prostranství před boudou, kde parkoval Haaginsův studebaker, byly tu uskladněny bedny s prázdnými lahvemi od piva a mísilo se zde řinčení talířů z kuchyně s večerním zpěvem kosa.

„Ve vašich výpovědích je rozpor, pánové,“ začal Slavík „Co měla podle vašich slov, pane Kerkenaachu, slečna Bouwensová ujednáno na odpoledne toho dne, kdy byla večer zavražděna?“

„Chystala se na schůzku s panem Deckerem v Klatovech.“

Deckerův obličej neprozradil ani nejmenší zmatek. „K tomu lze dodat jen tolik, že to nesouhlasí.“

„Znal jste přece slečnu Bouwensovou?“ zeptal se Slavík.

„Ovšem.“

„Byli jste domluveni na jinou dobu?“

„Nikdy jsem s ní schůzku neměl.“

Slavík se obrátil na Kerkenaacha. „Nemýlil jste se?“

„Určitě ne. Obědvali jsme se šéfem a jeho paní, a když jsme se pak vraceli k chatám, vyzval jsem Hermínu, aby šla se mnou odpoledne na procházku. Odpověděla, že už je zadaná.“

„Jak se chtěla dostat do Klatov? Neměla přece auto.“

Kerkenaach pokrčil rameny. „Usoudil jsem, že ji sveze pan Decker.“

„V té době stál můj vůz v Borovicích v kůlně mé tety,“ odpověděl Decker.

„Existuje jiná možnost, jak by se tam dostala?“

„Stačí sejít dva kilometry dolů a jet autobusem,“ vysvětlil Němec.

Slavík už neměl další otázky. Pravdu znala asi jen mrtvá sama. Možná že se vymluvila oběma mužům, aby získala volno pro někoho třetího. „I tak vám děkuju a přeju příjemný večer.“

Kerkenaach se vrátil do jídelny a Decker zahnul kolem budovy nahoru k lesu. Slavík se zadíval dolů přes louku, jejíž dolní okraj už v houstnoucí tmě neviděl. Pokoušel se vycítit, který z mužů ho právě obelhal.

Dole v kuchyni na sebe pokřikovali oba bulharští studenti a smáli se přitom. Kos se odmlčel. Kapitán uvažoval, co by ještě v ten večer mohl udělat. Bezpochyby by si už měl konečně pohovořit s těmi lidmi z jižních Cech, o nich dosud nevěděl skoro nic, ale co kdyby šel radši hned do postele? Od hostinského vyzvedl klíč od Hermínina pokoje, z auta vzal aktovku a zamířil k chatám. Jen v jedné bylo rozsvíceno, v té, co bydleli manželé ze Cvikova, které Slavík včera ráno potkal v teplákových oblecích. Okno měli otevřené a Slavík viděl, že muž sedí u stolu a mluví, ale nerozuměl, co říká. Tiše přistoupil blíž a vtom se z rohu místnosti ozvala žena:

„Chybí sto padesát korun, přepočítala jsem to. Nebo máš snad ještě něco?“

„Víš dobře, že ne,“ odvětil muž. „To by mě přece nesmělo ani napadnout! Nejspíš jsem někde platil pohledy, známky a vstupné, nebo…“

„S tím počítám, to jsem odečetla. Škoda že Holanďanka nežije, ta snad by mohla leccos…“

Kolberg v té chvíli praštil pěstí do stolu. „Teď už ale dost!“

Zena se víc neozvala a rozhostilo se takové ticho, že se Slavík skoro bál dýchat. Cekal několik minut bez hnutí, až Kolberg už zase klidně pokračoval: „Namlouváš si, že jsem slečně Bouwensové něco daroval. Ta tvá žárlivost ještě všechno pokazí.“

Kolbergová mlčela a sotva její muž za chvíli vstal a okno zavřel, vykročil Slavík opatrně dál.

Místnost, v níž Hermína Bouwensová bydlela, nebyla vyvětraná. Při otvírání okenních křídel kapitán vyzkoušel Herrmannsův trik. Posouval kličku sem a tam a sklopil i ventilaci, kudy Herrmanns prostrčil hůl; v případě potřeby bude muset svůj mistrovský kousek zopakovat. Přitom si Slavík uvědomil, že chtěl požádat Kerkenaacha, aby mu vysvětlil obsah dopisu, který Karda našel v pokoji mrtvé. Uvažoval, zda by se neměl kvůli tomu vrátit do Liščí boudy, ale pak si vzpomněl, že ještě neprohlédl vozy hostů. Karda mu už předlitu vyložil, kde za chatami odbočuje cesta k lesnímu parkovišti, odkud vede silnice dolů.

Slavík odložil aktovku, vyňal z ní baterku a zastrčil ji do kapsy. Vyšel před chatu, počkal, až si oči přivyknou na tmu, a prošel smrkovým lesem, který stál po obou stranách cesty jako dvě černé zdi. Za ním na pískem vysypaném čtverci stálo v řadě šest vozů: Kerkenaachův mercedes, trabant manželů Kolbergových, Deckerův opel-kadet, škodovka učitelů z jižních Čech, bachratý buick, v němž přijel Nigérijec a Belgičanův volkswagen. Zde parkovalo také Herrmannsovo auto, než odjel s ukradeným průkazem do Prahy, odtud možná vyjel i Trošt s chudákem Hermínou do Klatov. Osm vozů; s Haaginsovým studebakerem, který parkoval u Liščí boudy, celkem devět. Byl bych chytřejší, kdybych věděl, kdo všechno v nich během posledních dnů seděl.

Už se chtěl vrátit, když zaslechl kroky: někdo k autům přicházel z druhé strany. Slavík si uvědomil, že za ním se tyčí smrky a že sám v tmavém obleku není nápadný. Probleskl mu nápad vytáhnout pistoli; v těchto horách byl už jednou přepaden a netoužil riskovat něco podobného. Přinutil se však nepodlehnout panice – proč by nemohl někdo z hostí dostat chuť na malou projížďku tichým večerem? Krátce zaplálo světlo baterky a okny jednoho z vozů Slavík spatřil, jak se nějaká postava sklonila, ale pak se odplížila k dalšímu autu, kde se znovu přikrčila. Kapitán prošel mezi dvěma vozy a rozsvítil baterku. Okamžitě poznal Machonína.

„Co tu hledáte?“ zeptal se zostra. „Zase hřiby?“

Machonín učinil pohyb, jako by chtěl utéct, ale kriminalista ho chytil za paži. „Tak žádné hlouposti! Poznáváte mě?“

„Ano.“

„Co tu děláte?“

„Hledám,“ řekl muž, odkašlal si a pokračoval: „Hledám nůž. Odpoledne jsem byl na houbách a ztratil jsem ho.“

„A proč hledáte tady?“

Machonín si znovu odkašlal. „No, někde musím hledat.“ Hned nato mu však zřejmě napadla lepší odpověď. „Chtěl jsem si je očistit – byl jsem tamhle v houštině. Možná že jsem nůž vyndal už tady z kapsy.“

„A houby jste očistil? Musely by tu ležet odřezky.“

„Nakonec jsem je nečistil, ale tady jsem už nůž držel v ruce.“

„Pane Machoníne, poslouchejte dobře: nedělal jsem potíže, když jste utekl před naší hlídkou. Teď zase přehlédnu, že mi vaše odpovědi připadají nanejvýš zmatené. Nepředpokládám taky, že jste slečnu Bouwensovou zabil, ale určitě něco tajíte.“

Muž neodpověděl a Slavík uvažoval, nemá-li ho odvést do Liščí boudy a prohledat, ale upustil od toho nápadu.

„Chtěl jste ta auta vykrást?“

„Nikdy v životě jsem…“

„Nemyslel jsem to doopravdy. Copak necítíte, že mám o vás dobré mínění? Už při našem prvním setkání jsem vám uvěřil, ačkoliv jste nemohl nic dokázat: prý jste večer, kdy se udála vražda, nešel kolem Jakubovy stěny, ale Uhlířskou stezkou. Leckterý kriminalista by se s vaší výpovědí nespokojil. Já vám prostě věřím.“ Zavěsil se do Machonína a zamířili spolu ven z lesa. „Jsme přece krajané, neměli bychom si navzájem házet klacky pod nohy.“ Skutečně, uvědomil si Slavík, Machonín je mezi podezřelými jediný Čech. Má teď asi v očích tentýž tupý pohled jako tehdy při výslechu v Borovicích, uvažoval Slavík dál. Snad právě mužovy vypoulené oči způsobily, že jej lidé považují za hloupého. „Jsme krajané,“ zopakoval kapitán, „tak byste mi měl pomáhat.“ A poněvadž Machonín nereagoval, dodal: „Jděte domů, a kdybyste nám časem chtěl přece něco povědět, víte, kde nás najdete.“

Slavík slyšel, jak se kroky po štěrku vzdalují a kus dál praskla větvička. Ještě okamžik stál bez hnutí, pak se vrátil k chatám. Před obydlím manželů Kolbergových napjal sluch, ale za oknem už bylo ticho a tma. Podíval se na hodinky – ukazovaly málo přes deset. Měl za sebou těžký den a teď už by nenašel sílu s někým hovořit. Až zítra začne u Kerkenaacha s dotazem, co znamenala ona věta v dopise Hermíně Bouwensové: Jistě najdeme možnost v naprostém klidu probrat všechno, co se v denním spěchu vždy jen krátce odbude… Pro dnešek ale už dost.

„Ještě jste na nohou?“

Slavík se otočil a zlobil se sám na sebe, proč to udělal tak rychle. V bledém svědě stál za ním Decker a pokračoval: „Měl jste jít nahoru se mnou. Šest srnek. Nebo jste natolik měšťák, /c vás příroda nezajímá?“

„To ne, ale nejsem tedy pro zábavu. Který vůz je váš?“

„Ten opel-kadet.“

„Co stojí vzadu na parkovišti?“

„Dnes odpoledne tam aspoň stál.“

„Dobrou noc. A pamatujte si, o té pitce ve srubu nepadlo ješitě poslední slovo.“

Decker si vzdychl.

Kapitán odemkl svůj pokoj, umyl se, ulehl a v duchu probíral události dne. Herrmanns se už nezdál tak podezřelý, zato Machonínovo postavení se teď zhoršilo. Čmeláci v obou Slavíkových uších se začali nevtíravé ozývat; měli zřejmě poradu, probírali podrobně jeden z bodů programu a hlasovali, kdo je pro a kdo proti. Čmeláčí debata v Slavíkově lebce tiše pokračovala, ale znenadání se do snu vmísil zvuk naprosto odlišný, který se čmeláky neměl nic společného, a přetrhl kriminalistův spánek. Určitě někdo vzal za kliku. Slavík zbystřil smysly a posadil se. Pak se odplížil ke dveřím a sklonil k zámku: v slabém světle padajícím z okna spatřil, jak se klika pohnula. Mozkem mu proletěla jména: Decker, Haagins, Machonín, Kerkenaach, důvod vniknout do pokoje mrtvé Holanďanky mohl mít i inženýr Kolberg, český učitel, jeden z obou bulharských studentů i Nigérijec, možná i Trošt, Belgičan Krafft čí hostinský. A třeba to byl vrah.

Teprve nazítří ráno si Slavík ujasnil, proč v ten okamžik reagoval tak a ne jinak: útok nahoře ve srubu zostřil jeho obranné reflexy, nehodlal připustit další nebezpečí, nechtěl vyčkávat a zvažovat možnosti. Vytáhl z kapsy saka pistoli, svou spolehlivou pragovku s dlouhou rýhovanou rukojetí, a připravil se, že na útočníka zavolá nebo podle nutnosti i vystřelí. Nenechá se ještě jednou zmlátit. Teď jen aby nevypálil příliš brzo. Klika se znovu sklonila, tentokrát v zámku cvaklo a dveře se maličko jako na zkoušku pootevřely. Slavík je rozevřel dokořán a před sebou uviděl muže většího, než je sám. „Ruce vzhůru, nebo střelím!“ vykřikl.

Muž ruce nezvedl, jen se přikrčil a vtom Slavík použil svých znalostí karate: vyrazil ohnutou paží s tvrdě napjatým předloktím a udeřil útočníka hranou dlaně. Kdyby tato rána levičkou vyšla do prázdna, počítal s dalším úderem. Protože v pravici stále ještě držel pistoli, přenesl už váhu na druhou nohu a hledal cíl, kam udeří kolenem. Uvědomoval si totiž, že svého protivníka nesmí v žádném případě zabít. Neznámý se však sesypal na práh, kde se už jen vzepřel v kleku na lokty a zatřepal hlavou jako poražený boxer. Když Slavík rozsvítil, muž se naposledy pokusil vztyčit, ale pak se zhroutil. Kapitán mu zvedl hlavu s hustými černými vlasy: byl to jeden z bulharských studentů. Antonov nebo Milev? Slavík jej vtáhl do pokoje, obrátil na záda a vstrčil mu pod hlavu polštář ze židle. „Vstaňte!“ poručil.

Mladý muž otevřel oči, unaveně zamžoural a opět je zavřel. Slavík natočil vodu do kelímku na zuby a přidržel ji ležícímu ke rtům. Ten polkl jeden doušek a něco nesrozumitelně zamumlal.

„Kdo jste – Antonov nebo Milev?“

Bulhar ani nehlesl. Slavík přistoupil ke dveřím a našel, co předpokládal: zvenčí trčel v zámku paklíč vyrobený z ohnutého tlustého drátu. Kriminalista se ještě na ležícího ohlédl, rychle vyšel ven a zamířil k chatě Kolbergových. Zaťukal, zavolal své jméno a uvnitř se rozsvítilo. Sotva inženýr pootevřel okno, Slavík řekl:

„Právě jsem chytil zloděje. Není docela při sobě. Pomohl byste mi dopravit ho do boudy?“

„Ovšem. Přijdu hned.“

„Cekám v předposlední chatě.“

Odběhl zpět. Bulhar se zatím posadil a ohmatával si čelist. Na kriminalistu vrhl vzteklý pohled a na otázky mlčel. Neodpověděl ani na dotaz, jak se jmenuje. „Jste předběžně zatčen,“ oznámil mu Slavík ruský, anglicky a německy. „Pokusíte-li se o útěk, střelím.“

Za okamžik přišel Kolberg; přes pyžamo si rychle natáhl tepláky. „No, no,“ podivil se, „s tímhle si nedovedete poradit?“

„Mohl by se mi cestou zhroutit. A pak, rád bych měl svědka na všechno, co se teď stane.“

„Chcete mě snad pověřit funkcí pomocného šerifa?“

„Skoro.“

Společně postavili Bulhara na nohy; vykročil s nimi bez odporu. Mraky zhoustly a Slavík viděl mladého muže před sebou jen jako stín. V okamžiku, kdy zahýbali kolem cípu lesa, Bulhar klopýtl a málem upadl. Kapitánovi to připadlo hrané; zvedl ústí pistole, aby mohl vypálit na výstrahu, a vyštěkl:

„Jen žádné nesmysly, kamaráde!“

Student šel dál už klidně a Kolberg podotkl: „Nestřílejte zbytečně. My dva si s ním vždycky poradíme.“

Odvedli zajatce do jídelny Liščí boudy, kde dřepěl Kerkenaach nad skleničkou žitné. Druhý Bulhar se právě chystal spustit hrací skříň, ale když spatřil svého přítele, zůstal stát jako solný sloup. Slavík se ho zeptal na jméno: byl to Milev.

„Tak tohle je tedy Antonov,“ dodal kriminalista. „Díky za pomoc, pane Kolbergu.“

„Rádo se stalo. Příště bych si chtěl připnout úřední odznak. Dalo by se to zařídit?“

Slavík odvedl Antonova do místnosti za jídelnou, kde seděl Karda s hostinským nad párky a pivem. „Tento muž je předběžně zajištěn pro pokus o vloupání, poručíku. Bylo by dobře, kdybyste ho mohl okamžitě odvézt do Klatov.“

„Vzbudím hned šoféra. A samozřejmě pojedu s ním,“ ujistil Karda.

Slavík se vrátil do jídelny a upozorni! Kerkenaacha, že si s ním chce zítra ráno promluvit.

„Třeba hned,“ nabídl ochotně Holanďan.

Kapitán se unaveně usmál; čmeláci v jeho uchu se nejspíš nemohli dohodnout, co dál. „Teď bych se rád pár hodin prospal,“ vysvětlil.

4.

Dynamit a čočka s uzeným

Ráno začalo modrým nebem od jednoho konce horizontu k druhému. Slavíka vzbudil křik hejna vrabců pod oknem. Slunce se opíralo do stolu a prken na podlaze, ve vzduchu zaručeně nebyly výfukové plyny ani pach benzínu nebo kouře. Reklamní pracovník Herrmanns mohl klidně složit heslo: Nejčistší vzduch, který vůbec existuje, a Krafft, fanatický vyznavač čistého ovzduší, mu to mohl slepě uvěřit.

Při mytí si kapitán promýšlel denní program. Po rozhovoru s Kerkenaachem proklepe s Kardou znovu všechny hosty a potom zajede do Klatov a podá si Antonova. Na nedostatek práce si tedy nemohl stěžovat, navíc se nedalo tušit, co den ještě přinese.

Sotva vstoupil do jídelny Liščí boudy, seděl už Kerkenaach u stolu vedle výčepního pultu. „Bude pěkně,“ konstatoval Holanďan. „Jakmile zodpovím vaše otázky, půjdu ven.“

„Tak tedy k věci: našli jsme dopis, který jste poslal kolegyni Bouwensové. Chtěl jste s ní tady na horách v klidu něco probrat. Co to bylo?“

Kerkenaach se ohlédl. Milev seděl u okna, hostinská něco kutila za výčepem a nikdo jiný v místnosti nebyl. Přesto Holanďan promluvil šeptem: „Hermína dostala nabídku od konkurenční firmy. Naznačila, že to bude zajímat i mne. Bohužel se nevyjádřila příliš jasně.“

„Radil jste jí k odchodu?“

„Chtěl jsem si s ní otevřeně pohovořit, ale k tomu už nedošlo.“

„Vy byste opustil svého šéfa?“

Kerkenaach odpověděl přesně podle Slavíkova očekávání: „Proč ne, pokud by se mi otevřely lepší možnosti, než nabízí pan Haagins?“

Kapitán přemýšlel o poslední větě v Kerkenaachově psaní: Hermíno, jsem tomu velice, velice rád… Holanďanovo vysvětlení větu do jisté míry odůvodňovalo.

„Pan Haagins o tom ví?“

„Samozřejmě ne. Byl bych vám zavázán, kdybyste si všechno nechal pro sebe.“

„Není možné, že pan Haagins ví něco od třetí osoby?“ Kerkenaach pokrčil rameny. „Může být.“ Pak se ale zarazil. „Snad nemyslíte, že se šéf zbavil své zaměstnankyně, poněvadž chtěla dát výpověď?“

„Tohle mě věru nenapadlo.“

„Sebevraždu vylučujete?“

„Dokážete mi vysvětlit, proč by si slečna Bouwensová před skokem přes zábradlí svlékla jednu punčochu?“ O střele se Slavík pochopitelně nezmínil. Čtyři milimetry, připomněl si v duchu; naši odborníci už pomalu mohli něco zjistit.

„K čemu vrah potřeboval jednu punčochu?“

Otevřely se dveře a vstoupil obrovský černoch. Bez přestání se zeširoka usmíval jako Fernandel. Byl to Tschukuma z Nigérie, úředník ústřední vlády v Lagosu, jak Slavíka informoval hostinský. Ve dveřích do kuchyně si hlasitě a vesele objednal anglicko-německou hatmatilkou snídani.

„Při konfliktu s Biafrou představovala Nigérie pro naši firmu výnosného zákazníka,“ poznamenal Kerkenaach tiše.

„Znáte toho muže dobře?“

„Už léta. Jednou byl zapleten do puče severní vlády proti Lagosu, ale vymotal se z toho, a potom nakupoval zbraně pro ústřední vládu.“

„Váš šéf je tu opravdu jenom na dovolené?“

„O svých záležitostech vám poví nejlépe on sám.“

Slavík Holanďanovi ještě popřál pěkný den k odpočinku a zamířil k protějšímu stolu, kde seděl Milev. Bulhar jedl mrzutě ovesné vločky a grimasou naznačil, že mu rozčilení pokazilo žaludek. Mluvili spolu ruský; Milev svatosvatě ujišťoval, že neví, proč jeho přítel vnikl do cizího pokoje. Antonov je přece poctivý a slušný chlap, nehádá se, nepije a pilně se učí.

„Co studuje?“

„Elektrotechniku, jako já. Předtím dělal mechanika.“

„Přišel někdy do styku se zbraněmi?“

„Nebyl ještě ani na vojně.“

„Z vás dvou nemá žádný auto?“

„Z Plzně nás přivezl pan Herrmanns.“

„A doufáte, že vás zase někdo vezme dolů?“

„Třeba ten Nigérijec. Viděl jste jeho buicka?“

„Zatím se zdá, že odjedete bez svého kamaráda. Byl byste tak hodný a ukázal mi jeho pokoj?“

Milev okamžitě vstal.

Nebe bylo dosud modré, slunce pražilo a vzduch stál jako ochromený. Když Slavík s Bulharem zabočili kolem výběžku lesa, zastavili se a přes louku se zadívali na lesnaté svahy. U rybníka sbírala žena hostinského žampióny. Slavík na ni dolů křikl, jaká je úroda. Zavolala mu zpátky, že stačí houby jen odřezávat; v polední polévce se sám přesvědčí.

Chata obou studentů měla obývací pokoj a vedle ještě malou místnost. Milev otevřel skříň a vysvětlil, které svršky patří jemu a které Antonovovi. Slavík u oděvů prohledal kapsy, vytáhl zásuvky, nadzvedl prádlo, prolistoval hromádku pohlednic, není-li mezi nimi něco vloženo, a nakonec rozevřel mapu. Z ní vypadly dvě padesátímarky Spolkové banky.

„Proboha!“ zvolal kriminalista. „Kdepak se tu vzaly?“

Milev se na peníze překvapeně zadíval a tvrdil, že mu o nich Antonov neřekl.

„Patří ta mapa jemu?“

Milev přikývl. „Sto západních marek. Opravdu o nich nic nevím.“

Slavík vrátil mapu i bankovky na místo, odkud je vzal, prohledal i vedlejší pokojík, ale nic důležitého nenašel. Vrátil se s Milevem k boudě.

Hostinská zatím už houby dosbírala a pochlubila se jim plným košíkem. „Dost za dvacet minut, že?“

„V Plzni bych za ně zaplatil rovných dvanáct korun.“

„Našla jsem ještě něco. Nevíte, komu to patří?“

Podala Slavíkovi balíček v papíře napuštěném olejem. Byl na něm nápis „Dynamit, akciová společnost, Bern-Tolksdorf“ a několik čísel. Na zadní straně u křížku stálo upozornění: „Sem zasunout rozbušku.“

„Kde to leželo?“

„Pár metrů od cesty.“

Kriminalista zavlhlý, ale čistý balíček obracel sem a tam; nezdálo se, že by na louce ležel dlouho. Byla to dvěstěgramová nálož, určená jak k vojenskému, tak i civilnímu použití. „Prohlédnu si to,“ poznamenal a zavinul nález do kapesníku.

Před Liščí boudou mžoural Kerkenaach do slunce. Slavík ho odvedl několik kroků stranou a zeptal se, ke které firmě hodlala zavražděná přejít.

„Do dynamitky v Bem-Tolksdorfu.“

„Dostala slečna Bouwensová odtamtud vzorky zboží?“

„O tom nevím.“

Slavík uvažoval, má-li Kerkenaachovi balíček ukázat, ale pak to neudělal a vstoupil do jídelny. Inženýr Kolberg si tam právě kupoval cigarety, Haagins s paní snídali a manželé Barbírkovi si objednávali druhou konvičku kávy.

Ve vedlejší místnosti seděl Karda. „Zrovna mi telefonovala moje žena,“ oznámil poručík. „Ptala se, neznám-li nějakého vysokého černovlasého kriminalistu, který se jmenuje Slavík a je z Plzně.“

„S tím jsem se nikdy nesetkal.“

„Má drahá Tereza mi uložila, abych jej okamžitě přivezl na kliniku, kdybych ho někde našel. Může prý zavinit nehodu.“

„Vaše paní by měla vypsat odměnu.“ Při těch slovech si Slavík uvědomil, že se mu čmeláci od rána nepřipomněli. Položil balíček s třaskavinou na stůl a vylíčil, kde byl nalezen. Zmínil se také o rozhovoru s Kerkenaachem a o stu západních marek v mapě vetřelce Antonova. „Zjistil jste, kam se poděl Trošt?“

„Zatím nemám žádnou zprávu.“

„K základnímu desateru v našem řemesle patří: nemůžeš-li dál, vrať se na začátek a zkus to znovu. Rád bych se proto podíval na výpověď Kolbergových a Barbírkových.“

Karda mu přes stůl přistrčil desky a Slavík si přečetl Kolbergův protokol. Přijeli sem šest dní před vraždou a inženýr Hermínu Bouwensovou poznal při tanečním večírku. Třikrát nebo čtyřikrát ji provedl. Jednou se s ní oba manželé společně vraceli z boudy k chatám a hovořili přitom o počasí a krajině. V den, kdy se udála vražda, podnikli Kolbergovi odpoledne výlet do hor; vrátili se pozdě a večeřeli v chatě. Potom si šli lehnout.

„Moc toho zrovna není,“ podotkl Slavík.

„Odporuje tomu výpověď paní Barbírkové. Podle jejích slov se jednou Kolbergová s Bouwensovou pohádaly, ovšem německy, takže paní Barbírková neví proč.“

„Barbírkovi sedí proti nám,“ připomenul Slavík, „můžeme si tedy její údaje ověřit. Mluvil jste dnes s Plzní?“

„Ještě ne.“

„Rád bych věděl, jestli kolegové zjistili, z jaké pistole bylo vystřeleno. Ty čtyři milimetry mi prostě nejdou do hlavy – nebo jsem snad ve škole při nauce o zbraních nedával pozor?“

„Slo třeba o zvláštní objednávku.“

„Může vůbec továrna na zbraně převzít speciální zakázku?“

„To jistě záleží na ceně, kterou jste ochoten zaplatit.“

„Doufejme, že už se co nevidět budou zločiny řešit komputerem,“ povzdychl si Slavík. „Náš případ je hrozně zamotaný, nezdá se vám taky? Člověk neví, kde začít.“

„Chtěl jste promluvit s Barbírkovými,“ připomenul Karda mírně.

Kapitán se vrátil do jídelny. Barbírek měl šedivé vlasy, vrásčitý obličej a blížil se padesátce. Na jeho o trochu mladší ženě byla nápadná jizva od brady dolů přes krk. Trochu jí stahovala ústa, takže úsměv paní Barbírkové vypadal spíš kysele. Hostinský už skoro odklidil nádobí od snídaně – na stole stála jen kávová konvice a šálky – a podle pohybu, jakým učitelka dopíjela, kriminalista poznal, že tento okamžik považuje za nejhezčí z celé snídaně nebo dokonce z celého dne.

„Musím vás vyrušit,“ začal. „Čtu právě vaše výpovědi. Vy jste nikdy se zavražděnou nehovořili?“

„Nebyla k tomu příležitost,“ odpověděl učitel. „Večírků s tancem jsme se neúčastnili a jindy taky zůstáváme radši jen sami pro sebe. Nanejvýš jsme se pozdravili.“

Slavík se obrátil k ženě: „Vyslechla jste prý hádku mezi slečnou Bouwensovou a paní Kolbergovou.“

Barbírková pokrčila nerozhodně rameny. „Předpokládám, že to byla hádka. Nemluvily příliš hlasitě, spíš rozčileně, ale poněvadž hovořily německy, nerozuměla jsem ani slovo.“

„Kde to bylo?“

„Za chatou Kolbergových. Holanďanka šla kolem a ta Němka schválně seběhla z terasy dolů.“

„Kdy se to stalo?“

„Krátce před polednem, tak kolem jedenácté. Ale který den…“

„To vím zase já,“ dodal Barbírek. „Hned jsi mi o tom vyprávěla. V pondělí.“

„A v sobotu se tančilo?“

„O to se my nestaráme,“ podotkla učitelka. V hlase jí zaznělo opovržení a jizva zrudla.

