Anatolij Imermanis

Neplacená dovolená

Prolog, v němž plukovník Kašis vypravuje o tom, co předcházelo napsání této knihy

Přesně před rokem si mě zavolala naše generalita.

„Proč vždycky čekáš až na osobní pozvání? Mohl bys přece klidně zajít sám od sebe a zasvětit mě do nějakých novinek…“.

Takový úvod nesliboval nic dobrého. Nemám rád, když mi tykají lidé, kteří velmi dobře vědí, že služební postavení mi nedovoluje, abych použil stejné oslovení, a že nemohu ani tím nejdelikátnějším způsobem připomenout generálovi doby, kdy jsme společně navštěvovali kursy zvyšování kvalifikace, které on absolvoval ostatně mnohem úspěšněji než já…

Neřekl jsem nic, protože jsem se nemohl ani pochlubit zvláštními úspěchy, ani jsem neznal žádné příjemné novinky.

Generál seděl zády ke světlu, měl tedy možnost pozorovat mě po celou dobu, než jsem došel ode dveří ke staromódnímu masívnímu psacímu stolu. Zato já jsem mu skoro neviděl do tváře, tušil jsem jen oválný obrys hlavy, zarámovaný pečlivě sestřiženou vlnitou hřívou vlasů. Měl jsem dokonce chuť zeptat se, jestli mu účes nedělá náhodou skvělá Dzintra, ale včas jsem si uvědomil, že podobnou otázku by mohl chápat jako familiárnost Jenomže po chvíli jsem pochopil, že náčelník je nervózní víc než já. Dlouhými prsty, za které by se nemusel stydět ani klavírní virtuóz, převracel na stole papíry, přehazoval je sem tam, pečlivě je skládal do desek a znovu je vytahoval. Nakonec jeho prsty znehybněly a jen zbělelé klouby svědčily o vnitřním napětí. Tím neočekávanější byla generálova otázka:

„Čteš detektivní romány?“

„Když se mi je podaří sehnat,“ přiznal jsem se upřímně a byl jsem spokojen, že se rozhovor stočil na jiné téma. „Ty, ve kterých sám vystupuji, mi obvykle daruje autor. I s věnováním.“

„A jak se na to díváš?“

„Celkem normálně. Ze začátku mi nebylo zrovna příjemné, že mě tak obracejí naruby, ale pak jsem se dověděl, jak byla svou popularitou nadšená moje tchyně a smířil jsem se s tím. Navíc o nás píší pod jinými jmény. Nevystupuji jako Eduard Kašis a ona se tam nejmenuje Renata Sandburgsová…“

„To stačí. Copak si, příteli, myslíš, že jsem tě pozval proto, abychom klábosili o tvé tchyni? Odložíme tohle téma na jindy. Jestli se nemýlím, tak je babka ještě docela čilá… Mě zajímá tvůj vztah k detektivní literatuře vůbec, tak nějak v globálním měřítku.“

Vzpomněl jsem si, že se generál nedávno vrátil z nějakého celosvazového zasedání, kde se mluvilo o knihách, které mají za úkol vychovávat na příkladech ze života naši mládež v úctě k socialistickému právnímu řádu a mají ji chránit před sklouznutím na cestu nepravosti. To znamená, že některá jiná literatura ji k porušování zákona naváděla? Přesto jsem měl pocit, že si mě nepozval jen proto, aby mě informoval o tématu porady. Ne, generál má za lubem něco docela jiného. No dobře, dovím se to, až ráčí skončit s přátelskou předehrou.

„Komu by se nelíbilo, když uvidí sebe a své přátele jako chytré, bystré, odvážné a principiální hrdiny? Myslím, že skoro všichni čtenáři mají rádi happy end a v našich detektivních románech přece vždycky zvítězí spravedlnost.“

„To jsi trefil do černého!“ pochválil mě generál. „Vystihl jsi hlavní problém. A přitom také i kořen zla. Požadujeme, aby v knihách bylo všechno jako v životě, ale nepřejeme si, aby odhalovaly nedostatky naší práce – aby připomněly třeba jen jediný nevyřešený trestný čin, třeba jen několik pachatelů unikajících spravedlnosti… Proto se příslušníci bezpečnosti mění ve vševědy, ozbrojené spolehlivou technikou. Pachatelé jsou pak nuceni být nadměrně rafinovaní, jinak by nevzniklo zajímavé čtení. Jenomže my přece dobře víme… ale co bych zbytečně mluvil, samozřejmě že víme. Zakopaný pes je v tom, že dobře promyšlenou vraždu, krádež nebo aféru lze poměrně snadno odhalit. Každý takový případ má svou logiku, stačí jen najít správnou nit a nakonec se podaří rozmotat celé klubko. Ale mnohem složitější je vypátrat ožralu, který v opilosti nastoupil do jiného vlaku, přijel do cizího města, zabil tam neznámého člověka, vzal mu peníze, aby si mohl koupit zpáteční lístek, a druhý den si už ani sám nepamatuje, kde byl a co tam dělal. Případy takového druhu nejsou pro spisovatele bohužel dost atraktivní a já takové charaktery považuji za netypické. Ovšem právě ty nejlépe odrážejí těžkosti naší každodenní práce. Stačí podívat se do tvého oddělení: O co šlo ve tvém posledním vyřešeném případu?“

Cítil jsem, že generál se mě snaží napálit, ale neuměl jsem se vzdát potěšení pochlubit se úspěšně zakončeným vyšetřováním, které jsem se teprve chystal popsat na stránkách našeho odborného časopisu.

„Ze začátku nedokázal nikdo určit, zda to byl trestný čin nebo nešťastná náhoda: vypadla ta babička z okna v pátém patře sama, nebo jí někdo pomohl? A když ano, jaký k tomu měl důvod? Z bytu nic nezmizelo, ani žádné dědictví od ní nikdo nečekal. Bydlela tam a hlídala byt v době, kdy byl syn se snachou na dovolené u moře. Museli jsme dokonce vyrobit manekýnu stejně velkou a stejně těžkou jako mrtvá, vyhodit ji z okna a z toho, jak daleko od domu dopadla, vypočítat úhel pádu, což nás konečně přivedlo k závěru, že to byla násilná smrt. Byl to jediný opěrný bod. Dveře nebyly poškozené, všichni příbuzní měli neochvějné alibi, neznali jsme ani sebemenší motiv zločinu… Ale to jsem se pustil do zbytečných podrobností. Kdyby k tomu případu nedošlo v den výplaty v blízkém podniku, asi bychom ještě dnes bloudili v temnotách. Nakonec vyšlo najevo toto: Z práce se vraceli domů tři flamendři. Peníze, které právě dostali, je v kapse určitě hrozně pálily. A tak se složili na flašku, někde v průjezdu ji vypili, pak se složili na druhou, vyzunkli i tu, a potom se jednohlasně rozhodli, že na rozloučenou by všem bodlo ještě po panáku. Jako na potvoru byl jeden z nich labužník

— zachtělo se mu totiž posedět si u stolu, zapíjet kořalku limonádou a něco vybraného přikusovat. Pozval tedy partu k sobě domů. Žena samozřejmě nezvané hosty vyrazila, chňapla do náruče svého muže i s flaškou a před ostatními zabouchla dveře a zamkla. Kamarádíčkové se přesunuli dost daleko od domu a teprve pak jim došlo, jaká neslýchaná nespravedlnost je potkala. Aby ne, do třetí láhve vrazil každý svůj krvavě vydřený rubl pade! Vydali se zpátky, aby si vymohli svůj podíl. Že si nezapamatovali adresu? To nic, najdou to hravě! Další události probíhaly jako podle scénáře filmové komedie: v té nové čtvrti jsou všechny domy stejné, a zrovna tak i schodiště a chodby.

Patro si sice zapamatovali dobře, ale vlezli do úplně jiného domu. Opřeli se o dveře a začali zvonit. Horkotěžko přemluvili nešťastnou babičku, aby jim otevřela, pak vrazili do předsíně a vyžadovali svou láhev. Vystrašená stará paní samozřejmě křičela, což se oběma kumpánům nelíbilo. Napadlo je, že ji musejí nějak umlčet, než se seběhnou sousedi, a vtom si všimli otevřeného okna…

Nedokážu se vžít do myšlenek těch alkoholiků, ale připouštím, že neměli ani tušení, že si spletli byt Je dokonce možné, že soud bude tento trestný čin hodnotit jako neúmyslné zabití, jenomže my tu nejsme proto, abychom se zabývali paragrafy trestního zákoníku, pro nás je důležité, abychom viníka přivedli k odpovědnosti.“

„Vždyť to je hotová povídka!“ vykřikl s nelíčeným nadšením generál. „Jenom nezapomeň dodat, kolik lidí jste museli vyslýchat a kolik jste museli dát dohromady důkazů… Poslechni si, s čím jsem vystoupil na zasedání. Vystoupil jsem na tribunu, položil jsem si před sebe referát, který sepsal náčelník našeho oddělení, ale jakmile jsem na první straně zahlédl citát, jímž začínal už úvodní referát i dva diskusní příspěvky, udělalo se mi z toho zle a schoval jsem brýle do kapsy. O nás a naší práci může napsat věrohodně jen někdo z našich. Tak jsem to tam řekl a to si také opravdu myslím.“

„Jenomže pouhá znalost specifiky nestačí,“ oponoval jsem skepticky. „Člověk by měl mít ještě i talent.“

„Ty ho přece máš, právě jsem se o tom znovu přesvědčil.“ Ve snaze přesvědčit i mě, bouchl generál pěstí do stolu. a jako by již vyrazil do cílové rovinky, trochu přitvrdil. „Čert aby to vzal, Eduarde, snad si můžu alespoň jednou v životě s tebou promluvit upřímně, nebo ne?“

Tak to se konečně dovím pravý důvod mého předvolání. Bylo nad slunce jasnější, že mě nečeká nic příjemného. Vděčnost se obvykle vyslovuje lakonicky a bez odboček do oblasti specifiky detektivní literatury. A kdyby mě chtěl pochválit, nezačínal by rozhovor připomínáním našeho starého přátelství, ve jménu kterého si člověk může dovolit upřímnost…

Tvrdí se, že v rozhodujících okamžicích, kdy dochází k obratům v osudu člověka, pracuje paměť s přesností elektronického zařízení, fixuje každé slovo a každý jeho odstín. Já jako profesionální kriminalista se teď stydím přiznat, že jsem si generálova slova zapamatoval jen přibližně. Ovšem podstatu věci jsem pochopil přesně, bez ohledu na cukrové komplimenty, jimiž se pokoušel osladit hořkou kávu.

Zdůrazňoval, že je zbytečné, abych plýtval svým spisovatelským talentem na psaní zpráv na ministerskou nástěnku nebo článků do odborných časopisů. Nebylo z jeho strany pochyb ani o tom, že jsem nadaný kriminalista. Mluvil také o mé velké inspektorské zkušenosti a hlubokých znalostech lidské psychologie. Všechno to bylo moc krásné, pak se však ukázalo, že mi chybějí ty charakterové vlastnosti, které by měl mít nadřízený: tvrdost, náročnost k podřízeným, organizační talent. Zkrátka, ke mně jako k odpovědnému pracovníkovi vedení pátracího oddělení nemá prý žádné připomínky, spíš naopak, ale v tom je právě problém, protože bych měl být služebně povýšen – a pokud to nebude za zásluhy, tak vzhledem k mým odslouženým letům a k plukovnickým hvězdám na náramenících. Jenomže moje povýšení by bylo lehkomyslností, která by nepřinesla užitek ani práci, ani mně samotnému. Doufal, že všechno správně pochopím, vždyť prý se nemám proč urážet, protože tato okolnost přece svědčí o mé nezaměnitelné a vynikající individualitě. A tak mi konečně nabídl funkci, kde budu mít spoustu času na literární tvorbu, o jejíž podpoře hovořila rezoluce přijatá na zmíněném zasedání. Byla by tu, řekl mi, mimochodem jedna taková funkce, ve které budu dostávat slušný plat, mohu klidně pracovat a literárně zachycovat svou činnost – pro radost svou i jiných. Ani trochu se prý nemám znepokojovat, nová práce odpovídá právě mým schopnostem a neutrpí ani moje ješitnost, ani moje peněženka. Navíc se ke mně jako k bývalému jachtaři (generál si při přípravě k rozhovoru určitě prostudoval moje spisy!) hodí funkce v oddělení vodní dopravy jako k nikomu jinému. Poradce vodního dopravního oddělení, konzultant pro mimořádně důležité otázky – to zní hrdě, téměř jako hlavní odborník ministerstva. A pokud prý mě navštíví inspirace nebo když dojde k nějakým komplikacím, mám se obrátit bez jakýchkoliv okolků přímo k němu osobně – neplacenou dovolenou mi poskytne kdykoliv.

Co jsem mohl namítnout? Ministerstvo vnitra není žádný soukromý krámek, kde se člověk může dohadovat a předkládat na oplátku své požadavky. Rozkaz náčelníka je pro nás zákonem. Zůstávala mi samozřejmě ještě možnost podat žádost o uvolnění do zálohy. Když jsem si sečetl léta na frontě a v bezpečnosti, nasloužil jsem vlastně už dvakrát tolik, než jsem potřeboval na penzi. Ale do zálohy se mi moc nechtělo. Kdybych býval chtěl, mohl jsem se s uniformou rozloučit už v mladším věku a snadněji bych se dokázal sžít s novým kolektivem. Ať je však práce u bezpečnosti sebeobtížnější a sebenevděčnější, přitahuje mě stále svou pestrostí, propleteností situací, se kterými se člověk v jednotlivých případech setkává, rozdílností lidských osudů a – nebojím se obvinění z ješitnosti

— přináší mi také vnitřní uspokojení, které jsem nejednou zakoušel, když se mi podařilo některého lotra obrátit zpátky na člověka.

Myslíte, že jsem byl generálovým návrhem omráčen? Vůbec ne. V hloubi duše jsem chápal, že se moc nehodím do náčelnického křesla, ve kterém musí člověk beztak vysedávat osm hodin denně nad nejrůznějším papírováním

— příkazy, žádostmi a instrukcemi. Není pak už lepší vyzkoušet své síly v literatuře?

Tak jsem uvažoval před rokem a svého rozhodnutí dodnes nelituji. Ačkoliv je to zvláštní, přináší mi samotný proces tvorby uspokojení a nejen neblaze proslulá tvůrčí muka. Na leccos jsem si vzpomněl, něco jsem si znovu promyslel, a tak se začal rodit rukopis, který se vlastně nedá zařadit ani k jednomu tradičnímu literárnímu žánru. Detektivní novela s klasickou detektivní hádankou to není. Ještě méně se moje kniha podobá autobiografickému románu s psychologickou analýzou a širokým zobecněním. Nejvíc ze všeho připomíná prostě výsek ze života, prožitý a zvěčněný na papíře, se všemi jeho zákonitostmi i souhrami náhod, s vítězstvími i neúspěchy, s tužbami i starostmi, s tím, čemu se všeobecně říká radosti a strasti našeho bytí.

Dlouho jsem se nemohl rozhodnout, jaký bych měl svým poznámkám dát tvar. Nejjednodušší by asi bylo psát bez dlouhého přemýšlení deník – popisovat svá pozorování v první osobě v chronologickém pořádku. Ovšem pak ve mně převládl vyšetřovatel, jehož první povinností je podívat se na minci z obou stran – přistoupit ke všem jevům z různých hledisek. Sestavil jsem seznam hlavních jednajících postav a zvolil jsem formu neosobního vyprávění, přičemž jsem svou objektivitu zdůraznil i tím, že jsem nakladatelství požádal, aby na obálku uvedlo jméno mého starého přítele Gunarse Cirulise. Ale to už není takříkajíc moje věc… Jestliže se generálovi bude zdát, že jsem svou neplacenou dovolenou řádně nevyužil, ať své výhrady adresuje jemu, totiž G. G, spisovatelé se přece umějí skrývat za štítem specifiky literárního žánru, omlouvat se nutností typizace a dalšími kličkami, které otupí rozhořčení případných nespokojených čtenářů.

Jurmala, 1980

Eduard Kašis

V románě jednají a občas rozvažují a vzpomínají:

Eduard Kašis – plukovník bezpečnosti, stáří 56 let; dříve jachtař první výkonnostní třídy a téměř jistý kandidát na funkci náměstka ministra, nyní – poradce dopravní bezpečnosti pro mimořádně důležité otázky a příkladný otec s občasnými recidivami v oblasti zábavných akcí.

Regina Kašisová – jeho žena, 55 let, učitelka, která si neshání doklady potřebné k odchodu do důchodu z obavy, aby neprozradila svůj věk.

Varis Kašis – jejich syn, 21 let, nedávno propuštěný do zálohy námořnictva, kde absolvoval zkrácenou vojenskou službu, a nemající ještě určitou představu o svých pracovních plánech.

Rasma Kašisová – jejich dcera, 23 let, studentka posledního ročníku medicíny v kritické situaci: musí se rychle vdát, protože se rozhodla, že po ukončení školy zůstane za každou cenu v Rize.

Bruno Ratnieks – zubní laborant, 41 let, kapitán jachty Salaca, mistr sportu mezinárodní třídy a kandidát sovětského národního družstva jachtařů.

Dzitra

Sakanisová – jeho neoficiální žena, na první pohled mladší, ale povahově starší než její kapitán; pracuje jako kadeřnice a dostat se do její soukromé klientely lze jen přes známosti mezi členy jachtařského klubu.

Ilmars Grantsons – druhý kapitán jachty Salaca, 30 let, fotograf s uměleckými ambicemi, které přitahují a zároveň také odstrašují ženy.

Aigars Gonkulis a Maris Sukats – členové posádky jachty Salaca, je jim 22 let; oba jsou studenti tělovýchovného institutu; stejně jako všichni sportovci jsou obtíženi zkouškovými resty.

Livie

Traumanisová – studentka pátého ročníku fakulty zubního lékařství, 22 let, hodlá se věnovat zubní protetice.

Anita

Krauklisová – zdravotní sestra, 28 let, rozvedená; již šestou sezónu pracuje na stanici záchranné služby a pečuje o účastníky všech regat, avšak stále ještě trpí mořskou nemocí.

Boris Vencelš – chirurg, 46 let, přesvědčený starý mládenec, vášnivý jachtař, který v aktivním odpočinku spatřuje nejlepší prostředek proti stresům.

Karel Šmits – ředitel jachtařského klubu, 37 let, bývalý šampión ve veslování, jehož sportovní kariéru zmařila zlomená ramenní kost, náruživý karbaník, nejraději má hru „zolite“.

Několik podezřelých občanů.

Několik osob vně podezření.

Sportovci z jachtařského klubu a diváci.

Rybáři.

Příslušníci bezpečnosti.

Čas děje: pozdní podzim.

Krásný sobotní den, regata veteránů a tradiční bál na ukončení sezóny v jachtařském klubu

„Padesát čtyři sekund do startu… Padesát… Čtyřicet pět…“ počítala lhostejně Rasma, kterou dokázalo vyvést z míry jen to, co se týkalo jejích osobních zájmů.

Zato Kašis byl docela vážně rozrušen. Ještě před chvílí se zdálo, že všechno klape na sekundy, jako za starých dobrých časů, kdy příď jeho jachty proťala startovní čáru přesně při výstřelu z pistole. Teď však všechno vypadalo tak, že se prokletá Salaca rozběhla příliš rychle a že dosáhne startovní bóje předčasně. V lehké atletice jsou po nevydařeném startu vráceni všichni závodníci na startovní čáru, při regatě se musí vrátit jenom ten, kdo předběhl výstřel. Na dnešní krátké trati to znamenalo skoro jistou porážku… Povolil otěž hlavní plachty, pak si všiml, že totéž udělal i Varis s kosatkou, a ulehčeně si oddechl.

„A kdo je tady vůbec kapitán – ty nebo já?“ dokončil Kašis nepříliš pedagogický slovní výlev.

„Uklidni se, Eduarde, nebo ještě dostaneš infarkt,“ prosila Regina. Seděla vedle muže a svou blízkostí zřetelně omezovala jeho svobodu pohybů. „Poplašit takhle celou starou gardu a donutit ji, aby se znovu proháněla po zálivu jako zamlada – to si mohl vymyslet jen Boris. Jako by to nebyl lékař, ale nějaký kulturní referent.“

„Připravuje si nové pacienty,“ poznamenal Varis a ukázal na jachtu, jejíž plachty se bezmocně třepetaly v silném protivětru. „Sám se pojistil před vrtkavostí osudu tím, že si na palubu vzal Anitu. Snad se naše zdravotní sestra za dobu, co jsem sloužil vlasti v sevastopolském jachtařském klubu, nezbavila mořské nemoci?“

„Dvanáct sekund,“ oznámila Rasma.

„Přitáhni otěž, Varisi, přitáhni ji, co nejvíc můžeš!“ přikázal Kašis a sám přitáhl na maximum vratipeň.

Jachta se naklonila na bok a nabírala rychlost. Pod plnými plachtami se teď blížila k myšlené čáře mezi startovní bójí a člunem rozhodčích, na jehož palubě stál s pistolí ve zvednuté ruce čestný rozhodčí dnešní regaty, několikanásobný mistr republiky Bruno Ratnieks. Stejně jako celých posledních dvacet let byla i teď vedle něho černovlasá Dzintra. Seděla v efektní póze v křesle a přes ramena měla volně přehozený elegantní blejzr jachtařského klubu, ušitý speciálně na ukončení sezóny z modrého dovezeného flanelu.

Všechny tyto podrobnosti registroval plukovník Kašis jen mechanicky, protože byl pohledem pevně připoután k hlavni pistole. Konečně z ní vyrazil světlý obláček kouře. Jakmile k nim doletěl zvuk výstřelů, rozběhl se přední vazník Salacy, lemovaný bílou pěnou, směrem k cíli, kam si to namířilo i ostatních třicet sedm účastníků regaty veteránů.