„Jak dlouho trvala ta hádka?“

„Vyměnily si jen několik vět. Začala Němka. Holanďanka nakonec prostě odešla.“

Slavík uvažoval, proč se asi paní Kolbergová o příhodě vůbec nezmínila; snad jí nepřipadala důležitá. Chystal se k další otázce, ale vtom rychle vstoupil Karda. Z výrazu i každého pohybu bylo patrno, jak je rozčilen. Požádal Slavíka, aby okamžitě přišel k telefonu, avšak sluchátko ve vedlejší místnosti leželo ve vidlici přístroje. Poručík za Slavíkem zavřel dveře a vyrazil:

„Antonov se pokusil o sebevraždu.“

„Ten chlap se zbláznil!“

„Nejspíš našel skleněný střep. Přeřezal si žíly.“

„Jak je s ním?“

„Ovázali ho a právě mu chystají transfúzi.“

„Hned se tam rozjedu. Podívejte se zatím na rozpor ve výpovědích obou žen. Mějte přitom na zřeteli, že Barbírková nemá Kolbergovou ráda.“ Pak si ještě uvědomil, že dosud nepodnikli nic, čím by objasnili nález balíčku s třaskavinou. Pochopitelně se nejdřív musí vyjádřit daktyloskopie.

Zatímco jej vůz mnoha zatáčkami odvážel do Klatov, zabýval se Slavík úvahou, že by se snad dostal dál, kdyby o mrtvé víc věděl. Měl by se jednou dát do řeči s paní Haaginsovou. Tuto ženu jako by nic nedokázalo vyvést z klidu a nebylo pravděpodobné, že její názor na lidi zkreslovala závist.

Na stanici Bezpečnosti v Klatovech, kde před třemi dny převzal pátrání po vrahu Hermíny Bouwensové, se kapitán dověděl, že Antonov byl převezen do nemocnice v Plzni.

„Přivolali jsme zdejšího lékaře,“ hlásil podporučík, „a ten nařídil transfúzí krve. Mohli jsme mu ji dát i tady, ale policejní dozor ve veřejné nemocnici není snadný a budil by pozornost.“

„Neuhlídali jste ho ani na stanici.“

Podporučík musel uznat, že tato rána seděla. „S něčím podobným jsme nepočítali!“ vyrazil. „Chtěl na záchod, tak jsme ho pustili, jenže tam rozbil okenní tabulku a rozřezal si tepny na obou zápěstích. Než jsme mohli zasáhnout, silně krvácel.“

Slavík zavrčel jen to, co se v podobném případě považuje za nutné: že snad si – doufejme – z této nehody vezmou ponaučení a příště dají větší pozor. Podporučík bez přemýšlení odpověděl:

„Ano, soudruhu kapitáne.“

„Je ale dobře, že jste toho mládence předali do Plzně.“ Slavík byl totiž rád, že se nemusí tak brzy znovu objevit v klatovské nemocnici. Připomněl si tím své čmeláky. Při jízdě do Plzně se mu v hlavě ozývali obzvlášť v zatáčkách doprava.

Ve vězeňské nemocnici jej okamžitě uvedli k Antonovovi. „Vy ale provádíte věci!“ spustil Slavík. „Tak zlé to přece není.“

Antonov měl i rty bledé. Paže s ovinutými zápěstími spočívaly na přikrývce. Pomalu zabloudil očima ke kriminalistovi a stejně zvolna je odvrátil.

Kapitán se ke studentovi naklonil a zeptal se: „Rozumíte mi?“ Bulhar slabě přikývl. Slavík drtil v kapse váhu balíčku s výbušninou. „Neztratil jste něco, když jsem vás vedl k Liščí boudě?“ pokračoval.

Nedovedl odhadnout, je-li Antonov opravdu tak apatický, nebo jen předstírá, že o ničem neví. Snad to je citlivý člověk, jehož k zoufalému činu dohnal fakt, že byl chycen při vloupání. Milev svého kolegu považoval za slušného a Slavík věřil, že mu tuto informaci poskytl z nejlepšího přesvědčení. Co tedy, pro všechno na světě, přimělo Antonova, aby v noci násilně vnikl do cizího pokoje?

„Věděl jste, že je místnost znovu obsazena?“

Antonov zíral do stropu, jako by se snažil upírat oči na jediný bod jen proto, že na této úpornosti závisí i hloubka jeho neústupnosti. Slavík dostal strach, že by mladík mohl propadnout stavu otupělosti, jež znamená psychickou obdobu smrti, která mu byla odepřena.

„Navedl vás někdo?“

Antonov na otázku nereagoval a neodpověděl ani na dotaz, zdali si paklíč vyrobil sám nebo mu jej někdo dal.

„Věděl Milev o vašem plánu? Hlídal někdo? Od koho jste ty peníze dostal?“

Antonovovy rty sebou zacukaly a Slavík doufal, že už promluví. Ústa se však neotevřela a Bulhar dál upíral pohled na strop.

„Rád bych vás pustil domů, jakmile se vám vrátí síly,“ pokračoval Slavík. „Nechceme tu zdržovat cizince, i když se zapletl do nějaké hloupostí – jenže musíte promluvit. Pokud to neuděláte, nezbývá nám než předpokládat vaši spoluúčast na vraždě Hermíny Bouwensové.“ Kriminalista si uvědomil, že sotva vystřelil tuto ránu, nezněla už v jeho dalších slovech dřívější ohleduplnost. „Zítra nebo pozítří se vrátím a zeptám se znovu. Tutéž otázku teď uslyšíte od rána do večera.“

Na chodbě už na Antonova nemyslel, neboť ho opět zaujal balíček, rozpor ve výpovědích Barbírkové a Kolbergové a chybějící punčocha. Někdo Hermínu střelil do úst z pistole mimořádně malé ráže a tento někdo musel být mistr ve střelbě – pokud ovšem neměl náhodou štěstí. Uvažoval, zda by mělo smysl vyžádat si povolení k prohlídce zavazadel všech obyvatel Liščí boudy a přilehlých chat, ale dosud se pouze Antonov a Herrmanns chovali natolik podezřele, že by se dala prohlídka zdůvodnit – a v jejich případech k ní už ostatně došlo. Kromě toho pokud nebyl vrah právě idiot, jistě už zbraň někde v lese zastrčil do listí a roští. Potřebuješ prostě dobrý nápad, starouši, řekl si Slavík v duchu. A k tomu metrák štěstí.

Dal se dovézt do ústředí a v daktyloskopické laboratoři rozbalil z kapesníku balíček s třaskavinou. „Jsou na něm i moje otisky,“ oznámil. „Další patří hostinské z Liščí boudy. Z vězeňské nemocnice si laskavě přineste vzorky prstů bulharského studenta Antonova; předpokládám, že se na balíčku také objeví.“

Čtvrt hodiny seděl Slavík v pracovně nadřízeného a podával mu hlášení. „Máme spoustu želízek v ohni, ale žádné ještě není žhavé,“ zakončil.

„Neztrácejte klid. Co dělá hlava?“

„Ujde to. Víte už něco o čtyřmilimetrové pistoli?“

„Upomenu Prahu. Zprávu jsme si vyžádali spěšně.“

Z majorovy úřadovny Slavík ještě zavolal stanici v Klatovech, kam oznámil, že za hodinu bude k dosažení ve svém bytě. Sotva vystoupil před domem, všiml si zatažených záclon na dvou oknech. Vyšel nahoru a odemkl. V obývacím pokoji běžel televizor, ale vzápětí zvuk zmlkl a na tyči zaskřípěly záclonové kroužky. Otevřel dveře do místnosti a pravil: „To nemá cenu, Janku; už z ulice jsem poznal, co děláš.“

Chlapec byl bledý a tvářil se provinile. Otec nevěděl, jak se zachovat: má hubovat, opakovat, co už tisíckrát říkal, že nejdříve úlohy, dokud je mozek svěží, poněvadž Janek si nemůže dovolit nakládat s časem lehkomyslně; nemusel by se třeba také dostat do učení, kam touží.

„Potrestám tě, jen se ještě dohodnu s maminkou jak. Teď se dej honem do práce.“

V koupelně si Slavík stáhl košili, umyl se a ze skříně v ložnici si vzal čisté prádlo. Přemýšlel přitom, jak vyřadit televizor z provozu. Dostal chuť napsat do továrny, že by se přístroje měly zamykat jako auta: mohly by být třeba také na zapalovací klíček.

Když se vrátil do obývacího pokoje, seděl už chlapec nad matematikou. „Je to docela jednoduché,“ začal otec synovi vysvětlovat podstatu zadané úlohy: „V továrně pracuje 465 mužů a 259 žen. V prvním dnu měsíce chybí pro nemoc o 4 ženy více než mužů, v druhém chybí o 6 mužů více než žen. Jestliže tedy…“ Slavík hovořil zvolna a výklad ještě zopakoval. „Pochopils?“

Během další půlhodiny už listoval ve slovníku ručních střelných zbraní. Našel nespočetné množství pistolí ráže 6,35, 7,65 a 9 milimetrů. Přibližně by se daly rozdělit na kapesní, policejní a vojenské. Americké zbraně se kalibrem .22 a .38 z tohoto schématu vymykají a existují také starší typy ráže 8 milimetrů, ale Slavík nikde nenašel popis pistole čtyřmilimetrového kalibru. Liliput firmy August Menz ze Suhlu měl ráži 4,25 a německý kolibřík, což je vůbec nejmenší pistole, střílí pomocí středového zapalování ze sklopné hlavně třímilimetrové náboje. Je tedy vrahova čtyřmilimetrová zbraň něco docela nového? Vyrobili ji snad v malém množství někde v Belgii, Španělsku nebo USA a tím se do slovníku nedostala? Slavík uznal, že se musí poradit s větším odborníkem, než je on sám, nejradši přímo se starým Voleníkem z Prahy.

Zařadil slovník zpět do poličky a v myšlenkách zabloudil nahoru k Liščí boudě. Obrátil se ještě k synkovi: „Slíbíš mi, že necháš televizor vypnutý?“

Janek přikývl, ale okamžitě si spočítal, že když otec odjede, stihne snad ještě posledních deset minut detektivky.

Odpoledne odpočíval Kerkenaach na lůžku v chatě a přemýšlel. Nebyl si jist, nedopustil-li se chyby, když vyprávěl kriminalistovi o nabídce, kterou Hermína dostala. Kdo zaručí, že ten člověk v případě potřeby přece jen Haaginsovi něco nenaznačí? Ovšem nějak tu pitomou větu v dopise přece jen vysvětlit musel.

Do rozmluvy s Tschukumou, které se měl na Haaginsův příkaz zúčastnit, zbývala ještě půlhodina. Uvažoval, zda nemá šéfovi poradit, aby se tady v horách už dlouho nezdržoval. Den po vraždě Haagins prohlásil, že nehodlá zvednout kotvu, poněvadž nemusí nic tajit a je ochoten poskytnout každou informaci, která by pomohla odhalit vraha jeho sekretářky. Tyto informace už podal a nikdo by tedy nemohl jeho odjezd ani v nejmenším považovat za doznání viny. Chce Haagins setrvat opravdu jen kvůli jednání o svých panenkách?

Když později kráčel k boudě, byl už pevně rozhodnut přimět šéfa k odjezdu. Kerkenaachův soused Decker seděl na lavičce před výběžkem lesa a vystavoval obličej slunci.

„Musím se opálit do zásoby,“ poznamenal Němec. „Jsou to možná letos poslední paprsky. Víte něco nového?“

„Nic.“

„Slyšel jste, co se dnes v noci přihodilo?“

Decker vylíčil, jak se Antonov pokusil vniknout do místnosti Hermíny Bouwensové, a jak ho jeden z kriminalistů vyřídil prudkým úderem. „Vyprávěl mi to inženýr Kolberg. Všechno viděl.“

„Co tam ten Bulhar chtěl?“

„Nevím.“

„Říkáte, že ho srazil ten vysoký kriminalista, co umí německy a anglicky?“

„Ten malý by se přece na takovou ránu nezmohl.“

„Dlouhánovi přezdívám Don Quijote.“

„Proč?“

„Je vysoký a štíhlý. Druhý je malý a podsaditý jako Sancho Panza, ale nemyslím, že mě na ta jména přivedl jejich zevnějšek. Dlouhán je svou úlohou zrovna posedlý. Věřím, že i on by byl schopen bojovat s větrnými mlýny.“

„Tady je ovšem posedlost na místě.“

„Moje přirovnání přece jen trochu pokulhává. V každém případě vám přeju i dál hodně slunce.“

Sotva Kerkenaach vstoupil do Haaginsova pokoje, vyhrabal se Tschukuma z křesla, rozšklebil ústa a v nejzářivějším úsměvu, jaký si kdo umí představit, odhalil silné zuby. „Nádherný den,“ zvolal, „krásný kraj a ohromně milí lidé. A nesu skvělou zprávu!“

„Pro koho skvělou?“ zeptal se Haagins. „Pro vás?“

„Pro mě, pro vás, pro všechny!“

Teplota džinu tentokrát Haaginsovi málem vyhovovala. Všude kolem byl klid, oknem vnikal dovnitř svěží lesní vzduch a to dohromady v Holanďanovi vzbudilo domněnku, že Tschukumova zpráva bude také příjemná. Až dosud mu dovolená tady v horách neposkytla nic dobrého. Co mu přináší ten černoch?

Obrovský Afričan si nejdřív zavzpomínal na časy, kdy s Haaginsovou firmou utěšeně obchodoval. Zajišťovali spolu dodávky zbraní pro ústřední vládu v Lagosu proti vzbouřené Biafře. Firma Haagins nejen dodávala zbraně, navíc se starala i o plynulý přísun munice, což by jiné firmy rázně odmítly. Západoevropské vysílačky tehdy chrlily zprávy o bojích v odpadlé východní provincii, avšak teď už je tam dávno klid a v zemi lbů budují lbové výhradně pro sebe.

V hovoru padlo jméno Bertoni; on také dodával Lagosu, ale současně i Biafře, a teď rozšířil zprávy, že se prý pan Haagins vrátil ke starému řemeslu. Pokud je to pravda, považuje Tschukuma takové rozhodnutí za potěšitelné a jestli sem pan Haagins přijel, aby prošetřil možnosti u Čechoslováků, tak snad také nezapomene na starého obchodního partnera, vždyť zbraně československé výroby mají právě tak dobré jméno, jako československé pivo.

„A knedlíky,“ dodal Haagins. „Jenže vy se mýlíte, pane Tschukumo. Byl u mě už i Trošt a za Bertoniho mi podával ruku na usmířenou. Celý svět větří obchod tam, kde o žádný nejde.“

„Že nejde o obchod?“ Tschukuma se usmál. „Copak jste si ještě nezajel do Plzně nebo do Prahy?“

Haagins mu úsměv vrátil. „V Praze jsem byl a prohlédl si muzeum zbraní. Chtěl bych jednou napsat velké pojednání o zadovkách s křesadlem, a proto jsem si tam vyhledal karabinu rakouských granátníků systému Crespi. Jestli mi, pane Tschukumo, obstaráte americkou hallovku z roku 1819, zaplatím nejvyšší cenu.“

„Kdybych ji měl, daroval bych vám ji. Ale vraťme se do přítomnosti. Bertoni se chce s vámi spojit; víte, že je od nedávna jediným zástupcem bemské akciové společnosti na výrobu dynamitu? A tentýž Bertoni se snažil přetáhnout k sobě slečnu Bouwensovou.“

Haaginsovi klesla ruka s doutníkem. „Co říkáte?“

Kerkenaach se polekal a jako často při rozčilení sundal brýle a začal si mnout oči. Ví Tschukuma, že švýcarská firma, o níž se právě zmínil, chtěla odlákat i jeho? Měl by Nigérijce předběhnout a vysvětlit Haaginsovi situaci? Šéf mu bude určitě zazlívat, že se rozhodoval spíš podle Hermíny než s ohledem na něho. Mohl by prohodit, že Hermína něco naznačila, co on teprve teď pochopil? Váhal však příliš dlouho a o několik vteřin později se už nedostal ke slovu.

„Vím to naprosto jistě,“ pokračoval černoch. „Pan Haagins jistě pochopí, že nemohu jmenovat zdroj svých informací – dal jsem čestné slovo. Bertoni je dosud vaším sokem právě tak, jako byl během alžírské války.“

Kerkenaachovi se najednou zdálo, že pochopil situaci. „Pánové snad ještě nevědí, že se včera večer někdo vloupal do pokoje, v němž bydlela Hermína.“

Tschukuma sebou trhl. „Neříkejte!“

Kerkenaach vylíčil, co se dověděl od Deckera. „Je možné, že se ten bulharský student nechal najmout od Bertoniho lidí?“

„Máte na mysli Trosta?“ zasáhl do hovoru Haagins.

„Tak daleko nejdu,“ odvětil Kerkenaach. „Z místnosti se nejspíš mělo odstranit něco, čím se mohla dokázat souvislost…“

Tento nápad považoval Haagins za nesmysl a tajemníka přerušil: „Nepouštějme se do zbytečných úvah, pánové. Nejsme detektivové, ale poctiví obchodníci, nemyslíte?“

Tschukumův úsměv se ještě roztáhl: „Tak docela poctiví zrovna nejsme,“ dodal.

Tihle afričtí vyjednavači jsou podivuhodní lidé* pomyslel si Haagins; dohánějí nás Evropany mimořádně rychle – bohužel i ve všech nectnostech.

Nigérijec se zvedl, podal Haaginsovi ruku a potom i Kerkenaachova pravice zmizela v jeho tlapě. Pak Tschukuma odešel a o minutu později zaskřípěla kola jeho buicka na štěrku před Liščí boudou.

„Ten najednou spěchá,“ poznamenal Kerkenaach. „Černoši mají výhodu, že na nich není vidět, jestli zčervenali nebo zbledli. Ať tak či onak, zřejmě se polekal, když jsem se zmínil o vloupání.“

Haagins dopil svůj džin. Hermína tedy chtěla odejít, uvažoval. Myslela to vážně? Jestli skutečně dostala nabídku od švýcarské továrny na třaskaviny a nehodlala ji přijmout, proč se mu o ní nezmínila?

„Měl bych se o snaze Švýcarů přetáhnout Hermínu zmínit zdejší policii?“ zeptal se Haagins.

„Určitě,“ přisvědčil Kerkenaach. „A nezdá se vám, že by bylo načase odjet?“

„Ještě chci dát kriminálce několik tipů a jednat s továrnou na hračky.“

„Vy ale máte nervy!“

„To doufám.“

Tajemník odešel a Haagins si provinile zapálil další doutník. Přezkoušel si tep srdce a zamyslel se nad rychlostí, s jakou se v jeho oboru rozšířila zpráva, že odjel do Československa. Všichni větřili nový obchod: Bei on i. Trošt i Tschukuma se mu už teď přilepili na paty. Škoda že si z nich nemohl udělat dobrý den. Bertoni mu chtěl odvést Hermínu, což už samo o sobě byl silný kousek. Doufala snad švýcarská firma, že Bouwensová ví z minulosti něco, co by se dalo zpeněžit?

Kdosi zaklepal na dveře; Haagins vyzval ke vstupu a vešel Slavík.

„Kapitán, výborně!“ zvolal Holanďan. „Kdybyste byl skutečným kapitánem, předvedl bych vám krásnou loutku – námořníčka. Chtěl jsem vás právě požádat o rozmluvu.“

„Opravdu?“ Slavík usedl na nabídnutou židli. „Vystřelte už svůj šíp.“

Haagins stiskl koutky rtů. „Bohužel jde opravdu o střílení, ale mně samotnému nikdy žádnou velkou radost nepřinášelo. Já jsem zbraně jen shromažďoval. Moje kolekce pušek s křesadlem se vyrovná mnohým sbírkám ve státních muzeích. Bratr Franz však s nimi obchodoval, ovšem nikoliv ve velkém, jako třeba Cummings nebo Jackson, který skoro před dvaceti roky vytvořil s dalšími pěti pašeráky zbraní jakýsi kartel. Franz prodával na vlastní pěst. V odborných kruzích se mu říkalo Franta Pistolník. Vědělo se o něm, že umí co nejrychleji dodat střelivo téměř každé ráže: v Belgii měl totiž skvělá spojení s malými muničními továrnami. Za alžírské války pracoval pochopitelně i on ve dne v noci na dodávkách pro povstalce – byl to výnosný obchod. Nezdá se vám tenhle úvod příliš zdlouhavý?“

„Vůbec ne.“ Slavíkovi čmeláci usnuli a Holanďanovo vyprávění dost možná přispěje k objasnění zákulisí případu Bouwensové. Ostatně kapitán už poznal lidi, kteří vyprávěli hůř než Haagins.

„Během alžírské války odpravili agenti takzvané Černé ruky několik dodavatelů zbraní. Byla to teroristická organizace, která chtěla v severní Africe upevnit nadvládu Francouzů – její členové byli většinou důstojníci a agenti tajné služby. S oblibou vkládali do parkujících aut nálože, které vybouchly, sotva se stiskl startér. Dvakrát se pokusili o atentát na mého bratra, nikdy se ale nezdařil. Sotva alžírská válka skončila, začal Franz dodávat státům Černé Afriky. V té době už v Amsterodamu skoro nepobýval: usadil se ve Spolkové republice v Eifelu, nedaleko lucemburských hranic. Dal si tam postavit loveckou chatu a v ní trávil většinu času. O podnik se staral hlavně Kerkenaach; Hermína Bouwensová jako bratrova sekretářka měla přehled o všech obchodech.“ Haagins zvedl omluvně ruku. „Já ale jen mluvím a mluvím – mohu vám nabídnout džin?“

Slavík měl na mysli spíš své čmeláky, když odvětil, že dnes ještě pojede vozem.

„Franz na teroristické výpravy Černé ruky nezapomněl. Jedním z jeho partnerů byl dodavatel zbraní Schutt z Brém – průbojný obchodník, pravý žralok ve svém oboru. V přístavním skladišti v Kodani ho zastřelili dva muži automatickými pistolemi: hrudník i hlavu měl jako řešeto. Útok byl pochopitelně připsán na vrub Černé ruky. Dánská policie tápala ve tmě, zato můj bratr pomalu chytal nitku po nitce. Léta pátral, až jednoho dne znal jména obou pachatelů, kteří tehdy Schutta zastřelili. Přesně si to pamatuji – seděli jsme na verandě naší chaty a Franz mi sdělil, že už brzo zadrhne síť. Jeden ze Schuttových vrahů byl za to povýšen z majora na generála francouzského generálního štábu a bratr si umínil přivést ho na šibenici.“

Haagins tvrdil, že Franze zapřísahal, aby záležitost nechal v klidu, avšak bratr rozhovor zakončil ujištěním, že má dostatek materiálu, aby toho muže přivedl do čtvrt roku před soud. „Za týden odjel Franz do Londýna, kde záhadným způsobem zahynul. Dodnes vraždu nikdo neobjasnil. Franze našli v hotelovém pokoji střeleného oknem pistolí ráže čtyři milimetry do mozku. Buď šlo o náhodu, nebo o mistrovskou ránu, jinak lze stěží usmrtit člověka tak malým kalibrem.“

Slavík sotva dýchal, jen aby nepoplašil čmeláky. „Co to bylo za pistoli?“

„Právě o to jde. Jistě mi uvěříte, že se ve střelných zbraních vyznám a odborníci ze Scotland Yardu své řemeslo taky neprovádějí od včerejška. Až do té doby nikdo nevěděl, že revolver kalibru čtyři milimetry vůbec existuje. Zajel jsem do Londýna a jednal s mužem, jenž vedl vyšetřování. Byl to komisař Varney, uznávaný odborník.“

„Podle jména ho známe i u nás.“

„Vzniklo podezření proti člověku, který žil pod tolika jmény, že to pravé už nikdo neznal. Tento muž sloužil ve francouzské cizinecké legii a později vystupoval v cirkuse jako mistr ve střelbě. Bratr se s ním sešel den před vraždou; pokojská byla ochotná přísahat, že ho viděla v hotelu, ale pak už nikde nebyl k nalezení.“

„A co Hermína?“

„Proč se ptáte na Hermínu?“

Slavík si uvědomil, že nikdo z Liščí boudy ani z chatové osady neví, že Hermína byla také zastřelena pistolí ráže čtyři milimetry. Neměl to tedy vědět ani Haagins, leda že by ji zavraždil sám.

„Chtěl jsem jenom slyšet, jestli Hermína mala úmysl vašeho bratra stisknout tehdejšího agenta Černé ruky.“

„Pochopitelně jsem i o tom přemýšlel. Hermína vyřizovala Franzovu korespondenci a nevím, proč by nemohla mít přehled o stavu jeho pátrání.“

„Nepátrala taky na vlastní pěst?“

„Možná.“

„Co když byla zavražděna z téhož důvodu jako váš bratr a dokonce tímtéž vrahem?“ V duchu Slavík ještě dodal: Třeba i touž zbraní.

Haagins pokrčil rameny. „Chci vám ještě vysvětlit, proč jsem odjel do Cech: zaměřil jsem svou firmu na jemnou mechaniku a elektroniku, vyrábím kupříkladu panenky, které dovedou mluvit. Nejen ‚mamá‘ a ‚papá‘ jako před padesáti lety, ale celé věty podle stanoveného programu.“ Vyňal z krabice loutku námořníka a sotva ji postavil na stůl, už zaskřehotala: „Země na obzoru, kapitáne!“

Slavík se zasmál: „Kéž by ten chlapík měl pravdu!“

„Docela blízko odtud se buduje továrna na mechanické hračky a já bych si chtěl pohovořit s jejím ředitelem. Ohlásil jsem se písemně. Ten pán je do pozítří na dovolené, ale jakmile se vrátí, začne jednání. Nakonec se přenese možná až do Prahy, proto jsem si přivezl Kerkenaacha a Hermínu.“ Holanďan rozhodil rukama. „Myslím, že to je všechno, kapitáne, co jsem ještě mohl dodat.“

„Dověděl jsem se hodně, pane Haaginsi. Byl bych rád, kdyby mi stejně mnoho řekli i ostatní.“

Slavík se rozloučil a sešel dolů. V místnosti za jídelnou seděl poručík Karda a ihned ohlásil: „Trošt bydlí v Rakonicích v hotelu Dukla.“

Kapitán se pokusil představit si pistoli v ruce muže, který prý vypadá jako oblíbený zpěvák. Rozvažoval, co dřív: podat nadřízenému hlášení o vraždě obchodníka zbraněmi Franze Haaginse nebo si vypůjčit Trosta?

„Zajedu honem do Plzně,“ řekl, „a do večera jsem v. Rakonicích.“

„Není to daleko. Mimochodem – pan Krafft odcestoval.“

„Zdejší ozón mu už nestačil?“

„Nemohl si to tady vynachválit, vzduch i voda jsou skvělé a mléko skoro jistě bez stroncia devadesát, ale z rodinných důvodů musel dovolenou přerušit.“

„Kde ho můžeme zasáhnout?“

„Mám adresu: je to malé město u Bruselu.“

„V pořádku, Kardo. Ráno vás zavolám z Rakonic.“

Zatímco Slavík řídil vůz z kopce dolů, svítilo slunce šikmo do údolí: ozařovalo rudě kmeny smrků na kraji lesa a přes louky rozlilo syté světlo. Nebe bylo sytě modré a až na několik jasně bílých obláčků, které na něm vypadaly jako přilepené, bylo čisté. Teď si tak vyjet na dovolenou, zatoužil Slavík, stavět Jankovi na potoce přehradu s vodním kolem, smažit na másle houby, večer zase jednou sedět u otevřeného okna s knížkou – ale nesmělo by se v ní psát o pistolích. Čmelákům zatáčky zřejmě nevadily; ozvali se kupodivu až u železničních závor těsně před Plzní, kde Slavík musel zastavit.

Major jej uvítal zprávou, která kapitána skoro nepřekvapila: Herrmanns a jeho dívka byli znovu několikrát vyslýcháni, ale nezapletli se do rozporů ve výpovědích, takže s největší pravděpodobností mluvili pravdu. „A co u vás?“

Slavík své hlášení zakončil slovy: „Dvě vraždy čtyřmilimetrovou ráží už snad stojí za to, aby se někdo co nejrychleji vypravil do Londýna.“

„Jestli tenkrát neodhalil vraha Varney, bylo by z pekla štěstí, aby se to podařilo právě nám.“

„Snad nás druhá vražda přivede na stopu a rozmotáme starý uzel.“

„Měl byste se snažit zjistit, kdo z hostů Liščí boudy byl před pěti lety v Londýně.“ Major si zamnul bradu a dodal: „Co máte dnes v plánu?“

„Chystám se do Rakonic, je tam Trošt.“

„Náš znalec piva. Slibujete si od cesty vůbec něco?“

„Haagins tvrdí, že Trošt měl odpoledne před vraždou schůzku s Hermínou. Víme taky, že byl poslední, kdo s ní hovořil.“

„Tak tam skočte. Jak je vám? Máte po té rvačce ještě potíže?“

„Ani v nejmenším.“

„Zavolám Prahu; pošleme vás možná na den do Londýna. A teď se podívejte Trostovi na zoubek.“

Za chvíli už seděl Slavík opět u volantu. V úzkých ulicích Plzně zapadl do podvečerního provozu a teprve za městem mohl jet plynule. Jen pomalu si zvykal na představu, že by mohl zítra nebo pozítří vystoupit z letadla na londýnském letišti. Dostal by se ven z jednotvárnosti, byl by někdo jiný než bezvýznamný kriminalista, který v malém městě vyřeší dvě nebo tři vraždy do roka: vloupání do trafiky, při němž je pro několik stovek ubita hasákem stará žena – tři měsíce nato už seděl jedenadvacetiletý pachatel na lavici obžalovaných; opilec v hádce zabije manželku a zlomený, nemocný člověk, lidská troska, zavraždí a znásilní jedenáctileté děvčátko. Tohle je ovšem velký případ, který zajímá celý svět – nebo aspoň Evropu. Spíš část Evropy. Tak to, Slavíku, laskavě nepokaž, řekl si v duchu.

Rakonice byly v jádru milé, starobylé a ospalé hnízdo a hotel Dukla – dříve se nejspíš jmenoval Hnědý medvěd nebo Vévodský dvůr – se novodobým názvem nezmodernizoval. Recepční za stolem vypadal jako pozůstatek dřívějších dob: byl velký, hubený, měl zanícené oči a o dvě čísla větší límeček u košile. Když mu Slavík předložil svůj průkaz, všiml si, jak se muž polekal.

„Nic mimořádného,“ uklidnil ho kapitán, „a nic, co by vašemu hotelu zkazilo pověst. Zajímám se jenom o pana Trosta ze Spolkové republiky.“

„Pokoj číslo devět. Dovolte, abych se představil: Macourek.“

„Znáte pana Trosta, pane Macourku?“

„Ovšem. Před půlhodinou odešel. Vyptával se na Studniční ulici.“

Macourek popsal cestu i Slavíkovi: přes tržiště, kolem obchodu s rybami, Budějovickou třídou a u kaple po schodech dolů. Mluvil nahlas jako nedoslýchavý a slova doprovázel pohybem sukovité ruky. Manžety přitom odhalily hubené zápěstí, na němž volně visel řemínek s hodinkami.

„Zmínil se, koho hledá?“

Recepční s politováním pokrčil rameny.

„Jak vůbec pan Trošt vypadá?“

Macourek jej vypodobnil: asi pětatřicetiletý, dobře živený, opálený, má husté tmavé vlasy a šedý oblek. Švihák.

Slavík se podíval na hodinky; bylo krátce po sedmé. Poděkoval, usedl v restauraci a objednal si pivo a nářez. Měl dvě možnosti: buď tady čekat, než se Trošt vrátí, nebo se loudat Studniční ulicí a doufat v náhodu. Beze sporu bylo lepší o něco se pokusit byť i s pochybnou nadějí, než složit ruce do klína.

Když se dostal na schody, které ústily do Studniční ulice, bylo už skoro osm. Z opačného směru přijela na kole žena a rozsvítila plynové lampy. Na rohu chvíli postáli dva mladíci, ale pak se ulice docela vyprázdnila. Slavík ji pomalu prošel až na druhý konec ke staré studni; zřejmě místu dala pojmenování. Na ní stála kamenná socha. Kapitán si prohlížel temná i osvětlená okna v starobylých dvoupatrových domech a letmo se podíval do výlohy jediného obchodu. Za dřevěnými vraty zarachotil ruční vozík a pak už bylo ticho až na důvěrně známý hlas předčítající zprávy v pražském televizním vysílání, který pronikal z několika oken. Slavík uvažoval, co může v tak odlehlé ulici pohledávat západní Němec, a musel se přemáhat, aby mu už předem nepřipadalo všechno podezřelé. Nejpřirozenější by snad bylo, že se Trošt seznámil s děvčetem tady odtud.

Kapitán čekal, kouřil a nudil se. Vzpomněl si na studenta Antonova i na svého spolupracovníka Kardu, vytanuly mu smutné oči syna Janka a znovu mu hlavou proletělo přání, aby už manželka měla studium i řidičský kurs za sebou, a mohla se o chlapce víc starat. Třemi okny sledoval zvukovou část vysílání o ledních medvědech a tuleních, potom zazpívala Hana Hegerová tři šansony a nato byly dva přístroje vypnuty a třetí přeladěn na druhý program. Tam právě letěl profesor Donavan ze San Franciska do New Yorku, kde mu nevěřili, že je to on, a kdosi zavrčel: „Vy že jste přiletěl v osm hodin? Náhodou jsem byl na letišti a viděl |sem všechny cestující. Vás jsem mezi nimi nenašel, profesore. Jak mi to chcete vysvětlit?“

Slavík se od profesora Donavana odloudal kus dál a začal počítat okna, za nimiž ještě plálo světlo. Čtyři, potom už jen tři, pak dvě, až jedinou jasnou plochu v celé ulici představovala úsporně osvětlená výloha krámu. Kriminalista si představil, jak Trošt leží vedle dívky v posteli a říká: „Nebuď mě před osmou, miláčku.“ Umínil si, že počká ještě čtvrt hodiny, vykouří cigaretu a pak se odklidí. Trošt už třeba dávno sedí v Dukle nad půllitrem nebo skleničkou hořké, nebo zrovna strká Macourkovi přes recepční pult dvacetimarku za pošeptanou zprávu, že se na něho vyptávala Bezpečnost. Snad se i oba usmáli představě, jak si ten blázen v Studniční ulici prošlapal podrážky.

Kapitán si právě zapálil, když vtom se otevřely jedny domovní dveře, rozlilo se z nich světlo a ozvalo se německy:

„Ale ne, prosím vás! Dobrou noc a zítra příjemnou jízdu domů.“

„Díky, pane Nápravníku.“

„A samozřejmě srdečný pozdrav Kolárovi.“

Kolem Slavíka prošel statný muž střední postavy. Ve světle výlohy si kriminalista všiml, jak se neznámému vlní nad čelem vlasy, a bylo mu jasné, že muž, který právě vystupuje po schodech ke kapličce a zahýbá k tržišti, je Trošt. Slavík pospíšil ke dveřím, za nimiž zatím zmizel pan Nápravník. Ve tmě rozluštil číslo dvacet dva a potom utíkal zpátky ke schodům. Vyběhl je po třech. Ulice před ním už zela prázdnotou, jen na náměstí nelibozvučné zpíval opilý hlas populární šlágr. Ve světelném nápise nad hotelovými vraty chyběla dvě písmena a v trubicích třetího se míhaly bělavé, duchovité záblesky.

V hale Dukly skládal Macourek noviny. „Pan Trošt právě odešel do svého pokoje,“ oznámil a upjal na Slavíka zánětlivé oči.

„Řekl, kdy chce vzbudit?“

„Snídani si objednal na osmou.“

„Znáte v Rakonicích hodně lidí?“

„Jsme malé město a já se tu narodil.“

„Víte, kdo je pan Nápravník ze Studniční ulice?“

„Jsou dva – otec a syn. Starý je bývalý podplukovník a mladý pracuje jako účetní v textilním obchodě. Oba bydlí v tomtéž domě ve Studniční.“ Macourek položil stoh novin na stůl a přitom bručel, že to asi musí být velké umění vrátit noviny na místo, odkud se vzaly; třikrát denně je rovná a rok od roku se to zhoršuje. „Před příchodem Němců sloužil starší Nápravník v armádě,“ pokračoval recepční. „Krátce před vypuknutím války uprchl do Anglie. Po válce se vrátil do služby, ale v osmačtyřicátém musel odejít. Dělal pak u dráhy. Nakonec prodával jízdenky.“

„Jestli byl v devětatřicátém podplukovníkem, je už teď jistě hodně starý.“

„Ani ne – je mu sedmdesát dva.“

Slavík si připomněl zkušenost, s kterou se občas setkával: komu je skoro sedmdesát – a tolik už Macourkovi jistě bylo – nepovažuje dvaasedmdesátku za žádný věk.

„A co syn?“

„Zůstal tehdy s matkou tady. Po válce studoval dva semestry vysoké, ale pak ho vyhodili.“ Macourek vytáhl z kapsy kapesník a lehce si otřel oči. „Mimochodem – vyšetřujete politický případ?“

Slavík se k němu naklonil: „Pašování drog, ale nebudete to říkat dál, viďte? Ještě sednu prosbu: směl bych ráno přinést panu Trostovi snídani místo číšníka?“

Macourek zaváhal. „Musí-li to být, promluvím se šéfem. Abyste rozuměl: připravujete mého kolegu o spropitné.“

Nazítří ráno úderem osmé zaklepal Slavík na dveře pokoje číslo devět. Uslyšel veselé „Vstupte!“ a otevřel dveře. Před toaletním zrcadlem si natíral krémem tváře muž, kterého večer viděl ve Studniční ulici.

„Doufám, že jste se dobře vyspal,“ řekl kapitán.

„Díky. Položte to všechno na okno.“

„Pobavil jste se příjemně včera ve Studniční?“

Trošt si přestal vtírat krém a otočil se. „Co se tak vyptáváte?“

„Protože jsem od Bezpečnosti.“ Slavík postavil šálek, konvici, talíř a kalíšek s vejcem na stůl. „Usoudil jsem, že pro nás oba bude nejjednodušší, když od vás vyzvím hned pří snídani, co potřebuji vědět.“

Předložil Trostovi svůj průkaz. Němec se na něj podíval a skepticky se vyjádřil, že neumí česky a že tohle může být třeba členská legitimace tělocvičného spolku. Nabral si ještě trochu krému na špičky prstů a natíral jím hřbety rukou a paže. „Škoda že jste nepřinesl dva šálky,“ podotkl, „povídalo by se pak příjemněji.“

„Vy ale máte nervy! Co jste dělal u Nápravníka?“

Trošt dokončil svou toaletu, nalil si kávu a namazal rohlík máslem. „Vyřizoval jsem pozdrav od starého přítele.“

„Odkud?“

„Z Brém. Ten muž ale pochází z Brna a je taky bývalý důstojník. Sloužil s Nápravníkem za války v Anglii. Zajímavý člověk: dělal navigátora v letadle, které shodilo atentátníky na Heydricha.“

„Jaký vzkaz jste vyřizoval?“

„Že ho má pan Nápravník příležitostně navštívit. Jmenuje se Kolár. Nechci, abyste měl dojem, že ze mě musíte ždímat každou slabiku.“

„Ani později bych k tomu dojmu nechtěl dospět.“ Slavík si uvědomil, že Trošt je nápadně hezký, a byl přesvědčen, že na něho ženy letí, ačkoliv se snad dalo namítnout, že na svůj věk je trochu obtloustlý. Než však Slavík mohl propadnout závisti, vzpomněl si, jak se jednou o muži tohoto typu manželka vyjádřila, že vypadá jako houslista v kavárně, který si nechává od dam středního věku platit koňak. „Vy jste přijel do Československa jen vyřídit pozdravy?“

„Ovšemže ne. Jezdím po vaší zemi, abych poznal její piva, a to nejen pitím. Zajímám se hlavně o provozní podmínky. Pivo má budoucnost.“ Odložil rohlík, námět ho zřejmě rozehřál. „Výroba piva nepostoupila od doby vynálezu parního stroje. Má daleko k marketinku a komputerům a pokulhává hlavně u nás ve Spolkové republice. Pokud vám něco řeknou čísla, obnáší naše průměrná roční produkce jednoho pivovaru pětatřicet tisíc hektolitrů, ale v Dánsku činí pětapadesát tisíc, ve Francii sto deset tisíc, ve Velké Británii sto padesát tisíc a v USA přes šest set tisíc. Musíme vychovat spotřebitele, který sice konzervativně setrvává u tradiční značky tohoto národního nápoje, ale přitom tíhne k modernímu životnímu stylu. Je proto třeba soustředit se na výrobu, propagaci, výzkum i dopravu.“

Slavík ho přerušil: „To všechno je skutečně na výsost zajímavé, ale chci vám položit otázku, která s tímto oborem vůbec nesouvisí: Znal jste slečnu Bouwensovou?“

Trošt se chystal zvednout šálek k ústům, ale teď ho znovu postavil. „Tak Haagins přece žvanil!“

„Nepřemýšlejte o tom, jak jsme vám přišli na stopu. Byl jste s ní krátce před její smrtí.“

„Škoda že nejste opravdový číšník: poslal bych vás teď pro koňak. Potřeboval bych ho. Dostal jsem se do téhle záležitosti ani nevím jak. Myslíte, že bych dokázal spáchat vraždu?“

Slavík neodpověděl.

„No dobrá, tak pěkně po řadě. Náhodou jsem Hermínu potkal v Klatovech v den, kdy byla potom večer zavražděna – asi ve tři hodiny odpoledne. Stála u výkladní skříně.“

„Znal jste ji dlouho?“

„Několik let, od doby, kdy začala pracovat u Haaginse. Rád jsem ji uviděl a pozval na kávu. Byla milá, veselá a spokojená. Ujednali jsme tehdy, že si spolu jednou vyjedeme, ale žádný jsme to nemysleli vážně. Mluvilo se taky obchodně – mám pro Haaginse tip.“

„V oboru piva? Vraťme se snad radši k věci: Kde jste se bavil se slečnou Bouwensovou?“

„V jedné klatovské kavárně, nevím už, jak se jmenovala.“

„Našel byste ji?“

„Je blízko nádraží, v postranní ulici. Rohová místnost, několik schůdků a uvnitř všechno trochu omšelé.“

„Jak dlouho jste tam zůstali?“

„Do tři čtvrti na pět… To vím přesně, poněvadž Hermína říkala, že v pět má schůzku. Neprozradila s kým. Dobíral jsem si ji kvůli tomu, ale nedala se vyprovokovat.“

„To je škoda, mohli jsme si tu teď spolu pravděpodobně povídat jen o pivu.“ Slavík ještě uvažoval, nemá-li se zeptat, zdali měl Trošt někdy s Hermínou Bouwensovou poměr, ale pak mu připadlo, že tohle s věcí nesouvisí. Na několik vteřin v duchu odbočil; přemýšlel, je-li Trostova hustá kadeř pravá, a dospěl k názoru, že buď to jsou ty nejkrásnější vlasy, jaké si lze vůbec představit, nebo Němec tráví drahocenné hodiny u kadeřníka, který je mistr ve svém oboru. Anebo nosí paruku. Pak se kriminalista přece jen odvážil k otázce: „Měl váš vztah ke slečně Bouwensové jen pracovní charakter?“

„Proboha! Kdysi jsme trochu flirtovali, snad asi před třemi roky. Hermína nepobrala mnoho krásy, ale byla veselá a z ničeho nedělala problémy. Pro nás muže však měla jednu protivnou vlastnost: nic jí nepůsobilo větší potěšení než otočit si chlapa kolem prstu. U mě se jí to před časem povedlo, dokonce pořádně, jenže pak jsem jí víckrát nedal příležitost.“

„Rozloučila se tedy ve tři čtvrti na pět.“ Slavík si připomněl Kerkenaachovu výpověď: večer prý chtěl jít na český film, ale bohužel dávali Vinnetoua, a tak si zašel do nádražní restaurace, kde zůstal skoro do devíti. „Je ta kavárna daleko od nádraží?“

„Nejvýš pět minut chůze.“

„Viděl jste, kam slečna Bouwensová zamířila?“

„K nádraží.“

„Krátce před pátou?“

„Přesně tak.“

„Musím vám, pane Trošte, vytknout, že jste nás nevyhledal hned, sotva jste se o vraždě dověděl. Teď musíme mnoho dohánět. Pojedete se mnou laskavě do Klatov a ukážete mi kavárnu, kde jste se slečnou Bouwensovou seděl. Dám vám čas, abyste si složil věci – řekněme dvě hodiny. A mám ještě jednu soukromou prosbu: vydal byste mi zatím klíčky od vozu?“

„Máte k tomu vůbec právo?“ vyštěkl Trošt a přitom ani zdaleka nebudil zdání kavárenského hudebníka, který se dává vydržovat staršími dámami.

„Nemám. Vždyť jsem řekl, že to je soukromá prosba. Když ji splníte, můžete jenom zlepšit vztah mezi námi dvěma.“

„Na tom mi přirozeně mimořádně záleží,“ odsekl Němec a sáhl do kapsy saka.

O minutu později Slavík opustil hotel a zanedlouho nato už stiskl kliku u domu číslo dvacet dva ve Studniční ulici. Vstoupil do chodby, která končila dveřmi na dvůr; byly otevřené a v nich stál bělovlasý muž v modré zástěře a čistil boty. Když zaslechl kroky, přerušil práci a otočil se. Sotva k němu Slavík přistoupil, spustil muž ruce.

„Jste pan Nápravník, viďte? Mám několik stručných otázek.“ Kapitán předložil svůj průkaz. „Byl u vás pan Trošt?“

„Hned se mi zdálo, že s tím člověkem není všechno v pořádku,“ odpověděl Nápravník zvučným hlasem starého vojáka. „Pojďte, prosím, dovnitř.“

Otevřel do zšeřelého pokoje, kde začala vřeštět andulka. Sám vešel do kuchyně na protější straně chodby a Slavík odtamtud zaslechl téci vodu. Rozhlédl se a sotva se jeho oči přizpůsobily sporému světlu, rozeznal staromódní polštářovaná křesla, rostlinu připomínající palmu a fotografie na stěnách: voják před dělem, skupina asi dvanácti důstojníků, svatební snímek, podobizna dítěte.

Nápravník vstoupil už bez zástěry a v kazajce. Pokynul k židli a řekl: „Jsem ochoten podat vám jakoukoliv informaci. Od začátku mi to připadalo divné. S Kolárem jsem nikdy nekamarádil, byl totiž skoro o deset let mladší než já a major. Málem dvacet roků jsem o něm neslyšel a tak jsem uvažoval, proč nenapíše, když něco chce, a posílá vzkaz?“ Neznatelně se pousmál a pokračoval: „Doutníky a láhev whisky, které ten pán přinesl, jsem sice neodmítl, ale zdálo se mi divné, že mě zve a chce zaplatit cestu. Copak je milionář?“

Slavíkovi se pomalu dokresloval celý obraz: Trošt se ohlásil pohlednicí z Prahy, přinesl pozdravy, dárky a hlavně pozváni – a to se právě Nápravníkovi nezdálo. Kolár navrhoval schůzku v Norimberku,

„Schůzku?“ podivil se kapitán. „Proč?“

„K osvěžení vzpomínek, jak se pan Trošt vyjádřil; abychom obnovili staré přátelství.“

„Co teď Kolár dělá?“

„Pracuje prý v nějakém nakladatelství. Trošt se s ním seznámil ve střeleckém kroužku – Němec o sobě mluvil jako o nadšeném pistolníkovi. Vzpomínám si, že Kolár během služby vyhrál každé závody ve střelbě.“

Slavík se snažil představit si Trosta, jak střílí z minirevolveru ženě do úst; obrázek se však zachvěl a rozmazal jako špatně provedená fotografie. „Vy za ním chcete jet?“

„Víte, v životě jsem užil dost vzruchu. Teď jsem už ve věku, kdy o nové rozčilování nestojím.“

„Je to váš jediný důvod?“

„Považujte ho za nejlepší pro všechny. Panu Trostovi jsem řekl, že si jeho nabídku rozmyslím a Kolárovi odpovím. Umínil jsem si nejet a snad ani neodepíšu. Starci se zapomnětlivost přece odpustí.“

Slavík chvíli přemýšlel, čeho by docílili, kdyby Vysloužilý podplukovník zajel s vědomím bezpečnostních orgánů do Norimberku, sáhl Kolárovi na zoubek a tím zjistil, co se tam chystá. Jenže k tomu člověk potřebuje zdravé nervy a radost z nebezpečné hry a od tohoto muže se nic podobného nedalo čekat.

„Zajdete k nám, pane Nápravníku, jestli si na něco podezřelého ještě vzpomenete?“

„Určitě. Zatím jsem snad přece neudělal nic, čím bych překročil zákon?“

„Ani v nejmenším – a prosím vás, snažte se ze všech sil, aby při tom zůstalo.“

Slavík vstal, což vyburcovalo andulku k pronikavému křiku, podal Nápravníkovi ruku a ten jej doprovodil ke dveřím.

„Škoda že jsem si nevzpomněl dřív,“ poznamenal starý pán už na chodbě, „měl jsem vám nabídnout aspoň skleničku z Kolárovy whisky.“

Kapitán vykročil k Dukle. Trošt seděl v hale a bavil se s Macourkem, který si ho prohlížel svýma zanícenýma očima.

„Jste přesný,“ liboval si Němec. „Je to roztomilý staroušek, viďte? Můžeme vyrazit?“

Vyjeli směrem na Klatovy: nejdřív kriminalista v tatře, za ním Trošt v mercedesu. Slavík si při jízdě představoval nejrůznější možnosti: třeba že Trošt Holanďanku skutečně zabi1 a teď se pokusí odstranit i jeho, neboť poznal, že je mu na stopě. Vrazí mu zezadu do auta, shodí je z mostu a uprchne přes nedalekou hranici. Němec však udržoval patřičný odstup.

Sotva vystoupili před klatovským nádražím, Trošt se zeptal: „Jak je to vlastně – přijel jsem snad dobrovolně, ne?“

„Naprosto,“ potvrdil Slavík.

Trošt našel kavárnu zcela bez problémů. Vešel první a ukázal na poslední stůl, u něhož právě matka napomínala své děti, aby nepolykaly zmrzlinu příliš rychle, sice jim v břiše vyrostou žáby.

„Tady jsme seděli a tamten číšník nás obsluhoval.“

Usedli k jinému stolku.

„Zeptejte se jej, prosím, jestli se na vás pamatuje,“ pobídl Němce Slavík, „ale vyhněte se sugestivním otázkám.“

Číšník si ihned vzpomněl. „Ano, byl jste tu, s nějakou dámou, to vím, ale který den?“ Počítal zpět, kdy měl volno: ten a ten den nepřicházel v úvahu, přes sobotu a neděli obsluhoval jen vpředu, kdežto pán seděl tady, to mohl odpřísáhnout. „Ztratil jste snad u nás něco?“

„Už je to v pořádku,“ odpověděl Trošt, „a byl bych rád, kdybyste si na můj účet vypil pokud možno velkou sklenici dobrého koňaku.“

„A co jste dělal po páté?“ vyzvídal Slavík sotva osaměli.

„Neřekl jsem vám to snad? Vyjel jsem směrem k Plzni a na jednom obzvlášť pěkném místě jsem se trochu prošel. Je tam hrad a malý vodopád, nebo spíš jez. U něho stál volkswagen a vedle seděly tři dívky. Dobře jsem se s nimi pobavil. Ani nevím, jak se jmenovaly, nepředstavili jsme se. Byly z Ingolstadtu a měly namířeno k nějakému tábořišti v údolí Berounky.“

„Jak dlouho jste u nich zůstal?“

„Asi do devíti. Pak jsem jel dál a v jedné venkovské hospodě jsem se navečeřel. Krátce po půlnoci jsem už byl zpátky v hotelu.“

„Našel byste ten hostinec?“

„Snad ano – snad ne.“

„To znamená, že pro dobu od pěti do dvanácti nemáte alibi.“

„Což taky znamená, že se podle vašich výpočtů hodím za vraha chudáka Hermíny. Mohl jsem ji shodit ze skály a honem odjet k Plzni. Prosím – ale kde zůstal motiv?“

„Ten nemám, zrovna tak jako nevím, kam se poděla jedna punčocha mrtvé.“

„Nejsem sexuálně zatížený ani nesbírám suvenýry.“

Pili kávu, kterou jim číšník přinesl, a protrpěli si hlučný odchod matky s dětmi: šlo při něm o to, aby nezapomněly žádnou aktovku, žádný svetr ani pytlík s cvičkami.

„Kam se teď vydáte?“ zeptal se Slavík.

„Jsem snad zase volný?“

„Volný jste byl stále.“

„Zadal jsem si chatu u hostinského z Liščí boudy.“

„Střílíte prý výborně z pistole?“

Trošt protáhl obličej do grimasy. „Střílím velmi rád a opravdu ne špatně. Naštěstí Hermína nebyla zastřelena, jinak byste mě nejspíš s potěšením zatkl.“

„Vyhovuje vám spíš malá ráže?“

„Chcete-li to vědět přesně, mám nejradši americkou opakovačku ráže dvaadvacet.“

„Jak dlouho zůstanete v Československu?“

„Ještě tři dny. Najdete mě v Liščí boudě. Smím už odejít?“

„Díky za informace.“ Jak krásně jednoduché by bylo, kdybych teď mohl prohlásit: Jste předběžně zajištěn, pane Trošte, prolétlo kriminalistovi hlavou.

Teprve když se rozloučili, napadlo Slavíkovi, že se možná dopustil nedopadení, když Trosta neprohledal, nemá-li zbraň. Jenže jak by to odůvodnil?

Nazítří ráno v jídelně Liščí boudy přikázal Karda svému švagrovi Vilémovi: „Všechno mi započítej – i těch pár piv.“

„No dobře – žes to ty. Já ti zase dosvědčím, že jsi nepřetržitě pracoval a že máš zapisovatelku šerednou jako noc.“

„Tereza ji zná.“

Hostinský sbíral pivní tácky a přitom se zeptal: „Máš vůbec naději, že ten případ vyřešíte?“

„Zbývá nám ještě pár dnů. Až se hosté rozjedou, práce se ztíží.“

Otevřely se dveře, rychle vstoupil Barbírek a bez dechu oslovil Kardu: „Pojďte se mnou k vozům! Jeden z nich někdo pomaloval!“

Poručík sešel s učitelem po louce a spolu zahnuli kolem špičky lesa. Na terase druhé chaty snídali manželé Kolbergovi. Decker v kožených kalhotách a kostkované košili se objevil ve dveřích svého domečku; v ruce držel rybářské náčiní.

„Počasí jako stvořené na pstruhy,“ podotkl.

Zatímco Barbírek s Kardou pospíchali mezi smrky, vysvětloval učitel, co se stalo. „Chtěl jsem si přezkoušet auto, za čtyři dny jedeme domů – a vtom vidím, že je Holanďanova mercedeska pomalovaná.“

„Haaginsova nebo Kerkenaachova?“

„Kerkenaachova, toho co má řídké světlé vlasy a nosí brýle.“

„A čím?“

„Černou barvou.“

Vyšli na malé parkoviště a Karda spatřil šest písmen, namalovaných širokou štětkou na zářivě bílém voze: MORDER. Sklonil se blíže: barva byla dosud čerstvá a ostře páchla.

„Počkejte, prosím, tady a nikoho k autu nepouštějte. Jsem hned zpátky.“

Karda se rozběhl a přitom přemítal, co zařídit. Mezi stromy zvolnil tempo, protože nestačil s dechem. Pak utíkal ještě kousek, ale na kraji lesa se mu tak zatočila hlava, že se musel zastavit. Když stoupal k boudě, supěl, a zatímco telefonoval a uvažoval, má-li se okamžitě vrátit na parkoviště, nebo radši pátrat po vysvětlení zde, nepřestával mu na čele vyrážet pot. Za celou dobu, co pracoval na tomto případu, nepřál si toužebně; mít Slavíka u sebe.

Za chvíli vešel do kuchyně a zeptal se švagra, je-li někdo z Holanďanů doma. Dověděl se, že Haagins i jeho paní jsou na obvyklé procházce; o Kerkenaachovi hostinský nevěděl.

„Kdyby volala moje žena, vyřiď jí, že přijedu trochu později,“ zavolal ještě Karda. Odešel k chatám a zaklepal na Kerkenaachovy dveře; nikdo se neozval.

Barbírek stál zatím spolehlivě na svém stanovišti za smrkovým lesíkem. Poručík si teprve dodatečně všiml, že vůz s nápisem MORDER nepatří Kerkenaachovi, a dostal na sebe vztek, proč mu něco takového uniklo: byl to sice také světlý mercedes dvě stě dvacet, ale s německým číslem. Karda na ně učitele upozornil; ten se zarazil a rozpačitě začal vysvětlovat, proč asi k omylu došlo. Vycházel ze samozřejmého předpokladu a už si jej neověřil. Barbírek opět ožil, sotva si uvědomil, že i kriminalista podlehl byť i jen nakrátko sugestivnímu sdělení druhé osoby. Karda na jeho úvaze nenašel nic zajímavého a jen si pomyslel: pedagog žvaní.