Teprve pak, když utichla startovní horečka, ucítil Kašis, jak mu vzrušením tluče srdce. Snad nemá pravdu Regina, když tvrdí, že tohle zbytečné rozrušení jen škodí, že by bylo mnohem rozumnější natočit svou stařičkou Volhu a vydat se za posledními hříbky na svou „tajnou plantáž“? Kašis byl vášnivý houbař, ale dneska rozhodně odmítl. Lákalo ho právě to, čeho se jeho žena nejvíc bála – setkání s mládím, se starými přáteli, se vzpomínkami, které jinak člověka obklopí až po první skleničce. Kromě toho si přál, aby se po dlouhé době znovu sešla celá rodina. Tenhle argument přesvědčil nakonec i Reginu, kterou nejvíc mrzelo to, že dcera nechtěla za žádnou cenu chodit s nimi do lesa, nemluvě už o synovi, který v jachtařském klubu doslova vyrostl a považoval ho za svůj druhý domov. Bál na ukončení sezóny v jachtařském klubu představoval navíc vhodnou příležitost k oslavě Varisova návratu z vojenské služby… Když se Regina před dvěma týdny dověděla, že se muž přihlásil do jachtařských závodů, nejprve se rozzlobila, ale současně i zaradovala, protože i ona byla zařazena do posádky Salacy. Varis se pokoušel protestovat: „Na co potřebujeme zbytečnou zátěž? S takovým větříčkem se přece vypořádáme lehce ve dvou.“ Prohlásit o matce, že je zátěž! Vyznělo to samozřejmě mnohem hůř, než měl Varis v úmyslu. A odkud by měl chlapec vlastně vědět, že před dvaceti lety trávili rodiče každou volnou chvíli spolu na vodě? Zpočátku se Regina hrozně bála a ječela jako když ji na nože berou, jakmile se jachta pod náporem větru jen trochu víc naklonila, neuměla se pohybovat po palubě a dávala přednost posezení v kajutě. Pomaloučku si však zvykala, za klidného počasí se opalovala na palubě a při jakékoli vhodné příležitosti – dokonce i uprostřed řeky – skákala do vody. Svoje vrcholné číslo předvedla

— Kašis se na to dobře pamatoval – jednou v říjnu. Byly sice ještě teplé dny opožděného babího léta, ale voda byla už tak jako tak studená, říjen je říjen. Regině bylo všechno jedno, kdyby se okamžitě nemohla vykoupat, prý by lekla jako ryba vytažená na palubu… Kašis si představoval, jak by se na ženině místě chovala Rasma, která se i v letním vedru při vstupu do vody třásla a drkotala zuby. Ale možná že by se chovala stejně odvážně, kdyby chtěla milovanému člověku dokázat, že je připravena prožít s ním celý život v lásce a souladu, a nejen pohodlně trávit volný Čas. Když se kolem ní točí její nápadník z Ventspilsu Tedis Jaunkalns, chová se dcera docela slušně. Je jenom škoda, že tenhle vytáhlý kandidát přijíždí tak zřídka, jinak by z toho určitě něco bylo. Kdyby se podařilo dostat je do Ventspilsu, byla by tchyně štěstím bez sebe. Vlk by se nažral a koza by zůstala celá…

Srdce se utišilo. Krátkou krizi zřejmě nevyvolala předstartovní horečka, ale srdce se mu rozechvělo prostě proto, že se radovalo z tak skvělého, opravdu šampionského startu: Salaca vyrazila jako první a navíc v nejvýhodnější pozici – až u bóje, což jí umožňovalo, aby se těsněji přitlačila k větru, aniž by musela křižovat, a mohla držet kurs přímo k ústí do mořského zálivu.

Kašis pozorně sledoval kosatku. Je důležité, aby byla neustále plná větru, plachta nesmí ochabnout nebo – což by bylo ještě horší – zatřepetat se. Stejně důkladně pozoroval i říční hladinu. Jakmile se voda vpředu rozčeřila, mohli klidně obrátit příď jachty ještě ostřeji do větru a získat tak ještě několik dalších cenných metrů, které v úzké plavební dráze znamenaly rozhodně výhodu. Takhle vedl Kašis jachtu před dvaceti lety, a stejně si počínal i dnes.

Rouhal by se ten, kdo by srovnával požitek z takové plavby i s tím největším houbařským úlovkem. Je přirozeně velmi příjemné, když člověk nečekaně narazí na rodinku pěkných hříbků a cítí, jak pod nimi těžkne koš, ale přesto – ať je procházka po vyšňořeném podzimním lese sebepříjemnější, ať slibuje vzduch nasycený ozónem sebevětší blaho pro lidský organismus – platí, že jsou to všechno jen výjezdy do přírody s konzumními záměry. Milovníci přírody je mohou odmítat, jak chtějí, ale vracet se domů s prázdnýma rukama se nechce nikomu – stejně jako rybářům a lovcům. Proč by jinak pořádali všelijaké ty výstavy trofejí, proč by si vymýšleli ty pohádky o rekordních úlovcích?

Jachtaři se také rádi pochlubí svými úspěchy, ale nejsou to úspěšná vítězství nad soupeři. Vždyť regaty se zúčastňuje málo lidí, tak jeden z deseti členů klubu, víc ne. Pro ostatní je mnohem důležitější zápas s bouří a vlnami: možnost střetnout se v dnešní technické éře tváří v tvář s přírodním živlem a pocítit, že všechno, dokonce i sám život, závisí najednou jen na vlastní dovednosti, odvaze a vytrvalosti. V žádném případě to není nějaká honba za senzací, co nutí osamělé odvážlivce, aby se na titěrných skořápkách vydávali přes moře a oceány, aby se pouštěli do cesty kolem světa, ale obrovská vnitřní potřeba…

Vítr foukal poměrně pravidelně a nebyl nijak silný, ale i za takového větru se nešikovný kormidelník může dopustit chyby. Už hezky dlouhou dobu nedržel Kašis v rukou páku kormidla… Proto ho neobyčejně uspokojovalo poznání, že nezapomněl staré návyky – stejně jako si člověk až do hlubokého stáří udržuje dovednost jezdit na kole, kterou nabyl v dětství.

Ne, k žádným kritickým situacím nedojde, cítil se plně pánem situace. Ale… stačilo ohlédnout se a hned si všiml, jak ostatní jachty dokázaly náskok Salacy zkrátit a někdo se ji dokonce chystal předhonit.

„Nepouštěj před sebe doktora!“ varovala Rasma.

Z návětrné strany se skutečně přibližoval červený trup Hippokrata a doháněl Salacu tak rychle, jako by měl pod kýlem instalován tajný motor nebo jako by za něho pracoval nějaký soukromý větrný proud. Ještě chvíli a velký dvojstěžník jim úplně odebere vítr.

O vítr musí všichni bojovat. Je třeba ještě ostřeji tlačit příď jachty do větru. Kašis má regulérní přednost a Boris se bude muset držet zpátky nebo zvolit méně výhodný kurs. Teoreticky udělal Kašis všechno, co bylo nezbytné, ale přesto ničeho nedosáhl. Plachty Hippokrata se také těsněji přimkly k vzdušnému proudu a zakrátko se už Salaca pohupovala na vlnách, rozčeřených soupeřem.

„Nemám vás vzít do vleku?“ ozval se triumfující hlas Borise Vencelše. „Večer platíš flašku. Přidej, dokud není pozdě, kapitáne!“

Nejvíc se Kašise dotkla poslední věta. Ani ne tak snížením hodnosti o celé tři stupně, ale jízlivým podtextem. Slovo „kapitán“ může člověk vyřknout různým způsobem – s úctou, určenou tomu, kdo rozhoduje o osudech lodi, nebo s výsměchem, jako by se posmíval vozkovi, že špatně krmí svou kulhavou kobylu.

„A co ty tam děláš na bortu?“ obořil se Kašis v bezmocném hněvu na syna. „Spíš?“

„Vyvažuju loď,“ klidně a skoro lhostejně odpověděl Varis z levého bortu, kde visel v otěžích mezi vodou a nebem.

„Tohle není žádná kocábka, na které ses naučil plácat. Neměj strach, jachta se tak lehce nepřeklopí,“ vrčel Kašis.

„Je dokázáno, že se tím zlepšuje skluz, protože odpor vody…“

Ale Kašis neměl náladu na nejnovější objevy.

„Proč jsme teda pustili před sebe toho čertovskýho břídila? Nebo je snad chytřejší než my dva dohromady?“

„Neměli jsme se tolik tlačit do větru, to dělají jen kapitáni, kteří si za každou cenu chtějí vysloužit admirála.“ Když si Varis uvědomil, že otec by mohl přijmout tenhle námořnický obrat jako osobní urážku, dodal: „Odkloň se od větru, nech jachtě rozběh! Je lepší projet půl kilometru zbytečně, zato pořádně!“

„Když to tak dobře víš, sedni si ke kormidlu sám!“ navrhl Kašis, kterému se tak hrozně nechtělo zůstat pozadu za přítelem.

„To nejde. Dal jsem Brunovi slovo, že se ani pod hrozbou smrti nedotknu kormidelní páky. Co mě do toho zatahuješ? Je to přece regata kandidátů na penzi a já mám co nevidět dostat mistra sportu.“

„Ano, samozřejmě… Matka a jediná sestra se div neutopí a pan šampión ani nehne prstem,“ utrhl se Kašis. „To je ti podobný.“

„Tak se přestaňte hádat,“ rozháněla rychle muže Regina. „Chlapec je teprve třetí den doma a starý kohout už natřásá hřebínek… Vyjeli jsme si přece odpočinout, a ne se hnát s vyplazeným jazykem za rekordy. Udělám vám teď všem obložené chleby, mně vždycky na čerstvém vzduchu…“

„Počkej s tím!“ přerušil ji Kašis. „Ještě jsme se nedoplazili ani na moře a ty už bys chtěla vyrážet špunty.“

Regina spolkla tu uštěpačnost a současně také sliny. Měla opravdu velký hlad – aby totiž předešla poznámkám, že rodina Kašisových má vždycky zpoždění, nesnídala. Navíc věděla, že na moři do sebe nedostane ani sousto a bude ráda, když se jí podaří zvládnout prázdný žaludek. Mořskou nemoc poprvé poznala před dvaceti lety na polovině cesty mezi Rigou a Mersragem. Tenkrát čekala Rasmu, a proto se tím nijak netrápila. Ale i později se Regině houpal žaludek i na té nejmenší vlnce. Eduard ji obvykle vysazoval na Bílé duně, kde se Regina opalovala a vařila – někdy opékala šašlik, aby potěšila rodinu chutným obědem po projížďce po zálivu… Dnes byla manželovi vděčná, že se ani slovíčkem nezmínil o této tradici, protože se nemohla spolehnout, že by Rasma nakrmila bratra. Když byl Varis pryč z domova, pekla mu každý týden pirožky se špekem a nosila je na poštu, kde naštěstí pracovala jedna její bývalá žákyně, která jí brala balíček vždycky bez fronty. Teď, když Regina viděla, jak se syn na vojně vytáhl, snažila se, jak mohla, aby také zesílil.

„Nechápu, jakým způsobem Bruno na téhle lodi vítězí,“ ozval se po chvíli zase Kašisův hlas. „Podívejte se, před námi je už i ta stará rachotina Amata!“

„Copak si myslíš, že ti dal svoje závodní plachty? Pověsil ti na ráhna starou kapronovou soupravu a popřál ti dobrý vítr,“ ušklíbl se Varis.

Tak se Kašis definitivně uklidnil. Konečně našel nějaké ospravedlnění pro možný neúspěch. Objektivní příčiny – špatná kvalita materiálu – mohl by si vymyslet lepší důvod pro útěchu? A kdo vůbec přišel na to, že by měl povinně a nutně zvítězit? Stačí přece, že se jim podařilo zase jednou strávit den podle svého gusta.

Počasí se nádherně vydařilo. Po dlouhotrvajících deštích, kvůli kterým vedení klubu oznámilo ukončení letní sportovní sezóny už koncem září, začalo znovu svítit slunce jako v létě, a pokud lze věřit předpovědi počasí, bude letos na podzim hřát až do prvního sněhu. Avšak dvakrát měnit své rozhodnutí by znamenalo škodit sobě samému. Ať si nadšenci, kteří znovu spustili své jachty na vodu, plavou i po závěrečné regatě, nikdo nemá v úmyslu jim brát povolení, tohle přece není pytlačení…

Vítr vál šikmo k pláži, skoro přímo ze západu, takže se u břehu na vlnách skoro neobjevovaly hřebínky. Kašis se zaradoval. Dobře se pamatoval na Reginina trápení a ani za Rasmu by nedal ruku do ohně, ale přesto ženám nenavrhl, aby zůstaly na břehu. Můžeme si to vykládat jako kapitánův despotismus nebo diskriminaci ženského pohlaví. Ovšem když už si vybojovaly rovnoprávnost, ať tedy seberou odvahu a přiznají svou slabost, nebo ať stisknou zuby a trpí.

Vjezd do zálivu byl vyznačen řadami bílých a červených značek Pravidelný dech moře lehce pohupoval jachtou, ale západní větřík si nenechal ujít to potěšení, aby čas od času nerozstříkl gejzír studených kapek a nepřipomněl tak své drsné způsoby.

„Když se budeš držet víc doleva, poplujeme přesně k obrátce,“ radil Varis.

„A co mělčina?“ zapochyboval Kašis.

„Přesaď maminu na druhý bort, nakloníme jachtu ještě víc a proplujeme. Je to starý osvědčený manévr, jediná šance, jak můžeme doktorovi srazit hřebínek. Na Hippokratovi s velkým ponorem ho nemůže takový kousek vůbec napadnout.“

Ke Kašisovu překvapení si Regina už sama přesedla na závětrný bort. To je tedy projev obětavé mateřské lásky! Kdyby ji o to požádal manžel nebo kdyby jí to rozkázal ze své kapitánské pravomoci, Regina by se určitě vzpouzela, protože odedávna nerada seděla tak těsně nad vodou; vždycky měla pocit, že jachta užuž nabere bokem vodu, a to by s ní byl konec.

Salaca se poslušně podřídila novému kursu. Na táhlech povzbudivě zadrnkal čerstvý vánek, vlna rozťatá vpředu ostrým klounovcem se divoce rozbouřila. Jachta se silně naklonila, až nad mořským blankytem zasvítil červený kýl, a tvrdošíjně si razila cestu nebezpečnou oblastí, kde svými bílými výčnělky cenila zuby mělčina.

„Natoč se víc do větru!“ velel Varis, zaujatý vášní sportovního boje a zapomínající na slib, který dal rozhodčímu. „Pak se už určitě nebudeme muset obracet.“

„Zůstaneme viset na mělčině!“ varoval se stejným vzrušením v hlase Kašis.

„To nic, raz dva ji zase odpíchnu.“ A Varis si pro každý případ sundal kalhoty. „Sestřičko, podej mi z kajuty háček.“

Rasma se přes všechnu snahu nedokázala hnout z místa. Byla přitlačená mezi štítnicí kokpitu a matkou, s obtížemi udržovala rovnováhu a oběma rukama se křečovitě držela napjaté otěže kosatky, která občas mizela pod klokotající vodou. Z jejího účesu nezůstalo samozřejmě vůbec nic. Stejně věděla už včera, že to tak dopadne, když se dvě hodiny potila pod tou strašnou kuklou. Ale přesto, i když se jí nepodaří přemluvit Dzintru, aby ji alespoň narychlo před bálem znovu učesala, nebude litovat, že souhlasila s účastí na regatě. To je docela něco jiného, než dojet na Bílou dunu a tam pak sedět až do večera v matčině nudném opatrování. „Neplav tak daleko! Otoč se, nebo si spálíš záda! Kam se to zase ženeš? Stejně jsi jen kost a kůže…“ Jak si asi matka představovala zbylých šest dnů v týdnu, kdy dcera žila bez jejích instrukcí? Otec jí alespoň nevnucoval své rady, jenom na konci každého měsíce, jako by chtěl splnit plán pedagogických akcí, varoval: „Žij si, dcero, tak, abys nespadla do neštěstí a nás nezostudila!“ A co když to bude naopak – sama se zostudí a neštěstí přinese rodičům? Ne, Ilmars jí přece svatosvatě slíbil, že nikomu neukáže snímky, na kterých je nahá, a že na výstavu uměleckých fotografií pošle jen ty, na nichž je otočená zády nebo zabraná bez hlavy. Ale hlavní je to, že mezi nimi není nic takového, z čeho by ji mohla podezřívat matka. Jsou to přece jen problémy s tou primitivní starší generací, která pro vzájemné vztahy muže a ženy určuje jediné místo – postel. Ilmarsovi Grantsonsovi Rasma stejně moc nevěřila, protože si nevzpomínala, že by jeho jméno viděla někdy na plakátech nebo pod fotografiemi v ilustrovaných časopisech. Přesto nedokázala odmítnout, aby mu pózovala, když se jakoby z čistého nebe vynořil v osamělé úžlabince mezi dunami u ústí Lielupe, kde se s oblibou vystavovala nahá slunečním paprskům. Proč souhlasila? Z přílišného sebevědomí, zvědavosti, ješitnosti? Nebo spíš proto, že Ilmars bez jejího vědomí udělal již celý jeden film teleobjektivem? Určitě to nebyly žádné nevinné záběry… A pak si chtěla ještě víc posílit sebevědomí, protože uvěřila fotografově lichocení, podle něhož prý ona, Rasma, předčí všechny modely, které zatím mohl spatřit Za neméně důležité považovala dokázat ne už tomu frajerovi s fotoaparátem, kterého znala z jachtařského klubu už hezkých pár let, ale sama sobě, že jsou jí cizí všelijaké měšťácké předsudky. V tomto duchu Rasma také svého času promlouvala ke svému prvnímu vyvolenému Tedisovi Jaunkalnsovi, který předpokládal, že po první noci, strávené s dívkou, si může dělat nárok na její „ruku i srdce“. Za tu čest mu sice Rasma musí poděkovat, ale ať si chlapec ještě chvíli počká a brousí podrážky. Pohřbít se zaživa ve Ventspilsu, kde se ve škole neučí francouzština a kde lodě z Francie kotví ještě méně než v Rize – to nemohl na Rasmě žádat ani takový sympaťák jako Tedis. Na otcovy styky moc nespoléhala, ale nepochybovala o tom, že se jí přesto podaří uchytit se v Rize. Jinak by přece nemělo smysl, aby taková léta šprtala na univerzitě francouzštinu…

Nad mělčinou propluli úspěšně a na obrátce byli první. Odtud se kurs stáčel mírně do moře, tam, kde se v dálce třepotal praporek další bóje. Při plavbě po větru dohoní Salacu samozřejmě jachty s větší plochou plachet, ale nesmějí se vzdávat bez boje, tím spíš, že definitivní výpočty podle soutěžních regulí provede porota až na břehu, přičemž pravidla měla takové vrtochy, že vítězem se mohla stát i posádka malého člunu, a ne jachty, třebaže ta projela cílem mnohem dříve.

Čerstvý příznivý vítr dovoloval Varisovi, aby vytáhl spinakr, podobný pestrému nafukovacímu míči. Rasma se proto musela věnovat kosatce a matku znovu přinutili, aby změnila místo; podle jednoznačného názoru obou mužů mohly teď její kilogramy přinést největší užitek na zádi.

„Copak jsem nějaká zátěž na vyvažování?“ zkoušela protestovat.

Pak ale došlo k tomu, kvůli čemu by Regina byla ochotná vylézt i na špičku stožáru – vedle ní si na palubu lehl syn a hlavu si položil matce na kolena.

Varis se cítil také dobře, tak dobře, jako ani jednou za poslední dva roky. Když se vrátil z vojny domů, matku samozřejmě objal a políbil, ale opravdu se k ní přitulit mu připadalo pro chrabrého námořníka nedůstojné. A přitom je tak příjemné, když matčiny laskavé prsty probírají jeho mokré vlasy! Teprve teď může prohlásit, že se definitivně vrátil domů. Varis zavřel oči – ať si tatík kormidluje kam chce, dál než k Vidzemskému pobřeží se stejně nedostane. Vlny sladce ukolébávaly, slunce hřálo dokonce skrz nepromokavou bundu a Varis si přál, aby ta blažená chvíle nikdy neskončila.

Jenomže skončí až moc brzy! Trať závodu má stejně jako cesta životem – ať se jí člověk snaží razit sebevíc rovně – hodně zatáček. V tom také spočívá smysl závodů.

Stačí představit si, jaká to musí být nuda, když fouká pořád stejný, pravidelný vítr… Žádný požitek! Asi právě něco podobného mu včera nabídli – aby pracoval jako trenér žákovského oddílu jachtařského klubu. Slíbili, že práce nebude moc, zbude mu čas i na vlastní trénink, bude se zúčastňovat celosvazových soutěží a s vybavením by mu prý také pomohli, samozřejmě v rámci svých možností. S odpovědí na něho nijak nespěchají, vždyť dobře vědí, že po vojně si člověk musí nejdřív odpočinout, dát si dohromady svoje plány do budoucna. Varis chápal, že nová funkce by představovala dobrý odrazový můstek pro další sportovní kariéru. Vedl by fakticky stejný život jako v Sevastopolu, každý den jedno a totéž. Ostatní kluci si z vojny přinesou nějakou profesi, a také to, co se tak těžko definuje a čemu se říká, že vojna z kluka udělá chlapa. Ovšem i Varis něčeho dosáhl, dokonce byl dvakrát v zahraničí, ale tam dělal zase jen to, čím se zabýval už před vojnou – chytal vítr do plachet. Je to lepší, než plavit se na ponorce nebo sloužit u stavebního praporu, to je jisté, ale nemůže přece považovat jachtink za hlavní náplň života! Varis si nedokázal představit svou budoucnost bez plachtaření, ale v žádném případě neměl v úmyslu věnovat mu veškerý čas a energii. Chystal se vykročit na dráhu, kterou si vybral už po absolvování školy – chtěl se ještě jednou pokusit dostat se na medicínu. A pak by pracoval jako lodní lékař nebo přinejhorším někde na okresní poliklinice, ale to je ještě problém vzdálené budoucnosti. Nejdříve se musí dostat do nultého ročníku, začít pracovat v nemocnici, a k tomu účelu by nebylo špatné využít známosti s jejich rodinným přítelem Borisem Vencelšem.

Bydlet doma není vlastně tak špatné. Snad je dokonce lepší, že na něho Astra nečekala. Když mu napsala, že si vzala jiného, Varis se celý týden trápil, proklínal nevěrnost celého ženského pohlaví, před kamarády roztrhal Astřinu fotografii, spálil její dopisy a popel nechal rozfoukat větrem. Udělal zkrátka všechno, co je v takových případech obvyklé, ale v hloubi duše chápal, že to je jen laciná komedie, vždyť ani jeho „sevastopolská“ polovina jejich první lásky nevydržela zkoušku odloučení. Přivezl z jihu dokonce nějaké pestré chrastítko pro novorozeně své bývalé lásky. Z návštěvy se vrátil celý rozpačitý. Nemohl popřít, že Astra byla ještě krásnější, že měl chuť ji objímat a líbat, ale na druhé straně si Varis nedokázal představit sebe sama v roli šťastného mladého manžela a otce. Stát v přestávkách mezi přednáškami ve frontě na sunar, prát plíny, žít rodičům na krku a od rána do večera poslouchat rady k výchově miloučkého potomka… Nemá proč spěchat, nejdřív si najde slušně placenou práci, pořídí si byt, a teprve pak začne uvažovat o ženění…

Kašis se také zasnil. Ani si nevšiml, jak se jeho myšlenky přenesly do dálky, pak se k němu na okamžik vrátily, protože bylo třeba udržovat přímý kurs na obrátku, ale po chvíli se znovu začaly nevysvětlitelně zamotávat. Jeho myšlenky se podobaly rackům, kteří pomalu kroužili nad jachtou s nadějí, že uloví sledě, pak v rozčarování odlétli k jiným plachetnicím, ale když se zklamali i tam, přiletěli brzy zpátky. Nedohlednost mořských dálek vedla myšlenky vždy jakýmsi obecnějším a dokonce analytickým směrem. V danou chvíli došel Kašis k závěru, že je se svým životem zcela spokojen, a to vneslo do jeho nitra neklid. Člověk přece nemá právo zabřednout do bahna sebeuspokojení – hlásalo se to z tribun, psalo se o tom v novinách i knihách. Člověk má snít, bojovat, odhalovat své skryté rezervy… Sebekritika je stimul pokroku naší společnosti… Ale co má dělat, když se mu nová práce v oddělení vodní dopravy líbila, hlavně proto, že tam zřídka docházelo k mimořádným případům? Pašování, spekulace, rvačky v přístavu, obvykle kvalifikované jako drobná výtržnictví, utopenec, pytlačící rybáři s nepovolenými pastmi nebo výbušninami. S tím vším se levou rukou vypořádali operační pracovníci nebo řadoví inspektoři a nikoho ani nenapadlo, aby kvůli takovým maličkostem znepokojoval plukovníka, pověřeného ministerstvem řešit zvláště důležité úkoly. Také v rodinném kruhu bylo vše v klidu a pokoji a Kašis si vůbec nedokázal představit, o jakých změnách by vlastně měl podle standardních měřítek snít. O mladší ženě? A čím mu nevyhovovala Regina, která ho dodnes uměla překvapit nečekaným kouskem? Stačí vzpomenout si třeba na tu její hloupou myšlenku, že odmítne jít do důchodu. Vždyť by ho klidně mohla obětovat třeba na fond solidarity, ale to ne, podívejme se, jí se taková sebereklama protiví… Měl by snít o hodnějších dětech? O tom měl přemýšlet dříve, teď se musí spokojit s těmi, které má, a trpělivě čekat na vnoučata. Syn si možná v nejbližší době přivede ženu, po vojně se všichni jako blázni vrhají na děvčata a než bys řekl švec, jsou v chomoutu… Do Rasmy Kašis příliš velké naděje nevkládal. Občas je až nesnesitelně náladová, typická stará panna a netýkavka…

Když se Kašis konečně vzpamatoval a vrátil se ke skutečnosti, zjistil, že už zdaleka nepluje v čele. Několik jachet se přibližovalo k obrátce, některé mířily víc do moře, nabraly velkou rychlost a doháněly ho ze severozápadu. Aby Salaca nezůstala na konci, měl by Kašis změnit kurs a místo spinakru rozvinout břichatou genuu. Ale nechtělo se mu budit Varise, a tak jen mávl rukou – záblesk ješitnosti zhasl stejně rychle, jako se zrodil.