Za hodinu dorazili z Klatov čtyři muži se psem. Poručík pozoroval, jak zvíře obešlo vůz, přistrčilo čenich až k barvě, ucuklo a nakonec se obloukem rozběhlo přes parkoviště.

„Upřímný dík,“ obrátil se na Barbírka, „a laskavě zatím o té příhodě nemluvte.“

Dvěma kriminalistům přikázal, aby o nápisu vyšetřili, co se dá, a s psovodem a zbývajícími dvěma muži vykročil po úzké pěšince mezi keři vzhůru za psem, který s nosem při zemi sledoval bez váhání stopu. Pod kopcem si Karda svlékl sako a rozepjal košili až k pupku, ale i pak mu naskakovaly další kapičky potu. Listí zakrývalo kamenitou půdu a tu a tam vlhká místa; jednou poručík uklouzl a bolestivě dopadl na kolena. Než dorazili na vrchol, tančily před Kardovými zraky černé tečky a musel vynaložit veškerou energii, aby nenavrhl přestávku k odpočinku. Objevila se travou zarostlá cesta a poručík usoudil, že muž, který auto pomaloval, se tu dobře vyzná, když kráčel tak jistě k cíli.

Pes běžel po ní přes kopec, pak prudce uhnul a proběhl napříč údolním potokem. Na jeho protějším břehu se vinul úvoz, který ústil do silnice k Borovicím. Po několika metrech pes ztratil jistotu: čenichal sem a tam a vracel se.

„Čekal jsem, že tady bude pronásledování obtížnější, ovšem stopa končí příliš znenadání,“ poznamenal psovod. Odvedl zvíře zpátky k úvozu. Vyběhlo na silnici stejným obloukem jako předtím, na tomtéž místě se zarazilo a zdvihlo hlavu. „Neznámý tady nejspíš nasedl na nějaký dopravní prostředek.“

Karda poslal spolupracovníky zpět a vydal se silnicí do Borovic. Uvažoval, má-li pomalované auto připsat na vrub Machonínovi: už jednou se potloukal kolem vozů a v lese byl jako doma.

Vyptal se, kde Machonín bydlí, a dům našel. Syn Ota seděl venku na lavici.

„Máš dovolenou?“ otázal se Karda.

„Skoro. Příští týden jdu na vojnu.“

„Tak příjemnou zábavu. Kde je otec?“

„V práci.“

„Od kolika dělá?“

„Má ranní. Odchází vždycky krátce před pátou.“

„Tos ještě spal?“

„Jasně.“

„Kde je matka?“

„V družstvu.“

„Bylo by dobře, kdyby někdo dosvědčil, v kolik táta odešel.“

Ota se rozčilil. „Už jsem vám vysvětlil, jak tatínek na tom je! Nechcete ho konečně nechat v klidu?“

„Pověz mi – máte doma kolomaz? Nebo nějakou černou barvu?“

„Karbolku. K natírání plotu. Proč?“

„Chtěl bych ji vidět.“

Ota ho neochotně odvedl ke kůlně. Nevyndal ruce z kapes a dveře odstrčil ramenem.

„Je tady v kanystru.“

Karda se klonil. Tekutina se zdála hnědší, než byl nátěr na autu, a jinak páchla.

„Kolomaz nemáte?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Rád bych věděl, proč jsem za vámi před několika dny chodil? Vůbec nic jste nepochopil.“ Teprve teď vytáhl mladík ruce z kapes a napřáhl je v úpěnlivém gestu. „Táta nedokáže zabít ani mouchu, rozumíte? Nezabije králíka, kuřeti neusekne hlavu. Na hon nechodí ani jako nadháněč. A vy ho podezíráte z vraždy!“

„Právě že ne! Chlapče, ty bys nám přece mohl pomoct. Jsem přesvědčen, že otec něco ví. Kéž bys ho dokázal přimět, aby se nám svěřil!“

„Dobrá, zkusím to. Mně snad řekne víc než vám.“

Karda zašel dolů k národnímu výboru, kde potkal jednoho z obou strážmistrů, které už znal. Zatelefonoval do Klatov pro vůz. Zavolal také švagra a zeptal se, komu patří mercedes dvě stě dvacet; ten světlý s německou poznávací značkou, co stojí na parkovišti za chatami.

„Trostovi,“ odpověděl hostinský. „Od včerejšího večera bydlí v chatě číslo sedm.“

„A ty, troubo, jsi nepovažoval za nutné mi to sdělit?“

„Netušil jsem, že na tom záleží.“

„Mně záleží na všem, Viléme.“

„Pak tě snad bude taky zajímat, že volala tvoje žena. Slíbils prý, že dnes přijedeš domů. Chce vědět, kde vězíš.“

Další půlhodinu se poručík bavil se strážmistrem o Machonínovi, o jeho rodině i způsobu života. „Není to zlý chlap,“ řekl strážmistr. „Znám ho ještě z doby před válkou. Vždycky býval samotář, ale nacisti ho tak zřídili, že se radši každému vyhýbá. Na pile si vybírá práci, kterou může dělat sám – Tvrdí, že dostane bolesti hlavy, když má kolem sebe lidí a slyší hovor. Nikdy neposlouchá rozhlas ani televizi.“

Konečně přijelo auto a Karda se dal odvézt údolím vzhůru. Než silnice vyšplhala k Jakubově stěně, ústilo do ní ze strany údolí s pilou. Tady se skláněly svahy porostlé smrkovým lesem až k cestě a vládl zde i v těchto posledních teplých dnech podzimní stín a chlad. Vrátný kulhal mezi hromadami kmenů před poručíkem. Vzduch voněl pryskyřicí a zvučel vrčením pil a řinkotem vysokozdvižných vozíků, avšak vzadu, kde pracoval Machonín, byl klid. Muž stál u plotu, který se táhl kolem potoka, u nohou měl hromádku latí a krabici s hřebíky. V ruce držel kladivo. Za potokem se zvedala skalní stěna porostlá křovím a zřejmě na ni vůbec nedopadl sluneční paprsek. Vanul odtud dech krypty.

Karda se před Machonínem zastavil a zeptal se: „Pročpak mí děláte tolik starostí? Čím jste to auto pomazal? Jak máme nátěr odstranit? Je to kolomaz?“

Machonín zhluboka dýchal; Karda si všiml, že se mu v nose pohybují chloupky. Muž neodpověděl a poručík musel otázku zopakovat.

„Už jednou jsem vás přece chytil nahoře u aut, pamatujete?“

„U aut – ano, u aut,“ přisvědčil Machonín.

„Ale pomalovat je nikdo nesmí!“

„Ne, to nesmí.“

Karda dostal nápad: „Vezměte si laťku a napište mi s ní do písku písmeno M.“

Zpočátku jako by Machonín nechápal, pak mu přes obličej přelétl stín úsměvu. „Nejsem dítě.“ Neznatelně nadhazoval kladivo v ruce.

Moment překvapení tedy nezapůsobil a Karda si musel vypomoci obvyklými otázkami: V kolik pan Machonín vstal, kdy odešel do práce, koho potkal, viděl ho někdo, svezl se cestou s někým? Starý podivín odpovídal nevlídně a opatrně, ale v jádru logicky. Poručík také vyzvídal, mluví-li Machonín německy, a dověděl se, že jen to nejnutnější; dříve prý uměl víc. Jak se v němčině nazývá ten, kdo někoho zabil? Muž přimhouřil oč ale Karda nevystihl, jestli důvodem bylo soustředěné přemýšlení nebo strach. Pak Machonín pokrčil rameny a poručík pochopil, že sem přišel zbytečně. Vzrostlo v něm podezření, že má před sebou spíš prohnaného než duševně nemocného člověka.

„Už chci pracovat dál,“ prohlásil muž a aniž počkal na odpověď, začal přitloukat další lať; rány kladivem se odrážely od skály a prodlužovaly se ozvěnou. Karda ještě chvíli pozoroval mužovo temeno, šlachovitý krk s protáhlou jizvou po vředu a pokleslá ramena. Měl na Machonína vztek a několikrát si v duchu opakoval: Však já se ů dostanu na kobylku!

Pak se vrátil k bráně, kde se ho vrátný s neohebnou nohou zeptal: „Něco provedl?“

„Kdepak! Jsem tu kvůli jeho důchodu.“

Pak se dal Karda odvézt dolů do Klatov. Ve své kanceláři se vyptal, není-li tam zpráva od Slavíka, a odešel domů. Už v předsíni slyšel, jak manželka hubuje: jejich nejmladší zase nezalil petržel.

„Ach, to jsi ty!“ zvolala, sotva Karda otevřel dveře do kuchyně. „Už jsem myslela, že se vůbec nikdy nevrátíš.“

Pověsil sako a zul boty. V kuchyni ho mírumilovně naladila vůně čočky. „Doufám, že bude s vepřovým bůčkem,“ poznamenal.

„Naštěstí jsi neztratil chuť k jídlu.“

„Mám tě pozdravovat od Viléma. Dobře mě živil.“

„Nezajímá tě, že jsem měla třikrát noční?“

„Ale ano. Já zase dělal vcelku ve dne v noci. Terezo, musíme si hned vjet do vlasů?“

Zena se chvíli zabývala nejmladším synkem, kterému svlékala špinavé kalhoty a oblékala čisté. Přitom jí něco napadlo: „Znáš kapitána Slavíka?“

„Trochu. Co je s ním?“

„Budeme ho muset dát předvést k vyšetření. Má poruchu mozku – otřes přinejmenším. Takoví lidé ohrožují veřejnost.“

„Nezapomeň, že je to kapitán.“

„Čím vyšší hodnost, tím větší odpovědnost. Představ si, že by tě v zatemnění mysli povýšil.“

Karda vytáhl z trouby hrnec a zvedl pokličku. Na čočce plavaly kousky bůčku a salámu; takhle a nejinak čočku miloval a nikdo ji nepřipravil lépe než jeho Tereza.

„Slyšels? Budeme muset dát Slavíka předvést.“

„Výborný nápad,“ odvětí! Karda a naložil si plný talíř. „Nikdy jsi neměla lepší.“

5.

Výstřely na Sancho Panzu

Letuška tlampačem oznámila, že II 62 právě přeletěl ve výšce deset tisíc metrů ústí Rýna. Mezi mraky Slavík spatřil tmavohnědou plochu a žlutavý písčitý pruh obháčkovaný bílou krajkou: zřejmě to byl příboj. Letadlo se teď otřásalo, jako by mělo pod sebou špatnou silnici. Letušky po snídani odnášely podnosy s nádobím. Muž vedle Slavíka se natáhl a nařídil si větráček nad sebou tak, aby mu proud vzduchu dopadal přímo na obličej. Kriminalista se podíval na hodinky – za třicet minut budou v Londýně.

Stroj oblétával město po jeho jižním okraji, obzor halil hustý dým. Slavíkovi v ústrety vyrůstaly domy, parky se střídaly s poli a vesnicemi; mezi lukami se klikatila řeka, asi Temže. O chvíli později letadlo přistálo.

V hale se kapitán rozhlížel po muži s rozevřenými novinami v ruce a za okamžik ho našel. „Jmenuji se Boston,“ představil se Angličan a noviny složil. „Mister Varney prosí za prominutí, že vás nemůže přivítat sám: je mimo Londýn a vrátí se až večer.“

Boston hovořil pomalu a omluvil se, že neumí česky a krom svého rodného jazyka nabídl Slavíkovi němčinu nebo francouzštinu. Slavík však odvětil, že snad angličtinou dokáže vyjádřit všechno, co bude potřeba, a že mu pan Boston doufejme i porozumí. Oba se na sebe usmáli. Kapitánovi připadalo sice trochu komické mluvit vybranými společenskými obraty, ale přece jen ocenil jako mimořádnou pozornost, že si pan Boston za poznávací znamení zvolil právě české noviny. Angličan mu vysvětlil, že sehnat je mu působilo největší starost. „Kdybych je nedostal, byl bych narychlo slepil československý praporek a nápadně s ním mával.“

V autě během jízdy do centra vysvětlil Slavík, proč do Londýna přijel.

„Podle našeho soudu případ začal vraždou číšníka Benfielda,“ pravil Boston. „Byl proboden a můj šéf tenkrát procestoval půl světa, aby odhalil pachatele. Já sám jsem určitou dobu působil jako osobní stráž obchodníka zbraněmi Grahama, z něhož se později vyklubal dvojnásobný vrah. Okrajovou roli tehdy hrál i Franz Haagins: stál v určitém podezření, ale nepotvrdilo se. Nechci ovšem předbíhat vašemu rozhovoru s komisařem Varneyem: to on tenkrát řídil vyšetřování, já jsem měl přehled jen o určitém úseku. Podrobnosti o Haaginsově smrti znám pouze z interních zpráv, v té době jsem totiž v Paříži sbíral zkušeností u francouzských kolegů. Vražda se nikdy neobjasnila.“ Boston se vůbec neusmál, když dodával: „Třeba právě proto, že jsem byl tak daleko. – Čtvrť, kudy teď projíždíme, je Paddington a není to zrovna ráj. Radši se příliš nerozhlížejte. Protáhneme si pak trochu nohy v Regents Parku – snad vám to po letu přijde vhod. Zítra ráno bych s vámi chtěl probrat Benfieldovy a Haaginsovy spisy. Pro dnešní večer je na programu rozhovor s komisařem Varneyem.“

Slavík pozoroval spleť taxíků a velkých červených omnibusů, dopravní strážníky, davy lidí, vývěsní tabule nad obchody a průčelí domů a marně se pokoušel najít budovy, které znal z fotografií: Towerský most, parlament, věž radnice, pomník na Trafalgarském náměstí.

„Jste poprvé v Londýně? Já v Praze ještě nebyl. Třeba si někdy nějaká vražda vyžádá, abych přijel zase já k vám.“

„Uvidíme, co se dá pro vás udělat,“ podotkl Slavík a poprvé se spolu zasmáli.

Boston zaparkoval na kraji Regents Parku a potom na lavičce před rybníčkem, na němž pluly labutě, pravil: „Dostali jsme od vás dotazů, že by stačily na celou knihu, a já ještě neměl čas získat o všech přehled. Doplním si leccos, zatímco vy budete rozmlouvat s mým šéfem. Po večerech se v Yardu dobře pracuje; aspoň nevrazí každou chvíli někdo do místnosti a nedrnčí bez ustání telefon. Čtyři milimetry – to je opravdu nemilé. Jste si jist, že se nejedná o střelu ráže čtyři pětadvacet?“

„Máte zřejmě na mysli Menzova liliputa. Kulku teď právě vyšetřuje v Praze náš nejlepší odborník – starý Voleník.“

„Výsledek byste nám měli poslat.“

Kolem nich jezdily ženy s kočárky. Nedaleko se na trávníku usadili mladík a děvče; když se jejich polibky stávaly čím dál vášnivější. Slavík odvrátil pohled. Byl spokojen, že mu přes rty plynou souvislé anglické věty, aniž si je v mozku potřeboval připravovat. Jen zřídkakdy musel to, co chtěl vyjádřit, promyslet předem česky a pak přeložit.

Opálený, vrásčitý muž, snad Ind, Pákistánec nebo Barmánec, krmil labutě s neposkvrněným bílým peřím.

„Naše vražda se stala za mezinárodní účasti,“ pokračoval Slavík. „Holanďané, Bulhaři, Němci z NDR i NSR, Nigérijec, Belgičan a Češi, Odkudpak je asi ten člověk, co krmí labutě?“

„To je Eskymák. Mimochodem – dnes ráno jsem si dal přinést příručku o španělských střelných zbraních. Je obdivuhodné, jaké množství pistolí vrhly nejrůznější dílničky na poválečný světový trh. Co všechno bylo soustředěno jen v Eibaru!“

„Může to být docela nová pistole,“ uvažoval Slavík. „O výrobnách zbraní v Hongkongu, Izraeli, Jižní Africe, Argentině a Japonsku nevíme vůbec nic. Nebo jde o vlastní konstrukci.“

„To byste poznal na střele.“

„Zavražděný Franz Haagins dostal přezdívku Franta-Pistolník,“ připomněl si Slavík. „Asi jen on sám věděl, jaká pistole ho vraždí.“ Když se však Boston ani neusmál, dodal: „Vtip se mi zřejmě nepovedl.“

Po půlhodině jeli dál a zastavili znovu na břehu Temže, nedaleko Towerského mostu.

„Vy nemáte s sebou fotoaparát?“ podivil se Boston. „Zítra se určitě objeví v Timesech zpráva: Poprvé od roku 1923 byl v City zpozorován cizinec, který nefotografoval. Pátrání po něm pokračuje,“

Potom projížděli čtvrtí Westham. Boston zastavil před restaurací označenou nápisem Milforďs Pub. „V jednom cestovním průvodci, vtipně pojmenovaném Londýnský špión, jsou naše ‚pubs‘ definovány jako něco, co jiné země nemají.“

Slavík pohlédl na průčelí z mramoru, mědi, tmavého dřeva a broušeného skla. Nad dveřmi visela zvonková hra a za nimi spatřil další mramor na deskách stolů, tmavé dřevo na stěnách a ve dveřních výplních a z broušeného skla vyrobené lampy s látkovými nebo křišťálovými stínidly. Boston uvedl hosta přes tmavý koberec do výklenku, kde asi padesátiletý muž podal Slavíkovi ruku a pravil: „Jsem komisař Varney. Vítám vás v Londýně.“

Slavík si Varneye představoval statnějšího, hlučnějšího, netrpělivějšího a živějšího. Boston se rozloučil – prý musí ke svým spisům do Yardu. Varney se vyptal, jaký byl let, jsou-li v Praze lokály podobné londýnským ‚pubs‘ a dal si vysvětlit, jak vypadají hospody, v nichž popíjeli Kisch a Hašek. „Do každé ‚pub‘ patří rytiny z doby, kdy ještě po mořích pluly plachetnice, a má-li majitel lokálu zrcadlo s vyleptanými jmény prastarých značek whisky, které se dnes už nepálí, je na ně neuvěřitelně hrdý. Když se nějaká ‚pub‘ nově zařizuje, musí hned od prvního dne vypadat, jako by sloužila sedmdesát let. Moderní hospoda by byla ohavnost a nejspíš si nikdo něco podobného nedovede vůbec představit. Správná ‚pub‘ musí mít dřevěný strop a jen ten stojí celé jmění. Co chcete pít?“

„Co se v takové ‚pub‘ pije?“

„Vaše otázka dokazuje, že máte cit pro styl. Pije se tu černé nebo světlé pivo, přirozeně i čaj připravený po našem způsobu – se spoustou cukru a se smetanou – a pochopitelně whisky. Znáte Chivas Regál? A pokud vám smím poradit, dejte si jehněčí kotlety s mátovou omáčkou. Můžete-li v Londýně strávit pouze jediný večer, ať je aspoň typicky anglický.“

Varney objednal jídlo i pití. Slavík okusil Chivas Regál a v jehněčích kotletách s mátovou omáčkou tušil strašnou kombinaci. Vyčkal, až se komisař dostane k tématu, a zatím poslouchal jeho vyprávění o ‚pubs‘, které prý patří k Londýnu právě tak jako Londýňané, jsou v provozu ve dne v noci a k nim přilehlé místnůstky, označené tabulkami „Dámy“ a „Páni“, jsou obkládané ozdobnými kachlíky a uvnitř jsou zrcadla ve zlatých rámech. Strop tam není vybílený jako na klozetech všude v Evropě, ale polepený zlacenou tapetou.

„Za touhle mahagonovou stěnou vyslechl kdysi číšník rozhovor o plánované vraždě – jmenoval se Benfield – a oznámil podrobnosti policii. Za dvě hodiny nato už nežil. Byla to moje osmadvacátá vražda; objasnil jsem ji stejně jako devětadvacátou, která s ní souvisela. Přitom jsme narazili na Franze Haaginse z Amsterodamu. Podezření naň vrhl muž, který měl vraždu sám na svědomí. Obával jsem se komplikací, kdybych dal pátrat v cizím státě jen na podkladě udání, a tak jsem volil cestu sice ne právě legální, zato osvědčenou: poslal jsem do Holandska soukromého detektiva.“

Vtom byly přineseny jehněčí kotlety s tmavozelenou hustou omáčkou. Slavík jídlo ochutnal a musel uznat, že kombinace je chutná, třebas nezvyklá. Varney líčil dál, jak se onen soukromý detektiv jménem Oakins na Haaginse přilepil a pod cizím jménem vnikl i do jeho vily na venkově.

„Jenže Franta Pistolník mého detektiva prokoukl a při honu kdosi z Haaginsových lidí poslal tomu chudákovi dávku broků do zad. Podíval jsem se dneska do spisů: ten chlap se jmenoval Kerkenaach.“

Slavík měl na vidličce napíchnuté sousto a chystal se dopravit je do úst, ale ruka mu rázem klesla. „Pokus o vraždu?“

„Vůbec ne. Kerkenaach chtěl jen Oakinsovi dát na pamětnou, a to se mu taky povedlo. Za čtrnáct dní byl už detektiv zase jako rybička a krátce nato jsme škrtli Haaginse ze seznamu podezřelých, poněvadž onen dvojnásobný vrah nám vlezl do pasti. O Haaginsovi jsem delší dobu neslyšel, dokonce jsem na něho docela zapomněl, až mě jednoho dne k němu zavolali do hotelu: našli ho mrtvého – ležel na zádech a krvácel z oka: měl prostřelenou bulvu. Při pitvě mu z mozku vytáhli střelu ráže čtyři milimetry.“ Varney si chtěl vybavit, v jaké poloze Haagins ležel a jak vypadal, ale obraz překrývaly jiné vzpomínky: viděl už příliš mnoho prostřelených očí a hrůzou zkřivených úst. „Boston vám všechno vyhledá – snímky z místa činu, otisky prstů i fotografii střely. Nezjistili jsme, z jaké zbraně byla vypálena – naše odborníky to přivedlo málem do blázince a konečně taky jednou začali pochybovat o svých schopnostech, které považovali za božské. Vystopovali jsme i muže, jenž byl předtím s Haaginsem viděn: žil pod celou řadou jmen a pravděpodobně pocházel z Alsaska. Říkal si de Coster, Haferkamp, Schleunig, Chabron, Blucker a Kreyz a mluvil německy stejně dobře jako francouzský a uměl též slušně anglicky. Sloužil v cizinecké legii a později vystupoval jako mistr ve střelbě v různých varieté. Po vraždě zmizel beze stopy.“

„Jak vypadal?“

„Boston vám popis ukáže. Pochopitelně dostanete i jeho otisky prstů.“

Slavík vytřel bílým chlebem zbytek omáčky a prohodil: „Doufám, že budu mít příležitost oplatit vám stejnou pochoutkou, až přijedete do Prahy. – Tušíte motiv vraždy?“

„Pachateli sice zůstalo za nehty trochu peněz mrtvého, ale nedá se předpokládat, že důvodem byla krádež. Když potom do Londýna přijel bratr zavražděného, vyprávěl mi, že do hry je určitě zapletena organizace Černá ruka.“

„Jeho verzi znám.“

„Ještě jednou Chivas Regál?“

„Milerád.“

Bylo skoro jedenáct, když se Varney a Slavík zvedli. Vraždy Haaginse a Bouwensové probrali ze všech hledisek a vyzdvihli obdobné nebo naopak rozdílné body. Komisař dovezl hosta taxíkem do hotelu a Slavík vyjel zdviží, která vypadala jako miniaturní ‚pub‘: i tady bylo křišťálové zrcadlo a všude samý mahagon. Koupelna u pokoje měla obrovské umyvadlo a byla obkládaná mramorem, zato v mosazných trubkách bohužel bublal jen vzduch. Kapitán brzo usnul a ráno ho vzbudilo syčení a hučení vody: zapomněl vodovod zavřít. Přinutil se vstát a vklouzl do vany.

Seděl ještě u snídaně, když pro něj přišel Boston. Odjeli do Yardu, kde už čekalo vše, co souviselo s vraždou Franze Haaginse. Slavík si přečetl popis pravděpodobného vraha, jak jej vypodobnili zaměstnanci hotelu: shodovali se v tom, že byl třiceti pěti až čtyřicetiletý, asi sto sedmdesát pět centimetrů vysoký, hubený, držel se vzpříma, měl protáhlý obličej, prošedivělé spánky a pronikavý pohled, anglicky mluvil poměrně dobře, avšak s cizím přízvukem. Některým připadal nápadný, jiným se tak nezdálo.

„Většině lidí stačí jen pronikavý pohled a už podezřívají, že jde o vraha,“ podotkl Slavík. „Nikdo si však nevšiml zubů nebo rukou. Prošedivělé spánky – no prosím, jenže ty se dají odbarvit.“

„Máme otisky palce a ukazováčku pravé ruky, avšak ty nepatří žádnému ze zločinců registrovaných v naší kartotéce.“

„Co takhle cizinecká legie?“

„Přirozeně jsme se i tam dotázali, ovšem legie nesnímá svým příslušníkům otisky – to ostatně nedělá žádná armáda na světě.“

Slavík si znovu pročetl jména: de Coster, Hafercamp, Schlenrig, Chabron, Blucker a Kreyz. Poznamenal si je i s osobními údaji a zeptal se: „Můžete mi, prosím, dát okopírovat otisky?“

„Už jsem podepsal příkaz, bohužel dnes je nemůžete odvézt. Je k tomu potřeba určitého povolení.“

„Byrokracie vládne i u vás?“

Boston pokrčil rameny. „Pro styky s cizinou existují přísná opatření. Požadavek lze splnit teprve za tři dny, ale pak materiál dostanete v nejkratší době.“

Slavík pracoval až do odpoledne v Yardu a potom jej Boston odvezl na letiště.

„Upřímný dík,“ loučil se kapitán. „Komisař Varney i vy jste mi velice pomohli… a jehněčí kotlety s mátovou omáčkou nepatřily při mé návštěvě ke špatným zážitkům. Škoda že jsme neměli víc času pohovořit si o tom, proč měla mrtvá jen jednu punčochu. Nezapomenete na otisky prstů?“

„Zapomínání nikdy nebylo mou silnou stránkou.“

Haagins si k obchodnímu jednání vybral tmavý oblek a diskutoval s manželkou o volbě kravaty. Namítala, že západní móda je pro Východ příliš výstřední. Doporučila vázanku, kterou sama považovala za usedlou, a Haagins se připojil k jejímu názoru, že v československém partneru vzbudí seriózní dojem.

Teď v pracovně ředitele nové továrny na mechanické a elektronické hračky Holanďan už na svůj zevnějšek nemyslel. Před oknem čněl do výše jeřáb a dovnitř vnikal hluk strojů. Na stole stál Haaginsův námořníček a skuhral: „To byla bouře u Hoornova mysu, kamaráde!“

Ředitel se k loutce s úsměvem naklonil a Holanďan pravil: „Dal jsem ji sestrojit v Amsterodamu a od konstruktérů jsem odkoupil všechna práva. Teď hledám, kdo by ji vyráběl. Nemusí zůstat jen u téhle hračky.“

„Kdyby tak zpívala námořnickou písničku!“

„Máte vysoké požadavky.“

„I bez toho je to skvělý chlapík.“ Ředitel pozoroval holandského obchodníka, jehož sekretářka byla nedávno zavražděna a který předtím prodával zbraně – včera jej totiž navštívil příslušník Veřejné bezpečnosti, aby ho informoval a varoval. Ředitel byl rozhodnut nechat si zadní dvířka otevřená; neměl v úmyslu nasadit si kvůli nějaké obtížné výrobě veš do kožichu. Sotva se vrátil z dovolené, už se ho na plné obrátky zmocnily starosti všedního dne: dokončení stavby se pochopitelně zpozdilo, rozpočet byl překročen, betonářské závody dodaly málo montážních dílů, ovšem jemu z výrobních plánů nikdo nesleví. „Je to dobrý nápad, jen nechápu, proč jste přišel nejdřív za mnou a neobrátil jste se na podniky zahraničního obchodu v Praze, nebo na naše zastoupení v Amsterodamu?“

„Dá-li se loutka vyrábět, posoudíte nejlépe vy na místě, a ne někdo v Praze či v Amsterodamu.“

„V tom máte pravdu.“ Holanďan vypadá solidně, uznal ředitel v duchu, žádný větroplach ani podvodník. „Jsme ale dosud ve výstavbě, nemáme pevný výrobní plán jako většina ostatních podniků, které si mohou vzhledem k tradici leccos dovolit.“ Ředitel byl připraven konečné rozhodnutí odsunout a jednání přenést do Prahy; stačilo by mu získat aspoň týden času. „Právě jsem se vrátil z dovolené, to ještě ztěžuje situaci. Za čtyři neděle se mohlo v podniku hodně změnit. Byl jsem na Picundě – znáte Kavkaz?“ Nadšeně se rozhovořil o nádherné krajině, o jezeru Rica, o nezapomenutelném dojmu, jaký vyvolá koupání v moři pod zasněženými vrcholky. „Mluvím ale jen já… Jak se vám líbí u nás?“

Haagins si připomněl manželčin názor, že by po Hermínině vraždě bylo moudřejší upustit od snahy navázat obchodní styky se zdejší firmou: jeho cestu teď ovlivňovala nepříznivá hvězda. Plaše se zeptal: „Technické možnosti přece máte?“

„V zásadě ano.“ Ředitel popsal, co továrna vyrábí, dotkl se rámcového plánu, zeptal se jak velkou dodávku si Haagins představuje, a rozvážně pokyvoval hlavou. Nemůže nic slíbit, dodal, smlouvy neuzavírá továrna, nýbrž podniky zahraničního obchodu v Praze.