Trať regaty byla relativně krátká, což je u svátečních závodů obvyklé, aby účastníci stihli do večera uvést jachty do pořádku, odpočinout si a převléknout se. Od poslední obrátky bylo třeba udržovat kurs na ústí řeky a odtud přímo do klubu, kde vítěze očekávaly pocty. Kašis se držel ve středu pole jachet, klidné se blížil ke břehu a nevěnoval pozornost vyznačení tratě. Vítr v té chvíli už téměř utichl, jachta plula jako hrdá labuť, stěžeň mířil k nebi, kýl se zátěží se sotva znatelně pohyboval. A samozřejmě na sebe upozornila mělčina. Trup sebou trhl, stěžeň se zakýval, zplihlé plachty naposledy hlasitě zapleskaly ve snaze nabrat poslední hrstičku větru a pak nastalo ticho.

„Tak podáš mi, sestřičko, konečně ten háček?“ připomněl rozčileně Varis. „Kolikrát tě mám prosit?“

„Nemusíme nikam spěchat,“ mávl rukou Kašis.

„Ale ztratíme poslední šanci,“ protestoval Varis. „Prvních deset dostane diplomy.“

„A poslední soudek výborného piva! Tak to alespoň bývalo za nás,“ vytáhl nečekaný trumf Kašis.

„Ty přece nejsi žádný milovník piva,“ vložila se do hovoru Regina, aniž pochytila, oč vlastně jde.

„Ale jaký by to udělalo dojem!“ nevzdával se Kašis. „Dokonce i vítěz přijde s připraveným půllitrem, aby mu natočili alespoň kapku. Tak je to, děti – buď první, nebo poslední! Nic jiného kapitán Kašis nikdy neuznával.“

Žádný soudek piva Kašis nedostal, zřejmě se časy opravdu změnily. Zato byl poctěn čestným diplomem, zaskleným v rámu a potvrzeným razítkem a podpisem ředitele jachtařského klubu Karla Šmitse. Diplom potvrzoval, že „bez ohledu na příznivé počasí a nedostatečnou znalost řízení jachty se kapitánu Kašisovi přece jen podařilo připlout zpět do rodného přístavu a tato šťastná okolnost dovolila, aby poslední regata sezóny byla prohlášena za úspěšně ukončenou“. Čtení této listiny zahajovalo program večera, při kterém všichni veteráni dostali od místního šprýmaře co proto.

Rodina Kašisových, ke které se připojil Boris Vencelš s věrnou zdravotní sestrou Anitou Krauklisovou, se rozesadila u stolku přímo uprostřed kulatého sálu. U sousedního stolu seděla základní posádka Salacy a Kašis se znovu přesvědčil, že Bruno Ratnieks se za léta vůbec nezměnil – byl stále stejně široký v ramenou, hruď měl jako zvon, nos podivným způsobem ohnutý trochu doleva. Bruno si nechal narůst mohutné licousy, aby tak víc než bývalého boxera připomínal všemi mastmi mazaného mořského vlka, ale nakonec se víc podobal rakouskému císaři Franzu Josefovi než kapitánovi nějakého holandského klipra, dovážejícího čaj. Kašis si dobře pamatoval, jak se Bruno poprvé objevil v jachtařském klubu. Přijel do Rigy, aby se zatím vyučil zubním laborantem, a když jednou bezcílně trávil svůj volný čas, zašel náhodou k řece. Na jachty vyvaloval oči jako na osmý div světa, protože v jeho rodném městečku Skuiene nebyla poblíž ani pořádná řeka, natož jezero s jachtami. Kašis potřeboval tenkrát do posádky plavčíka, kývl na chlapce, ten bez rozmýšlení skočil a samozřejmě žbluňkl do třímetrové mezery mezi břehem a palubou jachty.

„Nekapej nám na parkety!“ upozornila chlapce, do poslední nitky promoklého, Kašisova tchyně Renata Sandburgsová, která tehdy zatoužila po projížďce na jachtě jako čestný host. „Všechno ze sebe sundej, šaty vyždímej a lehni si na sluníčko! Do oběda vyschneš jako třísky na zátop.“

Ale Bruno se v žádném případě nechtěl sušit na břehu. Drkotal zuby, ale vymohl si dovolení, aby směl zůstat na jachtě, kde se ocitl poprvé a zřejmě také naposledy. Nakonec se tedy madam Sandburgsová slitovala:

„Dobře, Eduarde, ať tedy zůstane, když proti tomu nic nemáš.“ Tak nějak asi mluví majitel lodi se svým kapitánem. „Ale s jednou podmínkou – všechno ze sebe sundáš a budeš sedět v kajutě tak dlouho, dokud na větru neusušíme tvoje hadříky. Zatím si natáhni moje rajtky!“ Sundala si fialové jezdecké kalhoty, s nimiž se neloučila ani v největším vedru, a podala je mladíkovi, který zčervenal jako rak. „Poslechni ženu starého námořníka, bude ti v nich teplo i příjemně. A koukej, ať mi je nevytaháš!“

Celé to léto oslovovala madam Sandburgsová Bruna jako svého kmotřence, a on se ani po mnoha letech nezapomínal při setkání s Kašisem ptát:

„A co moje kmotra, živá a zdravá?“

Vedle Ratniekse seděla jako obvykle Dzintra Sakanisová, brunetka jižního vzhledu a temperamentu, která si vzhledem ke slavnostní chvíli oblékla dlouhé přiléhavé višňové šaty s velkým výstřihem, odhalujícím záda bezmála až po pás. Otočila se a věnovala Kašisovi úsměv, při kterém se její dravčí zuby zablýskly zářivou bělostí. Ve světle lustru zajiskřily podlouhlé briliantové náušnice, které na okamžik zastínily podivuhodně jasné a chladné Dzintřiny oči. Ústa s tenkými rty ještě podtrhovala dravčí výraz její tváře, ale Kašis věděl, že Dzintra je dobrá kamarádka a že je vždy připravená vytáhnout druhého z bryndy. Do klubu vstoupila ještě před Ratnieksem a plavila se na trofejní jachtě s. nepříliš přitažlivým jménem Medúza. Po jedné plavbě zůstal Bruno na noc na jachtě a od té chvíle se s Dzintrou už nerozloučil. Ze začátku se všichni divili, že se nevezmou oficiálně, ale pak si zvykli. Dokonce se říkalo, že pro Ratniekse je výhodné, když ukládá na Dzintřinu spořitelní knížku peníze, které prý získával z machinací se zubařským zlatem, a že právě on jí postavil chatu na ostrůvku u ústí řeky. Později, když začal studovat zubní lékařství a musel vystačit jen se stipendiem, vyšlo najevo, že hlavní živitel v této neoficiální rodině je Dzintra. Spropitné, které dostávala od vděčných zákaznic, nepropíjeli – v tom byla Dzintra nesmiřitelná – ale vkládali je vždy do nákupu nějaké fantastické zahraniční supersyntetické látky. Z ní pak šila Ratnieksovi plachty, díky kterým zvítězil poprvé na celosvazových závodech.

Po druhém Ratnieksově boku seděla Livie Traumanisová – mladičká a pohyblivá světlovlasá studentka s jiskřičkou ironie v modrých očích, vyvolávajících vzpomínku na čistý ranní sníh. Byla si samozřejmě vědoma, že je hezká, a co chvíli koketně vypínala pevná ňadra, jejichž tvary ještě zdůrazňoval tenký černý svetřík. Stejně jako spousta jiných dnešních dívek nenosila Livie podprsenku. Ale upřímná a čistá tvář bez kosmetických stínů a červeně svědčila o tom, že je jí cizí záludnost a přílišná koketérie, spíš to byl výraz radosti ze života.

Kašis ji viděl poprvé, a také další členy Ratnieksovy posádky – Aigarse Gonkulise a Marise Sukatse – znal jen letmo. Zato druhého kapitána Salacy si pamatoval až příliš dobře z jedné nepříjemné historie, do které se musel na prosbu ředitele klubu zamíchat. Grantsons byl zadržen na pláži za fotografování rekreantů bez povolení finanční inspekce. Jeho soukromý podnik si vedl docela slušně – na rozdíl od místní provozovny služeb, jejíž překližková lodička se pyšnila plachtou s nápisem Pozdrav z Jurmaly, přitahovaly Grantsonsovy dekorace a aparatura mnohem víc zvědavců. Muži se rádi nechali z legrace vyfotografovat s šibalskou rusalkou a ženy, povětšině plnoštíhlé, stály trpělivě ve frontě, aby dostaly možnost prostrčit hlavu otvorem na místě, kde se dříve usmívala tvář jakési polosvlečené zahraniční královny krásy. Největší zvědavost publika ovšem vyvolával aparát šikovného fotografa – americký polaroid, který za několik minut zhotovoval barevné snímky. Za pět rublů by se sice mohla vyžadovat vyšší kvalita, ale hlavní převaha tu byla nabíledni – rychlost Člověk vysází peníze, zastrčí si fotografii do kapsy a adié… Když se vyjasnilo, že Grantsons získal fotoaparát a filmy zákonnou cestou a že zaplatil i clo, skončil celý případ díky Kašisově protekci jen důrazným administrativním napomenutím.

První valčík tančil Kašis vždycky s Reginou, protože to byla jediná žena, jež mu všechno odpustila, dokonce i to jeho přešlapování uprostřed sálu, které nemělo nic společného s rytmem hudby. Kroužit v tříčtvrtečním taktu neuměl totiž Eduard ani zamlada. Po třetí skleničce vyzval ze starého přátelství k tanci Dzintru a s uspokojením konstatoval, že Ratnieks jako opravdový džentlmen vstal, aby provedl Reginu. Když zazněly vášnivé tóny tanga, přišla na řadu Anita, a pak – proč by si Kašis měl upírat to potěšení? – se zaměřil i na partnerky mladšího věku.

Rasma si vůbec nemohla stěžovat na nedostatek ctitelů a také její přítelkyně Inga tancovala téměř bez přestávky. Ale dívka u sousedního stolku zůstala sama. S poněkud nuceným úsměvem a s určitou jízlivostí pozorovala Ratniekse a Dzintru, kteří se právě vrhli do davu tanečníků.

Kašis vstal, přistoupil k ní a uklonil se. Livie se ani na okamžik nerozmýšlela, vyskočila, vzala ho za ruku a táhla ho za sebou. Když došla na parket, stejně rychle si ruku uvolnila a začala se natřásat a pohupovat v rytmu, který podle Kašisových představ neodpovídal ani trochu hudbě. Přes veškerou snahu se nedokázal dívčiným pohybům přizpůsobit, ale po chvíli to už bylo stejně zbytečné, protože se mezi ně nahrnuli další šejkující a mezi nimi jen občas zahlédl rytmicky rozevláté Liviiny světlé vlasy.

Kašis pochopil, že Livie se výborně baví i bez něho, zakýval zdálky na Reginu a za pomoci loktů se prodral do rohu sálu, kde probíhalo losování loterie.

„Nám starcům zůstala už jen tahle radost,“ pospíšil si, aby předešel možné ženiny výčitky.

Reginu ani nenapadlo, aby se na něho zlobila. Ať se taťula trochu rozveselí; pozítří mu končí dovolená a potom se znovu bude od rána do večera zabývat všelijakými lotry. Vypadalo by hloupě, kdyby dělala žárlivé scény a vyžadovala, aby se manžel za celý večer nepodíval napravo ani nalevo. Ta dívka by se ovšem hodila spíš k Varisovi… Nicméně Regina byla spokojena, že si Eduard vzpomněl na její slabost – na všelijaké loterie a kola štěstí. Výhry z nich – různé panenky, bižutérie, vázičky a skleničky – si schovávali ve zvláštní přihrádce příborníku.

Zalovila rukou v losovacím bubnu a vytáhla celou hrst papírových ruliček.

„Každý třetí los prý vyhrává…“ usmála se Regina, když se i na pátém skvělo jen razítko jachtařského klubu a další žert typu: Děkujeme! Přejeme úspěch v další sezóně! Přejeme zdraví a štěstí! nebo Štěstí v lásce! Jen úplně poslední nebyl prázdný – vyhrála na něj šest hliníkových pohárků v pouzdře z umělé hmoty s obrázkem brigantiny.

„Teď si ber příklad, jak se má hrát,“ řekl Kašis a konečky prstů vytáhl jediný los, a aniž ho sám rozmotal, předal ho hned „víle štěstěny“ dnešního večera, tlusté účetní klubu Mirdze.

„Zrovna k pohárkům vaší ženy,“ oznámila s laskavým úsměvem a postavila na stůl láhev arménského koňaku.

„Má to někdo štěstí!“ zahrála překvapení Regina a dělala, že si nevšimla, jak manžel strčil Mirdze do kapsy zelenou.

Když se vrátili ke stolu, pil se tam už vynikající nápoj zdraví Borise Vencelše – líh ochucený kdoulovým sirupem a nějakými dalšími esencemi. Recept byl Vencelšovým tajemstvím. Chirurg byl nesmírně tvrdohlavý, jak to u zapřisáhlých starých mládenců bývá. Byl to pedant až do morku kostí. Jeho mánie utírat se ustavičně kapesníkem nebo mýt si ruce se dala ještě vysvětlovat profesionálními zvyky, ale co jeho vnější vzhled a oblečení? Vyzáblý, dokonce jaksi vysušený, jako by neuplynulo už třicet let od toho dne, kdy ho jako desetiletého polomrtvého kluka vytáhli z Osvětimi: bezkrevná tvář, pod očima tmavé kruhy, mrtvolně bledé rty. K tomu černý plátěný oblek, černá kravata s velkou třpytivou perlou, která vypadala pod bradou jako třetí oko. Mluvil jen zřídka a tak tiše, že partner se musel naklonit až k němu, aby mu vůbec rozuměl.

Vencelš pil jen ve výjimečných případech, protože alkohol špatně snášel. Tentokrát všechno nasvědčovalo tomu, že si pořádně přihnul Hlavu vtáhl mezi ramena a otupěle civěl na podlahu – připomínal jeřába, který dokáže usnout vstoje na jedné noze. Ale najednou ožil a začal s horečným spěchem nalévat skleničky.

„Dneska mám takové malé, osobní výročí,“ řekl jakoby na omluvu, ale dalšího vysvětlování se už zdržel.

Stačilo to však k tomu, aby přisunuli stolky k sobě a společně objednali šampaňské. Pili na zdraví Borise a jeho pacientů, přiťukli si na Ratnieksovy úspěchy, protože posádka Salacy byla po nedávném úspěšném startu na Baltské mezinárodní regatě zařazena jako kandidát národního družstva a brzy měla odjet do tréninkového tábora na Černém moři. Oba plavčíci ovšem pochybovali, že by jim rektor dal souhlas. Sotva ho mohla potěšit taková perspektiva u studentů, kteří měli „resty“ ještě za první ročník. Ale Bruno je uklidňoval, že slovo „sport“ ospravedlňuje i větší hříchy, než jsou nevykonané zkoušky.

Kašis si pamatoval velmi mlhavě, co se dělo potom. Nejspíš pronesl tradiční přípitek „na krásné ženy“ a pak se snažil všechny přítomné dámy po řadě políbit. Pokud mu něco utkvělo silně v paměti, tak to byla nespokojenost s intimním šeptáním fotografa Ilmarse s Rasmou. Naštěstí byl Kašis ještě dost střízlivý, nebo se naopak už dostatečně opil, aby se do toho nepletl. Nápadné mu bylo i to, že Dzintra očividně nebyla ve své kůži: proti svým zvykům se neustále pokoušela odejít domů a připomínala Ratnieksojeho slib, že ji odveze jachtou na chatu. Ke konci došly Brunovi síly odporovat a oba po anglicku zmizeli, aniž narušili všeobecné veselí. Nejtěžší bylo uklidnit Reginu, které se velmi zalíbilo tancovat s Varisem a dalšími mladíky. Nepomáhaly ani žádné písničky na rozloučenou. Musel prohlásit, že odjede autem sám.

„Děti!“ zvolala Regina jako naprogramovaná. „Tak udělejte něco! Víte přece, že otec si sedá za volant, jen když má v hlavě.“

V tom zmatku všichni naštěstí zapomněli, že volha stála a stojí v garáži, a Regina blahosklonně souhlasila, že tedy půjde domů pěšky. Kdy a zda vůbec se domů vrátily děti, to Kašis nevěděl, protože Čombe příchod domácích nikdy štěkotem neohlašoval.

Tichá neděle, docela příhodná k nápravě psychického stavu, ale zkažená ohromující zprávou

Plukovník Kašis zbožňoval svou zahradu, ale smrtelně nenáviděl hrábě a lopatu. „Už toho mám dost,“ oznámil svého času Regině. „Stačí, že jsem se dost navrtal v zemi jako dítě, oral jsem a vybíral brambory. Když si chceš zacvičit kvůli udržování linie – prosím! Ale nepokoušej se zatahovat do téhle oblasti mne! Nejsme přece takoví žebráci, abychom si nemohli dovolit zeleninu z trhu.“

Takhle uvažoval před dvanácti lety a svůj názor dodnes nezměnil. Na druhé straně nedovoloval nikomu jinému, aby zastřihoval malou sekačkou trávník a dvakrát ročně také vlastnoručně bílil kmeny jabloní a hrušní před domem. A když tchyně přivezla z Ventspilsu několik lahví komplexního francouzského minerálního hnojivá, vyžadoval dokonce, aby Regina koupila sazenice rajčat a vysadila je, jak se říká, experimentálně v zákoutí garáže.

Fyzickým odreagováním psychických stresů – tento pojem objevil Kašis v lékařské encyklopedii, kterou přinesl domů syn – se zabýval zpravidla v neděli. Ale dnes neměl nejmenší chuť brát do ruky hadici na zalévání. Jazyk se mu lepil na patro, hlavu měl jako z olova a ruce se mu zrádně třásly. V otupeném mozku se neustále míhala jediná myšlenka – o právu na odpočinek, zakotveném v ústavě.

„Včera jsem to asi přehnal,“ řekl ženě. „Není to žádná legrace. Deset let jsem pravidelně netrénoval a teď najednou taková důležitá regata.“

„Kocovina,“ poznamenala suše Regina, které také nebylo zrovna nejlíp. „Co kdybychom zasvětili nové pohárky?“ Ale to snad ne – takové projevy ženské emancipace Kašis neuznával. Popíjet a pomaloučku probírat nejpříjemnější události minulého dne lze výhradně v mužské společnosti. Kam se vůbec poděl Varis? Snad nezůstal trčet v klubu?

Když rodiče vstali, Varis také vyskočil, aby je doprovodil. Ale matka se ohradila:

„Nech nás aspoň jednou o samotě…“

„To je zvláštní,“ myslel si Varis, když zdálky pozoroval, jak otec podává matce plášť, „před třemi lety mi připadali proklatě staří a zkostnatělí, a dneska je to páreček, jako když je vystřihne. Matka by ještě dokázala leckomu zamotat hlavu, zvlášť když si dá do pořádku fasádu. Přece jsem si všiml, jakýma očima se po ní díval doktor, možná je právě proto ještě dneska svobodný. Otec je taky pořád chlapík. Kdybych na trati nezaspal, vykračoval by si teď jako páv s medailí čestného navigátora zavěšenou v knoflíkové dírce. Ale neúspěch přijal s humorem, zaplatil láhev a střemhlav se vrhl do proudu zábavy. Dokonce si zanotoval i jednu starou námořnickou…“

„Když mi řekneš, o čem jsi teď přemýšlel, dostaneš ještě skleničku,“ slíbila Livie.

„Kdyby mě tak políbila…“

„Ale, vážně. Měl jsi na tváři takový výraz, jako bys zrovna snil o své princezně.“

„Kdepak. O matce. A o tom, jak jsou dnešní dívky úplně jiné. Ty, Livie…“

„Kamarádi mi říkají Li.“

„No co jsem říkal. Matka například nikdy nepřerušuje otce, když se otec chystá mluvit o lásce.“

„Protože nemáš správný přístup. Dívce musíš říct: Jste velmi podobná mé matce… a ona je hned svolná ke všemu. Ale copak dnešní muži něco pochopí? Chybí jim stará škola.“ Livie se podívala do sálu, jako by hledala opravdového muže, a povzdechla si. „Tak dobře, ale k tanci bys mě snad mohl vyzvat! Nebo to mám udělat sama?“

Livie okouzlila Varise svou upřímností a přátelskou otevřeností. Na jihu se dívky chovaly docela jinak – až do prvního polibku vyžadovaly, aby jim vykal a oslovoval je uctivě oběma jmény, a pak ho zase začaly bez ustání pronásledovat řečmi o svatbě. Nemůže samozřejmě zobecňovat, jistěže ty chytřejší a zajímavější neposkakovaly po tanečních parketech, kde se vždycky našla příležitost k seznámení s vojáky a námořníky. Ale ty, se kterými se Varis setkával v jachtařském klubu nebo v rodinách tamějších přátel, byly jako naschvál všechny zadány, a když nechtěl žít jako mnich, musel se spokojit s lehkomyslnějším typem.

Posezení s Livií bylo mnohem zajímavější – nikdy totiž nedokázal předpovědět, co mu odpoví, čím se v dalším okamžiku zase blýskne. Už poněkolikáté se Varis pokusil stočit rozhovor na soukromé téma, chtěl se dovědět něco o dívčině životě, o jejích plánech do budoucna, ale Livie pokaždé obrátila všechno v žert nebo převedla rozhovor jinam.

Varis se neptal z pouhé zvědavosti. Všechno, co souviselo se studiem medicíny, ho vzrušovalo jako zprávy z nějaké zaslíbené země. Sám nevěděl, kde se v něm to zaujetí pro medicínu vzalo, pamatoval si jenom, že už ve školce byl jeho oblíbeným hrdinou doktor Bolíto a kvůli této knížce dokázal čistě vylízat talíř nenáviděné ovesné kaše. Školní přezdívkou Zaříkávač, kterou si získal za aktivní účast v kroužku Červeného kříže, kde byl jediný kluk, se pyšnil jako čestným titulem…

Těžko hádat, zda by vyzval Livii k prvnímu tanci, kdyby se předem nedověděl, že studuje medicínu. Ovšem zatím se mu podařilo zjistit jen to, že studuje stomatologii a že se chce věnovat protetice. Přitom ho vůbec nenapadlo, že dívka není svým budoucím povoláním nijak nadšena a dívá se na ně jako na daň rodinné tradici. Na Akademii výtvarných umění se nedostala, a tak se tkaní gobelínů věnovala jen občas ve volném čase. Přitom ho měla stále méně od té doby, co se spřátelila s Marisem a Aigarsem a jejich prostřednictvím se blíže seznámila s Ratnieksem. Kam vlastně zmizel ten Bruno? Vždyť se zapřísahal, že jen odvede Dzintru domů a hned se zase vrátí!…

Neutišil se vítr? Ta myšlenka Livii zneklidnila.

„Nepůjdeme ven?“ navrhla Varisovi. „Kuřáci vůbec nemyslí na plíce ostatních lidí, není tu už co dýchat.“

Noc byla tichá a teplá jako v létě. Jen podzimní chlad hvězd připomínal, že přede dveřmi už je říjen. Pruhy světla z oken klubu sahaly až doprostřed řeky a ani záblesky bójí nenarušovaly klid přírody. Na stromech se nepohnul ani. lísteček. Jediný zvuk, který dolétal k jejich sluchu v přestávkách mezi dvěma tanci, bylo slabé skřípění gumových nárazníků jachet, stojících u přístaviště a rozhoupaných vlnami, které způsobil konvoj nákladních člunů.

„Úplné bezvětří!“ Livie neskrývala své zklamání. „Bruno se do rána nevrátí“

„To jen tak vypadá na břehu, ve skutečnosti se vítr prostě obrátil k jihu,“ poučoval Varis. „Nijak snadné to nebude, ale od ostrova by se mohl dostat… Ale pokud Bruna znám, tak zůstane u Dzintry přes noc.“

„Ne, určitě se vrátí!“ nečekaně ostře odporovala Livie, ale hned se vzpamatovala, chytila Varise za loket a táhla ho k parkovišti. „Pojď, dokážu ti to… Podívej se sám.“ A dívka ukázala na mrkvově červeného Ratnieksova žigulíka.

Varis chtěl užuž namítnout, že dříve stál Ratnieksův vůz celé měsíce u klubu, ale včas se zarazil. Vzpomněl si na noční projížďky na jachtě s Astrou. Na vodě se lidé mění, snad bude Livie také hovornější a laskavější.

„Počkej tady na mě!“

Po chvíli se vrátil se svazkem klíčů a dvěma větrovkami.

„Namluvil jsem Šmitsovi, že musím dotáhnout Bruna,“ řekl Varis a hodil Livii bundu. „Pro každý případ.“

„Vždyť jsi pil,“ váhala Livie, ale bundu si přece jen oblékla.

„Blbost, nějakej ten panák… Sláva bohu není na řece žádná dopravní kontrola.“

Motor chytil okamžitě. Varis zařadil zpátečku, vstoje vycouval s člunem na otevřenou vodu, a teprve pak vyrazil na plný plyn vpřed. Příď se zvedla a člun se opíral jen o záď.

Kouzlo noci zmizelo a jeho místo zaujala jiná, mnohem současnější pozoruhodnost – omámení silou motoru a riskem, což právě přitahuje davy mládeže také na automobilové a motocyklové závody. Hluk motoru protrhl ticho a rozehnal zbytečné myšlenky, protivítr jim čechral vlasy a donutil je, aby se před ním schovali za skleněným štítem. Ujížděli před přízračné bílou zpěněnou vlnou, která tvrdohlavě nechtěla ustoupit ani o coul. Chlad zalézal svými pichlavými prsty pod bundu a museli si sednout, třebaže Livie tolik toužila zachovat onu malebnou pózu, jak ji mnohokrát vídala na reklamních snímcích: urostlá dívka s rozevlátými světlými vlasy se opírá o ochranné sklo člunu a vyzývavě hledí do modrých dálek, existujících jen pro ni. Vcelku by všechno docela odpovídalo, ale ukázalo se, že vydržet stát je skoro nemožné.

Varis objal Livii kolem ramen a ona se k němu ochotně přitiskla. V jejím doteku ovšem nebyl ani náznak citu. Byl v něm jen přátelský souhlas se společným zahřátím, a to chlapec neomylně vytušil.

Kolem nich letěl tmavý břeh se zubatou stěnou borového lesa a občasnými mdlými okny domů. Neklidná řeka hučela a v bezmocném hněvu otřásala člunem. Varis rozsvítil otočný reflektor. Jeho zářící ruka se míhala po hladině řeky, ale nic nenahmatala – ani jachtu, ani veslici, ani žádnou jinou známku života. Zdálo se, že jsou na celém vodním prostranství úplně sami.

Najednou na ně přátelsky mrklo červené světlo bóje, jako by chtělo zahnat jejich pocit opuštěnosti. Varis zpomalil a zahnul doprava. Příď člunu se teď dotkla hladiny, rychlá a napínavá plavba se změnila v obyčejnou projížďku. Pocit, že spěchají na pomoc kamarádovi, který se dostal do neštěstí, zmizel.

„Je to někde tady,“ řekl Varis a vypnul motor.

„Pojeď zpátky do klubu, Varisi, moc tě o to prosím! Copak se nemůžeš obrátit?“

V Liviině hlase zazněl téměř hysterický tón. Uviděla Salacu uvázanou u dřevěného můstku dřív než Varis. Plachty nebyly uklizeny, ale jenom spuštěny a pečlivě stočeny na vratipeň. Nedaleko se černala chata. Ani v jednom okně nebylo světlo a bylo málo pravděpodobné, že by za takové teplé noci byly těsně uzavřeny všechny okenice.

„Spí a zdají se mu krásné sny, ve kterých vidí tebe,“ řekl Varis, ale hned zalitoval, že mu z úst vyklouzl takový ubohoučký vtip.

Na zpáteční cestě oba mlčeli. 1 po cestě tam toho moc nenamluvili, ale bylo to mlčení jiné – souhlasné a sbližující. Teď je však rozdělovalo něco cizorodého a nepřátelského, co jim bránilo, aby se na sebe podívali nebo se dotkli rukama. V klubu Varis ani nepomohl Livii vystoupit na břeh. Přehodil smyčku lana přes pachole a bez ohlížení šel směrem k bufetu.

Když přišla Livie, chystal se do sebe obrátit už druhou skleničku.

„Nezlob se,“ omlouvala se dívka. „Koneckonců Bruno je můj kapitán.“

Pronesla ta jediná slova, která mohla obnovit dřívější přátelskou atmosféru, a usadila se vedle něho.

Pak ještě tancovali a společně s ostatními zpívali námořnické písničky. Livie se smála a skákala, zpívala hlasitěji než ostatní, ale přesto se Varisovi zdálo, že její veselá nálada je strojená. Když jí nabídl, že ji doprovodí k prvnímu vlaku, souhlasila tak rychle, jako by právě na to čekala. Koupil v pokladně dvě jízdenky, ve vagóně bez ustání vyprávěl o závodech a svých cestách, aby je znovu nerozdělil dřívější chlad, a v Rize doprovodil Livii až před dům.

„Díky, jsi opravdu prima kluk, Varisi,“ řekla na rozloučenou Livie a políbila ho na tvář.

Domů se mu nechtělo. Na vojně se Varis naučil nejen spát při každé příležitosti, ale také vydržet celou noc bez spánku. Rozhodl se, že pojede zpátky do klubu.

Rasma se bratrova návratu nedočkala. Od samého začátku se jí na večeru stále něco nelíbilo, ale nemohla přijít na to, v čem to je – vkládala snad příliš velké naděje do nespoutané zábavy, nebo jí nevyhovovala společnost? Drazí rodičové, které zbožňovala a jejichž vyprávění a vtípky znala už nazpaměť? S oběma by Rasma ráda poseděla večer u televize, prošla by se po pláži nebo poseděla v kuchyni u pozdního šálku čaje, bez kterého nešel u Kašisů nikdo spát, ale na veřejnosti se v jejich přítomnosti nedokázala uvolnit.

Pak rodiče odešli a Rasma naráz vypila sklenku šampaňského, jako by chtěla rychle dohnat, co zameškala. Tentokrát však víno nepomohlo, spíš naopak – padl na ni nějaký bezdůvodný stesk, sevřelo se jí hrdlo. Ještě štěstí, že ji v té chvíli vyzval Aigars k tanci, jinak by asi odtud nadobro utekla. Ale ani po temperamentní rumbě se jí nechtělo vracet se ke stolu.

Dost dlouho se pak Rasma toulala po celé ploše klubu, kde znala každý keř a záhon, viděla, jak odpluli Varis s Livií, nakonec si sedla na konci mola a spustila bosé nohy do vody. Trochu se jí ulehčilo, a tak se mohla pokusit o rozbor svého nitra. Čím byla tak hrozně rozrušená? Nápadníků měla nadbytek, tak třeba Aigars – sympatický klučík, stačilo vyjít půl kroku vstříc a seděli by teď v kajutě nějaké jachty a líbali se až do… Až kam vlastně? Až do úplného omrzení, nebo až do okamžiku, kdy člověk zapomíná na stud, čest a takzvané dobré mravy? Jenomže právě tuhle hranici nechtěla Rasma znovu překročit. V žádném případě! Ať si lásku takového druhu pěstují ti, co se honí za fyzickou rozkoší a ukojením vášně. Ona chce přece milovat a být milována v tom pravém staromódním slova smyslu.

V jachtařském klubu se jí sotva podaří najít prince ze svých vzdušných zámků – příliš tu zevšedněly obhroublé žerty a zdůrazňovaná nevázanost tu byla pokládána za dobrý tón. Stejně se chovala i ona, i když dobře věděla, že se přetvařuje. Ale kdo může zaručit, že ostatní se nepřetvařují? Stačí podívat se třeba na Livii, která se dnes nelíčené snažila zamotat hlavu Varisovi – copak to nedělala jen z uražené ješitnosti? Jen muž si mohl nevšimnout, jak ta dívka touží po Ratnieksovi, jak nemohla odtrhnout pohled od dveří. A ten hlupák ji teď ještě ke všemu veze k jejímu milovanému… A co Anita, na jejíž rozzářený úsměv si všichni dávno zvykli jako na pohupování moře? Copak se stejně usmívá i ve chvíli, kdy dcerce vypravuje o otci, který zahynul při automobilové nehodě? Když se přetvařuje, že mrtvého zbožňovala, a nepřiznává, že ho vyhnala z domova za ustavičné opíjení a nevěru? A teď se zase dala dohromady s vyřízeným člověkem; kterého musí po několika skleničkách táhnout domů… Zrovna začíná nové představení.

Po asfaltovaném molu se tvrdou chůzí přibližuje dvojice.

„Kam mě táhneš, Anito?“ bránil se ochable Vencelš. „Proč mi nedovolíš, abych si popovídal s kamarády?“

„Nesmíš vypít už ani lok! Borjo, miláčku, snažně tě prosím!“ mumlala Anita. „Mysli na to, co s tebou bude zítra! Budeš zas ležet jako mrtvola.“

„A když nebudu pít, bude ze mě mrtvola už dneska. Noční krize jsou vždycky těžší. Ty jako pracovník na lékařské frontě bys to měla vědět stejně dobře jako já.“ Anitiny útoky odrážel chirurg železnou logikou.

„Znám toho dost, ale jedno nevím – jak ti mám pomoci.“ V jejím hlase se ozývaly slzy.

„Teď neusnu v žádném případě. Nespavost je katalyzátor všech latentních nemocí.“ Vencelš tvrdošíjně operoval profesionálními argumenty. „Měl bych si proto vzít prášek na spaní, ale to bych měl zase zlé sny. To přece chápeš – alkohol a barbituráty… A znovu mě budou věšet, stavět ke zdi a zavírat do plynové komory… Ne, moje drahá milosrdná sestřičko, mám jediné východisko – opít se do němoty a padnout někde v tmavém koutě.“

„Borjo, já zůstanu s tebou,“ prohlásila kategoricky Anita. „Takhle se jednou dostaneš na záchytku.“

Nějakou dobu bylo ticho, asi se líbali. Potom Rasma znovu uslyšela Anitin hlas:

„Jestli chceš, pojedu k tobě. Budu tě celou noc konejšit a určitě tě ukonejším, věř mi!“

„To nejde. Matka by to nepřežila – s jejími záchvaty koronární tepny…“

„Tak ke mně!“

„A co tvoje dcerka? Probudí se mým chrápáním a až do smrti se bude trápit syndromem frigidity.“

Rozhostilo se těžké a ztlumené ticho. Konečně Anita našla východisko ze slepé uličky.

„Proč bys mě nemohl odvézt domů na jachtě? Bruno může, a ty ne?“

„V takovém bezvětří? Až do města?… Vítr začne foukat teprve za svítání.“

„No a co?“ nevzdávala se Anita. „Jak dlouho jsme už nepluli ve dvou… Pamatuješ, jak nám bylo dobře na regatě v Salacgrivě? Pokrývek je v kajutě habaděj…“

„Konečně neslyším hlas dítěte, ale slovo hodné muže. Ale jednu láhev jako lék si musíme vzít.“ Udolat Vencelše nebylo tak snadné.

„Doběhnu tam,“ souhlasila radostně Anita. „Vytáhni zatím plachty.“

Rasma ještě dlouho seděla na molu, i když už trojúhelník Hippokratovy plachty nehlučně odplul ze spoře osvětleného přístaviště jachtařského klubu a splynul s okolní tmou. Když si uvědomila, že se vlastně do hlučného sálu nemusí vracet, spadla z Rasmy veškerá tíha toho dlouhého dne. Měla teď dokonce dojem, že ji vůbec nic nenutí, aby bojovala o místo v Rize, kterou skutečný život obchází stejně jen kolem. Měla by odjet někam, kde city nejsou ještě otupeny konvencemi, kde se vášeň neředí vodkou, kde lidé žijí bez všelijakých psychických komplexů. Kdyby měla takovou možnost, odjela by okamžitě. O tom neměla Rasma nejmenší pochybnosti. Jako ostatně také o tom, že zítra ráno si všechno znovu rozmyslí.

„Konečně!“ zaradoval se Kašis, když jeho syn otevřel vrátka, a odložil noviny, s jejichž pomocí si snažil pozvednout náladu. „Pomoz mi vylézt z toho idiotského lehátka.“ Varis podal otci ruku. Chystal se něco odpovědět, ale když se podíval na rodičovu pomuchlanou tvář, rozmyslel si to.

„Proč jsi takový mrzutý? Přehnals to?“ zajímal se optimisticky Kašis. Konečně se najde důvod, jak se znovu napít.

„Lidi v klubu nějak zvadli.“ Varis se přece jen vzpamatoval. „Ředitel se ptá, jestli bys tam nechtěl zajít? Nikdo nemůže pochopit, co se tam stalo…“

„Nech toho vykračování, i beztoho mám hlavu k prasknutí. Mluv krátce a srozumitelně!“

„Rozkaz! Rybáři dnes přivlekli Salacu. Našli ji na moři, asi dvě míle od břehu. Plachty byly rozvinuté, ale na palubě nebyl ani Ratnieks, ani Dzintra, prostě ani živá duše.“

„Třeba se jednoduše utrhla a po větru a po proudu uplavala na moře.“

„V tom to právě vězí. Brzy po půlnoci jsem připlul k jejich chatě. Jachta byla připoutaná, jak má být, a plachty stočené. Copak neznáš Bruna? Ale teď… Ani ti nemůžu přiblížit, čemu se teď jachta podobá. Musíš to vidět na vlastní oči.“

„A co říká Dzintra?“

„Od rána se k ní pokoušíme dovolat, ale nikdo to nebere. Chtěl jsem tam už zajet, ale Šmits mi nedal člun. Bez tebe se ani neodvážil zavolat bezpečnost.“

„O to se určitě postarali už rybáři. Nabeton počítají s nějakou odměnou za záchranu jachty. Klub se bude muset plácnout přes kapsu, na moři se zákony dodržují přísněji než na břehu.“

„Tati,“ ztratil trpělivost Varis, „jak můžeš teď propočítávat cizí zisky, když zmizeli lidé, jako by se do vody propadli?“

„Nedělej mi tady žádné přednášky, ukliď radši lehátko a přines klíče od auta! Mámě nic neříkej.“

V klubu už na ně čekali. Dokonce i starý námořník Artur Lapsa, který zřejmě strávil noc na své vlastnoručně postavené jachtě. Stačil si už mezitím vyměnit pyžamo za slavnostní předpisovou blůzu se znakem vyšitým na levé náprsní kapse. A v té chvíli seděl zrovna v kokpitu a holil se. Když zahlédl Kašise, jak vystupuje z auta, vstal, přiložil dva prsty ke štítku bílé brigadýrky a nahlas oznámil: „Vítám kapitána prvního stupně!“ přičemž tak v Kašisově oslovení spojil jeho jachtařskou i služební hodnost.

Pak mu podal na uvítanou ruku a seskočil z paluby přímo do vody.

Kašis využil šikovně zmatku a pronikl na Salacu bez doprovodu ostatních. Už doma vycítil, že je to vážná věc, ale něco takového si zdaleka nepředstavoval.

Jachta vypadala jako po útoku pirátů. Nemohl uvěřit, že sotva před čtyřiadvaceti hodinami tady svým ženám předváděl, jak se má udržovat jachta – všechny měděné části byly vycíděny, všechny předměty na svých místech, plachty pečlivě složeny v předním úložném prostoru, v kajutě po ruce mapy a navigační přístroje, v šatnících a skříňkách s nádobím ideální pořádek. Teď tady bylo všechno páté přes deváté, někde bylo dokonce odtržené lakované obložení a čouhala konstrukce trupu, podlážky nadzvednuté, koženka na válendách rozřezaná.

Nemohl samozřejmě úplně vyloučit verzi, že také rybáři přiložili ruce k dílu, tak jako požárníci, kteří při záchraně hořícího domu způsobí často svými hadicemi větší škodu než oheň sám. Nicméně byla jasná jedna věc: někdo tady něco hledal. Kdo to byl a co hledal?

„Tím by se měla zabývat bezpečnost,“ řekl nahlas Kašis a hned se ohlédl, jestli snad někdo neslyšel tu do nebe volající hloupost.

Kašis se v tu chvíli natolik vcítil do role kapitána jachty a poškozeného…

Na sejmutí otisků prstů nebylo ani pomyšlení. Do kajuty vlezli nejspíš všichni členové klubu, kteří nebyli líní, a o rybářích škoda mluvit. Fotografovat a hledat podezřelé stopy, přinejmenším onu proslavenou nit, která se později omotá jako oprátka kolem viníkovy šíje, lze i později.

V první řadě je třeba zjistit, kam zmizeli Dzintra Sakanisová a Bruno Ratnieks.

… Chatový pozemek sahal až k řece. Během stavby žili Dzintra a Bruno na jachtě, a proto se mohli obejít bez smutně proslulé provizorní boudy a ušetřené prostředky a materiál vložili do domu, který si od chvíle, kdy oslavovali jeho dokončení, Kašis dobře zapamatoval. Uvnitř vypadalo všechno jako na fotografiích ze zahraničních časopisů: kazetové parkety a krb v jídelně, malované kachle a pestré holandské rolety v kuchyni. Svou špičatou střechou a klenutými okny by se chata spíš hodila do horské krajiny, ale i na pozadí zeleného rákosu a borového lesa na dunách vypadala parádně.

Zdálo se, že dům je prázdný a opuštěný. Kašise to nijak nezneklidnilo – atmosféra nezabydlenosti je charakteristická pro každý dům, jehož obyvatelé se změnili ve zřízence na výstavě vlastních úspěchů v oblasti dalšího upevnění osobního blahobytu.

Zazvonil, zřetelně slyšel melodické a syté zvonění v prostorné hale, ale nikdo se neobjevil.

„Zazvoň ještě jednou! Ložnici mají v prvním patře,“ poradil mu Šmits a začal bušit pěstmi do dveří.

Nahoře se otevřelo okno a z něho vykoukla Dzintřina hlava.

„Á, to jste vy,“ řekla protáhle. „Já jsem si myslela, že si to Bruno rozmyslel.“

Za chvíli vyšla před dům, ale dovnitř je nepozvala.

Stála jen v županu, opřená zády o dveře, a na prsou si držela cípy barevného šátku. Dívala se tázavě na nečekané návštěvníky a její tvář bez kosmetické úpravy vypadala o deset let starší.

„Kde je Ratnieks?“ vyhrkl ředitel klubu.

„Na to se zeptejte té druhé,“ odpověděla Dzintra skleslým hlasem, ale neudržela se a ostře dodala: „A vůbec vás žádám, abyste propříště nevystavovali přede mnou jeho jméno.“

„Co se stalo, snad nám to vysvětlíš?“ vmísil se do rozhovoru Kašis, protože se bál, aby Šmits neprozradil předčasně ještě nepotvrzené zprávy o Ratnieksově zmizení.

„Nic zvláštního. Všechno se odehrálo jako ve filmu. Na rozloučenou jsme si vypili skleničku koňaku, společně jsme vykouřili poslední cigaretu, já jsem si pak vzala prášek na spaní a on odešel. A teď jste mě takhle časně ráno vytáhli z postele,“ to všechno říkala Dzintra s takovou lhostejností, jako by se jednalo o nějakého náhodného známého, o cizího člověka.

„Kam se mohl vydat uprostřed noci? Copak to nevíš?“ vyptával se Kašis.

„Jasně že to vím! To přece ví každý, kdo ještě úplně neoslepl. Samozřejmě do klubu, kde na něho čekala ta…“ Dzintra se zarazila a ruce si přitlačila na spánky. „Po prášku mám hlavu jako střep… Hned uvařím kávu. Pojďte dál, jestli nespěcháte.“

Varis chtěl užuž poděkovat a odmítnout, ale Kašis na něho mrkl. V takových případech lze v prvním zápalu tak beznadějně zamotat vyšetřování, odvést ho tak daleko od pravdy, že se pak musí vynaložit obrovské úsilí na rekonstrukci původní situace.

Boháči v buržoazní době by takové místnosti říkali sál nebo salón, dnes se jí říká obývací pokoj, jako kdyby jiné místnosti lidé neobývali, ale jenom tam spali. Skládal se z několika náznakově oddělených částí neboli koutů, zabírajících celé přízemí. Ke kuchyňské stěně s okénkem přiléhala jídelna, u protilehlé stěny byl jakýsi odpočívací kout s barem, stolkem s časopisy, pohovkou a pohodlnými křesly, v prostoru mezi barevným televizorem a krbem uprostřed místnosti bylo dost volného místa i na tancování nebo jiné zábavy. Zařízení bylo v módním stylu „retro“ – dřívější lakovaný nábytek byl levně prodán a nahrazen pseudostarožitným příborníkem a prádelníkem, pohovkou a knihovnou. Připomínalo to spíš bazar, ale když se to tak lidem líbí a mají na to, kdo by se proti tomu ohrazoval? Oba dobře vydělávali, děti neměli. Škoda, že tím se už jejich společné zájmy vyčerpaly – jinak by asi neničili svazek, upevněný dvacetiletými vzájemnými vztahy.

Takové myšlenky se honily Kašisovi hlavou, když malými doušky popíjel francouzský koňak, který jim Dzintra nabídla, než se uvaří káva. Jak málo dva lidé potřebují, když chtějí být opravdu šťastni, ale na druhé straně ani všechny poklady světa nestačí na to, aby vzkřísily mrtvou lásku… Pití vždycky probouzelo v Kašisovi sentimentální náladu, táhlo ho to k nasládlým přirovnáním – tím se snažil kompenzovat strohost své každodenní práce.