„Vy sám byste byl ochoten výrobu převzít?“

„V podstatě ano.“ Propočítal, kolik kusů by se mohlo vyrobit pro domácí trh, kolik pro Maďarsko a NDR, jenže to už by pak nedodávala firma Haagins, vyráběli bychom v licenci a o tom už on nerozhoduje. „Proč zapřaháme koně za vůz, pane Haaginsi?“

„Zajímalo mě především, máte-li technické možnosti.“

„Řekl jsem vám, že v zásadě ano.“

Holanďan poděkoval za konstruktivní návrhy, jak jednání nazval. Ředitel ho vyprovodil až na schody a teprve tam si návštěvník všiml, že vázanka jeho obchodního partnera svou smělostí předčí vše, čeho by se on sám nikdy neodvážil.

O půl hodiny později se Holanďan sešel s manželkou v kavárně v Klatovech. „Žádný skvělý výsledek,“ přiznal a vylíčil opatrnou taktiku českého ředitele. „V zásadě ano, v podstatě ano – ale víc jsem z něho nedostal.“

„Vždyť přece víš, že rozhodnutí záleží na Praze.“

„Přirozeně. Snad jsem opravdu psychicky na dně. Měl jsem všemu nechat volný průběh; naše firma by to vydržela. V Eifelu máme pozemek, já mám svou sbírku zbraní – copak se opravdu musím honit za obchodem? Zítra sbalíme. Doufám, že Sancho Panza nebude nic namítat.“

„Kdo je to?“

„Ten menší kriminalista. Kerkenaach ho tak pojmenoval.“

Za chvíli vyjížděl Haaginsův studebaker z Klatov. Před Liščí boudou zastavil právě ve chvíli, kdy manželé Barbírkovi a Kolbergovi přicházeli od chat k večeři. Student Milev odnášel krabici se sklenicemi zavařeniny do kuchyně a hostinský stál na schodech a vyhlížel příchozí. Slunce svítilo šikmo přes les, do něhož zanedlouho zapadne, a zdůraznilo rezavost Vilémových vlasů. Na lomenici zpíval kos.

Haagins zavřel auto a vstoupil do jídelny. U výčepního pultu stál Trošt a právě si naléval z láhve do sklenice. Podle toho, jak láhev držel a zíral na proud piva, a především z výrazu jeho obličeje bylo zřejmé, že krasavec nevypil první doušek.

„Cekám na vás,“ řekl Trošt, aniž se pokusil podat Holanďanovi ruku. „Už jsem měl strach, že jste se vypařil.“

„Co to znamená?“

„Že jste vzal roha, zmizel – jak chcete. Myslel jsem, že už jste za československými kopečky.“ Postavil sklenici. „Prazdroj to není, ale je to přece jenom pivo z Plzně. Nápoj bohů, pokud je člověk odříznut od našich značek. Není to fürstenberské, ani karlsberské a zdaleka už ne kulmbašské. Věděl jste, že fürstenberské pili doma Hohenzollernové?“

„Půjdu nahoru.“

„Okamžik,“ zarazil ho Trošt a odtáhl loket z výčepního pultu. „Nesmíte si myslet, že mám v hlavě. Dám si osmou láhev jako malou náplast na bolest. Mám trojnásobný smutek. Za prvé mi někdo pomaloval vůz a ještě k tomu takovým dost pitomým slovem. Morder. Pachatel asi neumí dobře německy. Má to nejspíš znamenat Morder – vrah. Říká se ve vaší mateřštině Morder?“

„Holandsky je to moordenaar.“

„Za druhé piju ze zlosti nad obchodním egoismem, nad lakotou, nad drzostí chtít hrabat peníze jen do vlastní kapsy a nechat stranou kolegy, kterým člověk za leccos vděčí. A za třetí piju ze vzteku nad ohavnou zradou. Jeden Germán vyzradil Slovanovi druhého Germána. Co tomu říkáte?“

Haaginse zaplavil pocit hnusu. On sám se nikdy neopil a opilé muže nenáviděl stejně jako opilé ženy. Trošt sice nebyl ještě na mol, ale neměl k tomu daleko.

„Musím s vámi mluvit.“

„Jenže ne teď, ani tady,“ odsekl Holanďan.

„Za hodinu vás navštívím v pokoji.“

Haagins odešel nahoru, převlékl se a přitom uvažoval, nemá-li Trostovi odmítnout rozhovor. Nepotřeboval se vymlouvat, že ho nechce přijmout proto, že jej považuje za opilého. Sám byl dost unaven. Pak ale zvítězila zvědavost: vzpomněl si na podivnou větu, že jeden Germán zradil Slovanovi druhého Germána – dopustil se snad ten kriminalista, jemuž přezdívali Don Quijote, nějaké nediskrétnosti? A co asi chtěl Němec naznačit slovy „obchodní egoismus“?

O hodinu později Trošt zaklepal na Haaginsovy dveře.

„Přihodila se mi zvláštní věc,“ začal. „Nic zlého netuše sedím v jednom hnízdě v hotelu, a kdo myslíte, že mi přijde do pokoje a vyptává se na spoustu nesmyslů? Ta vyšší šarže z obou policajtů, kteří nás už nějakou dobu pronásledují. A víte, co chtěl vědět?“

V Holanďanovi se hromadila zlost. Zapomněl na všechnu opatrnost a obezřelost a krev mu stoupala k hlavě. „Co chtěl vědět? Pochopitelně odkdy znáte Hermínu Bouwensovou a kdy s vámi mluvila naposled. Předpokládám, že se od vás dověděl pravdu.“

„Tak jste mě přece prásknul!“ procedil Trošt mezi zuby.

„Ještě slovo a vyhodím vás! Chci, aby byl vrah mé sekretářky vypátrán a policii sdělím všechno, co vím. Nikdy jsem neslíbil, že vás budu krýt. Domlouval jsem vám…“ Haagins se odmlčel, protože vstoupila jeho žena. Trošt vstal.

„Ne tak nahlas, prosím,“ řekla paní Haaginsová. „Okna jsou dokořán. Jsme v cizině, na to bychom neměli zapomínat.“ Zavřela za sebou dveře a trvalo chvíli, než Trošt znovu promluvil.

„Snažil jsem se vám naznačit, že tu projednávám choulostivou záležitost.“

„Dával jste spíš najevo, že vám jde jen o pivo. Odmítám cokoliv vůbec tušit,“ Haagins už opět zvýšil hlas. „Chci obchodovat. Někdo zavraždil mou spolupracovnici a já…“

„Tady není vhodné místo k další debatě. Spolehněte se, že tahle aféra bude mít dohru.“

„Strčíte mi snad bombu pod kapotu? Třeba nálož akciové společnosti Dynamit z Bern-Tolksdorfu?“

„Nevím, o čem mluvíte. V kruzích, v nichž já se pohybuji, nejsou takové mravy zvykem.“

„Koukejte zmizet!“

„Zjistil jsem,“ dodal Trošt tiše, „že plánujete prodej zbraní do Československa a že ten obchod chystáte jen sám pro sebe. Kdo ví, jak daleko už jednání pokročilo, ale tu polívčičku vám osolím a ještě se vám pomstím. Udal jste mě policii: i lakové jednání nesnáším. Až se jednou dostanete do bryndy, vzpomeňte si na mě.“

Haagins neodpověděl a Trošt odešel. Holanďan zůstal sám; i zlobil se na sebe i na Trosta. Proč sem vůbec jezdil? Měl se držet svého řemesla, klidně žít ve své venkovské vile v Eifelu a občas se telefonicky spojit s kanceláří v Amsterodamu. Jeho lidé dovedou obchodovat sami.

Odebral se do vedlejšího pokoje a oslovil manželku: „Nevadilo by ti vrátit se zítra domů?“

„Vůbec ne, ale o odjezdu řekni napřed kriminalistům.“

„Máš pravdu.“ Haagins začal uvažovat klidněji. Roztržka s Troštem přece nemůže mít společenské ani obchodní následky, jistě se dá zařídit, aby se už víckrát nesetkali, a na Němcovy výhrůžky nemusí vůbec dát.

Když Haagins za chvíli sešel dolů, hráli v jídelně Decker s Troštem v kostky o pivo. Decker právě říkal: „Kdo prohraje, zaplatí.“

Trošt zvedl sklenici. „Tak nejdřív na brzké shledání v mém oblíbeném lokále u láhve isenbeckého. Pravé má jezdce v horním rohu viněty. A pak si připijeme na přání, aby si všichni zrádci zlomili vaz.“

Holanďan zaťukal na dveře vedle výčepu a z nich vyšel hostinský. Haagins se zeptal, je-li v domě některý z kriminalistů, ale Vilém jen s politováním pokrčil rameny. Zatím prý ne, avšak jejich auta stojí před vchodem, nemohou tedy být daleko. Má snad něco vyřídit?

„Rád bych s jedním mluvil,“ vysvětlil Haagins. „Nejradši v mém pokoji. Tady dole je příliš rušno.“

Odešel nahoru, vzal do ruky časopis, ale opět jej odložil. Pod oknem uslyšel hlasy; vyhlédl ven, ovšem nepoznal, kdo tam stojí: dva muži spolu mluvili česky – klidně a unaveně. Klapla dvířka vozu, naskočil motor a jeden z nich se vracel do domu. Byl to ten menší kriminalista, jak teď Haagins viděl. Vzápětí už zaslechl na schodech dvoje kroky a vstoupil Karda s hostinským, který vysvětlil, že přichází jako tlumočník. Holanďan je nevybídl, aby se posadili, neboť předpokládal, že nepotrvá dlouho přeložit větu o jeho zítřejším odjezdu. Vilém zprávu přetlumočil a Karda Holanďana požádal, aby počkal aspoň do večera, kdy už zde zase bude kapitán Slavík. Hostinský však prosbu nepřeložil dost přesně, vyzněla jako rozkaz. Haagins nasadil ostřejší tón, Karda rovněž zvýšil hlas a to už bylo pro Holanďana příliš. Krev mu stoupla do hlavy a vyštěkl:

„Víc už si líbit nenechám! Odjedu co nejdřív, pamatujte si to! Chce snad někdo tvrdit, že já jsem shodil svou sekretářku ze skály?“ supěl. „Ráno v osm účet,“ obrátil se na hostinského.

Karda vyslechl Vilémův překlad poslední věty a pokrčil rameny. Holanďanovi nemohl odjezd zakázat, nechápal, proč na něho křičí, a byl jenom rád, že se nedal také strhnout. Na schodech oznámil švagrovi, že teď pojede domů a vrátí se láno. Jeho škodovka parkovala před vchodem. Zapjal motor, zařadil rychlost a povolil spojku. Ve chvíli, kdy se vůz rozjížděl, ozval se výstřel a vzápětí druhý roztříštil zadní boční okénko. Poručík vyrazil dvířka a skulil se na zem; motor vydával bublavé zvuky. Zazněla třetí rána a střela se s plesknutím zasekla do plechu kufru. Karda vytáhl služební pistoli a plížil se po břiše kolem vozu. Pak se ramenem opřel o pneumatiku, zvedl zbraň a z úkrytu vyhlížel k domu. Vilém právě přiběhl na schody před hostincem a z rozsvíceného okna svého pokoje se vykláněl Haagins.

„Chce vypovídat.“

Slavík měl strach, že setrvá-li v tomto křesle ještě další minutu, ztratí veškerou energii a už se nikdy nezvedne: bylo široké a měkké jako obláček z pěnové gumy a svádělo k lenosti. „Naše úřadovny by měly být vybaveny jako vaše nemocnice.“

Primář na jeho poznámku nenavázal. „Objednali jsme tlumočníka, musí přijít každou chvíli.“

„Jak se Antonovovi daří?“

„Rány se rychle hojí, neztratil mnoho krve. U mladého muže se takový zásah lehko spraví.“

S tlumočníkem kapitán odešel do pokoje, v němž Bulhar ležel. Zápěstí měl dosud ovázaná, ale už se mu do obličeje vrátila barva a vypadal skoro zdravý. Slavík se na něho usmál: ve škole se naučil a v praxi si potvrdil, že je nutno postupovat vlídně vůči tomu, kdo se chce doznat, a zapomenout na předchozí problémy. Podle situace dovedl Slavík vězňovi i položit ruku na rameno a bavit se s ním o fotbale, hokeji, filmech či dokonce o děvčatech. Člověk musí navodit příjemné ovzduší a použít smířlivých obratů – třeba že nic se nejí tak horké, jak se to uvařilo, že při dobré vůli se najde i schůdná cesta, a nakonec se vytasil s větou k ničemu nezavazující: když nám někdo pomůže, pomůžeme zase my jemu. Zeptal se ještě pacienta na zdravotní stav a projevil radost, sotva Antonov prohlásil, že se už cítí docela dobře. Byl spokojen s ošetřením? A co strava? „To jsem rád!“ zakončil pak, jako by se v uplynulých dnech o nic jiného nestaral, a pomalu přešel k věci. Ať tedy pan Antonov poví, proč tak podivným způsobem navštívil cizí chatu.

Bulhar se rozhovořil, tlumočník překládal a Slavík výpověď přerušoval otázkami. Za všechno mohl pan Tschukuma z Nigérie: dal studentovi sto západních marek a ten za ně měl propašovat balíček do pokoje mrtvé. Šlo prý o odplatu, jak se pan Tschukuma vyjádřil, o pomstu na panu Haaginsovi, tomu staro i novokolonialistovi: už by mu konečně měli nasadit želízka a v boji proti neokolonialismu je každý prostředek dovolen.

„A na tyhle fráze jste naletěl?“

Antonov přikývl. Byl vychováván v sympatii vůči všem barevným a k přesvědčení, že v třídním boji má pomáhat utlačovaným.

„Tschukuma mi zrovna jako utlačený nepřipadá. Viděl jste jeho buicka?“ Slavíka zlobilo, jak Antonov přehání a vypůjčuje si výrazy z úvodníků. „Pořád tomu ještě nerozumím: chata měla explodovat?“

„Ne, v balíčku nebyla rozbuška. Tschukuma jenom chtěl, aby jej tam někdo příležitostně našel.“

Slavík nemohl honem pochopit souvislost, ale v případu Bouwensové se mu to nestalo poprvé. Snad měl Antonov poctivé pohnutky a navíc by v tomto stadiu výslechu nebylo ani taktické o nich pochybovat. Sto západních marek sice také není maličkost, ale v každém případě bude nejlépe řídit všechno tak, aby student mohl být převezen do vlasti.

„Ta stovka marek měla být vaše celá odměna?“

Tlumočník přeložil otázku, Antonov odpověděl a Slavík si zapsal: za splnění úkolu slíbeno dalších dvě stě. Bulhar vylíčil, jak si v kůlně za Liščí boudou vypůjčil paklíč, a jak po zatčení balíček zahodil ve špičce lesa. Kapitán se pokusil spojit aféru Tschukuma-Antonov s tím, co věděl o vraždě Herminy Bouwensové, a přišel k názoru, že se někdo snažil přihřát si na okraji vlastní polívčičku. Mohl mít Holanďanku na svědomí Nigérijec? Slavíkovi ujely myšlenky na vedlejší kolej; neexistuje snad v Nigérii kult, který předpisuje povinnost přinést domů kus oděvu zabitého nepřítele? Fetišismus jako motiv k vraždě! Na okamžik se kapitán zasnil: v duchu viděl Tschukumu, jak ve světle reflektorů sklonil před kamerou těžce hlavu a zakončil své doznání slovy: Bohové vyžadovali oběť.

Vytrhl se ze snění. Pokud se neplete, v den, kdy byla Hermína zavražděna, nevstoupil Tschukuma ještě na československou půdu.

„Proč jste se vůbec pokusil o sebevraždu?“

Antonov zvedl obě ruce, což dělal ve chvílích rozčilení, ale s bolestivě staženým obličejem je nechal opět klesnout. Najednou prý pochopil, do jaké situace se namočil. Věřil, že teď bude považován za vraha. Ani nevěděl, že pěstí rozrazil okenní tabulku, a vůbec necítil bolest, když si pořezal zápěstí. K jasnému vědomí ho přivedl teprve pohled na krev.

Slavík odříkal svou průpovídku, že nic se nejí tak horké a že teď bude Antonovovi jistě lépe, když mu spadl kámen ze srdce.

Ještě čtvrt hodiny poseděl Slavík v primářově vábném křesle; požádal, aby vězňovi dopřáli přilepšení, a povolil mu časopisy a knihy. Návštěvy však – třeba přítele Mileva – že přijímat nesmí.

Kapitán potom odjel do centra Plzně, zaparkoval nedaleko nádraží a zavolal do podniku, kde pracovala jeho žena; řekli mu, že je někde v dílně. Odjel tedy ve větru a dešti dál: počasí se přes noc změnilo, nastal podzim. Právě teď asi, napadlo mu, balí hosté Liščí boudy své kufry a den ze dne či snad hodinu od hodiny bude obtížnější najít vraha Hermíny Bouwensové. Co potom, až Vilém zavře okenice chat? Tschukuma je už jistě za horami.

Na stanici Veřejné bezpečností našel Kardu.

„Můžete mluvit o štěstí, že mě vidíte docela zdravého,“ přivítal ho poručík. „Představte si, že na mě Haagins střílel.“ Karda vyprávěl spokojeně jako člověk, který si je vědom faktu, že jen o vlásek unikl smrti. „Holanďan se na mě dopálil, byl rudý jako krocan. Poslal za mnou tři rány, ale trefil jen do plechu.“

„Proboha – ještě tohle!“ Čmeláci ve Slavíkově hlavě se sice během letu chovali slušně, zato teď varovně zabzučeli. „V mých očích se Haagins jevil jako ztělesněná solidnost. Přiznal se?“

„Všechno zapřel.“

„Někdy mám strach, že mi nakonec přeskočí,“ řekl Slavík unaveně. „Chtěl bych prozkoumat každý kamínek na cestě, ale nedostanu se k tomu, poněvadž na ni neustále dopadají nové balvany. Máme ten problém s punčochou. Pak je tu Machonín a pomalované auto. Aspoň 2e snad svítá v záležitosti s Antonovem. Manželům Kolbergovým chybí sto padesát korun – což už je maličkost. Věděl jste, že Kerkenaach kohosi postřelil? Musím vám taky vyprávět o Londýně, mimochodem v nejbližších dnech dostanete otisky prstů muže, který zastřelil staršího Haaginse.“ Zamnul si čelo. „Z čeho na vás vypálil?“

„Měl několik minut času zbraň odstranit: pomohla mu asi manželka. Když výstřely dozněly, seběhla po schodech, kdežto on zůstal nahoře u okna. Hodila možná pistoli do záchodu – několik našich lidí právě vyprazdňuje žumpu. Máme aspoň střely a nábojnice. Ráže sedm pětašedesát. Nábojnice ležely vpravo pod oknem, z něhož se díval Haagins, nelze tedy pochybovat.“

Ani tohle nechtělo Slavíkovi do hlavy: že by světaznalý, bohatý obchodník střílel na kriminalistu jako obyčejný gangster? „Spíš bych věřil, že mi vyprávíte vtip.“

„Haagins sedí vedle v cele.“

„Vůz už jel, když padly rány?“

„Rozjížděl se.“

„Tím hůř se dá zjistit, kde stál střelec. Neurčíme úhel, pod kterým projektil auto zasáhl.“

„Jenže nábojnice ležely vpravo pod oknem, z něhož se Haagins díval,“ opakoval Karda mírně jako ten, kdo je svou věcí jist.

„Vy jste viděl, že vystřelil?“

„To tedy ne.“

„Chtěl bych si s ním promluvit mezi čtyřma očima.“

Karda dal Holanďana předvést a vyklidil pole. Haagins byl v obličeji bledý a v očích mu vzteky jiskřilo. Tvrdil, že nestřílel a že si do Československa pistoli vůbec nebral. „Slyšel jsem rány, vrhl jsem se k oknu a otevřel je.“

„Odkud podle vašeho názoru vyšly?“

„Nerozeznal jsem, jestli z domu nebo zvenčí.“

„Neviděl jste nikoho?“

„Nikoho krom vašeho kolegy. Potom vyběhl hostinský. Žádám, aby diplomatické zastoupení mé země…“

„Na všechno dojde, pane Haaginsi. Kde byla vaše paní, když padly rány?“

„Vedle v pokoji. Přiběhla za mnou a ptala se, co se děje. Nevěděl jsem a tak utíkala po schodech dolů.“

„Vy jste zůstal nahoře?“

„Šel jsem za ní. Manželka už zatím v jídelně mluvila s hostinskou. Sancho – odpusťte, váš spolupracovník – mě začal ohrožovat pistolí, musel jsem zvednout ruce a otočit se. Pak mě prohledal a přikázal hospodskému, aby mi přeložil, že jsem zatčen. Žádám znovu…“

„Copak nechápete, pane Haaginsi, že jste podezřelý? Neměl byste pořád jen protestovat, ale spíš nám pomáhat při vyšetřování případu.“

Slavík byl přesvědčen, že Holanďan nestřílel, to prostě nepatřilo k Haaginsovým způsobům. Kapitán si v duchu spočítal, co všechno ho až dosud odvádělo od hledání vraha Hermíny Bouwensové: pijácký večer ve srubu a rvačka před ním, krádež cestovního pasu, pokus propagačního pracovníka Herrmannse převést přes hranice děvče z Lipska, Trostova snaha navázat pokoutní styky s bývalým podplukovníkem, Tschukumovy intriky za pomoci naivního Antonova, Machonínovo zvláštní chování – souviselo aspoň něco z toho s vraždou? Teď ještě útok na Kardu s podezřením na Haaginse, což je ovšem čirý nesmysl.

„Vy tedy tvrdíte, že v okamžiku, kdy se ozvaly rány, nebyl v domě nikdo kromě vás, vaší paní a manželů hostinských?“

„Na to se ptáte mě? O tom může mít přehled jedině hostinský. Doufám, že byl taky zatčen.“

Slavík položil ještě několik otázek, protrpěl si další výbuch Holanďanovy zlosti, a pokud to bylo možné, uklidnil jej. „Jsem přesvědčen, že jste na mého spolupracovníka nestřílel, takovou pitomost byste určitě neudělal, jenže můj názor nepomůže: potřebujeme najít střelce.“

V kapitánově mozku se honily myšlenky, které si odporovaly, doplňovaly se nebo se navzájem rušily, vedly k jádru věci či naopak mířily od něho. Kdo se v tom měl vyznat? Balíček s třaskavinou, nabídka továrny na dynamit Hermíně, Tschukumovo zřejmé úsilí způsobit Haaginsovi nepříjemnosti, Kerkenaachův úmysl opustit nynějšího šéfa – všechny tyto události se navzájem prolínaly a vytvářely to, co večerníky označují za džungli v mezinárodním obchodu zbraněmi.

Podaří se mu rozmotat ten uzel? Odhalí Holanďančina vraha? Nahlas už jenom dodal: „Hned od prvních výslechů jsem ve vás viděl muže, jehož bych si jako vraha nedovedl představit, pane Haaginsi. Stejně se na vás dívám i teď, jenže situaci ztěžuje dřívější zaměření vašeho podniku. Napadá vás vysvětlení, proč Tschukuma podplatil Antonova, aby do pokoje mrtvé propašoval balíček výbušniny od bemské firmy?“

„To udělal?“

„Nevěděl, že v té době už bylo všechno, co patřilo vaší sekretářce, odvezeno k dalšímu přešetření do Plzně, a hlavně netušil, že jsem se dovnitř nastěhoval já.“

Haagins zhluboka vydechl a podivil se, že mu při rozčilování minulých dnů neprovedlo srdce nějakou skopičinu. Podíval se na kriminalistu a sotva si uvědomil, jak dlouho se ho už vyptával a přitom mezi otázkami nepadla ani jediná, která by se dala považovat za nemístnou, litoval svého výbuchu.

„Je balíček od akciové společnosti Nobel z Bern-Tolksdorfu?“ zeptal se, a když Slavík v údivu povytáhl obočí, dodal: „Tschukuma se mi totiž snažil namluvit, že Hermína měla v úmyslu k této firmě přejít. Nejspíš mě chtěl jenom poštvat proti Bertonimu. Určitě myslel, že Trosta za mnou poslal právě on – a trochu pravdy v tom skutečně je. Tschukuma chtěl se mnou uzavřít obchod – se zbraněmi pochopitelně – a Bertoniho i Trosta přitom utopit.“

Slavík se pokusil vmyslet se do této verze. Bezpečnost měla balíček nalézt, přeptat se na něj Haaginse, který by se touto cestou o jeho existenci dověděl a vyvodil by z Bertoniho bezcharakterního jednání závěry. Bylo to hodně složité, ale nikoliv nelogické.

„Tvrdý postup, viďte?“ ušklíbl se.

„Ne mou vinou.“ Haagins dostal chuť meditovat na téma vina. Je právní vina nebo morální a existuje staré ponaučení, že vina plodí vinu až do sedmého kolena – jenže prostředí věru nebylo vhodné pro takové úvahy, a proto se radii zeptal: „Co myslíte, jak dlouho musím dřepět ve vašem vězení?“

„Než se dovíme, kdo střílel. Pokud onen Někdo nebudete vy, pošlapete si to o hodinu později ze dveří.“

„Tak tedy do práce, kapitáne!“

Slavík se pokusil o úsměv, ale koutky jeho úst poslechly právě tak špatně jako jeho oči. „Musíte se teď vrátit do cely, nepropadejte ale depresi, prosím vás. Požádejte si o noviny, vaše paní vám může přinést knihy. Přejete si něco, co se dá pro vás v rámci našich možností udělat?“

„Chtěl bych šachy a sbírku mistrovských partií.“

„To není problém. Málem bych byl zapomněl: pan Kerkenaach už jednou postřelil člověka – anglického detektiva. Víte něco o tom?“

„Bylo mi řečeno, že šlo o nehodu při honu.“

„Vy jste se tehdy nezúčastnil?“

„O všem jsem se dověděl až dodatečně.“

„Věřím vám, pane Haaginsi.“ Pak si Slavík dopřál žert, jehož se při výsleších už dlouho používá, a přitom se mu konečně podařilo usmát: „Už vás nechci déle zdržovat,“ řekl a stiskl zvonek. Vstoupil strážmistr a Holanďan se zhluboka nadechl, než za ním vykročil.

Slavík si v duchu položil otázku, zda nebyl v uplynulé půlhodině zbytečně přívětivý; Haagins totiž zřejmě nepatřil k těm, s nimiž se člověk může příliš sblížit, zato se však u něj nepotřeboval obávat přecitlivělosti jako u Antonova.

Zavolal do místnosti Kardu a zeptal se: „Opravdu nebyl v domě nikdo jiný než Haaginsovi a Vilém se ženou, když padly výstřely?“

„Podle dosavadních zjištění nikdo. Jeden z našich spolupracovníků odjel krátce předtím a švagr tvrdí, že Trošt a Decker byli už čtvrt hodiny pryč z jídelny, kde spolu popíjeli.“

„Musíme oba vyslechnout.“

„Napřed jsem zajišťoval stopy po střelách…“

„Nic vám přece nevyčítám. Stalo se ještě něco?“

Karda vylíčil příhodu s Trostovým pomalovaným autem i důvod, proč podezřívá Machonína, ačkoliv se mu zatím nedá nic dokázat. „A navíc mám pro vás novinku: moje drahá žena vás považuje za nebezpečného pro okolí. Neměl byste zaskočit do nemocnice a dohodnout se s lékaři? Jakmile totiž už někomu založili kartu…“

„Nevím, co dřív! Zatím jsme ani nevyšetřili, jestli v ten večer, kdy se udála vražda, Kerkenaach opravdu seděl v nádražní restauraci. Musíme to teď dohnat.“

„Abych nezapomněl: dostali jsme Krafftův výpis z trestního rejstříku. Kolegové z toho malého města u Bruselu rychle zapracovali. Krafft tam žije teprve pět let a nemá žádnou státní příslušnost. Narodil se ve Štrasburku, delší dobu pobýval ve Francii a Španělsku a označuje se za penzistu. Dosud nebyl trestán.“

„Je toho trochu málo.“

„Naše záznamy většinou nevypadají jinak.“

„Bohužel máte pravdu. Vydám se teď do Klatov. Jestli se jednou dožiju důchodu a začnu psát vzpomínky, zdůrazním mladým kriminalistům především jedno ponaučení: vždycky se vracet k výchozímu bodu. A vy nezapomeňte objasnit rozpor ve výpovědích paní Barbírkové a Kolbergové.“

„To už mi úplně vypadlo z hlavy,“ přiznal Karda.

„Jde vám teď pochopitelně především o problém, kdo na vás vystřelil. Mně zase vrtá hlavou otázka, proč měla mrtvá jen jednu punčochu.“

Po půlhodině seděl Slavík v klatovské restauraci proti číšnici s bohatými plavými vlasy; protože byl svou ženou při každé příležitosti upozorňován, že důvěřiví mužové se častěji obdivují umění kadeřníka než darům přírody, hledaly jeho oči, zatímco kladl první otázky, skryté sponky zachycující příčesek.

„Samozřejmě si vzpomínám,“ odpovědělo děvče, „cizinců sem tolik nechodí. Napadlo mi, že to je Holanďan.“

„Pamatujete se, jak vypadal?“

„Dost vysoký a štíhlý blonďák, vlasy nad čelem mu už pěkně prořídly. Nosí brýle.“

„Věk?“

„Asi třicet.“

„Měl vousy?“

„Ne. Určitě ne.“

„Mluvili jste německy?“

„Mám maturitu,“ řekla a Slavík vycítil snahu nechat větu bez důrazu. „Jsem tu na praxi, od října půjdu na odbornou hotelovou školu.“

„Byl ten muž rozčilen?“

„Vůbec ne. Ptal se, kolik je v Klatovech biografů, a pak jsme se bavili o oblíbených zpěvácích.“

„Jak dlouho tu zůstal?“

„Nevím přesně. Určitě odešel dávno před zavřením.“

„Nepřipadlo vám, že čekal na předem domluvený čas? Díval >e často na hodinky?“

Pokrčila rameny.

„Je tedy možné, že odešel kolem deváté?“

„To ano.“

„A víte jistě, že s ním nebyla žena? Tmavovlasá, mladá, s nápadně silným nosem?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Tak hodně zdaru ve škole. Jistě vás brzo potkám v některém prvotřídním hotelu v Karlových Varech.“

Při návratu na stanici Bezpečnosti Slavík uvažoval o Trastově výpovědi, že Hermína Bouwensová odešla směrem k nádraží. Kerkenaach ale seděl u stolu sám a nezdálo se, že by někoho vyhlížel. Hermína měla třeba namířeno někam do obchodu: turisté rádi nakupují suvenýry. Musím poslat někoho, aby se poptal v okolních krámech, nebo v restauraci Koruna na rohu: mohla se tam s někým sejít. Proč to nezařídil už dávno? A teď zpátky k jádru věci: proč měla Hermína jen jednu punčochu? Našel by odpověď v prodejně punčoch?

Během dopoledne se Slavík ještě dočkal, jak odborník na střelné zbraně Voleník prohlížel na dvoře budovy auto, v němž seděl Karda ve chvíli, kdy na něho bylo vystřeleno. Vysokému kostnatému Voleníkovi bylo trochu přes padesát; měl holou lebku a oči ukryté za silnými skly. Za mlada pracoval v Praze s nejlepším konstruktérem automatických zbraní z celé Československé republiky, Karlem Krnkou.

„Především chceme vědět, jestli rány vyšly z některého z horních oken,“ pravil Slavík.

„Výška okenního parapetu nad zemí je pět metrů třiašedesát, vzdálenost auta od stěny domu asi šest padesát. Úhel je jasný. Sem dopadla třetí střela.“ Voleník ukázal na prostor pro zavazadla. Místo, kudy projektil vnikl do plechu a proletěl jím, bylo jasně patrné: zela v něm díra.

„Shora tedy?“

„Ovšemže shora.“

„A z kterého okna?“

Voleník si postrčil brýle na čelo. „Auto bohužel jelo.“

„Nevíte, o jakou zbraň šlo?“

„Můj učitel nebyl jen jedním z otců automatických pistolí, navíc deset let řídil továrnu na náboje. Karel Krnka považoval za důležité vychovat své následovníky tak, aby se na zbraň a munici dívali vždycky jako na celek. V laboratoři mám tři nábojnice a tři střely, z nichž dvě jsou silně deformované.“

„Věřím, že vám stačí i ta jediná, abyste hned napoprvé správně určil…,“ spustil Slavík spokojeně.

„Nechte mi čas do rána, mladý příteli,“ přerušil jej starý odborník.

Slavík si znovu klekl a prohlédl místo, kudy střela proletěla plechem. Sotva se narovnal, čmeláci se mu v hlavě varovně rozbzučeli. Počítal, kdy se to stalo naposled: před čtyřiadvaceti hodinami. Nutno uznat, že se chovají poměrně slušně, už přece taky vedli vzteklé debaty. Zdravotníci z klatovské nemocnice by neměli přehánět, ale přesto je zavolám, až se to bude hodit, a oznámím, že je všechno v pořádku. Přes oči se mu položil závoj, ale vzápětí se auto opět zaostřilo.

„Nábojnice ležely vpravo pod oknem,“ pravil. „Dokazuje to, že se střílelo z okna, poněvadž pistole vyhazují doprava.“

„Dopřejte mi k odpovědi den a noc,“ opakoval Voleník.

Božena byla blond, Hana černovlasá. Božena nosila dlouhé vlasy, Hana krátké. Božena ležela na břiše na pohovce, kývala pokrčenýma nohama a snila: „Ten ti je prima. Vysoký, černý a široká ramena. Byla bych mu s chutí povídala ještě něco, jen aby neodcházel.“

„Tos taky měla! Mohlas mu říct: ten cizinec byl rozčilený, všimla jsem si, jak má neklidné oči a pořád šilhá po dveřích. A zeptal se mě, jestli bych s ním nešla na procházku.“

„To by byla sprosťárna. Ten Holanďan byl příjemný a dal mi gulden spropitného.“

„Je tvůj vážený kapitán ženatý?“

„Přece každý muž, který se mi líbí, je ženatý. Chtěl vědět, jestli u stolu seděla taky nějaká Holanďanka – tmavovlasá s velkým nosem.“

„A seděla?“

„Ne. Teď si představ, že bych věděla, kde ta ženská je, a mohla svému ideálu říct, tam a tam ji najdete. Vyřešil by tím svůj případ.“

„A dal by se rozvést, oženil se s tebou, udělal by ti spoustu dětí a byl by z vás nejkrásnější a nejšťastnější pár na světě.“

Božena zapjala rádio, vytáhla ze skříně punčochy a chystala se vytáhnout očka. Hovor sklouzl na Hanina bratra a jeho nadání pohádat se v učení s každým mistrem. Pak si obě děvčata zazpívala s rozhlasovým zpěvákem šlágr a poté se Božena opět rozpovídala, ale brzo si všimla, že ji Hana neposlouchá.

„Co je?“ zeptala se.

„Přemýšlím. V den, kdy byl Holanďan u vás, měla jsem taky službu. A teď mi pořád leží v hlavě ta Holanďanka se silným nosem. Týdně přijdou stovky hostů: kdyby se objevil tucet Číňanů, věděla bych o nich ještě za měsíc, ale Holanďanka?“ Hana se pokoušela vybavit si onen den. Klidný večer, Koruna byla poloprázdná, jen horda klacků – udělali větší rámus než útratu – a zednický mistr, který chodí ob den večer na rum s višňovkou… ale kdo to seděl u »tolu vedle hrací skříně? „Poslouchej,“ oslovila Boženu, „nepřipadá ti někdy, že vyhrabeš z mozku něco mlhavého, vidíš všecko nejdřív rozmazané a najednou se to začne rýsovat?“

„A co se ti rýsuje?“

„Velký nos. Totiž silný nos. A přitom mi napadlo, že ta žena kupodivu není ošklivá. Ale hned jsem si taky pomyslela, ještě mít na tom nose bradavici a katastrofa je hotová.“

„Tak ona ten večer seděla u vás?“ Božena se prudce posadila. Hana znala tyto zvraty, při nichž se projevil temperament její přítelkyně. „Jdeme hned za ním!“ zvolala. „Povíš mu to a potom…“

„Vidím nos a představuju si na něm bradavici, víc nic. Copak tobě se to nestává? Mně často uvázne v uchu třeba věta, ale nevím, kdo a kdy ji řekl. Občas slyším i tón řeči – ale co z toho?“

Hana se v duchu viděla vedle hrací skříně: světlo padalo oknem šikmo dovnitř, stropní lampa nebyla dosud rozsvícena; sklepnici oslovila žena s velkým nosem a na něco se německy zeptala. Ne, neptala se, spíš o něco požádala – o co? Muž u jejího stolu mlčel, mluvila ona.

„Měla pletenou vestu,“ pravila Hana znenadání. „Už se mi to ujasnilo: z tmavé vlny s nopky. Pěkná vesta.“

„Víš opravdu hodně! Okamžitě zavoláme kapitána – snad ho ještě stihneme v kanceláři.“

Navlékly kabáty a seběhly dolů. Před telefonní budkou došlo ke sporu: Hana namítala, že se jim vysmějí, snad by si to měly ještě promyslet. Kdyby na kriminálku přišel kdekdo s takovými hloupostmi! Božena odporovala a jako vždy prosadila svou. Sama zvedla sluchátko, vytočila číslo a ohlásila své jméno. V nádražní restauraci ji navštívil vysoký černovlasý kapitán, jména si bohužel nevšimla, když jí ukazoval průkaz. Vyptával se na Holanďanku s velkým nosem.

Byla přepojena dál a opakovala své věty. Potřetí už někdo vyslechl všecko, co chtěla říct. Zakoktala se a čekala, že ji onen hlas vyzve, aby zítra poslala přítelkyni na stanici Veřejné bezpečnosti, avšak místo toho slyšela otázku, mohou-li přijít hned.

Cestou se snažila podívat se na sebe ve skle výkladní skříně a hřebenem si pročísla vlasy. „Jsi hezká,“ zlobila ji Hana. „Až odříkám svou úlohu, dodám, že chceš panu kapitánovi oznámit něco mezi čtyřma očima. Pak zmizím a ty se mu vyznáš z lásky…“

„Přestaň žvanit!“

Strážmistr je vybídl, aby počkaly. Čtvrt hodiny seděly v místnosti s málo nábytkem proti fotografii prvního muže republiky a navzájem se přesvědčovaly, jak je v každém ohledu správné, že přišly, aspoň si potom nebudou muset nic vyčítat. Konečně je strážmistr odvedl do kanceláře, kde se od psacího stolu zvedl asi čtyřicetiletý muž; vypadal, že byl právě vytržen ze spánku.

„Jsem poručík Karda. Chcete nám něco sdělit?“

Božena ještě neztratila všechnu naději a vyslovila přání hovořit s kapitánem, který se v nádražní restauraci vyptával na Holanďana.

„Kapitán Slavík tu není,“ řekl Karda. „Nebude tu ani zítra ani pozítří.“

Pak už mluvila Hana a Božena jen poslouchala. Cítila zklamání, ale dospěla k názoru, že má také své výhody, jestliže kapitána už neuvidí: aspoň dřív zapomene.

„Není toho moc,“ zakončila vyprávění Hana, „třeba se mi vysmějete, ale moje přítelkyně i já jsme si myslely, že snad byste to měl vědět.“

Kardu tlačil žaludek, což se mu stávalo skoro pokaždé, když byl násilně probuzen. Musí se trochu napít a nadýchnout čerstvého vzduchu, aby potíže upravil. „Koruna leží blízko nádraží, viďte?“

„Tak sto padesát metrů od něho.“

„Víte jistě, o který den a hodinu se jedná?“

„Docela přesně.“

„Jak ten muž vypadal?“

Hana pokrčila rameny a snažila se popsat to, co věděla určitě a jasně: žena se silným nosem měla pletenou vestu s nopky a na něco se ptala.

„Vesta je důležitá.“

Karda před děvčata rozložil plán města a všichni tři se nad ním sklonili, přičemž Boženě spadly vlnité světlé vlasy do obličeje. Hermína tedy nešla do nádražní restaurace, nýbrž do Koruny, kde měla schůzku s nějakým mužem, jak řekla Trostovi. Kdo to byl, pro všechno na světě?

„Co víte o tom muži? Byl velký, malý, starý, elegantní, ošuntělý?“ vyzvídal poručík. „Měl brýle? Mluvil německy? Dal spropitné?“

„Snad mluvil německy – a nebo taky ne,“ zaváhala Hana. „Věřte mi, už se nepamatuju.“

Než se dívky dostaly ven, uplynula půlnoc. Karda se s nimi rozloučil u dveří a požádal je, aby ihned přišly, kdyby si vzpomněly na sebemenší maličkost.

Sotva se vzdálily několik metrů, Hana poznamenala: „Abych pravdu řekla, moc okouzlující mi ten tvůj ideál nepřipadal.“

6.

Nepříjemnosti se zatýkáním

„Tak znova: Každý ze čtyř traktoristů zoral za pět dnů devět hektarů. Kolik zorali dohromady?“

Janek vytáhl mezi zuby tužku z pusy. „Čtyři krát pět krát devět.“

Slavík chtěl se synem půl hodiny počítat a tu tedy měli za sebou. Hoch pracoval soustředěně a projevil ochotu začít po svém poklesku znovu. „Dobře,“ pochválil otec dítě. „Ještě jeden příklad a pak hajdy na kutě. Už je osm.“

V půl deváté se Janek přikryl a Slavík se v obývacím pokoji natáhl na gauč. Manželka se z večerního kursu vrací před desátou a on teď přemítal, co do té doby dělat. Číst? Dívat se na televizi? Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy vzal do ruky román. Vytáhl televizní přehled a našel, co dnes vysílají. Špionážní film. Ani televizor nezapnul. Zavřel oči a byl rád, že má devadesát minut ke klidnému přemýšlení a nemusí se přitom věnovat výhradně případu Bouwensové. Promítla se mu loňská dovolená, předloňská, pak Jankův šibalský obličej, ale potom už si hned zase připomněl, že nesmí pustit ze zřetele propagačního pracovníka Herrmannse ani vraždu Franze Haaginse. A ze všeho nejhezčí bylo, jak malý rozruch udělal Karda kvůli tomu, že po něm kdosi vystřelil. Slavíkovy myšlenky se zamlžily a upadl do příjemného polospánku, v němž se mu zjevil Karda s pistolí v ruce, skrývající se za autem, na které dopadal déšť kulek.

Odešel do kuchyně, napil se minerálky a připadal si svěžejší. Bylo těsně před desátou, žena musí brzo přijít. Jistě je utahaná po únavném dni, ale určitě jí zbylo dost síly na půlhodinku klidného rozhovoru. Klid a především čistý vzduch a neznečištěnou vodu vyhledával taky Krafft – ten který bydlel u Bruselu, ale narodil se ve Štrasburku, neměl státní příslušnost a zato měl tuberkulózu. V kriminalistových úvahách hrál svou roli, sice docela malou roličku, ale ze seznamu jej škrtnout nemohl už proto, že se Krafft vypařil právě tak jako Tschukuma a Trošt.

Kapitán usedl ke kuřáckému stolku, vzal do ruky brožuru s radami pro řidiče, přelétl odstavec o brzdění ve sněhu a blátě, dostal se k Pokynům pro autoturisty a najednou si všiml věty: „Praskne-li hnací řemen, může si řidič na krátkou vzdálenost vypomoci stočenou dámskou punčochou.“

Čmeláci ve Slavíkově lebce se rázem poplašili, jako by do nich zadula vichřice. Přečetl si větu znovu a pak ještě potřetí: „Může si vypomoci stočenou dámskou punčochou.“ Našel snad řešení? Slova v knížce nápadně podtrhl a vedle na papír připsal pro manželku vzkaz, že musí bezodkladně pryč – ať si svůj komentář k tomu odříká podle vlastní libosti.

Cestou do Klatov se vůbec neřídil předpisy o povolené rychlosti. Na stanici Veřejné bezpečnosti sháněl Kardu a dověděl se, že poručík donedávna vyslýchal dvě dívky a teprve před chvílí odešel domů. Do vozu tedy přisedl strážmistr, který vedl Slavíka ulicemi a uličkami. Před Kardovým domem jej kapitán požádal:

„Přiveďte mi ho, prosím vás, ale kdyby se někde objevila Kardova žena, nesmíte moje jméno vyslovit. Řekněte prostě, že na něj čeká kolega z Plzně.“

Po čtvrthodině vyšel Karda z domu: „Kouzelná noc,“ bručel. „Před deseti minutami jsem si podruhé lehal do postele.“

Strážmistra odvezli před budovu VB a vydali se vzhůru do Borovic. Poručík cestou vyprávěl o návštěvě dvou číšnic, jedné černé, druhé světlovlasé, a Slavík připustil, že jejich sdělení není bez zajímavosti.

„To není správná formulace,“ protestoval Karda. „Tím vám přece vypadává ze hry Kerkenaach!“

„A kdo tedy hraje dál?“

„Muž, který byl s Hermínou v restauraci, snad seženeme jeho popis. Musíme zjistit, kdo v té době navštívil Korunu, a potom…“

„Mimochodem – vy jste sloužil v dopravním oddělení, to znamená, že rozumíte automobilům. Odvážil byste se otevřít tajně kapoty vozů, které parkují za chatami?“

„Bez náčiní se nedá nic dělat a neobešlo by se to bez poškození.“

„Pak k tomu musíme vyzvat majitele aut. Budete hledat nový hnací řemen. Jako odborník jistě víte, že se dá nahradit stočenou dámskou punčochou.“

Několik okamžiků bylo ve voze ticho a pak Karda rozčileně zvolal: „Člověče! Proč mě tohle nenapadlo?“

Než zastavili před Liščí boudou, rozednívalo se už. V kuchyni svítili. Slavík zaklepal, hostinská otevřela a zeptala se: „Copak vy nikdy nespíte?“

„Někdy o dovolené. Můžete nám dát snídani?“

„Nahoře ale není uklizeno.“

Za čtvrt hodiny seděli Slavík s Kardou a hostinskou u kuchyňského stolu a pili lepší kávu, než jakou podávala hostům.

„Mám pocit, že tu jsme dnes naposledy,“ podotkl kapitán.

„Můj kolega a nadřízený občas rád věští, milá švagrová,“ podotkl Karda.

Když oba kriminalisté mířili k chatám, bylo už světlo. Zaklepali u manželů Barbírkových a Kolbergových a vyzvali je, aby s nimi zašli k autům. Minuli Deckera, který si připravoval rybářské náčiní, a Slavík mu vysvětlil, že jde o malou zkoušku technické vybavenosti.

Kerkenaach jim otevřel v koupacím plášti; za několik minut byl oblečen, a když procházeli smrkovým lesem, otázal se: „Souvisí to s pomalováním vozu?“

„Taky trochu,“ přisvědčil Slavík.

Jako první odemkl auto Barbírek. Uvolnil závěr kapoty a zvedl ji. Karda se sklonil k hnacímu řemenu dynama a ohmatal jej.

„Na kontrolu jdete trochu pozdě,“ řekl Decker, „a jestli si opravdu myslíte, že ta nešťastná Holanďanka jela s někým ve voze, nač prohlížíte motor?“ Kapota jeho vozu nepovolila a on se musel znovu vrátit k volantu.

Kolberg zvedl svou kapotu a podepřel ji. Karda se sklonil nad dynamo, ale okamžitě se zase napřímil s otázkou: „Jak dlouho je tenhle hnací řemen ve voze?“

„Čtvrt roku.“

„Lžete!“

„Zatýkám vás, pane Kolbergu,“ pravil Slavík a za zády uslyšel tlumený výkřik inženýrovy ženy. Kolberg zvedl ruce k obličeji, opět je však spustil a nepatrně přikývl na Slavíkův výrok, že v případě pokusu o útěk bude použito střelné zbraně.

Paní Barbírková se přitiskla k paži svého muže, nespustila Kolberga z očí a zakoktala: „Proboha – on?“

Slavík měl k pocitu triumfu daleko; přiznal si, že kromě Haaginsových a Barbírkových považoval Kolberga za nejméně podezřelého. „Půjdete s námi, inženýre Kolbergu. Ostatní si smějí vozy zamknout a všem děkuju.“

Nikdo se nehnul, nikdo nepromluvil slovo. Na malém parkovišti ve smrkovém lese panovalo mrtvé ticho; vzduch byl chladný a vlhký, na plechu automobilů se leskla rosa. Kolberg mlčky a nejapně pohyboval rty.

„Tak půjdeme,“ vybídl jej Slavík.

Bez odporu se nechal odvést k Liščí boudě. Nezvedl pohled ze země a na kapitánovy otázky odpovídal jednoslabičně. Ano, hnací řemen je nový, koupil jej u benzínové pumpy mezi Karlovými Vary a Plzní, jméno obce už neví.

„Zabil jste Hermínu Bouwensovou, pane Kolbergu?“ zeptal se Slavík.

Poprvé se muž podíval kriminalistovi do očí. „To jsem neudělal!“

„Dám si práci, abych to mohl dokázat.“

Za jízdy do Klatov nemluvili. Poručík seděl vzadu vedle inženýra a měl paži položenou za jeho zády na opěradle. V Kardově pracovně opakoval zatčený svou výpověď o tom, co dělal v den vraždy Hermíny Bouwensové: byl prý s manželkou v lese a večeřeli spolu v chatě.

„Kdo vám to dosvědčí?“

„Nejspíš nikdo.“

„Dokážu vám, že odpoledne jste byl s Holanďankou v Klatovech, a sice v restauraci Koruna. Zůstanete-h dál u svého tvrzení, přivedete do nepříjemné situace i svou ženu. Má vám přece dělat alibi?“

Kolberg ztrácel od minuty k minutě jistotu, přeříkával se i v nejjednodušších větách a někdy zapadal do dialektu, takže mu Slavík jen těžko rozuměl.

„V pět hodin jste měl se slečnou Bouwensovou schůzku v Koruně. Seděli jste u stolku vedle hrací skříně. Obsluhovala vás černovlasá sklepnice a bude proti vám vypovídat. Chápete konečně, že si zapíráním jen ubližujete?“

Kolberg přejížděl dlaněmi sem a tam po stole a Slavík se snažil představit si, jak tyto ruce strhly Holanďance punčochu. Ihned se však v duchu opravil, neboť tato teorie už zastarala: Hermína Kolbergovi dala punčochu sama.

„Věřím, že je těžké obětovat svůj domeček ze lží, ale vaše konstrukce se viklá ve všech rozích. Mám vás nejdřív konfrontovat se sklepnicí?“

Kolberg se oběma lokty opřel o desku stolu a kapitán se mu zadíval na pěšinku a na vlasy spadající dopředu. Slavík mlčel a čekal, neboť věděl, že ticho nahlodává vyslýchanému nervy, a že je Němec přeruší sám, dokonce snad přiznáním.

Ve škole jej učili, že pětadevadesát procent všech vyšetřovaných nesnese přerušení výslechu: za ticha v nich krystalizují odpovědi a derou se ven. Zbývajících pět procent jsou chladnokrevní otrlci, kteří odmlouvají, i když je identifikuje vlastní matka, a dokonce se dovedou hrubě zeptat, co že to ta stará žvaní za nesmysly. Z dětství Slavík znal hru na hypnotizéra: dva se navzájem dívají do očí a prohrává ten, kdo se dá dřív do smíchu. Tady prohrává ten, kdo dřív promluví. Vtom už Kolberg řekl: „Ano, byl jsem s Hermínou v Koruně, ale nezabil jsem ji.“

Slavík mu přes stůl přistrčil cigaretu a on po ní sáhl jako po záchranném laně. Zatímco si ji zapaloval a dychtivě kouřil, vzpomněl si kriminalista, že stejně lačně si vzal cigaretu i Haagins. Kolik těch zatčených ještě bude?

„S Hermínou jsem tančil, to už víte,“ pokračoval Kolberg. „Flirtoval jsem s ní a ujednali jsme si schůzku. Manželce jsem řekl, že vůz není docela v pořádku, že ho musím v Klatovech nechat prohlédnout. Ona autům vůbec nerozumí.“

Slavík vzal papír a tužku a zapisoval si body, k nimž se chtěl vrátit; považoval za lepší Kolberga nepřerušovat.

„V pět hodin jsme se měli sejít v Koruně – ten lokál navrhla Hermína sama. Dobře jsme se bavili, ačkoliv jsem začal mít dojem, že mě nebere vážně. Tvrdila, že nejsem jediný, kdo se do ní zamiloval, a dala najevo, že ostatní pro ni mohou vydat víc peněz.“ Pak spustil hlasitěji: „Nesnáším, když nás z Východu někdo lituje, a když mi ještě řekne ‚vy chudáci‘, strašně mě to rozčilí. Při návratu jsem už tušil, co přijde – a taky to přišlo: posměch mému vozu. Vím, že trabant není zrovna nejskvělejší auto, a navíc mi hned za Klatovy zhaslo světlo. Posvítila mí baterkou a já hned viděl, že se přetrhl řemen. Pochopitelně dělala vtipy, ale aspoň mi poradila, že se vše dá napravit stočenou punčochou; opravdu se to povedlo a jeli jsme dál.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi půl deváté. Hermína si mě přestala dobírat a vytvořila se nálada, na jakou jsem od začátku čekal. Cestou jsem zastavil a pokusil se ji políbit. Bránila se tak odhodlaně, až jsem pochopil, že to myslí vážně. Vystoupila z vozu a já utíkal za ní. Omluvil jsem se a prosil, aby se vrátila, že se jí už nedotknu. Šla však dál. Běžel jsem za ní, dokud mi to nezačalo připadat hloupé, pak jsem se otočil zpátky k autu a šlápl na plyn.“

„Co vaše paní?“

„Hubovala, kde jsem tak dlouho. Vymluvil jsem se, že oprava se protáhla, a já musel čekat. Nazítří se rozkřiklo, že Hermína byla zavražděna, a mě to pochopitelně hrozně vylekalo. Hned mi napadlo, že budu podezřelý, vyjde-li moje schůzka najevo. Manželce jsem přiznal, kde jsem odpoledne i večer byl, a uprosil ji, aby mě kryla. Ztropila obrovský rámus, ale nakonec souhlasila s mým návrhem vypovídat, že jsme odpoledne strávili spolu v lese.“

„Jaký vojenský výcvik jste prodělal?“

„Osmnáct měsíců u lidové armády.“

„Kterou pistolí jste na vojně střílel?“

„Makarovkou.“

„Ráže?“

„Už nevím.“

Slavík to však věděl: devět milimetrů. Odmlčel se a doufal, že Kolberg ani nadále ticho nesnese, začne se zaplétat do rozporů a nakonec řekne pravdu. Hermína přece nezahynula pádem ze skály.

„Kde všude v cizině jste byl před cestou do Československa?“

„Před dvěma roky v Maďarsku.“

„A co západní Evropa?“

„Tu vůbec neznám.“

„V Anglii jste nebyl?“

Kolberg si Slavíka prohlédl, jako by se kriminalista právě pomátl na rozumu. „Jakpak bych se tam asi dostal?“

„Odkud máte pistoli, z které jste střelil na slečnu Bouwensovou?“

Když Kolberg promluvil, zněla jeho slova jako chrčení: „Tohle už je opravdu k zešílení. Půjdete-li na mě dál s takovými nesmysly, neřeknu ani slovo.“

„Přece nemůžete chtít, abych tu vaši historku spolkl, pane Kolbergu. Proč nepřiznáte, že jste Bouwensovou shodil přes zábradlí?“

„Protože jsem to neudělal.“

Slavík si dal vylíčit, kdy z Koruny odešli, o čem se bavili, a kdo tam ještě seděl. Kde se Kolberg pokusil Holanďanku políbit? Kdy vystoupila a v kterých místech ji viděl naposledy?