„Copak řekl opravdu jen – děkuju za všechno pěkné, sbohem a na shledanou?“ vrátil se Kašis k přerušenému rozhovoru, když se Dzintra konečně usadila do houpacího křesla.

„Přesně tak! Chodil kolem toho samozřejmě už hodně dlouho jako kolem horké kaše, celý minulý týden se mě snažil přesvědčit, jak budu šťastná, až budu mít svobodu, že ještě jistě potkám člověka, který bude hoden mé lásky… Ale, co bych povídala, Edo, jako bys nevěděl, co muži říkají ženám, když se je chystají opustit…“

„Tebe vůbec nezajímá, proč jsme přijeli?“

„Nic víc už mě nezajímá. Kdyby se chtěl Bruno vrátit, obešel by se bez diplomatů. Ten lump ví moc dobře, že bych ho kdykoli přijala s otevřenou náručí.“ Dzintra začala najednou vzlykat a naklonila se skoro až ke Kašisově uchu. „Dokážeš si představit, k čemu jsem se včera snížila? Řekla jsem Brunovi, ať se třeba stýká dál s tou holkou, ať za ní chodí, když má takovou chuť, ale ať mě neopouští na vždycky. A víš, co mi odpověděl? Že to prý není čestné! Jako by bylo mnohem čestnější zničit kvůli nějaké cizí couře všechno, co mezi námi bylo. A to všechno kvůli tomu, že je o pár let mladší než já…“ Dokonce ani v takovém rozčilení Dzintra neupřesnila věkový rozdíl. „Chlapci, alespoň vy na mě nezapomínejte, přijeďte, zahrajeme si karty a něco si vypijeme. Jinak tady sama v těch čtyřech stěnách budu ze zoufalství výt.“

To, co slyšel, vyvedlo Kašise z míry. Ještě včera by ho ani nenapadlo, že by Ratnieks mohl Dzintru opustit Nebyli sice pořád spolu, nelíbali se v jednom kuse, ale který manželský pár to dělá veřejně, a přesto se v harmonii dočká zlaté svatby? Na druhé straně rozvody nejsou také žádnou vzácností. Nejen mladí, ale i lidé starší generace nečekaně vystřízliví a najednou vidí, že se k sobě nehodí.

Dřívější zlé tušení se objevilo v docela jiném světle. Ratnieks nejspíš nikam nezmizel, ale přestěhoval se k nové dámě svého srdce. Zůstávalo však nejasné, co se stalo se Salacou! Jak mohla bez kormidelníka doplout na moře, kdo a proč ji takhle zřídil? Je docela možné, že zločinci chtěli skrýt stopy svého činu, pustili jachtu jednoduše po větru a doufali, že se někde potopí. Je bezpodmínečně nutné zjistit, jestli v ní není vyvrtaná díra, která se náhodou ucpala!

Varis nechápal, proč otec tak dlouho mlčí. Je to specifický druh výslechu? Nebo se dostal do slepé uličky, protože neznal fakta, o kterých věděl zase Varis? Syn se rozhodl vyjít otci na pomoc.

„Řekněte mi, Dzintro,“ zeptal se, „odtud se dá odjet jen po řece? Jiná cesta tady není?“

„Jak by ne. Myslíš si, že jsme vždycky měli jachtu nebo motorový člun? Pět minut odtud je autobusová zastávka. Dost často tu můžeme chytit i taxík.“

Kluk je ale pašák! pochválil Kašis v duchu syna. Nebyl vítr, a tak se Ratnieks mohl pokusit přijet zpátky do klubu přes Rigu. Není to sice pro jachtaře důstojné, ale zamilovaní mají vždycky svou vlastní logiku jednání. Navíc přece ani nevíme, jestli spěchal ke své vyvolené právě do jachtařského klubu. Stejně tak si mohli domluvit schůzku v Rize a teď tam pořád ještě mohou být.

Tentokrát přerušila další přestávku v hovoru Dzintra:

„Dobře, mládenci, dejte si ještě jednu na cestu, a to by pro dnešek stačilo. Nemám zrovna náladu na to, abych se přehrabovala v minulosti… Co bylo, to už se nevrátí. Nebo máte ještě něco? Řekněte to rovnou!“

„Mám už jenom jednu otázku, Dzintro,“ začal Kašis. „Myslíš si, že na Salace mohlo být něco takového, kvůli čemu by se někdo odvážil loupeže nebo dokonce vraždy?“

„To jsou mi novinky! My jsme tam nikdy nic cenného nenechávali. I když ovšem…“ Dzintra se chytla rukama za hlavu. „Dříve se mi zdálo, že vím o Brunovi všechno, ale teď nemůžu ručit za nic. Možná že schovával na jachtě brilianty své matky. Člověk, který dokáže tak sprostě oklamat ženu, která mu dala všechno – své mládí, své…“

„Dobře, dobře, Dzintro, to už stačí!“ Kašis vstal, protože pochopil, že se chystá znovu přehrávat starou desku. „Vždyť jsi ještě mladá a hezká!“

Do klubu se vrátili ve špatné náladě. Nezlepšila ji ani bocmanova zpráva:

„Přijeli z bezpečnosti. Hodinu prolézali Salacu, fotografovali, měřili a něco si zapisovali. Potom zapečetili kajutu a upozornili, že nikdo nemá chodit po palubě. Tu a tam si s někým promluvili, ale nikdo nic nevěděl, zapsali si adresu Brunovy matky a odjeli… Nezůstanete na oběd? Moje paní se vrátila z venkova, zabíjeli prase, a tak vás nakrmí jako za dávných časů.“

„Řízky jako kola od vozu! Vzpomínáš si, Adolfe?“

„Jak bych si nevzpomněl!“ Kašis stiskl starému bocmanovi ruku. „Ale doma nás čekají… Karle, kdyby se objevil Ratnieks, ať mi hned zavolá. Je to jasné? Nejdřív mně a potom na bezpečnost.“

Celou zpáteční cestu Kašis přemýšlel, zda měl právo jednat takovým způsobem. Vždyť je možné, že náčelník nebude případ považovat za mimořádně důležitý a předá vyšetřování inspektorovi Gorochovovi. Možná že on všechno tak prožívá jen proto, že jsou do případu zamotáni staří přátelé a známí, že k neštěstí došlo, jak se říká, u nich doma?

Přesto se mu po obědě podařilo usnout hlubokým spánkem, takže neslyšel ani vyzvánění telefonu. Probudil se, až když do pokoje vešla Rasma.

„Volal Šmits a chtěl, abychom ti vyřídili, že Bruno u matky nenocoval a u Livie se také neobjevil… Pamatuješ na tu blondýnečku, která se stále lepila na Bruna a pak se přeorientovala na našeho Varise? Podle mého názoru by si mohl vybrat i lepší… Teď dostala ve Šmitsově pracovně hysterický záchvat: Bruno mi řekl, Bruno mi slíbil, Bruno by to nikdy neudělal… Nečeká nakonec dítě?“ Kašis dceřiny komentáře neposlouchal. I bez nich mu bylo jasné, že Bruno beze stopy zmizel.

Pošmourné pondělí, kdy končí a znovu začíná dovolená plukovníka Kašise

Náčelník oddělení bezpečnosti vodní dopravy plukovník Evald Linums byl o deset let mladší než Kašis a podle vzhledu by klidně mohl být i jeho synem – vysoký, urostlý, i když se mírně hrbil, jako by se bál, že zavadí hlavou o nízké stropy služebních místností. Člověk se musel jen divit, že takovému bohatýrovi se podařilo předčasně opustit vojska pohraniční stráže. Příčina byla bohužel zcela jednoduchá – vážné zranění páteře.

Když Kašis vešel do pracovny, Linums vstal, aby ho přivítal, a opatrně se opíral rukama o stůl. Bolest mu však způsobovaly vždycky jen první pohyby. Když překonal, jak se říká, obtíže startu, pohyboval se volně a kupodivu mrštně.

„Jak jste strávil dovolenou?“ zeptal se uctivě Linums.

„Děkuji, špatně. Zřejmě jsem se měl přece jen řídit vaší radou a odjet už v srpnu s ženou na jih. Čtyři slunečné dny…“

„Zato teď je počasí jedna báseň. 1 dneska se ještě vyjasní, věřte mým zádům.“

„Jak mám rozumět této narážce?“ se vzrůstajícím neklidem se zeptal Kašis.

„Jako přátelské radě, abyste si prodloužil oddech. Vyberte si neplacenou dovolenou, dokud se drží pěkné počasí, a ještě tak týden se procházejte po jachtařském klubu, kde jste se předevčírem s takovou slávou zúčastnil závodů.“ Linums si neodpustil ironii ani v tom nejvážnějším rozhovoru. „Promluvte si s lidmi, zkuste se zorientovat v situaci. S vámi budou mluvit jinak, než kdyby byli tady nebo kdyby s nimi mluvil neznámý příslušník bezpečnosti. Cíl je vám jasný?“

„Jako boží den. Nemá v tom prsty generál?“

Linums kývl na souhlas.

„Odkdy mu o takových případech referují telefonicky domů?“

„Nezmizel přece žádný potulný ochmelka. Ratnieks je kandidát národního družstva, za týden měl odjet na tréninkové soustředění. A navíc je jeho loď v žalostném stavu. Odborníci se shodli na tom, že drancování bylo provedeno bez jakéhokoliv systému.“

„Ano, Salaca je i pro mě naprostá záhada,“ souhlasil Kašis. „Rybáře už vyslýchali?“

„Gorochov tam jel dneska ráno. Přikázal jsem mu, aby vás seznámil se všemi materiály případu.“ Linums se usmál. „Doufám, že nebudete protestovat, že jsem mu dovolil, aby vás vyrušil z dovolené?“

„Otázka tedy byla rozhodnuta definitivně a neodvolatelně…“

„Lepší postup neznám. Za kolik dní lze člověka považovat za nezvěstného, aby po něm mohlo být zahájeno pátrání? Vy to víte lépe než já. Zatím nemáme ani žádný zákonný důvod, abychom spojili do jednoho případu to, co se stalo se Salacou, a zmizení Bruna Ratniekse.“

„Tak jste mě tedy přesvědčili, ale úspěch nezaručuji – může to být tvrdší oříšek, než se nám teď zdá… Generálovi, prosím, oznamte, že jsem si vybral volno za čtyři služby mimo pořadí. Mám takový pocit, že o neplacenou dovolenou budu žádat později.“

Ještě předtím, než se vydal do klubu, zašel Kašis domů

— chtěl si v klidu všechno promyslet a připravit plán akcí. Nepodařilo se mu ovšem zůstat o samotě. Na jeho oblíbeném místě – v lehátku pod kaštanem – seděl Varis, a stejně jako on včera, četl za občasného zívání stránku humoru v místních novinách.

„Co je nového ve světě?“

„Hippokrates se zatím nevrátil. A v dozorčí knize není žádný zápis o jeho odplutí.“

„To mě vůbec neznepokojuje. Boris není bohudík žádný šampión, toho strašáka do zelí mohla polapit jen Anita.“

Na prahu otevřených dveří ležel německý ovčák, kterému říkali Čombe. Pes pootevřel levé oko, líně mávl ocasem na pozdrav a znovu se ponořil do dřímoty.

„Jo, kamaráde, taky už jsi zestárl a zlenivěl.“ Kdysi mě radostí div nepovalil, pomyslel si Kašis, když procházel kolem psa, ale nedovedl tuto myšlenku až do filozofického zobecnění o rychlosti plynoucího času.

U sebe v pokoji si hned pustil rádio. Na rozdíl od jiných lidí neposlouchal Kašis hudbu ve volných chvílích, ale při práci, čímž si kolem sebe vytvářel zvukový závěs, který ho odděloval od ostatního světa. Dával přednost pořadu „hudba k polední pohodě“ a čím známější vysílali melodii, tím byl spokojenější – dotýkala se jeho sluchu volně jako zurčení potůčku nebo uspávající šumění lesa. Kašis neregistroval hudbu, ale přestávky mezi skladbami.

Kdo je vinen? K této hlavní otázce v průběhu každého vyšetřování se Kašis rozhodl přistoupit tentokrát z opačné strany. Ne nadarmo se v kriminalistice zrodilo nové odvětví – viktimologie, jinými slovy, zkoumání oběti samé. Vždyť se často stávalo, že oběť v podstatě sama vyprovokovala zločin, zaměřený proti ní. Našli bychom příklady v celé široké škále činů – od drobných výtržností až po vraždu, od spekulací až po znásilnění. Řekni mi, kdo je tvá oběť, a já ti řeknu, kdo jsi…

Kdo je tenhle proslulý šampión v jachtinku Bruno Ratnieks?

Když si plukovník Kašis položil tuto otázku, složil si ruce za záda, začal se pomalu procházet po pokoji a pokoušel se vyvolat z paměti všechno, co věděl o příteli svého mládí. V jeho myšlenkách se vynořoval jeden obraz z minulosti za druhým.

… V létě toho dávného čtyřiapadesátého roku se Kašis neoddával přílišným úvahám. Byl šťasten – byl zamilován do života, byl zamilován do Reginy. 1 tchyně, která se přihnala z Ventspilsu pokaždé, jakmile odrazila od břehu loď jejího muže, mu tehdy připadala jako docela snesitelná bábinka. Á propos, bábinka… Byla tenkrát určitě mladší než dnes Regina. V tom to právě vězí, že Kašis si neviděl dál než na špičku nosu, žil pro sebe, jenom pro sebe. Po dlouhých letech v provinčním Šverinu, kde se mu ani ve volných dnech nechtělo vycházet z kasáren, se cítil v Rize jako v sedmém nebi: peněz měl spoustu, v kapse umístěnku k bezpečnosti, kde mu slíbili, že zůstane na hodnosti z armády, před sebou tříměsíční dovolenou a na obloze svítilo slunce tak nádherně, jak se o tom dneska nikomu ani nesní. A zničehonic mu osud přihrál ještě plavčíka… On sám teprve nedávno složil zkoušku z řízení jachty a teď je už tedy kapitán, který má svého podřízeného, může mu velet a otcovsky ho poučovat: „Bruno, nezapomeň vysušit plachty a vytřít palubu! Čekáme tě v restauraci a objednáme ti totéž, co sobě…“ – „Bruno, máš zítra po obědě čas? Bylo by dobré, kdybys na čtvrtou hodinu připravil loď k vyplutí, přijde parta kamarádů…“ – „Bruno, mezi třetím a čtvrtým žebrem trochu zatéká, copak sis toho nevšiml? Měl bys vytáhnout loď na skluz a spravit ji. Myslíš si, že to zvládneš sám?“ Nebo: „Bruno, na co čekáš, rychle nahoru – zasekla se kosatka. Když spadneš do řeky, necukej sebou, vytáhneme tě…“ – „Bruno, do vody! Ne, radši vylez na stožár a nakloň jachtu, snad se tak dostaneme z mělčiny…“ – „Neuvazuj otěže, drž je v ruce! Kdy už se konečně naučíš cítit vítr?“

A Bruno běhal, lezl, skákal v keckách do vody a postrkoval jachtu, dělal všechno, co uměl, jen aby byl kapitán spokojen a nevyřadil ho z posádky. Bál se samozřejmě všeho možného: hloubky, protože neuměl plavat, výšky – točila se mu z ní hlava, měl strach, aby se nezlomil stěžeň a nespadl mu na hlavu, aby se neroztrhly plachty, protože by se nedostali ke spásnému břehu. Ale nejvíc ze všeho se bál ukázat svůj strach… Jediné, čeho se Bruno nikdy nebál, byla práce, na kterou byl zvyklý z domova, kde vyrostl bez otce.

To všechno Kašis nevěděl, nebo spíš nechtěl vědět. Ani ve snu ho nenapadlo, že by se mohl zajímat, z jakých prostředků chlapec žije a kde bydlí. Při plavbě ho krmil pirožky, které pekla tchyně, a chlebem, na břehu platil při každé vhodné příležitosti jejich večeři, ale ostatní jako by se ho netýkalo. Kdyby Bruno potřeboval, určitě by si přece od něho sám půjčil – vždyť viděl, že Kašisovi nejsou lakomí. Tak se uklidnil a už se k té myšlence nevracel. Pochybnosti se v něm ozvaly až té noci, kdy našel chlapce, jak spí na jachtě zamotaný do plachet. Nara neměla ani opravdovou kajutu, jenom malou stříšku chránící před sprškami vln a deště. Ale ani tenkrát se Kašisovi nechtělo zjišťovat podstatu věci. Poradil Brunovi, aby se v takových případech usadil na Medúze, kde bylo veškeré příslušenství, ale zapomněl přitom upozornit Dzintru, aby chlapce nevyháněla… Tak byl tehdy v létě šťastný a bezstarostný!

… Bruno Ratnieks byl to léto nejnešťastnější člověk v jachtařském klubu. Dříve jednal vždycky podle přání matky, která pro něho byla nejlepším a nejbližším člověkem na světě. Otce si pamatoval jen matně. Z příjmů z obchůdku v malé obci nebylo snadné nasytit rodinu, a tak byl Arvids Ratnieks nucen hledat výdělek jinde. Na začátku války byly jeho odchody z domova stále delší, ale zato výnosnější – dokonce ani děti mnohem zámožnějších rodičů se nemohly pochlubit takovými hračkami, jaké malému Brunovi vozil otec. Ale matka mu nedovolovala, aby si s nimi hrál. „Cizí věci nepotřebujeme,“ říkala a přitom plakala, „už nemáš otce, synku.“ Za měsíc však přijel otec ještě jednou, na sobě měl nějakou neznámou uniformu, naházel do kufru svoje věci a zmizel z Brunova života navždy. Mnohem později, když už Bruno chodil do školy, mu matka řekla, že otce zastřelili partyzáni, ale ve třídě že o tom nesmí mluvit. Ti, kdo by měli znát pravdu, jsou stejně už zasvěceni a přesto jí dovolili, aby pracovala v kolchozním obchodě… Časy byly těžké, ale matka a syn Ratnieksovi nikdy neměli bídu, a do Rigy, kde se Bruno učil na zubního laboranta, přicházely pravidelné peněžní poukázky. Přicházely až do toho dne, kdy místo doručovatele zaklepala na jeho dveře uplakaná příbuzná a oznámila, že matka byla zatčena. V obchodě bylo zjištěno manko a všichni tři zaměstnanci budou předáni soudu. Vedoucí a jeho zástupce svou část státu už vyplatili, ale jeho matka prý nemá doma ani kopejku a neví, u koho by si mohla půjčit.

„Potřebuje hodně?“ zeptal se Bruno.

„Moc.“ Tetka Amálie vyslovila příslušnou sumu. Bruno žil už dost dlouho ve městě a věděl, že jen venkovským ženám připadalo těch několik tisíc rublů jako astronomická suma. Ovšem na věci to nic nezměnilo. Věděl, že se neobrátí o pomoc ke Kašisovi – i kdyby na tom měla záviset jeho vlastní svoboda. Nešlo tu také o peníze – těch by kapitán Nary nelitoval, ale pak by ho určitě vyhnal z jachty jako syna defraudantky státních prostředků. Copak by mohl budoucí pracovník ministerstva vnitra jednat jinak? Toho se Bruno obával ze všeho nejvíc, protože teď si už nedokázal představit svůj život bez jachtinku, bez moře a větru, bez obrovského uspokojení, které mu poskytoval a přinášel boj s přírodními živly.

Koho by měl požádat o radu? Neměl dokonce ani tolik peněz, aby zajel domů a promluvil s předsedou kolchozu a se sousedy. S nadějí, že alespoň trochu ulehčí své duši, vyprávěl Bruno o svých problémech Rudolfovi Jekabsonsovi, vedoucímu zubní laboratoře, který předával mladé směně dovednosti a nuance svého řemesla, nashromážděné za čtyřicet let.

„Jestli jsi nešťastný jenom z toho… Peníze můžeš dostat kdykoliv, nejlépe po polední přestávce, u sebe takovou sumu nenosím.“ Jekabsons se zadumaně poškrábal na zátylku. „Ale bude to správné řešení? Nebylo by rozumnější, kdybys někomu něco strčil a necpal peníze do státní pokladny? Od tebe sice nikdo nic nevezme, ale kdyby sis našel prostředníka… Měl bys především přezkoumat půdu na místě, jestli náhodou některá z žen místních hlav netouží po zlatém náramku. Na druhé straně se však zase nesmíš dlouho rozmýšlet. Dám ti tedy radu, příteli, nejednej ukvapeně, ale nezaspi vhodnou chvíli, promluv v první řadě s nějakým zběhlým člověkem.“ Když si všiml, že Bruno byl takovými radami už docela skrušen, dodal: „Jenom si nemysli, že se tě chci zbavit Peníze ti přinesu hned dneska, přece si je nevezmu s sebou do hrobu!“

„A jak vám je budu vracet?“ zeptal se Bruno a předem věděl, že bude souhlasit s jakýmikoliv podmínkami.

„Odpracuješ si je.“ Jekabsons mávl lhostejně rukou. „Nebudu na tobě chtít žádný úpis. Už je stejně nejvyšší čas, aby ses postavil na vlastní nohy. Nebo se snad chystáš žít jen z výplaty? To ses měl raději učit akademikem, a ne zubním laborantem…“

Bruno si nikdy nemyslel, že setkání s matkou bude tak bolestné. V místnosti nebyly žádné mříže ani ohrazení, jak to viděl často ve filmu, dokonce ani dozorce stojící u okna jim nebránil v rozhovoru. Nepřekonatelnou zeď mezi nimi však tvořila naprosto nepochopitelná matčina tvrdošíjnost.

„Nedělej to, synku!“ opakovala každou chvíli. „Ať zaplatí lidi, co se obohacovali na můj účet. Nikam nechoď! Vrať mu peníze a nedělej kvůli mě takové dluhy. Jsem nevinná, nekradla jsem, přece věříš své matce, Bruno! Ale když se rozhodli, že mi přišijou hříchy tvého otce, že svalí všechno na nešťastnou vdovu, pak nepomůžou žádné tisíce. Radši odtud hned ujeď a uč se. Nikdy v životě si neodpustím, když budeš kvůli mně pykat nebo si pošpiníš svědomí…“

Přesto se Bruno vypravil přímo do kolchozní účtárny a předal do pokladny přivezené peníze. Ať to k něčemu je nebo není, bude mít alespoň čisté svědomí.

Ratnieksův zásah pomohl věci jen částečně. U soudu byl jeho čin ohodnocen jako přiznání viny, zato však posloužil jako důvod pro zamítnutí konfiskace majetku – jako kdyby chatrný nábytek a obnošené šatstvo mohly manko nahradit. Matka byla odsouzena ke třem letům odnětí svobody.

Do svého podnájmu se Bruno už nevrátil. 1 ta nejskromnější postel stála peníze, zatímco na jachtě mohl přenocovat zadarmo. Navíc se ho tam nikdo neptal, proč vstává tak časně ráno a kam hned odchází. Práce mu sice nepřinášela takové plody, s jakými počítal, ale uspokojovala ho tím, že mu ponechávala volné dni a večery.

Jako první si změn v Ratnieksově vnějším vzhledu všiml Jekabsons.