„Zajedeme tam,“ pravil kapitán, „a vy mi ukážete, kde to bylo. U prokurátora si přirozeně vyžádám zatykač pro podezření z vraždy a vy si uvědomte, že působí dobrým dojmem, mohu-li ve svém hlášení uvést: ,Zatčený se přiznal.‘“

Němec znenadání vykřikl, že je nevinný; napřáhl vpřed ruce, jako by na nich bylo vidět, zda vraždily či ne.

„Od začátku jste klamal úřady, pane Kolbergu. Připravil jste si vymyšlenou historku a my jsme vám na m přišli. Prozradím vám, že jsme si kvůli ní mockrát lámali hlavu.“ Čmeláci se probudili ze spánku a Slavík podle toho poznal, že dostal zlost, a to se nesmí vyslýchajícímu stát. Aby se uklidnil, začal uvažovat o tom, že proces založený jen na podezření vrhá špatné světlo. Musí inženýra zmáčknout a jeho pohádku kousek po kousku rozbořit. I když si přitom občas zahraje na vzteklého, ve skutečnosti musí zůstat klidný a jasně uvažovat. Pohlédl do vyčerpaného obličeje a na křečovitě propletené prsty před sebou a zeptal se: „Kde jste sehnal nový klínový řemen?“

„Den po Hermínině smrti jsem zajel do Klatov. Tam jsem jej koupil.“

„Co se stalo s punčochou?“

„Zahrabal jsem ji v lese.“

„Našel byste to místo?“

Zavrtěl hlavou.

„Asi by nepomohla ani vám, ani mně. Cítíte ulehčení, že jste řekl aspoň trochu pravdy?“

Kolberg přikývl, ale najednou jako by se polekal, že spadl do léčky, a vyhrkl: „Ne trochu, všechno jsme řekli“

„Budu vás vyslýchat dál a ostatní mi pomůžou. Dáme si čas a každé vaše slovo prověříme. Každou minutu onoho tragického večera budete znovu a znovu prožívat. Doufám, že se brzy odhodláte k doznání. Pak si promluvíme hlavně o pistoli.“

Slavík dal Němce odvést. Sdělil Kardovi, co zatčený vypověděl, a prohovořil s ním, co ještě musí zařídit. Nadiktoval návrh na vystavení zatykače a pak se rozjel vzhůru k Liščí boudě. Pokoušel se najít souvislost mezi výstřely na Kardu a tím, co Kolberg připustil a co nejspíš asi skutečně dělal. Nedostal se však ani o kousek dál. Dosud také nezjistili, mluvil-li inženýr vůbec s Haaginsem. A v NDR se pistole ráže čtyři milimetry také nepovalují na ulici.

Paní Kolbergovou kapitán našel v chatě. Obličej jí leknutím zkameněl, v každém ryse se zračila otázka i strach. Slavík na ní poznal, jak mnoho síly ji stálo rozčilení uplynulých dnů i stále dotírající úzkost, že manžel může být odhalen.

„Nechci na vás jít záludně,“ začal, „nehodlám předstírat doznání vašeho manžela, že Bouwensovou zavraždil. Připouští však, že s ní byl v Klatovech v restauraci a že ji svezl autem. Známe už taky zápletku s klínovým řemenem a punčochou. Proč jste kryla svého muže a nás obelhávala?“

Její hlas zněl zastřeně: „Bála jsem se, že se z té záležitosti nedostane. Všechno přece napovídalo, že Hermínu zabil. Jenže on to nemohl udělat.“

„Proč ne?“

„Znám ho. Je to hodný člověk a trošku zbabělý. Honí se za každou sukní a Holanďanka mu dosud chyběla ve sbírce, tak si mohl nohy uběhat. Já jsem mu tu pohádku s opravou vozu taky nevěřila. Vůbec si nedovedete představit, jak rafinovaně dovede lhát.“

„Ale ano, dovedu.“

Paní Kolbergová k němu rychle vzhlédla, protože si uvědomila, jaké se dopustila chyby. „Přistoupila jsem na podvod ze strachu, že se jinak nedostane z podezření, a poněvadž vím, že není schopen vraždit. Kromě toho,“ dodala tak tiše, že jí Slavík jen stěží rozuměl, „je to můj muž.“

„Holanďanka se mu prý posmívala, že nemá tolik peněz jako ostatní a že jezdí trabantem, a ne mercedesem. Nejspíš ho tak dopálila, že ji shodil přes zábradlí. To by nebyla vražda, nýbrž zabití nebo těžké ublížení na těle se smrtelným následkem. Za to by dostal nejvýš pět let, snad i…“

„Na tohle mě nechytíte. Vím, že můj muž…“

„Nesmíte odjet,“ přerušil ji Slavík. „V nejbližších dnech se vás ještě na leccos zeptám a prokurátor se s vámi možná začne bavit na téma klamání úřadů. Abych nezapomněl: nejspíš nemáte žádné alibi pro onen večer, viďte?“

„Nevyšla jsem z chaty.“

„Nikdo vás neviděl? Mohla jste přece zrovna tak dobře na procházce potkat Bouwensovou u Jakubovy stěny, došlo třeba k výměně názorů – nezačala jste jí zase vyčítat? Už jednou jste se přece pohádaly.“

„To víte od učitelky.“

„Oč tehdy šlo?“

„Zeptala jsem se jí, je-li u nich doma zvykem točit se kolem ženatého muže.“

„Vraťme se k mé původní otázce: Třeba jste slečnu Bouwensovou potkala a pustila se do ní. Jak vidím, jste statná žena, sportovní typ.“

„Měl byste se pomalu rozhodnout, považujete-li za vraha mého muže nebo mě.“

Slavík uznal, že to trochu přehnal. „Učila jste se střílet?“

„Střílet?“

„Proč ne? Mohla jste kdysi sloužit u policie, kromě toho jsou u vás sportovní organizace.“

Přikývla. „Někdy v zahradě střílíme z malého luku do terče. To se mi dost daří.“

Jenomže já hledám ráži čtyři milimetry, namítl v duchu Slavík, ty zatraceně nepříjemné čtyři milimetry.

„Máte pravdu,“ přitakal Karda psovodovi, „je to jen okrajový problém, ale přesto bychom měli vědět, kdo mercedesku pomaloval.“

Na parkovišti za chatami stáli čtyři muži s vyhrnutými límci a s rukama v kapsách a pes. Mlha jim navlhčila šaty a rozvěsila závoje mezi stromy. Bylo bezvětří a tak ticho, že slyšeli, když někde spadla kapka.

„Pes nám už nepomůže,“ podotkl psovod.

„Snad něco najdeme podél cesty.“ Karda navrhl, aby vzali psa na dlouhou šňůru a prošli s ním bukovým hájem. Trmáceli se přes balvany, větvemi a listím, klopýtali a kleli. Za chvíli byli promočení až po kolena. Muž vedle Kardy se zeptal, co vůbec čeká, že najdou.

„Myslíš, že se ten chlap vláčí dál s kbelíkem a štětkou?“ osopil se naň poručík.

„Někam je zahrabal.“

„Tak ať pes ukáže, jestli něco dovede.“

Když odpočívali, rozhovořil se psovod na téma, co lze od zvířete očekávat a co ne. Pes může sledovat čerstvou stopu na vzdálenost několika kilometrů, a v případě, že pronásledovaný přebrodil potok, najde ji na protějším břehu. Ovšem teď už mu nemohou dát znovu očichat barvu, kterou byl vůz pomalován.

„Jen ať si na ni vzpomene.“

„Chcete od něho trochu moc, uplynulo už několik dní.“

Karda se nedal zmást. „V Glasgowě mají psa – Nelson se jmenuje – ten zvětří mrtvolu metr pod zemí. Komisaři Varneyovi vyčenichal mrtvého novináře – nevím, jestli se ještě pamatujete, stalo se to v Anglii při mistrovství světa v kopané. Doufám, že Československo nemá horší psy než Británie.“

Pes vyslídil zdechlou lišku a kriminalisté našli hadičku z jízdního kola. Prohlíželi prázdné plechovky, ale v žádné nebyla stopa po černé barvě. Stále častěji se vraceli na cestičku a Karda musel dobrým příkladem vpřed, jinak by je už do podrostu nedostal. Z lesa přinášeli krabice od sušenek a cigaretové obaly; nadávali‘ na počasí, ale patřilo to muži, který jim tento úkol přikázal: kapitánu Slavíkovi. Ten si teď sedí v suchu a snaží se přinutit inženýra Kolberga, aby se přiznal k vraždě Hermíny Bouwensové.

Na silnici hledání vzdali. „Vsadím se, že neznámý tady nasedl na nějaký dopravní prostředek. Stopa končí příliš náhle.“

„Nelson by byl…,“ Karda větu nedokončil, neboť si uvědomil, že by jim křivdil.

Postáli ještě chvilku v jalové a trochu podrážděné debatě. Karda se opíral o zábradlí dřevěného můstku přes potok, jehož pilíře byly tak staré, až se zdálo, že zapustily do vody kořeny. Štěrbinami mezi příčnými trámy poručík viděl na dno potoka; bylo tam šero a nepříjemně chladno dokonce i pro žáby. Poslal své lidi zpět a vydal se vzhůru do Borovic: nejdříve alejí zplanělých ovocných stromů, za ní silnice vyskočila na kopečku do větru, který vál přes pohoří a vůbec nevoněl. Karda kráčel podél příkopu po písku vyplaveném vodou do běla a přitom si v duchu spojil Slavíkovu zásadu o nutnosti vrátit se vždy k východisku případu s pravidlem, že nic není horšího, než upnout se k nepotvrzené úvaze. Co ale mohl proti tomu dělat? Byl prostě přesvědčen, že mercedesku obchodníka Trosta pomaloval Machonín. Dnes ráno doufal nalézt kbelík se zbytky barvy a s otisky Machonínových prstů. Proč však vesnický podivín považuje krasavce Trosta za vraha? Chtěl se snad na jednom Němci pomstít za všechny tím, že jej obviní? Kolberg je také Němec, ze Cvikova; i tam Čechoslováci museli pracovat na válečné výrobě, Sasové se rovněž podíleli na obsazení Československa v osmatřicátém a devětatřicátém roce, Sasové také sloužili v Heydrichově SS. Jestli se tedy Machonín chtěl pomstít Němcům, nemusel si za oběť vybírat právě Trosta.

Ve služební místnosti v Borovicích se Karda opřel o kachlová kamna. Pronesl otřepané fráze o počasí, které se na horách dovede obrátit ze dne na den – před týdnem se ještě dalo ležet na slunci a dnes už je podzim. Člověku přijde teplo v pokoji vhod.

„Zajistili jsme Kolberga,“ oznámil potom. „V podezření se skoro topí.“ Karda cítil vlhkost v botách a napadlo mu, není-li všechna jeho námaha zbytečná. U každého případu zůstane něco nedořešeného, nějaká maličkost, o které se už nikdy nemluví. Nemůžeme se přece rozkrájet, když se vyšetřování rozbíhá do tolika směrů a na místa od sebe vzdálená. „Náš první podezřelý byl Machonín,“ pokračoval. „Pamatuješ, jak jste ho sem přivedli? Machonín, vesnický blázen. Málokdy jsem potkal osobu, na niž by se toto označení méně hodilo. Machonín je lišák. Němci mu jednou málem stáhli kůži přes uši a on si to zapamatoval. Teď si dává zatraceně pozor, aby se mu něco podobného neopakovalo, a stále ještě nezapomněl, jací lidé ho tenkrát div neskalpovali. Má před nimi až zbytečný strach.“

Když se Karda ohřál, pustil se silnicí do kopce. Machonína našel v kuchyni; byl sám. Před sebou měl stoličku nohami vzhůru a zkoušel, jak drží. „Všecko je rozbité.“

„Když už jsem se dostal do Borovic,“ spustil poručík, „napadlo mě podívat se k vám. Máme přece nějaký ten dloužek k vyrovnání, viďte?“

Muž se nevesele usmál a stoličku postavil. Ukázal na lavici pod oknem a Karda usedl. Machonín podal plechovku s tabákem, nacpal si dýmku a poručík si utočil cigaretu. Než pozvedl svitek ke rtům k olíznutí, podotkl: „Vraha už máme.“

„Jo?“

„Nemusel jste auto pomalovat, byli bychom ho stejně našli.“

„Nic jsem nepomaloval.“

„Ale ano.“ Karda cvakl zapalovačem. „Pes sledoval vaši stopu. Skončila na silnici, protože tam jste nasedl na nějaký dopravní prostředek. Jak dlouho, myslíte, potrvá, než najdeme řidiče, který vás svezl? Stačí výzva do novin s vypsáním odměny a hned se přihlásí. A potom jste, Machoníne, v koncích. Tak s kým jste přijel?“

„S nikým a auto jsem nepomaloval.“

„Dobrá, nechrne toho. Jak jsem řekl, vraha už máme a jestli ni a tam zůstane nějaká nejasnost, o nic nejde. Máme jinou práci. – Ten tabák je prima.“

Chvíli seděli mlčky a kouřili. „Můj nadřízený vás tenkrát chtěl zajistit,“ začal Karda znovu. „Vždyť je znáte, ty mladé z města: študovali, dobře jim to myslí, ale jsou hrr. Povídal jsem mu: Machonín něco tají, ale ten nevraždil. Že jsem měl pravdu?“

„Netajím vůbec nic.“

„Víte, že to byl Němec; nechtěl jste nám o tom říct, poněvadž se Němců bojíte. Byl to Němec v německém autě. V malém autě.“

„Ve velkém.“

Karda věděl, že teď by každý vyšetřující sklapl past: Tak vy tedy víte, jaký vůz to byl, vy jste jej viděl, znáte tedy i řidiče, jak vypadal? Které auto vám připadá velké? Podívejte se tady do katalogu a ukažte nám jaký typ… Taková taktika by nebyla správná, Machonín by svou větu odvolal a stáhl se do ulity.

„Ve velkém,“ opakoval poručík. „Sel jste ten večer z práce, jenže ne Uhlířskou stezkou, jak tvrdíte, a uviděl jste to auto. Bál jste se, že byste musel v procesu svědčit a že by se vaše jméno dostalo do novin. Teď už je strach zbytečný: vraha jsme našli i bez vaší pomoci a k tomu dodávám: bohužel. Nic vám ovšem nevyčítám. Mimochodem – nemáte něco k napití?“

Machonín se odšoural k plotně, vrátil se s hliněným hrnkem a nalil do sklenice sladovou kávu. „Mléko je ve sklepě.“

„Nemusí být. Půl dne jsem pobíhal v lese a vyschlo mi. Bylo to tedy velké auto, to se i ve tmě rozezná. Chtěl jste vraha usvědčil, proto jste na jeho vůz namaloval to slovo. Nikdo neměl vědět, že jsme tip dostali od vás.“ Poručík znovu upil a utočil si další cigaretu. „Chápu, že se Němců po svých zkušenostech bojíte, i když dnes už zbytečně. Viděl jste, jak z velkého vozu s německou značkou vystupuje muž a za ním žena. Zastavili se u zábradlí a muž srazil ženu dolů. Několikrát vykřikla.“

„Jen jednou…“

Karda pečlivě jazykem navlhčil papírek. „Ovšem – její obličej zůstal i po smrti tak klidný, že zřejmě neměla k leknutí čas. Muž se potom vrátil do vozu. Rozsvítila se nástropní lampička a vy jste ho na okamžik přece zahlédl – je-li statný, nebo co má na sobě. Všiml jste si možná i jeho způsobu chůze. Je jistě zajímavé pozorovat, co udělá muž, který právě shodil ženu do propasti.“

„Sundal brýle a zakryl si rukou oči.“

Karda uvolnil sevření ruky na kávové sklenici, jejíž reliéf se mu vytiskl do prstů; podivil se, že nádoba tlakem nepraskla. „Ale třeskla taky rána, viďte? Výstřel?“

Machonín neodpověděl; ve štěrbině dřevěné desky stolu ryl nehtem, který byl široký, prasklý a budil zdání, že by mohl odolat náporu každých nůžek. „Výstřel? To nevím.“

„Neslyšel jste ránu, pane Machoníne? No tak! Vždyť žena vykřikla a vy jste viděl, jak ji shodil dolů.“

„Neviděl, ale pak tam ležela.“

„Ano, ležela dole. A muž sundal brýle. – Pane Machoníne, snad bych si přece dal doušek mléka.“

„Je to jenom kozí.“

„Člověče, teď je to pro mne ta nejlepší pochoutka!“

Slavík stál před Liščí boudou ve větru, který rozehnal mraky. Bylo kupodivu daleko vidět, jako se stává v prvních podzimních dnech. Vrcholy Můstku a Svatoboru se zdály na dosah. S metrem v ruce a podle náčrtku rekonstruoval, kam až dojel Kardův vůz, zatímco na něj dopadaly střely. Postoupil na místo, kde se nalezly nábojnice, a ohlédl se nahoru do okna, odkud padaly. Otázka, kam se poděla pistole, zůstala ovšem nevyřešená.

O čtvrt hodiny později seděl kapitán proti paní Haaginsové. Dřív než se jí mohl začít vyptávat, musel sám zodpovědět celou řadu otázek. Bystře a tvrdošíjně hledala právní ochranu pro svého muže. Kapitán jí musel hláskovat jména československých úřadů a ona si je zapisovala. Poradil jí, aby hájením zájmů svého muže pověřila právníka, a informoval ji, že nizozemské vyslanectví má právo sledovat řízení. Situace zatím vypadá tak, že prokurátor podal žalobu pro pokus o vraždu a porušení zákona o držení sdělných zbraní, a vydal zatykač.

Slavík se pokusil poněkud zmírnit drtivý účinek svých slov: „Pokus o vraždu není ještě vražda a pravděpodobně se vašemu muži i obhajobě podaří přesvědčit soud, že jde pouze o pokus o zabití. K tomu však potřebujeme taky upřímnost z vaší strany. Mohla byste mi, prosím, vylíčit sled událostí?“

Od paní Haaginsové se nedověděl nic nového. Zaslechla rány, viděla svého muže u okna, ale vůbec jí nenapadlo, že střílel on. „Copak má v každé kapse pistoli jen proto, že jeho bratr prodával zbraně? Revolver si s sebou nevzal.“

„Víte to jistě?“

„Balím mu zavazadla a kartáčuju šaty. Dvaadvacet let je mým mužem.“

„Co jste udělala, když třeskly výstřely?“

„Vyběhla jsem z pokoje a utíkala po schodech dolů.“

„Neměla jste strach? A neodnesla jste přitom manželovu zbraň?“

„Už jste slyšel, mladíku, že můj muž žádnou neměl, nemohla jsem ji tedy odnést.“ V rozčilení mísila do řeči holandská slova. „Copak to nedovedete pochopit?“

„Jaké pistole má doma – myslím k soukromé potřebě?“

„Nejmilejší je mu kanadský browning třiapadesát, kromě toho má Astru čtyřstovku, dánskou Shouboe a pomalou waltrovku PP – tu má už kdekdo.“

„Vy se ale vyznáte!“

„To přináší denní styk.“

„Střílíte taky? Jakou zbraň máte nejradši?“

„Těžko odpovědět. O dámských pistolích nemám valné mínění. Zbraň je vážná záležitost a žádná hračka. Když se ptáte, tak tedy slušná už je Beretta sedmdesátka.“

„Ráže sedm pětašedesát.“

Přikývla. „Pořád ještě kapesní pistole, ale má sílu.“

„Přivezla jste si ji s sebou?“

„Pochopitelně ne, to je přece zakázáno.“

„Na mého spolupracovníka bylo vystřeleno ze zbraně stejné ráže.“

„Jsem teď asi podezřelá.“

„Milostivá paní,“ pravil Slavík zdvořile, „to jste byla předtím taky.“

Brzy nato se rozloučil a zamířil k chatám. Některé měly okenice zavřené; z předposlední, v níž bydlel Decker, se otevřeným oknem ozývala hudba a někdo k ní s chutí hvízdal.

„Ach, to jste vy,“ řekl Němec, když Slavík vkročil do dveří, a vypnul tranzistorové rádio. „Aspoň se s vámi můžu rozloučit. Pozítří mi končí dovolená. Spolková dráha nerada vidí, když se nedodržuje jízdní řád.“

„Ještě něco mi dlužíte.“

„Říkám vám znovu: seděl jsem spokojeně ve srubu a…“

„S tím už přestaňte.“ Slavík poslouchal, jestli tato vzpomínka čmeláky zase vyburcuje. „Mám jinou otázku: co víte o střelbě předevčírem večer?“

„Nic jsem neviděl ani neslyšel. Nejspíš jsem už spal.“

„Krátce předtím jste s Troštem seděl v jídelně.“

„Jen jsme si vypili skleničku. Šel mi svými vědomostmi o pivu na nervy. Odcházeli jsme spolu, ale Trošt se od špičky lesa vrátil. Zapomněl si prý deštník.“

„Dohonil vás?“

„Víc jsem ho neviděl. Nazítří ráno odjel.“

Prohodili ještě několik vět o změně počasí a o nádherné vyhlídce. Když se shodli, že tento kraj poskytuje v každém ročním období jiné krásy, uvědomili si, jaká se v těchto nevinně znějících slovech skrývá síla; pojmy „krásný kraj“ a „domov“ probudily další asociace: „návrat domů“, „ztráta domova“ a „touha po vlasti“. Oba chápali, že o kouzlu zdejších kopců a údolí nelze mluvit, aniž by nezabolely staré rány.

„Šťastnou cestu,“ popřál Slavík.

„Srdečný dík. A doufejme, že Kolberg je vrah.“

„Přejete mu to?“

„Jemu ne, ale vám.“

Ruku si nepodali. Slavík se vrátil k boudě a zeptal se hostinského, vrátil-li se Trošt tehdy večer pro deštník.

„Neviděl jsem ho,“ tvrdil Vilém.

Za jízdy dolů do Plzně se probudili čmeláci, udělali si rozcvičku a zakončili ji hodně divoce. Slavík musel zastavit a projít se po kraji chodníku. Tím přivedl roj opět k rozumu a mohl pokračovat v jízdě. Cestou si umiňoval, že až tenhle případ uzavře, dá si přidělit práci, při níž může odpoledne pravidelně končit a na dvě hodiny denně si sedne k Jankovi: budou probírat třídní poměry ve staré Babylónii, nerostné bohatství na Slovensku a vypočítají, kolik mléka vytěží družstvo, když tolik a tolik krav nadojí denně tolik a tolik litrů. V neděli si zajedou do údolí Radbuzy a postaví tam spolu přehradu s mlýnským kolem. Se ženou a chlapcem bude prožívat pěkné dny.

V ústředí se už od vrátného dověděl, že má přijít k nadřízenému.

„Potěšující zprávy,“ spustil hned major. „Přišlo hlášení, že před srubem, u něhož jste byl přepaden, se našly otisky prstů, dva knoflíky, kapesník a jízdenka z mnichovské tramvaje. Spolupracovníci se zatím dotázali počítače a ten vyplivl seznam občanů Spolkové republiky, kteří v uplynulých šesti letech navštívili současně s Deckerem Československo.“

„Jednoho z nich už znám: asi padesátník, dvojitá brada, brýle, šedivé vlasy.“

„Jak jste daleko s Kolbergem?“

„Důkazy jsou, až na tu pistoli. Ovšem velice bych uvítal, kdyby se přiznal.“

„Čeká na vás Voleník.“

Odborníka na zbraně Slavík našel v místnosti, která představovala kombinaci mezi zámečnickou dílnou a chemickou laboratoří. Voleník měl na stole rozložené součástky automatické pistole a právě se díval hlavní proti oknu. „Konečně mám v ruce australskou X trojku! Uzávěr z hliníku a zásobník se nasazuje shora.“

„Kvůli tomu jste mě asi nepozval.“

„To víte, že ne – spíš kvůli tomu vašemu Holanďanovi. Jste vedle!“ oznámil s nelíčenou radostí. „V nauce o zbraních jste nedával pozor! Pokud pistole vyhazuje doprava, musí střelec stát vlevo od místa, kde byly nalezeny nábojnice, je to tak?“

„Ovšem.“

„Na každé nábojnici zůstanou stopy po zásobníku. Prohlédl jsem je – byly vystřeleny ze staré waltrovky trojky. Rok výroby?“

Slavík pokrčil rameny.

„U mne byste u zkoušky propadl: devatenáct set deset. Je to jediná zbraň, která vyhazuje doleva – a vy to nevíte!“

Slavík se chytil za hlavu. „Samozřejmě, o tom jsem slyšel. Stará waltrovka trojka. Ten typ se mi ještě nedostal do ruky.“

„Až mě navštívíte v Praze, ukážu vám ho.“

„Pak tedy Haagins nemohl střílet.“

„Karda viděl, u kterého okna Holanďan stál, výstřely ale padly z okna víc vpravo. Z okna v chodbě.“

Slavíkovi čmeláci začali vzrušeně protestovat. „Vypadá to na pěknou ostudu. Pošlete mi písemné zdůvodnění?“

„Nejpozději zítra. Až vám někdy zbude hodinka času, vypůjčte si Atlas střelných zbraní od Alberta Preusse a pilujte své znalosti.“ Voleník vzal znovu do ruky rukojeť australské strojní pistole a vážil ji na dlani. „Neměl byste chuť věnovat se zbraním intenzivněji?“

„Copak o chuť.“

„Snad jednou nadřízení vyhoví mé žádosti a přidělí mi asistenta. Znám spoustu věcí, k nimž se ostatní musí teprve s námahou propracovávat. Proč bych je měl odnést do hrobu? Nejdřív ale sprovoďte ze světa tenhle případ.“

Dopoledne přineslo Slavíkovi další hořkou hodinku: musel Voleníkův objev sdělit státnímu zástupci a požádat o odvolání zatykače na Haaginse.

„Nezdá se vám, že jste jednal ukvapeně?“ zeptal se prokurátor.

Kapitánovi se nechtělo zodpovědět otázku přímo, proto jenom řekl: „Nejsem odborník na zbraně.“

„Zatykač smí být vyžádán jen po pečlivém posouzení všech okolností,“ odříkal státní zástupce. „Musím vám udělit důtku, kapitáne Slavíku.“ Pak se na Slavíka sneslo všechno, to si on sám stejně vyčítal; přednášeno to bylo s odporem, jako by prokurátor právě spolkl ropuchu.

Když mytí hlavy skončilo, Slavík si neodpustil větu: „Odpovědnost za vystavení zatykače leží beztak na vás, poněvadž jste jistě věděl, že waltrovka trojka vyhazuje doleva.“ Prokurátor pak už podpis i razítko připojil na formulář mlčky.

O dvě hodiny později vyšel Haagins se Slavíkem ze vrat věznice, kde byl Holanďan držen ve vyšetřovací vazbě. Když se tato situace líčívá v románech, dokreslí ji obvykle autor prudce svítícím sluncem, k němuž propuštěný vězeň zvedne oči, a děvčaty na štíhlých nožkách, která cupají kolem. Tentokrát však vál studený vítr s příchutí sazí a větru a potkali jen přihrblou ženu v šatové zástěře, která po silnici táhla vozík s briketami.

„Snad nebudete nic namítat, opustím-li vaši pohostinnou zemi co nejdříve, kapitáne?“ zeptal se Haagins.

Slavíkovi čmeláci zřejmě neměli smysl pro sarkasmus: všichni se naráz postavili na zadní; nevěděl dost přesně, kolik nohou čmeláci mají – předpokládal, že šest.

„Nemám důvod vám bránit a na vašem místě bych určitě vyslovil totéž přání. Dovolte ještě, abych vám řekl, že jste byl ten nejsympatičtější vězeň, jakého jsem dosud měl.“

„Vy lichotníku,“ pravil Haagins a chytil se za srdce.

7.