„Poslední dobou jsi nějaký divný, ani ryba, ani rak. Matce se od tvého trápení neulehčí, zato ty sám to dlouho nevydržíš, ani se nenaděješ a zaklepeš bačkorama.“

„Zítra vám vrátím první dvě stovky,“ odpověděl Bruno úplně nevhod, jako by se omlouval za svůj žalostný vzhled. „A koncem měsíce další dvě.“

„Starý Jekabsons ti nedává nůž na krk,“ pokýval šedivou hlavou dentista. „Můžeš mi prozradit, kde vyděláváš takové milióny? Děláš po nocích ve skladišti nebo jsi nastoupil jako vyhazovač v hospodě? Stát s čepicí před kostelem není asi dnes zrovna výhodné…“

„Pracuju v Jurmalském středisku odvozu odpadků,“ vyhrkl chlapec.

„Jo, u fekálií? Hm, to není špatné.“ Tón Jekabsonova hlasu byl stále jízlivější. „A kolik ti platí zahrádkáři za sud tekutýho hnojivá, jestli to není profesionální tajemství?“

„Nováčky k záchodům vůbec nepouštějí.“ Bruno neskrýval svoje rozhořčení. „Moje auto odváží popelnice, a to jenom do konce sezóny. Až se rozjedou chataři, propustí mě.“

„A tady odtud tě vyhodím už dneska,“ zařval Jekabsons rudý vzteky. „Nejdřív se hrabeš někde ve sračkách a pak do stejných rukou bereš protézy! Složil jsi zápočet z mikrobů?“ Teď už Jekabsons nekřičel, jen sípěl. „Máš štěstí, že jsi můj dlužník a tím dvojnásob dražší. Běž se hned zapsat k doktorovi!“

„Na hygienickou kontrolu?“ zeptal se nesměle Bruno. „Co by mohli ještě kontrolovat, jsi ve sračkách až po uši,“ vysmíval se Jekabsons. „K zubaři! Už bylo načase, udělal bys aspoň o jednu hloupost míň.“

„Ale mě nic nebolí. Nemám ani jeden děravý zub,“ nechápal Bruno.

„Tím líp! Řekni Mirdze, že prosím, aby ti napsala dva můstky. Jestli s sebou nemáš průkaz, necháš si to napsat zítra.“

„Ale to je…“

„Neboj se, zuby ti trhat nebudou.“ Jekabsons nabyl opět duševní rovnováhy a mluvil zase svým obvyklým přátelským tónem. „V podstatě máš pravdu, je to podvod. Ale dneska se neobchoduje čestně ani se sodovkou. Je ti to jasné?“

„Sám jste říkal, že máme přísný příděl zlata, hodně nemocných musíme odmítnout.“

„Blahopřeju! Trefil jsi hřebík na hlavičku. Nedostatek je ta správná zlatá žíla. Kdyby nebyl nedostatek, museli bychom ho asi vytvořit… Lidi se někdy cukají, když mají přeplácet krejčího nebo si mají objednat boty u soukromníka, ale když se jedná o jejich drahocenné zdraví, sáhnou do kapsy všichni. Leckdo si nechá udělat zlaté korunky na přední zuby jen z prestižních důvodů nebo kvůli módě. Chtějí po nás, abychom je dávali i na úplně zdravé zuby – přirozeně ne za pěkně děkuju.“ Když viděl, že Bruno stále váhá, Jekabsons dodal: „Zajímalo by mě, jak jsi chtěl vracet ten dluh?“

„Mrtvé duše“ byl jeden z mnoha Jekabsonsových způsobů, jak přijít k vedlejšímu zisku. O tom se Bruno přesvědčil později, když si získal mistrovu důvěru. Časem pochopil ještě jednu pravdu – rubly se nepřelévaly do peněženky zdaleka tak snadno, jak by se zdálo z vyprávění o spekulantských machinacích. Jekabsons pracoval hodně.

V dílně i doma, kam často zval na pomoc i Ratniekse. Dělal různé práce a zakázky „bokem“, práce ze zákazníkova materiálu, bral příplatky za rychlost zhotovení. Někteří vybíraví klienti lékařům vůbec nedůvěřovali a chodili přímo k Jekabsonsovi. Zisk přinášely také nepřesné váhy, různé koeficienty na broušení a tavení, z nichž se vybíraly vždycky ty nejvyšší. Existovaly také šikovné způsoby, jak snižovat ryzost zlata, které byly zdrojem doslova nevyčerpatelných rezerv. Byla možná spousta kombinací a některé z nich zůstávaly tajemstvím i pro Ratniekse a Jekabsons je prováděl za zavřenými dveřmi.

„Když pracuješ se zlatem, musel bys být buď úplný kretén nebo nový Felix Dzeržinskij, aby ti za nehty nezůstal ani prášek,“ prohlašoval s oblibou Jekabsons. „Nemusíš dokonce hledat příležitost, jak si přivydělat, najde si tě sama.“

Bruno, který už v té době bydlel u Dzintry, se nepovažoval za moc mazaného chlapíka, a proto nikdy nic nevyhledával. Plně ho uspokojoval díl, který mu každý měsíc přenechával Jekabsons. Stačilo to na balíčky pro matku, stačilo to i na základy chaty.

Jednoho dne našli Rudolfa Jekabsonse ve vlastním bytě brutálně zavražděného…

Kašis si ten případ dobře pamatoval. Byla to první vražda, kterou vyšetřoval samostatně. Současně to bylo první praktické seznámení s viktimologií, s jeho dnešním koníčkem. Aby pochopil, kdo mohl spáchat zločin, musel především pečlivě prozkoumat osobnost oběti.

Ratnieks vyložil upřímně všechno, co mu bylo známo, a nešetřil ani památku mrtvého, ani sebe. Ke všemu nebyl Bruno ještě plnoletý, a proto s ním nebylo zahájeno trestní řízení.

Podruhé se Bruno objevil v Kašisově pracovně bez předvolání – přišel jako ke staršímu kamarádovi a zároveň jako k úřední osobě, jinak by mohl zapříst tento rozhovor i v jachtařském klubu, kde se setkávali skoro každý večer. Matka si odpykala trest a zavítala do Rigy. Byla to v podstatě radostná událost, ale trápily ho změny v její povaze a v názorech. Nikde nepracovala, ale od syna si peníze nebrala. Nicméně si v rekordním čase pořídila samostatný byt a rozhazovala stovky nalevo i napravo. Nemohl by Kašis sehnat matce nějakou práci nebo mu dát alespoň radu, jak reagovat na její podivné chování?

… Polekal snad Bruna Ratniekse tragický konec Jekabsonsovy kariéry? Sotva. V tomto věku mladí lidé sice teoreticky chápou, že i oni musí jednou zemřít, ale nevěří, že k tomu může dojít v blízké budoucnosti. S myšlenkou na smrt se žije špatně, jenomže odchod blízkého člověka ze života každého přivede k přezkoumání starých hodnot. Vyplatí se pracovat do úpadu a hromadit peníze v tajné skrýši, když si pak Jekabsons nemohl dovolit veřejně peníze utrácet, aby nepřilákal závistivé pohledy? Vyplatí se riskantně kombinovat a dávat úplatky jen proto, aby člověk nevzbudil podezření? Při kontrolách a revizích se mu podařilo vyklouznout, ale… Na pohřbu starého dentisty viděl Bruno jen příslušníky jeho rodiny a několik spolupracovníků. Je málo pravděpodobné, že by Jekabsons neměl žádné přátele, ale nejspíš se zabývali stejnými machinacemi a teď se báli trčet všem na očích, když to nebylo nezbytně nutné. Ne, celé to snažení nestojí za to, on půjde jinou cestou. A Bruno se rozhodl jít na vysokou školu, aby dokonale zvládl svou profesi, všechna tajemství řemesla.

Dzintra přijala jeho rozhodnutí se smíšenými pocity. Na jedné straně to značně prodlouží stavbu chaty, i když finanční stránka věci ji příliš netrápila, protože sama může pracovat přesčas a ještě si pozve zákaznice domů, ale kdo bude stavět, když se Bruno bude celé dny učit, šprtat chemii a latinu? Na druhé straně ji silně přitahovalo, že se časem stane manželkou pana doktora – tehdy ještě doufala, že si ji Ratnieks vezme.

Zato matka byla nadšená.

„Správně, synku, začneme spolu nový život! Netrap se, budeš mít všeho dost, postarám se, aby ti peníze stačily na učení i na zábavu. Ale dej výpověď v práci a odejdi od té hrozné ženské, úplně tě zničí. Copak je na světě tak málo hezkých děvčat?“

Co se stalo s matkou? Nezůstala v ní ani stopa po té tiché venkovské ženě, která si myslela, že v pětatřiceti již končí život. Z vězení vyšla Emilie Ratnieksová jako jiný člověk, zmítala s ní ani ne tak chuť žít, jako spíš promrhat život.

První den matka jen plakala a bez přestání opakovala jedno a totéž – že zkazila synovi celý život a odnynějška že bude jejím jediným cílem tento dluh splatit. Bruno ji ze začátku poslouchal, ale brzy to přestal snášet, rozčilil se a odjel zpátky k Dzintře, aniž by se zajímal o to, proč jela matka nejdřív na celý týden do kolchozu a ne přímo ke svému milovanému dítěti, po kterém se jí údajně tak stýskalo.

Druhý den mluvila Emilie Ratnieksová docela jinak:

„Teď už mě hned tak někdo neobalamutí. Seděly tam se mnou takové ženské, co znají všechny zákony líp než prokurátor. Jedna byla za tři roky jen pět dní v práci – vždycky je trumfla patřičným paragrafem… Tvoje matka tam byla jako jediný obětní beránek, jediná, která neměla ani tolik viny, co by se za nehet vešlo. Myslíš, že ostatní seděli víc? Omyl, všichni tři roky. Vyjdou na svobodu a pak si žijí na vysoké noze, mají se jako prasata v žitě – někdo si zakopal prachy do země, jiný je uložil na cizí jméno. Ti chytřejší si nakoupili šperky a dali si je k někomu do úschovy – takoví nebudou mít nikdy nedostatek. Ale teď budu díky nim taky chytrá, nebudu strkat hlavu do lví tlamy. Myslíš si, že jsem se jen tak táhla do našeho kolchozu? Že jsem se snad chtěla podívat na rodnou kupku hnoje? Vůbec ne! Šla jsem k ženě vedoucího obchodu a vyřídila jsem jí pozdrav od jejího manžela – nemá ani tušení, že jsme seděli v různých koncích země. Dej sem můj díl, jestli chceš uvidět toho svého na svobodě, jinak mu ještě tak tři čtyři roky zařídím. Co myslíš, že udělala? Zalomila rukama, zakvílela a pak… vytáhla prachy ze zápecí. Takže buď klidný – tvoje tisíce se vrátily i s úrokem! Budeme mít i střechu nad hlavou, i měkkou peřinu a první měsíc taky na živobytí. Ještě jsem se domluvila se sousedkami, aby mi posílaly potraviny a já je budu prodávat na trhu. V létě máslo, tvaroh, smetanu i rané brambory

— škoda, že se v našich krajích nepěstují jahody – a v zimě špek, cibuli, zelí a nakládané okurky. Kolchozní šofér slíbil, že to za pár flašek bude vozit… Hlady neumřeme.“

Matčiny obchody skutečně kvetly. Rychle pochopila, že na zelenině může vydělat kopejky, na mase a mléčných výrobcích rubly, ale že ještě výnosnější je skupovat ve velkém průmyslové zboží a pak je prodávat po kusech. Místními výrobky si Emilie ruce nešpinila, mohly být kradené. Na trhu se seznámila s babkami, které prodávají houby, brusinky a různé léčivé rostliny. Byly to osamělé ženy, příbuzní se jim zatoulali do dalekých zemí – díkybohu žijí a ještě čas od času pošlou nějaký ten balíček. Ale k čemu by byly babce špičaté lodičky nebo pestré bundy, popsané nějakými nesrozumitelnými slovy? Zrovna včera si oblékla takovou sukni, že se k ní ani vlastní kočka nechtěla hlásit, ani na kolena si jí nesedla. A dobře udělala – vždyť to není z vlny, o kterou by se mohla zahřát, ale z nějakého ďábelského výmyslu: z nafty, plynu, uhlí nebo z dehtu. To jí vysvětlil soused, kterému to všechno strčila za kubík dřeva. No dobře, domluvili se, další balíček už přinese určitě na trh – když ses zeptala první, můžeš si taky vybrat. Vždyť se přece známe, kolikátý měsíc už tady vedle sebe prodáváme…

Postupně si tak Emilie Ratnieksová shromáždila kolem sebe pořádné množství podobných dodavatelek, a tak přestala na trh vůbec chodit. Po ránu k ní domů chodily „prodavačky“, během dne a večer zákaznice. Některým babičkám pomáhala dokonce skládat odpověď na dopis, ve které dokázala nenápadně objednat pro někoho i věc určitého vzoru, barvy a velikosti. Leckdo si už říkal, že v salóně madam Ratnieksové lze nakoupit módní věci podle libosti, jsou sice o trochu dražší než v bazaru, zato kvalita zboží, roztomilé jednání a pozornost jsou zaručeny. Do ceny se započítává i šálek nescafé a mátová cigareta Salem.

Některé vhodné věcičky skončily také u Bruna, který sice spekulantskou činnost matky odsuzoval, ale adidasek, které mu získala, větrovek, plátěných kalhot ani elegantní kapitánské blůzy se neštítil. Emilie Ratnieksová všemožně podporovala synův zájem o jachtink, který považovala za ještě aristokratičtější sport než tenis. Kdyby měla takovou možnost, napsala by mu do ciziny i o jachtu, aby se Bruno mohl vyšvihnout na vrchol sportovní slávy.

Bruno se bez matčiny materiální podpory klidně obešel. Jakýsi šestý smysl mu vždycky pomohl zvolit nejvýhodnější kurs, vystihnout proud i vítr, jak ho to učil Kašis. Zocelování a zkušenosti, které získával v tréninku, společně s bystrou hlavou a houževnatostí mu pomohly k získávání jednoho vítězství za druhým, a když jachtařský klub dostal nové lodě, rozhodli se jednohlasně, že nejrychlejší jachtu předají vycházející hvězdě Ratnieksovi.

K matce jezdil dosti zřídka. Když jednou zjistil, že jeho postel by mohla být také obsazena, neobjevoval se tam již bez předběžného zatelefonování. Nešlo o žárlivost – to by mu ještě scházelo! Měl spíš radost, že matka konečně našla svoje štěstí, kterému by mohly uškodit časté návštěvy dospělého syna. A pak, v jejím bytě se ustavičně potloukali lidé, kteří mu připomínali mrtvého Jekabsonse a minulost, na niž nechtěl ani trochu vzpomínat…

Proč se do toho Kašis tenkrát nezamíchal? Najít nějaké formální porušení zákona a použít je, to by bylo špinavé a nekamarádské, a bez něho neměl k postihu žádný legální podklad – Emilie Ratnieksová se nadarmo nechlubila, že teď perfektně zná všechny potřebné paragrafy trestního zákoníku. Občas také sama dostávala balíčky, za které regulérně platila clo. Zkuste jí dokázat, že neobchoduje se svými, ale s cizími věcmi. Hodit na ni příživnictví by se také nepodařilo, protože v poslední době se stal hlavou její rodiny a živitelem nejlepší odborník restaurátorské dílny, truhlářský a nábytkářský mistr Leonid Zandbergs.

Při probírání událostí minulých let se Kašis zastavil u telefonu a téměř mechanicky vytočil číslo Emilie Ratnieksové. Na druhém konci drátu se ozval mužský hlas. Nebyl to Bruno, ale nejspíš jeho nový otčím. Teprve po určité době se sluchátko dostalo do ruky Emilii.

„Promiňte, jestli jsem vás vyrušil z něčeho důležitého… Chtěl jsem se zeptat, jestli se u vás neobjevil Bruno… Tady je Kašis z jachtařského klubu.“

„Nehoupejte mě, soudruhu Kašisi! Nemluvíte z jachtařského klubu, ale z bezpečnosti. A nemusíte se přetvařovat, že nevíte, kde se peleší… Když potřebujete záminku, abyste mohl prohledat můj kutloch, nestyďte se a kdykoliv přijďte, nebudu po vás chtít ani povolení k prohlídce. A přestaňte s tím telefonováním, tady nejsou žádné informace!“

„Soudružko Ratnieksová, věc je vážnější, než si myslíte,“ pospíšil si Kašis, protože se obával, že položí sluchátko. „Už druhý den nemůžeme nikde najít vašeho syna. Neříkal vám, že se chystá někam odjet? Nemůžete nám prozradit, kde ho máme hledat?“

„Říkala jsem vám to už dávno. Mockrát jsem to říkala i jemu: S tou ženskou špatně skončíš, přivede tě do hrobu dřív, než přijde tvůj čas.“ V jejím hlase nečekaně zazněl zoufalý tón. „Nestačí, že mi vzala moje dítě, teď ho ke všemu ještě odrovnala! Kašisi, proboha, dělejte něco, zachraňte mého chlapce!“

Kašis položil sluchátko. Po rozhovoru s Dzintrou a Emilií Ratnieksovou mu bylo až špatně z toho, že má před sebou setkání ještě s jednou hysterkou – Livií Traumanisovou – a že bude muset vyslechnout její nářky. Bruno měl na ženy strašnou smůlu, jedna horší než druhá. Dlouho to nemohl vydržet… Vtom Kašise osvítilo: co když se Bruno tak zapletl do svých záležitostí, že mu zůstal jako jediné východisko útěk? Prostě se sebral a pláchl – na půli cesty od Dzintry k Livii… Copak má ve světě málo kamarádů? Odfrčel do Tallinnu nebo k Černému moři, a ať si tady vyřizují účty mezi sebou… Musím si upřesnit, jestli mohl stihnout vlak do Tallinnu a jestli existuje noční letecký spoj do Oděsy nebo do jiného přístavního města na jihu. Musím zavolat Gorochovovi, aby se spojil s tamějšími jachtařskými oddíly, kam jinam by se poděl…?

Telefonovat nemusel, poručík přišel sám.

Andrej Gorochov byl pracovník bezpečnosti nového typu. Ukončil střední školu a práva, pak si odsloužil rok jako poručík v armádě, kde se díky svému vzrůstu dostal podle tradice k námořnictvu. Dál než na pobřežní velitelství to Gorochov během dvanácti měsíců služby nedotáhl, ale nálepka vojenského námořnictva na něm visela tak pevně, že na osobním oddělení ministerstva vnitra neváhali ani na okamžik a poslali právníka, který si právě sundal vojenské výložky, do oddělení vodní dopravy.

Když si Gorochov zapsal do bloku Kašisovy pokyny, nalistoval předcházející stránku a podal hlášení:

„Otisků prstů bylo na jachtě hodně, ale zatím se podařilo identifikovat jen jednoho člověka – s prominutím, vás.“

„Kde jste vzali vzor?“ zazubil se Kašis.

Gorochov pokrčil rameny. Ve stejném rytmu se nadzvedly jeho černé kníry a odkryly přední zuby, zažloutlé od nadměrného kouření.

„Asi si je laboratoř vyžádala. Aby je nespletli s otisky pachatelů… Dovolil jsem si také osobně prohlédnout jachtu. Mám takový dojem, že tam hledali něco určitého.“

„Například?“ Kašisova nálada se pomaloučku zlepšovala, protože mladý asistent mu připomínal přepečlivého poručíka, dobře známého z detektivních románů. „Rasmo!“ zavolal, když uslyšel z kuchyně dceřin hlas. „Přines nám kávu a při tom se seznámíš s vylepšenou variantou Jaunkalnse. Jenom dej pozor, aby z šálků nesnímal otisky tvých prstů.“

Gorochova Kašisovy žerty nepřivedly do rozpaků. Tvrdošíjně pokračoval:

„Domnívám se, že to byl nějaký, s prominutím, objemný předmět. Byly vylomeny jenom ty přepážky, za kterými byl prázdný prostor. Střecha kajuty je například netknutá.“

„A našli něco? Co myslíte? Možná láhev rumu z Ratnieksových nedotknutelných zásob? Vypili ji, pak se jim zachtělo další… Co říkáte takové variantě?“

„Nechtěl bych se s vámi přít. Až příliš se to podobá rybářům.“

„Čtete moje myšlenky, soudruhu Gorochove. Čekám netrpělivě, kdy mi budete konečně vyprávět o rozhovoru s rybáři.“

„Vyjeli na moře. Vrátí se zpátky…“ Gorochov se podíval na hodinky. „Ne, už se vrátili. Může se tady kouřit, soudruhu plukovníku?“

„Klidně si bafejte! Kdysi jsem měl také dojem, že tabák pomáhá roztáčet mozkové závity. Můžete nabídnout i mé dceři.“

Kašis pomohl Rasmě položit tác. „Vidíte, přinesla i popelník. Spokojit se jen s kofeinem, to dnešní mládeži nevyhovuje. K úplnému blahu potřebují ještě nikotin… Rasma nám vadit nebude, že ne, poručíku? Jestli jsem dobře pochopil, řekl jste mi všechno, co jste chtěl?“

„K Livii Traumanisové se chystám zajít později, celý den byla na přednáškách.“

„Dobře. Rybářský kolchoz mi nechte, možná tam potkám někoho ze starých známých a koupím si tam uzenou belďugu. O dovolené dostanu vždycky chuť na nějaké speciality.“

… Hodně vody již uteklo od doby, kdy byl Kašis naposledy v rybářském družstvu u ústí řeky. Jeho hospodářství se značně rozrostlo: v přístavu se objevily opravárny, dílna na pletení sítí, udírna ryb, konzervárna, chladírna, budova vedení – všechny tyto novostavby na břehu moře zakryly pohled na rybářské domky. Jejich obydlí se také změnila k nepoznání, nabyly jakési hrdosti a ješitnosti a připomínaly bohaté vily. Kam se na ně hrabe skromná Dzintřina chata! Naproti autobusové zastávce se vypínaly několikapatrové domy, postavené bohužel podle jednotvárných typových projektů, které se všem už zprotivily a oko v žádném případě nepotěšily. Místní architekt to zřejmě věděl, a proto se pokoušel překonat monotónnost použitím motivů ze zcela jiných sfér. Kiosky se suvenýry a zmrzlinou postavené v lidovém stylu, hospoda, která jako by sem byla přenesena ze skansenu, se starodávným vývěsním štítem a kovanými písmeny a. s nejmodernějším zařízením na uzení kuřat. Cesta spojující potravinový obchod s obchodem průmyslovým zbožím, vydlážděná kulatými dřevěnými kostkami, by se podle Kašisovy představy hodila spíš někam do parku oddechu v lázních, a ne sem, kam se vracejí rybáři po únavné práci na moři.

Vchod na území přístavu uzavíral kategorický příkaz „Předložte propustku“ a dobromyslná vrátná, která odpovídala na pozdravy rybářů, aniž odtrhla oči od svého pletení. Jakmile však Kašis otočil turniketem, ihned se v ní probudil instinkt bdělosti. Před Kašisem vyrostla železná závora, kterou vrátná ze své místnosti zahrazovala cestu podezřelým příchozím – jak rybářům s podezřele nabitými taškami na provize, tak cizích lidí s hubenými aktovkami.

„Vaše propustka?“

Služební průkaz otvíral Kašisovi obvykle kterékoliv dveře. Dnes ho však s sebou neměl. Marně se snažil přemluvit strážkyni družstevního majetku.

„Že se nestydíte, soudruhu plukovníku, navádět mě k porušování zákona!“ A vrátila se ke svým ručním pracem.

Naneštěstí stála budova vedení kolchozu, kde by mu mohli vypsat propustku, v zakázané zóně. Nedalo se tedy nic dělat. Není jasné, čím by ten konflikt skončil, kdyby před branou nezastavilo předsedovo auto.