Pleťový krém

Zatímco kapitán s Haaginsem ujížděli nahoru k Liščí boudě, rekapituloval Slavík události: „Někdo tedy vystřelil z okna v chodbě a pravděpodobně mířil jen na zadek vozu, poněvadž nechtěl zasáhnout mého spolupracovníka, nýbrž vás přivést do podezření. Vaše paní byla sice v domě, ale jaký by ona měla důvod? Domníváte se, že vám tuhle lumpárnu připravil Trošt? Je přece zkušený střelec.“

„Ten chlap!“ zavrčel Haagins. „Považoval jsem ho za větroplacha, zástěrkáře a taky za prohnaného v každém směru – ovšem takovéhle sprosťáctví by bylo skoro geniální.“

„Představuju si to takhle: Trošt se vrátil do domu, aniž ho někdo viděl. Doplížil se nahoru po schodech a vyslechl ne zrovna přátelský rozhovor mezi vámi a mým kolegou. Sotva Karda s hostinským sestoupili po schodech, přitiskl se do výklenku a potom vystřelil z okna v chodbě. Vaše paní musela běžet kolem něho. Utekl zadními dveřmi.“

„Myslel, že nemluvím pravdu, když jsem mu vyprávěl o novém zaměření mé firmy, a hlavně mi chtěl překazit navázání styků se zdejší továrnou na hračky. Nebral jsem bohužel jeho vyhrožování vážně. Zakročíte proti němu?“

„To půjde těžko, copak víme, kde se teď vůbec zdržuje? Věřím, že se všechno událo přesně tak, jak jsme to právě zrekonstruovali, ale chybí důkaz.“

„Nejste teď, kapitáne, snad najednou zbytečně opatrný při požadování zatykače?“

Zatímco vystupovali před Liščí boudou, bylo nebe zatažené, jako by každou chvíli měla nastat průtrž mračen. Hostinský vyvalil oči, sotva Haaginse spatřil.

„Připravte účet,“ řekl Holanďan. „Moje paní je nahoře?“

„Ano, prosím,“ vyrazil Vilém. „Účet, samozřejmě.“ Rozhodil paže v gestu, které mělo znamenat, že svět je plný překvapení.

„Vzpamatujte se,“ vyzval jej Slavík.

„Pojďte dál. Švagr na vás čeká v zadním pokoji.“

Vázanka visela Kardovi nakřivo a límeček měl rozepnutý; vypadal spíš jako manžel hašteřivé ženy či otec mnoha dětí – nebo oboje. „Jsme na špatné stopě,“ zavrčel poručík.

„Byli jsme na špatné stopě,“ opravil ho Slavík. „Na váš vůz nestřílel Haagins, ale pravděpodobně Trošt, který není jen odborník přes pivo, ale i dokonalejší střelec než vy a já. Haaginse už asi sevřela manželka do náruče.“

„Pokud jsem mluvil o špatné stopě, nemyslel jsem Haaginse.“ Karda vylíčil, co se dověděl od Machonína. „Zpočátku si neuvědomoval, že mi vypráví podrobnosti, o nichž jsem dosud nevěděl. Nakonec připustil, že chtěl pomalovat Trostovo auto, jenže Trošt nenosí brýle a taky není jediný, kdo sem přijel v mercedesu dvě stě dvacet.“

Slavík rázem pochopil, ale bál se uvěřit a dopřát si pocit radosti, poněvadž mohla být neopodstatněná, a on by se pak dožil krutého zklamání. „Kde vězí Kerkenaach?“

„Vilém myslí, že ve svém pokoji.“

Jako už tolikrát od smrti Hermíny Bouwensové vykročili kapitán s poručíkem k chatám. Kerkenaacha našli při balení. Ihned se jich zeptal: „Co je s mým šéfem?“

„Kvůli němu nejdeme,“ vysvětlil Slavík. „Upozorňuju vás, že vám doznání může ulehči* situaci poněvadž jste srazil Holanďanku ze skály.“

Kerkenaach vyhrkl: „To je přece…“

„Nezapleťte se do lží. Viděl vás tam muž, který bude vypovídat pod přísahou. Hermínu jste miloval, vyplývá to z vašeho dopisu. Chtěl jste se s ní tady na horách domluvit, ale vodila vás za nos. Flirtovala skoro s každým, pravděpodobně proto, aby vás trápila.“

Kerkenaach měl tak sevřené rty, že z nich zmizela všechna krev. „Bůh ví, jak mě trápila,“ zašeptal.

„V ten den měla schůzku s Kolbergem, snad aby vám tím způsobila bolest. Potkal jste ji na silnici a vzal do auta. Začala se vám vysmívat a okamžitě spustila o svém setkání s německým inženýrem. Nad Jakubovou stěnou jste zastavil, hodlal jste uskutečnit svůj dlouho připravovaný rozhovor s ní. Vystupoval jste z vozu už s úmyslem zabít ji?“

„Ne!“ Kerkenaach se snažil udržet klid v hlase. „Neměl a taky jsem ji…“

„Pošklebovala se vám dál a tak jste ji ve slepém vzteku zastřelil. Nezbývá, než abyste se přiznal.“

Kerkenaach neodpověděl a jako vždy, když se snažil ovládnout rozčilení, sňal brýle a mnul si oči. „Máte pravdu – Hermínu jsem potkal a zatajil jsem to ze strachu, že bych neunikl podezření z vraždy. Ale proč mluvíte o zastřelení?“

„Vykřikla, když jste…“

„Vykřikla, když jsem ji chtěl uhodit. Tím jsem se opět uklidnil.“

„Nechci vyvolat zdání, že jsem vás přepadl přívalem sugestivních otázek,“ podotkl Slavík a zároveň v duchu uvažoval: Už jsem se dopustil dost velké chyby, nesmím znovu někoho zatknout a druhý den ho zase pustit. „Sedneme si a vy nám řeknete všechno, co víte.“

Kerkenaach si opět nasadil brýle a ruka se mu přitom chvěla. „Potkal jsem Hermínu nad Jakubovou stěnou. Vracela se ze schůzky s Kolbergem, prý se s ním pohádala.“

„Tak proč jste podezříval Deckera?“

„Skutečně se mi zmínila, že je s ním domluvena. Zřejmě jsem neměl vědět, že něco rozjíždí s Kolbergem, ale přitom mě chtěla dráždit.“

„A pak jste ji tedy uviděl na silnici.“

„Ano. Pochopitelně jsem zastavil a začal vyčítat. Posmívala se mi, já ji chtěl uhodit a ona vykřikla. Vrátil jsem se do vozu a za minutu nasedla také. Během jízdy až k chatám jsme vůbec nepromluvili.“

„Tvrdíte tedy, že jste ji přivezl až sem?“

„Čestné slovo.“

Karda si stáhl uzel kravaty ještě níž a rozepnul další knoflíček u košile. „Někdo však viděl, jak jste ji srazil dolů.“

„Mýlí se, nebo lže.“

Slavík chtěl rozhovor udržet ve věcných kolejích, a proto řekl: „Připusťme, že se tento Někdo zmýlil – byla noc. Připadlo mu, že zaslechl výstřel. Nebouchl jste dvířky auta?“

„Proč výstřel?“

Místo odpovědi se kapitán zeptal: „Tvrdíte dál, pane Kerkenaachu, že jste slečnu Bouwensovou přivezl až k chatě?“

Přikývl. „Viděl jsem, jak vkročila do svého pokoje. Příliš mě rozčilila, než abych usnul, a tak jsem zaskočil do Liščí boudy v naději, že dostanu něco k napití, ale bylo už všude tma. Seděl jsem tedy asi půl hodiny dole u rybníka na lavici a kouřil jednu cigaretu za druhou. Teprve pak jsem konečně šel spát.“

„A Hermína?“

„V jejím pokoji bylo tma.“

„Během léto půlhodiny byla nejspíš zastřelena.“

„Zastřelena?“ Slovo vyřkl tak stísněně a bezradně, že to byl buď skvělý herecký výkon, nebo vyjádření skutečného zmatku.

„Pane Kerkenaachu, při našem prvním rozhovoru nepadla z vaší strany zmínka o setkání na silnici: tehdy jste asi ještě nevěděl, že byla zavražděna. Proč jste nám to zatajil?“

Holanďan si rukou podepřel čelo. „Když jste se představil jako policista, stáhl jsem se bezděčně do obranné pozice a přiznal jen to, o čem se dalo předpokládat, že víte.“

„Tak přece máslo na hlavě?“ Slavík počkal několik vteřin, než pokračoval: „Hermína Bouwensová byla zastřelena naprosto stejně jako Franz Haagins. Co víte o jeho vraždě?“

Kerkenaach zašeptal, že má strašnou žízeň. Karda tedy natočil vodu do skleničky na zuby a Holanďan ji několika doušky vypil. Zopakoval něco z toho, co Slavík už slyšel od Varneye; kapitánovi přitom vytanulo tmavé obložení stěn, mramorová deska stolu i lampy z broušeného skla a marně se snažil přinutit své chuťové nervy, aby mu připomněly jehněčí kotlety s mátovou omáčkou.

„Hermíně přišel do rukou nějaký materiál,“ pokračoval Kerkenaach. „Dva roky jej k ničemu nepoužila, ale potom začala větřit příležitost: muž, o kterého se jednalo, postoupil mezitím o dvě příčky na vojenském žebříčku.“

„Mluvíte o vrahovi brémského obchodníka Schutta?“

Přisvědčil kývnutím. Následující líčení, jak se Bouwensová snažila generála vydírat, nebylo dost jasné a Slavík usoudil, že Kerkenaach nechtěl odhalit všechny podrobnosti. „Hermína generálovi vyhrožovala, že listiny předá tisku, a on ji částečným slibem držel v šachu.“

„Materiál byl dostačující?“

„V podstatě ano.“

„Vy jste o tom věděl? Neúčastnil jste se nakonec i vydírání?“

Holanďan neodpověděl a tentokrát sám vstal a odešel k umývadlu naplnit si skleničku.

„Zřejmě jste jí pomáhal,“ uzavřel Slavík. „Po morální nebo politické stránce mi do celé záležitosti naprosto nic není a z lidského hlediska se mě týká jen trochu: zabíjejí se navzájem lidé, kteří podle mého soudu nemají daleko do gangsterů. Pokud by se to stalo ve Francii, Anglii nebo Spolkové republice, netlouklo by mi srdce proto rychleji – jenže Hermína Bouwensová byla zavražděna v mé vlasti a mým úkolem je odhalit pachatele. Jak by se vám líbil tento závěr: Slečnu Bouwensovou zastřelil její spoluvinník Kerkenaach, neboť se chtěl sám zmocnit peněz, které měli získat vydíráním?“

Kerkenaach zíral před sebe jako ten, kdo se domnívá, že řekl všecko a cítí se příliš vyčerpán opakovat totéž.

„Tento Kerkenaach už totiž jednou dokázal střelit na člověka.“

„To není pravda!“

„Ale ano. Vaší oběd byl detektiv Oakins, postřelil jste ho při honu v Eifelu.“

„Ach, vy mluvíte o tom komickém čmuchalovi! Takový nafoukanec s* zaslouží dávku broků na památku.“

Slavík chtěl dospět k nějakému závěru. „Vraha nemáme, ale pokud jste mluvil pravdu, známe aspoň motiv. Celý případ mohl být jednodušší, kdybyste byl hned první den řekl všechno, co víte, jenže lidé vašeho ražení nestojí příliš o spolupráci s orgány Bezpečnosti.“ Ukázal na složené obleky i kufr na stole a pokračoval: „Kdybych se byl před dvěma třemi dny dověděl to, co vím teď, byl bych vás zatkl, jenže moje vášeň pro zatýkání zatím ochladla. Opusťte, prosím vás, co nejrychleji Československo. Nechci, abyste i vy přišel o život.“

„Proč já?“

„A proč ne? Třeba chtějí členové Černé ruky vyřídit tu vyděračskou záležitost do základu. Nejdřív Franz Haagins, po něm Hermína Bouwensová – a vy jste možná další v seznamu. Není asi náhodou, že Holanďanka byla zavražděna právě zde; pachatelé snad usuzovali, že v socialistickém státě lehčeji uniknou, neboť odtud se budou tak doširoka rozběhlé nitky jen velice těžko rozmotávat. A pokud vraždící banda usoudila, že my máme v potírání takových zločinů méně zkušeností než naši kolegové v Londýně nebo Paříži, má dokonce pravdu. Kdy odjedete, pane Kerkenaachu?“

„Zítra ráno.“

„Co se s vámi potom stane, není už mou starostí, ale dokud jste tady, nechci, aby vám byl zkřiven třeba jen vlásek na hlavě. Budeme vás proto hlídat.“

Slavík i Karda se vrátili do Liščí boudy a cestou i během oběda hovořili co nejméně. Nad horami začalo slabě pršet, mraky klesly a zůstaly viset mezi smrky, z nichž padaly kapky v průhledných šňůrách. Karda otevřel okno; vnikl dovnitř čistý vlhký a studený vzduch a poručík si vzpomněl na Belgičana Kraffta, který vlastně nebyl Belgičan, naopak neměl vůbec žádnou státní příslušnost: určitě by si tento vzduch liboval. Karda nařídil psovodovi a třem strážmistrům, aby hlídali Liščí boudu i chaty. Měli zůstat na stráži až do Haaginsova a Kerkenaachova zítřejšího odjezdu.

Odpoledne kapitán s poručíkem uvažovali o stylizaci závěrečného protokolu; Slavík přemýšlel, z kterého hlediska zprávu začít, neboť se mu pro hlášení o dvou vraždách – Haaginse a Bouwensové – nelíbila zahajovací věta: Pod Jakubovou stěnou byla nalezena mrtvola ženy… Před domem zastavilo auto a z něho vystoupil Voleník. Dal si od Slavíka vyložit průběh nejnovějších událostí a vážně nad nimi pokyvoval hlavou. Kapitánova kombinace může být správná, usoudil: Černá ruka nejspíš zasáhla svou prodlouženou paží až do Cech. Motiv tedy mají, zato vraha nikoliv, a podle všeho zdání už nepočítají, že ho najdou, jako se nenašel v případě Franze Haaginse.

Voleník obešel budovu, postavil se pod okno, z něhož bylo vystřeleno na Kardův vůz, měřil, počítal a výsledky si zapisoval do notýsku. Slavíkovi slíbil napsat rozbor, který pak může přiložit ke svému hlášení.

Toho večera se brzo stmívalo. Voleník, Karda i Slavík večeřeli v jídelně Liščí boudy a při jídle se snažili o vraždě nemluvit a také na ni nemyslet. Kapitán vyprávěl o letu do Londýna, o Scotland Yardu, Bostonovi a Varneyovi, o Milforďs Pub a jehněčích kotletách s mátovou omáčkou – a tím se hovor nakonec znovu stočil k případu.

„Od Varneye vím všechno, co je známo o Haaginsově vrahu. Až nám Boston pošle kopii otisků dvou prstů jeho pravé ruky, můžeme je založit do spisů a pak to celé necháme, aby se na tom v archívu usadil prach.“

Po večeři popíjeli ještě pivo, když do místnosti přišel Kerkenaach pro cigarety; vydržel nepodívat se ke stolu kriminalistů. Sotva za sebou zavřel dveře, Slavík připomněl: „Haaginsův vrah se držel zpříma, pocházel z Elsaska a byl členem cizinecké legie. Mluvil slušně anglicky s nepatrným cizím přízvukem a vystupoval pod různými jmény.“

Poručík zatelefonoval manželce, že přijede domů až ráno, ale pak že snad už mu kynou tři volné dny. Slavík cítil, jak se ho pomalu zmocňuje únava. „Ještě jedno pivo a neudržím oči. Jak je krásné být takhle unavený a těšit se na celou noc klidného spánku.“

Krátce před desátou však vpadl do jídelny strážmistr – ten, který před několika dny našel pod Jakubovou stěnou mrtvou Bouwensovou. „Na cestě nad chatami stojí volkswagen.“

V mžiku byli Voleník, Slavík i Karda na nohou a následovali strážmistra vzhůru mokrým travnatým svahem a kusem vysokého lesa, v němž nebyl podrost ani napadané větve. Při stoupání se kapitán zpotil, ale únava byla ta tam.

Automobil stál neosvětlený na lesní cestě. Karda namířil proud světla z baterky na tabulku s číslem a překvapeně zašeptal: „Krafftův vůz.“ Dvířka měl zamčená a na sedadle vedle volantu ležel kufřík. Než mohli Voleník nebo Slavík něco dodat, zaštěkal dole pes a mužský hlas vykřikl větu, které nerozuměli.

„Náš psovod,“ vysvětlil Karda. „U chat se něco děje.“

Slavík přikázal strážmistrovi, aby u auta počkal, a následován Voleníkem a Kardou pospíchal zpět cestou, kudy přišli, ale potom zabočil k chatám. Pes zaštěkal ještě jednou. Před chatami stáli dva muži; poručík na ně posvítil.

„Vy, pane Kraffte?“ zvolal Slavík.

Psovod oznámil, že jeho pes vyčenichal muže v křoví, a Slavík dodal: „Copak vás už zase přivedlo k nám do hor?“

„Skvělý vzduch.“ Krafft se pokusil o úsměv. „Chci tu strávit ještě několik dnů.“

„Ačkoliv jste právě odjel?“

„Obchodní jednání.“

„Cože se vracíte o půlnoci?“

„Je před jedenáctou, to není půlnoc. Zabloudil jsem. Můj vůz stojí někde nahoře.“

Slavíkovi znenadání problesklo hlavou: sto sedmdesát pět centimetrů, štíhlý, asi čtyřicetiletý. „Vydejte mi laskavě klíčky od vozu, přivezeme vám jej. Naši lidé tu znají každý kámen, bude to pro vás pohodlnější.“

„Snad mi to nepřikazujete?“

„Jsem z dopravního oddělení,“ vmísil se Karda do hovoru. „Jízda v lese mimo označené cesty není dovolena. Tento zákaz jste překročil.“

„Nevědomky.“

„Ovšem.“

„A my zatím půjdeme zjistit, má-li pro vás hostinský volný pokoj.“

Belgičan odevzdal Kardovi klíčky. Poručík zmizel mezi stromy a Slavík, Krafft a Voleník se vraceli do Liščí boudy. Cestou kapitán poznamenal, že už nepočítal s dalším setkáním s panem Krafftem, a chtěl vědět, jak lze pozbýt státní příslušnost, a proč mu cestovní pas vystavily právě belgické úřady. Krafft zabručel, že by to byla dlouhá historie. Potom už nemluvili, museli dávat pozor na cestu. U chat se znovu rozštěkal pes a Slavík doufal, že se Krafft proto nepokusí zmizet skokem do tmy.

Hostinský ještě nezamkl; přinesl pivo a kávu a po chvíli dohadování se uvolil nechat Krafftovi na tuto noc pokoj za jídelnou. Zítra ráno mu manželka připraví některou z volných chat. „To jste nemohl poslat telegram?“ zabručel ještě.

Krafft upíjel kávu v malých doušcích a nadhodil otázku, zdali je něco platná dovolená, byť i v tak čistém vzduchu a v blízkosti neznečištěné vody, když ji člověk kvůli obchodu musí přerušit. Voleník odvětil, že on si bere volno nejradši v zimě, a Slavík zase propagoval cestování na podzim, kdy je dovolená mimořádně osvěžující a navíc přijde levněji. Sotva hovor dospěl k mrtvému bodu, vstoupil Karda a položil na stůl kufřík.

„Chtěl jsem vám usnadnit práci, pane Kraffte,“ pravil, „a přinést vám z auta zavazadlo, ale bohužel se mi otevřelo, když jsem je zvedal ze sedadla. Obsah se vysypal.“ Poručík zvedl víko a pokračoval: „Víte, co tam bylo? Pistole.“

Krafft se nedal vyrušit z klidu: „Ve vaší zemi si není člověk jist životem – jen se podívejte, jak skončila Holanďanka.“

„Bezpečnost občanů je naše starost!“ odsekl Karda. „Překročil jste zákon o dovozu a vývozu zbraní.“

Krafft se usmál a podotkl: „Hlavu mi za to neutrhnete.“

Voleník vzal pistoli do ruky. „Sauer a syn, model třicet osm.“

„Jaká ráže?“ zeptal se Slavík přes stůl.

„Sedm pětašedesát. Existují taky série kalibru devět a šest pětatřicet.“ Voleník vážil zbraň na dlani, ale najednou zvedl hlavu a upřel zrak na Kraffta. „Ani hnout!“ vyštěkl. „Pozor na něj, kapitáne, ať něco neprovede!“

Krafft zůstal nehybně sedět. Slavík zajel rukou do kapsy pro svou pragovku a řekl: „Slyšel jste, pane Kraffte?“

Voleník otevřel kufr a z něho vybíral a kladl na stůl košile, pulovr, větrovku, necesér, ponožky a fotoaparát; u větrovky prohledal kapsy, podíval se do koženého pouzdra fotopřístroje, proklepal stěny kufru a upozornil: „Musíte se podrobit osobní prohlídce, pane Kraffte.“

„Smím vědět proč?“

„Protože jste s největší pravděpodobností dvojnásobný vrah. Posvítíme si i na vaše auto a dáme si na tom záležet.“

Krafft si jen vzdychl. Voleník rozevřel zip neceséru a vyňal holicí strojek, zubní pastu a žínku. Pak vzal do ruky kelímek s krémem a potěžkal jej na dlani. Přitom se podíval na Belgičana a otázal se: „Co je uvnitř?“

„Krém na pleť.“

„A v něm?“

Voleník sáhl pro kapesní nůž, otevřel jej a prořízl jím vysokou vrstvu krému – a na cosi narazil: vylovil ocelovou trubičku a utřel ji Krafftovou žínkou.

„Vida, zasouvací hlaveň. Takové se zavádějí do hlavní děl i pistolí, aby se z úsporných důvodů mohlo střílet menší ráží. Sotva jsem vzal jeho sauerovku do ruky, hned jsem si vzpomněl, že firma Geco v Kolíně nad Rýnem vyráběla pro kalibr třicet osm tohoto typu zasouvací hlavně. Kapitáne Slavíku, hádejte ráži!“

„Čtyři milimetry. Jste zatčen, pane Kraffte,“ zvolal Slavík a přidal nezbytný dovětek o použití střelné zbraně při pokusu o útěk.

Krafft seděl bez hnutí, ústa měl pevně stisknutá a oči přivřené. Nepromluvil, ani když Voleník z krému vyhrabal ještě čtyři malé patrony.

„Slabá patrona přirozeně nestačí otevřít uzávěr, je proto nutno nabíjet jednotlivě.“

„Pan Krafft taky vystřelil vždy jen jedinou ránu.“

Vstoupil hostinský, všechny muže si udiveně prohlédl a zeptal se: „Ještě pivo?“

Zatímco Slavík, Voleník a Karda odváželi Kraffta do Plzně, protrhla se mračna, vykoukly z nich hvězdy a vítr vyfoukal silnici do sucha. Kapitán tu a tam položil otázku, ale Krafft neodpovídal.

„Všechno nejspíš nezjistíme,“ podotkl Slavík. „Nepromluvíte-lí, nedovíme se asi, na čí příkaz jste Hermínu Bouwensovou zavraždil, a kdo vám nařídil zlikvidovat i Kerkenaacha. Podle mého soudu se to stalo takhle: Když tehdy v noci Kerkenaach doprovodil Holanďanku k chatě, zaklepal jste po jeho odchodu u ní na dveře. Otevřela, poněvadž se domnívala, že se kolega vrátil. Něco řekla a vy jste ji přitom od boku střelil do úst – vystupoval jste přece kdysi v cirkuse jako mistr ve střelbě. Mrtvolu jste pak naložil do svého volkswagenu, odvezl k Jakubově stěně a svrhl dolů. Máte tak dobré nervy, že jste tady ještě několik dní vydržel, než jste odcestoval. Jenže vaši zaměstnavatelé nebyli se splněním úkolu spokojení: vyžadovali, abyste odstranil i Kerkenaacha. Kdo ví, čím vás asi teroristi z Černé ruky drželi v šachu. Nevyhrožovali vám prozrazením, že jste zavraždil i Franze Haaginse?“

Dole v Plzni si Krafft nechal bez odporu odejmout vázanku, tkaničky od bot a pásek. Než jej odvedl; do cely, poznamenal Slavík: „Zítra dostanete vězeňskou uniformu. Do konce života se už nemusíte o oblečení starat.“

Až do rána seděli Voleník, Karda a Slavík v pracovně kapitánova nadřízeného. Vyzkoušeli, jak zapadá zasouvací hlaveň do sauerovky, a zda se k ní hodí i náboje. „V pražské laboratoři zjistím, jestli střela, která zabila slečnu Bouwensovou, vyšla z této hlavně. A pochopitelně se přeptám v Londýně, i když s dalším překvapením už nepočítáme,“ zakončil jednání Voleník.

Prospali jen tři hodiny vsedě na židlích a probudil je ranní ruch v budově. Posnídali v kantýně a ze všech stran a na přeskáčku probírali události minulé noci. Karda odešel telefonovat a vrátil se ke stolu se zprávou, že z Londýna dorazily kopie otisků prstů a byly porovnány s Krafftovým není pochyb, že jsou totožné.

„Pak tedy Krafft zavraždil i Franze Haaginse,“ uzavřel Slavík.

„Tak to upřímně gratuluju!“ zvolal Voleník.

Tiše a unaveně se ještě poradili, co dál zařídit. Karda chtěl jet do Klatov a připravit závěrečnou zprávu, Voleník se chystal do Prahy, odkud by jim poslal podrobný rozbor.

Hodinu nato podával kapitán Slavík majorovi hlášení o vyřešení vražd Haaginse a Bouwensové. „Důkazy jsou dokonalé a nezáleží na přiznání pachatele.“

„A co se má stát s Kolbergem?“

„Proboha – na toho zástěrkáře ze Saska jsem úplně zapomněl!“

„Vyřídím to sám; v poledne je venku a vy se teď rozjeďte domů.“

„Musím zpátky do Klatov, potřebuju s Kardou leccos prohovořit.“

„Potom vás ale nechci čtyřiadvacet hodin vidět!“

Za jízdy hlásili čmeláci ve Slavíkově lebce přívětivým bzučením, že jsou dosud naživu. Za dvě tři hodiny můžeme být s poručíkem hotovi a na podrobnou zprávu je několik dní čas, těšil se.

Časně ráno opět pršelo, louky nasákly vodou a tašky na střechách vesnických domků se leskly jako vydrhnuté. Smrkový les nad údolím stál v tak hustém šiku, až se zdálo, že by se po jeho vrcholcích dalo běžet. Vzduch byl studený a tak vlhký, že snad by se dal ždímat.

Když Slavík vstoupil do Kardovy pracovny, čekali tam tři neznámí muži v bílých pláštích. Dva z nich byli statní s tupou kamennou tváří; na stehnech jim spočívaly pěsti, budící úctu. Třetí byl pohyblivější a měl brýle se zlatou obroučkou. Vstal a přívětivě se zeptal: „Kapitán Slavík?“

„Přejete si?“

„Jsem doktor Abrahám z plzeňské nemocnice. Dostali jsme příkaz položit vám několik otázek a rádi bychom s vámi provedli několik malých pokusů. Navštívil jste přece před nedávnem zdejší kliniku?“

„Ach tak,“ zabručel Slavík.

„Je to docela nevinná záležitost, zdraví je náš nejdražší majetek a opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Teď právě nemám zrovna čas, musím…“

„Nikdo nemáme čas,“ přisvědčil lékař mírně jako kněz a vzdychl. „To je v dnešní době základ všeho zla. Jenže tu a tam si už musíme tu chvilku utrhnout, viďte?“

„Naprosto vyloučeno.“ Slavík zmlkl, sotva jeden z obrů zvedl ruku a zamnul si bradu. Vzpomněl si na svou pragovku v kapse, ale přestal na ni myslet, jen co si uvědomil, jaký je rozdíl mezi relativními možnostmi obou stran.

„Několik dnů v posteli,“ vábil ho doktor, „tichý pokoj, hodně spánku a pak uvidíme, co dál.“

Slavík si představil, jak ošetřovatelka zatahuje záclonu a říká: Nejdřív se pěkně vyspinkáme, pak spapáme polívčičku a budeme hajat dál. – Najednou zatoužil spát, jednou se opravdu pořádně vyspat.

„Vida, už uvažujete jinak,“ lékař vlídně pokračoval. „A teď laskavě pojďte s námi. Vůz čeká venku.“

Oba obři zvedli ruce ze stehen a vstali, a zatímco lékař se Slavíkem procházeli chodbou, šel jeden vpředu a druhý vzadu.

„Jaké potíže jste cítil poslední dobou?“ vyptával se doktor.

„Mám čmeláky v hlavě. Většinou se chovali dost rozumné, ale někdy taky bláznili. Někteří se vůbec nechtěli podrobit kolektivu.“

„Zajímavé! A víte jistě, že to jsou čmeláci? Nemáte třeba sršně?“

„Kdepak,“ řekl Slavík ve snaze vpadnout lékaři do noty, „to se přece pozná podle žihadla.“