„Sedni si, Eduarde!“ vyzval ho Žanis Valinieks. „Můj kočár Anuška obyčejně nekontroluje. Jo, už jsou pryč časy, kdy se obyvatelé pobřeží poznávali na dálku… Přišel jsi kvůli té včerejší jachtě, nebo máš ještě něco?“

„Uhodl jsi,“ odpověděl neurčitě Kašis. „Poslyš, Žanisi, ty jsi byl přece také Brunův kamarád. Co si myslíš o celé té pochybné historii?“

„Jestli spadl v opilosti přes palubu, mohl se i utopit.“ Předseda kolchozu pokýval hlavou. „Voda je dost studená, asi tak čtrnáct stupňů. Víš sám, jaký byl Bruno plavec. Bez protekce by nesložil z plavání ani základní zkoušku. Když budu věřit svým chlapcům, vypadalo to v kajutě dost divoce.“

„A můžeme jim věřit?“

Kašis měl z pekla štěstí, že narazil na starého přítele, a rozhodl se, že z tohoto náhodného setkání vytěží maximum informací.

„A kdo dneska nepije?“ Valinieks se vyhnul přímé odpovědi. „Ale Gunars si při práci nikdy nepřihne a skrček Voldis má žaludeční vředy. Za strojníka se sice zaručit nemůžu, v sobotu večer měl rodinnou oslavu. Možná si vzal flašku i s sebou na moře. Ale nejdřív mi řekni, za koho je vlastně pokládáš – za piráty, kteří v zálivu zabíjejí posádky jachet a unášejí ženy?“

Rybářský člun Urkis by sotva někdo mohl označit za pirátskou loď, která se po úspěšném zátahu vrátila do svého útočiště v neznámé zátoce malého ostrova, který není zakreslen na mapě. Paluba byla vydrhnutá, tralovací síť vytažena na stěžeň, kde se rytmicky pohupovala v západním větříku. Bedny se sledi ležely na váze v největším žáru

— kousky ledu, které se třpytily v teplých paprscích odpoledního slunce, se před očima měnily na řídkou kaši.

„Dobře žes přijel, předsedo!“ uvítal je hromovým hlasem kapitán směny Gunars Krigers. „Voldis s Arvidsem práskli dávno do bot a já tady chřadnu po skladníkovi. Za hodinu už můžeš celý úlovek vyhodit na haldu…“

„Mohli jste to popadnout a odnést do chladírny sami, máte dneska nějak málo beden… Nechce se ti hnout kostrou,“ řekl tvrdě Valinieks.

„Není se zrovna čím chlubit.“ Kašis si také spočítal bedny. „Tři metráky, víc ne. Možná to bylo větrem, nefoukalo z hladové strany?“

„Máme limit,“ vysvětlil krátce Krigers. „Kolik nám dovolí, tolik vylovíme…“Pak se znovu obrátil k předsedovi. „Dneska jsme jako zázrakem chytili pár belďug.“

„To by šlo!“ zasmál se Valinieks. „Včera jachta, dneska belďuga, když to půjde takhle dál, vysloužíte si na konci měsíce i prémie… No tak se měj, řítím se dál, a ty si zakuř tady se soudruhem a popovídej si o Salace!“

„Jste od bezpečnosti?“ Krigers si ulehčeně oddechl. „A já už jsem se lekl, že jste z rybářský kontroly.“

Vytáhl z kapsy dýmku, která se skvěle hodila k jeho džínám, kostkované košili a černému klobouku se zahnutými okraji. Vyklepal ji o zábradlí a začal ji pomalu pěchovat zbytky tabáku z náprsní kapsy.

„Není to tak špatný, občas padne nějaký ten candát nebo síh, člověk může potěšit ženu,“ přiznal se černovlasý kapitán a zmlkl.

Bylo jasné, že sám nic vypravovat nebude. Asi se bál, že vyklopí něco navíc, a čekal raději na konkrétní otázky. Ale i Kašis měl pod čepicí, nedal se jen tak utáhnout na špeku. Ze zkušenosti věděl, že na otázky lze vždycky odpovědět nějak vyhýbavě a člověk se může schovávat za nepřesvědčivou, ale přesto neotřesitelnou zásadou: „Nic nevidím, nic neslyším, nic nevím.“ Obvykle jen zatvrzelí zločinci dokážou dlouho mlčet. Začátečníci se dřív nebo později neudrží a začnou ze sebe horečně sypat slova a fantazírovat, zamotávají se do vlastní lži a polopravd, ale přitom předhazují vyšetřovateli i záchytné body. Svědkům se také musí dát nejdřív možnost vymluvit se a teprve pak se snažit odhodit to nepotřebné.

Gunars Krigers si na mlčouna hrál jen krátce. Jako kdyby udělal tečku za nějakými vzpomínkami, začal svoje vyprávění záporem:

„Ne, to nebyla normální noc. Motor jsme natočili tak ve dvě hodiny, kámoši sebou brzy plácli na palandy, ale já jsem nemohl kormidlo přivázat. Člověk musí lavírovat pořád sem a tam jako na tanečním parketu – kus doprava, kus doleva, dno je tady hrozný. Po cestě do kvadrátu, kde jsme měli lovit, jsem narazil na první lodní přízrak. Plul bez světel, jako by mu patřilo celý moře. Když jsme připluli blíž, bylo mi to jasný – páreček. Ona ležela na zádech, hlavu u něho na kolenou a počítá hvězdy. Ještě jsem na ně křikl: Když se nechcete líbat na světle, zamhuřte oči, ale navigační světla si musíte zapnout! Ani se nepokusili mi odpovědět. Když jsme se vraceli po prvním zátahu, vidím – byla to stejná jachta, ale u kormidla nikdo nebyl. Bylo mi to jasný, já dávám taky přednost lásce v teple, kde jsou ta léta, kdy se člověk dokázal hodiny třást na palubě… Právě při tomhle zátahu se nám do sítě dostala belďuga a rozhodli jsme se prošacovat kvadrát křížem krážem. Vyznačil jsem kurs na tři hodiny a sám hajdy do podpalubí. Ze spaní jsem slyšel, jak Voldis nahoře nadává, ale strašně se mi nechtělo slézt z palandy. Třetí zátah byl zase můj. Když jsme vypluli domů, nikdo si už nelehl. Než rozdělíme ryby do beden, bude ráno, jak bychom mohli ještě spát? Musíme si taky popovídat o životě, jsme přece živí lidi, a ne pracující dobytek… Arvids vypravoval o včerejší oslavě a přemejšlel, jestli mu doma nechali ještě něco malýho na přiživení. Zkrátka jsme si pořádně poklábosili. Kolem bylo takový ticho a klid, až se z toho srdce radovalo. Moře bylo jako kluziště v paláci sportu před začátkem hokeje – lehká mlha, která pomaloučku stoupá. Co člověk víc potřebuje? Tak jsem se zasnil, že jsem skoro narazil na tu prokletou jachtu. Zničehonic se vynořila z mlhy a překřížila nám cestu. Zahoukal jsem mlhovou sirénou, probudila by i mrtvýho, ale tam bylo hrobový ticho a smrdělo to tam smrtí, jako na bludným Holanďanovi, o tom jste určitě slyšel. Ostře jsem otočil loď, co jsem měl dělat, ale nechtěla poslouchat kormidlo, protože za zádí jsme táhli síť. Vyhnuli jsme se, ale mezi trupy by neproklouzla ani rybička. V té chvíli jsem poznal, že na jachtě není živý duše. Skoč tam! křikl jsem na Arvidse. Co když se jim tam v kajutě udělalo špatně? Skočil. Voldis mu podal konec lana a vzali jsme jachtu do vleku. Věřte mi nebo ne, ale když Arvids zavolal, že ani v kajutě není nikdo, zamrazilo mě v zádech. To jsem blázen, vždyť jsem na vlastní oči viděl, jak se objímali! Teprve pak mi došlo, že poprvý měla ta jachta dva stožáry, a teď jenom jeden…“

„Jste o tom naprosto přesvědčen?“

„Klidně to vodpřisáhnu,“ bez nejmenšího zaváhání potvrdil Krigers. „Když to bude potřeba, tak i před soudem… Předal jsem Voldisovi kormidelní kolo a taky jsem skočil na Salacu. Hned jak jsem strčil hlavu do podpalubí, věděl jsem, že to bude nějakej velkej skandál a že se to neobejde bez bezpečnosti. Nahoře byly všechny lanka a otěže smotaný a připevněný, persenik natažený, jak se patří, ale dole to vypadalo jako po nájezdu Hunů… Upozornil jsem Arvidse, aby se držel jenom kormidla a nestrkal hlavu do kajuty. Společně s Voldisem jsme vytáhli síť, vzali jsme jachtu do vleku a přitáhli jsme ji do přístavu. Chlapi zůstali na palubě a já jsem zavolal do klubu, aby si přijeli pro Salacu. Vám to pak oznámil sám Valinieks. Nechcete se podívat do našeho lodního deníku? Tam je všechno zapsaný.“

O tom Kašis nepochyboval. Věděl moc dobře, jak se píší podobné protokoly – je v nich všechno nezbytné, všechny stupně šířky a délky, chronometráž faktů, seznam doprovázejících okolností, chybí tam jen živý dech skutečnosti, protože ty stránky jsou určeny pro inspekce z vyšších instancí. Ale i kapitánovo vyprávění vyznělo příliš hladce, než aby mu mohl uvěřit se vším všudy. Bylo v něm všechno, co by se zdánlivě dalo požadovat od mořského vlka, dokonce lyrická odbočka o ranním rozbřesku na moři, několik kořeněných námořnických slov a ocenění vlastních zásluh, držené v mezích slušnosti.

„A jak to všechno skončilo?“ zeptal se Kašis podle logiky, kterou chápal jenom on, „našel se doma u Arvidse hlt na přiživení kocoviny?“

„To vám neřeknu,“ přiznal se prostoduše Krigers. „Když jsem se vrátil k přístavišti, začali se s Voldisem už léčit.“

„V takových případech je rum ten nejlepší lék.“ Kašis opakoval slovo od slova oblíbené Ratnieksovo rčení a soucitně pokýval hlavou, ale nedočkal se ani souhlasu, ani námitek.

Regina Kašisová měla ve zvyku po práci se na chvíli natáhnout, aby ulehčila oteklým nohám. Patřila k učitelům staré školy, kteří si při hodině nikdy nesednou. Buď tím vyjadřovala úctu tomu, kdo byl vyvolán k tabuli, nebo se nechtěla snižovat na úroveň svých žáků – na to se názory ve škole různily. Dokonce i při kontrolních pracích, kdy se jiní učitelé klidně zabývali opravováním sešitů, se nepřetržitě procházela mezi lavicemi, a tak do značné míry ztěžovala veškeré opisování. Zato doma si Regina ihned lehla, aby byla před manželovým příchodem znovu ve formě.

Tento její krátký odpočinek zpravidla nic nerušilo, Kašis i děti se podle možností vyhýbali v té době telefonování domů. Dnes byl však zavedený pořádek narušen. V kuchyni na stole našla Regina manželův vzkaz:

„V ledničce je uzený sleď a dva síhové. Bylo by dobré, kdybys jednoho hned nasolila. Požádal bych o to Rasmu, ale má jiný úkol: musí si nechat udělat nový účes a při tom vypátrat, jak se cítí Dzintra a jestli nemá nějakou teorii o Brunové zmizení. Přivedu Šmitse a Vencelše, jako čtvrtý do party bude náš Varis, a zahrajeme si naše oblíbené zolite. Nezlob se a připrav nám něco menšího k jídlu.“

Nebylo ještě ani šest, když se všichni objevili a již po cestě si připravovali svou „pracovní frontu“.

„Hlavní nepřátelé karet jsou žena a ubrus,“ prohlásil Šmits, „rozhodíme si, kdo bude kde sedět, pánové!“

„Kdo rozdává?“ zeptal se Vencelš a nasadil si brýle.

„Jako vždycky ten, kdo se ptá,“ pospíšil si Šmits s použitím dalšího citátu z bájného Rankova brevíře, který nikdo nikdy neměl v ruce.

Jistou dobu hráli v podstatě mlčky, pokud nebudeme považovat za rozhovor inteligentních lidí jednotlivé výkřiky, bez nichž by partie nepostupovala vpřed:

„Pas…“

„Já jsem taky nic nekoupil…“

„Musím si ještě přikoupit… Vy jste ale zídkaři! Když mi projdou esa, může to hodit i jedenašedesát…“

Teprve mnohem později začal Kašis usměrňovat rozhovor k potřebnému tématu, ale přibližoval se k cíli jen pozvolna. Po špičkách a proti větru – jak se to sluší a patří na zkušeného lovce.

„Ty teda válíš, Varisi! Asi jsi celý ty roky potajmu trénoval. Zahrát zolite bez kulovýho esa a s dvěma plívami… To by dokázal snad už jen Bruno.“^

„Neříkej,“ oponoval mu hned Šmits. „Mně se podařilo Bruna jednou tak oškubat, že musel dát talony na benzín a jízdenky na autobus a zuřil, jako by se snad veřejně přiznal k vlastní hlouposti.“

„Jo, Bruno rád riskuje,“ navázal jindy nemluvný Vencelš a odložil karty stranou. „A nejen v hazardních hrách. Stalo se to před patnácti lety na jezeře Kiš. Pamatuješ se, Eduarde, na tu velkou regatu?“

„Sám jsem ho ten trik naučil,“ vyhrkl Kašis, ale rychle se zarazil. „No tak vyprávěj…“

„Tenkrát byli ještě lidi s fantazií, kteří nemysleli jenom na nominaci do národního mužstva… Pořádala se noční regata od Balasta dambis až k Ústřednímu jachtařskému klubu na břehu jezera. Já s Eduardem jsme pluli na Marsu, náš nejnebezpečnější konkurent Jurmala nás při tom silném větru nemohla dostihnout. U Milgravisu na nás měli už velkou ztrátu a my jsme klidně mohli položit stožár a proplout s vesly pod mostem. Když jsme vjeli na jezero, vítr fučel přímo do nás. Ke klubu se dalo doplout bez obrátky, ale překážela velká mělčina. Nedalo se dělat nic jiného, než plout nejdřív směrem na Jaunciems a teprve pak obrátit kurs k cíli. Za nějakou dobu jsem se otočil – na mělčině se pohybovalo světlo. Ukázal jsem to Eduardovi a ten jenom mávl rukou: asi nějaký motorový člun, žádná jachta se tam nedostane. Tak jsme se uklidnili. Přiblížili jsme se ke klubu, a vtom zazněl výstřel. Co je to, k čertu? Někdo projel cílovou čárou, ale v té tmě nebylo vidět, kdo. Přivázali jsme loď a šli jsme se zeptat. Ukázalo se, že to byla Jurmala. Nikdo nechápal, co se stalo, a oni sami přirozeně mlčeli… Teprve potom nám to chlapci vyprávěli… Pluli ještě u Milgravisu a Mars už byl daleko vpředu – dohnat soupeře při takovém větru bylo beznadějné. Kapitán zuřil, ředitel klubu nadával, chlapci nevěděli, kam se vrtnout. Kdyby to tak šlo pustit se přímo ke klubu, povzdychl si Janka Puriňš. A kdo nám brání? řekl Bruno. Vylezte na stožár, nakloňte loď na bok a šup přes mělčinu! Kapitán souhlasil, neměl co ztratit, v nejhorším případě se vykoupou dva plavčíci. To nic… Vylezli na stožár, naklonit jachtu jim pomohl i vítr, kýl se vynořil nad hladinu. Jurmala si o polovinu zkrátila cestu a zvítězila… Chtěl bych vidět ty dnešní třasořitky, jak by se plácali ve studené bouřlivé noci na vrcholu stožáru, když severní vítr zpěnil doběla celé jezero. Bruno to všechno dokázal…“

„Jestli s těmi svými memoáry ještě jednou propásneš svoje rozdávání, tak budeš platit renons,“ oznámil Šmits, ačkoli vyslechl Vencelšovo vyprávění s velkým zájmem. „Dej mi sejmout!“

Ale Varis se nenechal vyvést z konceptu. Plnil otcovu prosbu a začal provokovat hosty: „Takový trik dělám běžně! Zrovna předevčírem. A nikoho za deset let ani nenapadne, aby tenhle fakt nafoukl do rozměrů hrdinského činu. Měli byste si to zkusit na vrcholu stožáru na školní plachetnici. To je ještě o kapánek výš a vlny tam jsou parádnější než na našem Kiši. Povídej ty, patriarcho!“

„Co bych měl vyprávět?“ začal Kašis neochotně, protože se připravil na to, jak bude poslouchat ostatní, a ne že bude sám rozhovor přiživovat. „Nechce se mi vůbec vzpomínat na naši tehdejší bídu. Co jsme měli dělat, když bylo jenom šest lodí a účastníků dva tucty? Museli jsme všechny po řadě posadit do stejných jol a honit je dokola a pořádat rozjížďky, semifinále a finále. Inventář nebyl tenkrát tak důležitý, rozhodovalo to, kdo má chytrou hlavu. Bruno byl kluk jaksepatří, na jakýkoliv případ měl vždycky nějakou vtipnou myšlenku. Dostal se do nejhorší loďky, která ve všech předcházejících kolech byla poslední. Měla moc velkou plachtu a její břicho snižovalo při silném větru manévrovací možnosti. Musel na něco přijít, na tom závodě záviselo, jestli se dostane do republikového finále. Bruno si dlouho lámal hlavu a pak přišel na jediné správné řešení. Až téměř před startem rychle strhl plachtu a namočil ji ve vodě. Látka ztvrdla, zpevnila se a k překvapení všech Bruno závod vyhrál. Maličkost, ale i ta stačila k vítězství…“

Kašis se ponořil do úvah. Je to sice paradoxní, ale při silném větru se jachta řídí snadněji než za bezvětří. Vzpomněl si, jak se jednou už jako člen Ratnieksovy posádky zúčastnil Baltské mezinárodní regaty. Při posledním závodě vítr nečekaně utichl. Tallinnská rejda připomínala obrovskou kaluž oleje, hladkou jako zrcadlo. Plachty zůstaly bez života viset na stěžni jako prostěradla na šňůře, loď neposlouchala kormidlo, žhnoucí slunce spalovalo tělo. Sportovci starší generace se chytali všelijakých starých pověr – škrábali stožár, pískali, ale nic nepomáhalo.

Bruno nebyl pověrčivý. Věřil ve vyzkoušený princip – nikdy se předčasně nevzdávat. Copak tentokrát musí zůstat viset na polovině cesty k cíli? Bohužel se mu nepodařilo na nic přijít. Nebyl cítit ani nejmenší závan větru. Nekuřák Bruno najednou nevyndával cigaretu z úst a neustále pozoroval průzračné kroužky dýmu. Marně. Ani podle nich nezjistili směr větru. Ani na chvíli však neoslabil svou pozornost, protože věděl, že kdykoliv může zavanout větřík a alespoň trochu naplnit plachty. Jeho oči se vpily do pobřeží, aby nepropásly ani nejmenší pohyb listí. Měl štěstí. Při pozorování mraků se Bruno předem připravil na zachycení i toho nejslabšího pohybu vzduchu. Než se vzpamatovali ostatní účastníci, vyčíhal si pravý „soukromý vánek“ a byl jediný, kdo v ten den splnil nezbytné kvalifikační podmínky závodů.

Karel Šmits byl nervózní. Seděl za „forhontem“ a dostal slušnou kartu – dva svršky, dva spodky a kulového krále. Copak se mu ani tentokrát nepodaří přikoupit aspoň jeden trumfík? Brát nebo nebrat? Prohrával už třikrát za sebou, možná se na něho teď usměje štěstí.

Bylo by samozřejmě nejvýhodnější, kdyby se hry ujal Kašis, to by do toho pěkně vlítnul. Pán domu se ale jako na potvoru stále oddával nudným vzpomínkám a ani se do svých karet nepodíval. Jako by Šmitsovi nestačilo, že musí to povídání starých jachtařů poslouchat celý den. Před penzistou Meldersem se musel zachraňovat útěkem.

V klubu to Šmits ovšem kvůli platu strpěl.

„Tak budem hrát nebo nebudem? Ze všech těch drbů Ratnieks už asi pořádně škytá.“

„No tak ber, když se ti tak třesou ruce. Já jdu rovnou od toho,“ odsekl Kašis.

A opravdu měl Šmits štěstí – koupil trumf. Rychle odhodil dvě karty. Šest trumfů a dvě esa – soupeři jsou namydlení, nebo už ničemu v téhle hře nerozumím.

„Vynes!“

„Být nebo nebýt!“ Kašis vynesl zelenou desítku.

„Dobře dědku! Ze tří sejnusí vynést vždycky ta nejvyšší!“ ožil Vencelš a přebil Šmitsovo eso trumfovým esem. „Pro začátek to není špatný, dvaatřicet… A co řekneš na žaludskou desítku?“

Došlo k něčemu takovému, o čem se Šmitsovi zdálo zatím jen v hrůzyplných snech. Kašis se ani chvíli nerozmýšlel a přebil kartu trumfovou desítkou a Šmitsovi nezbylo nic jiného, než hodit žaludské eso. Soupeř měl tedy třiašedesát a on neměl ještě ani jeden štych.

Varis se už nemohl udržet, aby se nezasmál.

„Soudruhu řediteli,‘ při tvé funkci by neškodilo, kdybys byl prozíravější! Copak jsi opravdu neviděl, že jsem ti šoupnul namíchaný karty?“

„Takhle mě doženeš k infarktu,“ rozčiloval se Šmits.

„Z tohohle důvodu navrhuju, abychom se posilnili. Regino!“ zavolal Kašis na ženu. „Dozráli jsme k večeři.“

S matkou vešla do pokoje Rasma a tlačila před sebou servírovací stolek. Byla ještě elegantnější než na bále na ukončení sezóny. Neměla jen nějaký hezký všední nebo večerní účes, ale na její hlavě se skvělo něco jako hrad, který si děti stavějí z mokrého písku na pláži.

„To je závěrečná práce mladé praktikantky,“ vysvětlila s kyselým úsměvem Rasma. „Dzintra dneska nebyla v práci. Onemocněla.“

„To se nedivím. Po takových letech zůstat sama…“ vzdychl soucitně Vencelš. „Já vím, jaké to je… Sotva se teď vůbec bude objevovat v klubu.“

„Ať klidně přijde!“ prohlásil bojovně Šmits. Dřívější rozmrzelost ho přešla a chtěl ukázat, že má všechnu moc v rukou. „Ještě se ukáže, kdo z nich je lepší jachtař. Stalo se to brzy po tom, co jsem nastoupil do klubu. Hned jsem pochopil, že ředitel jachtařského klubu by neměl chodit jen po přístavišti, ale měl by se taky projet na jachtě, přičichnout k moři. Požádal jsem Bruna, aby mě vzal na slavnou trojúhelníkovou regatu, ve které nakonec jako jediný projel celou trať. Dovedete si představit, co se tam dělo?“ Všichni přítomní byli jachtaři, a proto si dokázali snadno představit, co se tam mohlo dít…

Zničehonic se rozpoutala bouře. Vichřice se opřela do plachet a tak naklonila jachtu, že Ratnieks pustil na chvíli z rukou páku kormidla. Když ji znovu zachytil, nemohl žádným způsobem vyrovnat loď, tak silný byl nápor větru. Na pomoc mu přispěchala Dzintra. Když ve dvou jachtu zvládli, rozhlédli se kolem. Průliv vzedmul skutečný uragán, černé mraky pohltily slunce a dešťová stěna zakryla pobřežní linii. Zdálo se jim, že na celém širém moři zůstali jen oni tři a bouře, která dělala všechno pro to, aby protrhla plachty, zlomila stěžeň, rozdrtila je na prášek, utopila, zničila. Hledat záchranu za přístavními vlnolamy bylo beznadějné – v životě by se k nim nedostali. Museli tedy dopředu!

Šmits nevěděl, jak se dostali na břeh. Drželi se jako muži, a to bylo hlavní. Držel se Bruno Ratnieks, ovládal kormidlo i plachty s fortelem opravdového kapitána dalekých plaveb. Nejmenší známku strachu nebo slabosti neprojevila ani Dzintra, i když občas musela pracovat za dva. Nejpřekvapivější bylo to, že se držel i nováček Šmits, i když si v podstatě nedokázal představit, jak lze bojovat s tak rozbouřeným živlem. Pomáhala mu víra v Ratnieksův klid a trochu trpitelský Dzintřin úsměv. Zachránila je semknutost, která byla v rozhodujících chvílích silnější než bouře.

Snížili plochu plachet, jak se nejvíc dalo. Přesto se na jachtu neustále valila voda a horkotěžko ji stačili ve dvou vylévat. Vlny byly stále mohutnější, neuvěřitelně silný vítr z nich strhával zpěněné hřebeny a vrhal vodní tříšť do ztěžklých a beztoho již neposlušných plachet. Přesto si jachta probíjela míli za mílí cestu do Rigy.

Mlčky – nebylo jim do řeči a bouře se stejně nedala překřičet – a houževnatě se snažili udržovat kurs do ústí Dviny a nechtěli si přiznat, že je to vlastně zoufalý boj o život a ne o vítězství v jedné obyčejné regatě. Když se začalo konečně vyjasňovat a bouře zeslábla, Ratnieks si otřel oči, napětím celé uslzené, a vzal do ruky sextant a mapu, aby určil, kolik mil jim zůstalo do cíle. Potom k němu nasměroval příď jachty, i když do Salacgrivy to bylo blíž a Dzintra byla únavou skoro v mdlobách a Šmits neměl ani sílu vylézt na palubu…

„To jsme si tenkrát užili,“ skončil Šmits své vyprávění. „A teď, chlapi, do práce! Šmits nikdy neodejde domů, dokud je v banku aspoň kopejka.“

Kašis litoval, že tak zbytečně promarnil večer na karty a chvalozpěvy na Ratnieksovo plachtařské mistrovství, o kterém stejně nikdo nepochyboval. Sám dobře věděl, jak je přítel jeho mládí otužilý a vytrvalý. Jeho vůle po vítězství hraničila mnohdy až s krutostí. Pro dosažení cíle byl Bruno ochoten využít celý arzenál dovolených prostředků a přinést dokonce i oběti. Kašis doufal, že se dozví o nějakých jeho nových povahových rysech, o něčem, co by vrhlo světlo na jeho záhadné zmizení, na nepochopitelné události na Salace, ale jak je vidět, vsadil na špatnou kartu. Musí se seznámit s Livií, shromáždit informace na fakultě zubního lékařství, promluvit s Ratnieksovými kolegy v zaměstnání, pravděpodobnými přáteli a předpokládanými nepřáteli. Když mu Gorochov zítra oznámí, že na stopu zmizelého šampióna nikde nenarazil, bude on, Kašis, pokládat za správné jednat právě takto.

Kašis hrál roztržitě a Šmits brzy získal zpátky to, co prohrál. Když měli všichni zase původní stav peněz, mohli hru skončit. Hostitel však nevstával od stolu.

„Mám ještě jednu otázku, Borisi,“ obrátil se na Vencelše. „Vím a už na to dlouho čekám,“ odpověděl ihned chirurg. „Ano, byl jsem s Anitou tu noc také na moři. Ale bojím se, že ti nemůžu být ničím užitečný.“

„Tak to tobě na Hippokratovi vynadali rybáři?“ Kašis nečekal vůbec na jeho souhlas a pokračoval: „Nevíš, jestli se vaše kursy ještě jednou zkřížily?“

„Nemám ponětí. Bylo skoro úplné bezvětří, přivázali jsme páku kormidla a padli jsme na postel. Pak mě Anita vzbudila – uviděla poblíž jachtu. Když jsem vystrčil hlavu z kokpitu, poznal jsem podle obrysu Salacu, ale nejel jsem k ní. Víš přece sám, jaké jsou moje vztahy s Ratnieksem.“ To Kašis věděl, a proto dalšího vyptávání zanechal.

Deštivé úterý, které vyvolává nejrůznější vzpomínky na minulost – jak smutné, tak utěšující

Ručičky hodin už překročily půlnoc, když se Vencelš u zahradní branky Kašisových rozloučil se Šmitsem. Do Rigy jely ještě dva vlaky, ale on zamířil k moři. Přestože nepil ani víno, ani kávu, cítil, že ho bude celou noc trápit nespavost. Prášky pro spaní si vzít nesmí, protože ráno má před sebou důležité konzilium, také možná bude muset operovat, a proto musí mít čistou hlavu. Po prášku hlava jen těžkne a zpomalují se reakce. Proto se raději; projde a dá možnost větru, aby mu z mozku vyfoukal pochmurné vidiny minulosti. Bude se procházet po pláži až do úplného, vyčerpání.

Na břehu nebylo ani živáčka, ve vzduchu visel blížící se déšť. Vzadu zářila různými barvami okna restaurace – záplavou světelných efektů tam právě končil estrádní program. Mezi dunami ostražitě pomrkávalo oko majáku. Boris nenáviděl studený paprsek, připomínal mu otočné reflektory na strážních věžích koncentračního tábora.

Pod nohama tiše a skřípavě zpíval písek. Pobřežní vlny s požitkem olizovaly nános mořského smetí. Daleko od břehu mírumilovně rachotil motor neviditelného barkasu. Boris Vencelš šel stále dál,: neohlížel se ani napravo* ani nalevo, ale myšlenky se neodbytně vracely k minulosti.

Děti nenesou odpovědnost za své rodiče. Zdálo by se, že je to nezvratný zákon. Ale proč tedy on musel v dětství dvakrát trpět kvůli svému otci?

Bruno se mu líbil na první pohled – vždycky byl ochoten jít na pomoc, ale nevnucoval se a nedotíral. Bez pozvání se nikdy nemíchal do společnosti starších, nevnucoval své názory, ani se nepředváděl. Když vyšlo náhodou najevo, že mladý jachtař pochází ze stejného kraje, kde Boris prožil v době německé okupace dva roky, vzniklo mezi nimi dokonce jakési přátelství a starší kamarád nebyl skoupý na rady z oboru lékařství. Chlapcovo příjmení ho také nijak nezneklidňovalo. Copak bylo v újezdě málo Ratnieksů? Tenkrát jich chodilo do jejich školy celkem pět.

A pak se jednou náhodně dověděl, že Bruno je syn Arvidse Ratniekse, který přikázal, aby Janise Vitolse odvedli do lesa a zastřelili, sám zůstal v domě a vybral si z jeho, Borisových, hraček to nejlepší pro svého syna. Pro Bruna!

O svém skutečném otci – Davidovi Vencelšovi – věděl Boris jen velmi málo. Lékař věčně zaměstnaný návštěvami nemocných si jen zřídka udělal čas na upřímný rozhovor s jediným synem. Nebylo snadné vydělat peníze na placení šestipokojového bytu, přepychového zařízení čekárny a pracovny, které měly přitahovat majetné pacienty. Musel si najít čas i na nemocné, které jako aktivista organizace pro pomoc revolučním bojovníkům léčil bezplatně. Tato ilegální stránka života Vencelše staršího se stala veřejně známá až při obnovení sovětské vlády, kdy byl zvolen předsedou Rižské lékařské společnosti. Proč otec neodešel na začátku války do evakuace? Asi se zdržel v nemocnici, kterou bylo třeba připravit na příjem raněných rudoarmějců. Je také možné, že si vůbec nepřipouštěl, že nepřítel tak rychle dobude město. Avšak dobře věděl, co ho čeká. Proto se už druhý den okupace Rigy postaral o osud syna. „To je soudruh Vitols, starý, věrný přítel naší rodiny,“ řekl David Vencelš, když seznamoval osmiletého Borise se silným mužem venkovského vzhledu. „Pojedeš s ním do Skuiene a propříště ho budeš oslovovat jako svého otce. Když bůh dá, po válce se uvidíme.“ Matku poslal ke známým, protože se obával, že bude prolévat příliš mnoho slz.

Na několika Borisových košilích a kapesnících byl vyšit monogram B. V. V hladových dobách se člověk s takovými věcmi těžko loučí, zvláště když se druhá iniciála šťastně shodovala s novým příjmením. Při rodinné radě odmítli nejrůznější Bohdany, Boleslavy a Bernhardy jako neodpovídající okolnímu obyvatelstvu a chlapce překřtili na Baldurse Vitolse. Obecní písař souhlasil za několik lahví vodky, dvě kila špeku a ve jménu dávného přátelství s tím, že připsal Aine bratra a na podzim začal Baldurs chodit z osamělého lesníkova domu do vzdálené školy ve Skuiene.

Jediný dopis od matky přivezl Janis Vitols koncem října. Děkovala mu za dobré zprávy a jídlo, oznamovala, že otec byl zastřelen hned první týden a ji že odvezli do ghetta, odkud se podle všeho nikdo živý nedostane, a doufala, že syn se jednou pomstí za všechno její utrpení.

Taková možnost se brzy naskytla – samozřejmě v hranicích dostupných žákovi základní školy. Bylo třeba udržovat spojení sovětských výsadkářů s ilegálními pracovníky v nejbližším městečku, ale lesník se tam nemohl moc často objevovat, protože by to bylo nebezpečné, a tak se rozhodli, že svěří nebezpečné poslání Aine a Baldursovi.

Děti je plnily skvěle. Do dnešního dne se Boris nedověděl, jakým způsobem se vůdci místních policajtů Arvidsovi Ratnieksovi podařilo narazit na stopu Janise Vitolse. Nejspíš to byla masová akce proti partyzánům, kteří v zimě roku 1943 způsobovali svými akcemi stále větší škody hitlerovským okupantům v jejich týlu. Lesníka zastřelili, dům podpálili, ženu a děti posadili do vězení a pak je převezli do salaspilského koncentračního tábora. Tam Boris uviděl podruhé a naposledy ve svém životě Arvidse Ratniekse. Tentokrát byl v černé uniformě dozorce, v ruce měl karabáč, kterým nemilosrdně švihal vězně a popoháněl jejich kolonu.

V táboře měli mnozí na pruhovaných hadrech našitou žlutou hvězdu. Byli to židé. Zpočátku Boris ještě doufal, že mezi nimi najde matku, ale později se dověděli, že všichni sem byli přivezeni ze střední Evropy. Vitolsova žena mu přísně nakázala, aby zbytečně nemluvil a hlavně nechodil na oči dozorcům. Ale sama na opatrnost nedbala a byla veřejně oběšena – ostatním pro výstrahu – za to, že se pokoušela skrýt dítě, které jedna žena vystrčila z kolony před dveřmi plynové komory. Stalo se to v Osvětimi přibližně měsíc přes osvobozením. Když ten den konečně přišel, byla Aine už v bezvědomí a brzy umřela v táborové nemocnici. Boris se dostal do dětského sanatoria a odtamtud do lesní školy pro válečné sirotky. Domů příliš nespěchal, protože skutečný domov fakticky neměl. Ani v Rize, ani v Skuiene neměl chlapec žádné příbuzné a známé. Jediné, o čem měl zcela jasnou představu, bylo, že se chce stát lékařem, a tak uctít otcovu památku. Zapomenout na minulost mu pomáhaly_ plány do budoucna a všechno ostatní se zdálo být nepodstatné. Jaký je rozdíl v tom, na jaké jméno mu bude vydán průkaz, hlavní je přece člověk, jeho myšlenky a činy. Pod jménem Vitols vstoupil do Komsomolu a dva roky nato začal studovat. Jako Baldurs Janovic přijel do Skuiene, aby položil květiny na místo, kde byl zastřelen lesník Vitols.

Setkal se tam s místním bývalým přednostou úřadu.

„My jsme tě už dávno vyškrtli ze seznamu živých,“ usmál se dobrácky. „Tvoje matka teď určitě nebude tím nejnešťastnějším člověkem na světě.“

„Jaká matka?“ zeptal se nechápavě Boris, ale cítil, jak se mu rozbušilo srdce a jak se dusí.

„Paní Vencelšová, která tě přijela hledat a tak dlouho vzlykala u mě doma.“

Stal se zázrak. Cesta utrpení přivedla matku do buchenwaldského tábora smrti, odkud se už před dvěma roky vrátila do Rigy. Její adresu starý muž přirozeně neměl, ale Borisovi pomohla bezpečnost.

Tak toto první setkání ovlivnilo další životní cestu Borise Vencelše.

Přímo z bezpečnosti se vypravil do určeného domu na Suvorovově ulici. Hlavou mu bleskla myšlenka, zda nemá koupit květiny a dort, ale nechtěl ztrácet čas. U vchodu si Boris přečetl seznam nájemníků. Byt číslo čtrnáct – Klaviňšová, Grigorjevová, Vencelšová.

Matka tedy nežila v bytě sama. Do pátého patra vyběhl Boris bez jediného odpočinku, aniž si všiml, že schodiště obchází šachtu jezdícího výtahu. Po jeho netrpělivém zazvonění přišla za nějakou dobu otevřít dveře vyschlá, drobná babička.

„Promiňte, je Berta Vencelšová doma?“

„Ne,“ odpověděla slabým hlasem a ztratila vědomí.

Boris nepoznal vlastní matku.

Ten den udělal Boris několik dost nepředložených činů. Přenesl matku do cizího pokoje – ke Grigorjevovým, k sousedům, s nimiž žila ve velmi napjatých vztazích. Zavolal záchranku, i když by klidně stačil studený obklad nebo čpavek.

Když matka otevřela oči a uviděla lékaře v bílém plášti a sestru s injekcí, zavolala: „Dejte mi mého syna!“ a znovu ztratila vědomí.

Tentokrát byl její stav horší. Lékaři se nelíbilo její srdce.

„Má vaše matka často záchvaty?“ zeptal se Borise. „Jaké nemoci v posledních letech prodělala?“

Boris nevěděl vlastně ani to, kolik bylo matce let. Lékař přikázal, aby s ní nehýbali a zavolali kardiologa z obvodní polikliniky. Boris seděl na krajíčku postele a bez ustání pozoroval zmučenou stařeckou tvář. Kolik toho musela prožít, když se tak hrozně změnila! Pamatoval si ji jako kvetoucí plnoštíhlou ženu, kterou nikdy neviděl nemocnou nebo unavenou. V první školní den srovnával svou matku s ostatními a zjistil, že je nejkrásnější a nejurostlejší ze všech. Teď nedokázal v setřelých rysech jejího obličeje najít ani stopu po bývalém úsměvu. Nejen tvář, ale i celé její tělo seschlo a zmenšilo se. Vzpomněl si na její poslední dopis: „Snaž se pomstít veškeré naše utrpení…“ Odplata postihla fašisty bez jeho přičinění. Bylo by však v jeho silách postarat se, aby matka mohla na sklonku života existovat bez starostí a zbytečného neklidu.

Další den se Boris pustil do výměny osobních dokladů. Bez Kašisovy pomoci by musel pracně překonával spoustu byrokratických překážek. Ale i Kašis se v první chvíli pokoušel přítele přemluvit a využíval k tomu jeho vlastních argumentů.

„Copak je důležitý nějaký papír, důležitý je přece člověk! Jenom si nepředstavuj, že dostaneš průkaz a všechno bude v pořádku – tím to neskončí. Pak se budou táhnout další články řetězu – osvědčení o ukončení školy, studentský index, komsomolská a odborářská legitimace, potvrzení o stipendiu, přihláška na kolej, evidence na vojenské správě a další. Všude budeš muset dokazovat, že ty už nejseš ty, zatímco… Radši to pusť z hlavy, i jako Baldurs Vitols sis toho užil požehnaně.“

Přesvědčit Borise se mu však nepodařilo. Díval se na celou věc jako na morální povinnost vůči matce a zesnulému otci a vůči všem, kdo byli kvůli svému původu zastřeleni nebo otráveni plynem.

Sžít se s matkou bylo obtížnější, než předpokládal. Boris si už příliš zvykl na volnost a nezávislost. Teď musel na každém kroku poslouchat rady a „směrující pokyny“:

„Kam jdeš, v kolik přijdeš? Nechoď bez kabátu, venku je vítr, měl by sis vzít spodky… Proč věčně trčíš v tom klubu, copak nemůžeš alespoň neděli strávit s matkou?“ Strávit čas s matkou nebylo zrovna snadné. Když byla zaměstnaná vařením, praním, spravováním ponožek a občas si stěžovala, že voda zase neteče až do pátého patra, dokázal se ještě smířit s nějakými těmi vrtochy, které se určitě rodily v mateřském srdci přeplněném láskou. Ale jindy…

První týden ji nenechával Boris ani na chviličku o samotě. Ležela v posteli, vyprávěla, syn seděl vedle ní a poslouchal. Pokládal za naprosto nemožné, že ta slabá žena vydržela těžkou trestaneckou práci při čištění okupované Rigy v kruté zimě roku 1942, centrální ústřední věznici, kde musela pracovat dvanáct hodin denně v krejčovské dílně a kde jí za každou nedbale obšitou dírku hrozila smrt, nadávky, bití a další ponižování; hlad ji přitom neopouštěl ve dne ani v noci, ani po cestě do Německa, ani v koncentračním táboře Buchenwald…

Někdy měl chuť přerušit její vyprávění, bál se, že vzpomínky uškodí jejímu zdraví, chtěl ji uklidnit slovy, že on jako bývalý vězeň z Osvětimi chápe všechno už z pouhého náznaku. Ale nedělal to. Přece jen měl dojem, že se matce uleví, když se vymluví a osvobodí se od zhoubného tlaku hrůzostrašné minulosti.

Po určité době si Boris začal všímat, že se matka opakuje, znovu a znovu se vrací ke stejným událostem a hrůzným zážitkům, někdy si plete místa a data. Stále přitom připomínala, že jen naděje spatřit po válce syna jí pomohla všechno přežít. Poslouchat matčino vyprávění bylo stále nudnější a mučivější. Student medicíny Boris dobře znal projevy stařecké sklerózy; jako syn byl plný soucitu, ale jako mladý člověk toužící po společnosti svých vrstevníků stále obtížněji snášel ty sebetrýznivé monology. Ale přesto se podřizoval matčiným přáním a obětoval divadelní představení a koncerty, studentské exkurze, procházky s děvčaty, první lásky. Jen do své práce a jachtinku si nenechal za žádnou cenu mluvit.

Roky běžely. Boris dokončil aspiranturu, stal se šéfem oddělení v nemocnici, přestěhovali se do třípokojového bytu a jachtařský klub předal Vencelšovi a ještě několika jachtařům z řad mediků jachtu nazvanou Hippokrates. Ale doma nedošlo k žádným změnám: matka omezovala i nadále svou egoistickou láskou synovu svobodu.

Nejhorší to bylo na jaře. Od toho dne, kdy matka přestala pracovat v příjmu zakázek v krejčovství, nevycházela téměř z domova. V poslední době padly na Borisovu hlavu dokonce nákupy v obchodním středisku mikrorajónu. Slabý zrak jí nedovoloval, aby se dívala na televizi, a o tom, co se dělo ve světě, měla jen přibližné představy. Vtom jednou přišel dopis z daleké Izraele, kde již před válkou žila její mladší sestra. Pod nečekaným přílivem příbuzenských citů zvala teď teta Debora, která nedávno pochovala svého muže, k sobě Vencelšovy, své jediné živé příbuzné. Nezvala je pouze na nějakou návštěvu, ale navždy – copak prý Berta nechce být jednou pohřbena v zemi zaslíbené?

V zemi předků nebo tady, na hřbitově v Rize – Berta Vencelšová o tom příliš nepřemýšlela, protože chápala, že na dalekou cestu do Izraele už nemá síly. Ale Boris musí odjet, rozhodla se, bude tam mít někoho blízkého, a musí tam odjet co možná nejdřív. Jen v Izraeli získá její milované dítě dávno zasloužené štěstí a duševní pohodu a může založit rodinu. Toto dlouho promýšlené rozhodnutí oznámila Borisovi a pak je s chorobnou posedlostí opakovala v různých variantách.

Když Boris pochopil, že matka o tom všem mluví úplně vážně, odešel bez rozloučení z domu. Poprvé neřekl, kam jde a kdy se vrátí. Sám to nevěděl. Pak se rozhodl, že pojede do klubu. Možná že tam potká Kašise, se kterým se s oblibou dělil o své plány a pochybnosti. Jiného přítele Boris neměl.

„Proč jsem tak rozrušený, když si ani na chvíli nepřipouštím myšlenku, že bych odjel za hranice?“ Boris se usadil na palubě Hippokrata, opřel se zády o stožár a snažil se vyznat sám v sobě. „Sám jsem se přece rozhodl už před dvěma roky, kdy odjel do zahraničí můj bývalý spolužák z fakulty, který se stal ordinářem v porodnici v jakémsi západoněmeckém městečku a pracuje v potu tváře, aby si vysloužil právo na soukromou praxi. Když jsem se ho pokoušel přemluvit, trpce mi vyčetl, že prý takové přátele jako Vencelš může najít kdekoliv. V tom má asi pravdu. Ale ještě důležitější je cítit se jako mezi svými i s lidmi vzdálenými a dokonce cizími – v práci, tady v klubu, v kterémkoli úřadě… Ne, svou Rigu nikdy neopustím!

I na cestách o dovolené se mi vždycky stýská po známé krajině a vůních, po zvucích rodného jazyka, po rachocení tramvaje za oknem, po nabitých vlacích do Jurmaly. Ano, Riga je hlučná a despotická – jako moje matka, ale za nic na světě bych ji nevyměnil za jinou. Mám ji rád…“

„Můžu? Nebo na někoho čekáš?“ vytrhl Borise z úvah Anitin hlas.

„Eduarda Kašise jsi nepotkala?“ reagoval Boris otázkou na otázku a pomohl Anitě vylézt na jachtu.

„Ale vždyť je ve Ventspilsu. Onemocněla mu tchyně… Chystáš se daleko?“

„Jak jsi na to přišla?“ zneklidněl Boris, jako by ho při něčem nečekaně přistihla.

„Když popluješ jen po řece, zůstanu s tebou. Na moři to dneska asi pěkně houpe.“

Ve dvou vytáhli plachty, odvázali lano a odstrčili jachtu od břehu. Anita jednala zručně, nikdo jí nemusel dvakrát říkat, co a jak má dělat. Bohužel nesnáší houpání, jinak by byla ideálním členem posádky, s ní by se mohl plavit i kolem světa.

Boris nevytáhl hlavní plachtu, ale i bez ní klouzala jachta v zapadajícím slunci rychle po hladině řeky. Občasné závany větru Hippokrata nakláněly, ale řídit nebylo obtížné.

„Chceš?“ A Boris poklepal na páku kormidla.

„Necháš mě?“

Vtom Borisovi blesklo hlavou, že by Anitě nesvěřil jen kormidlo. Čišel z ní takový klid a dobrota, že pevnostní stěna mlčení, zbudovaná za léta samoty, se naráz zřítila.

„To je všechno správné – z hlediska muže,“ řekla Anita, když jí Boris vylil svou duši. „Žena klade na první místo přece jen city, a ne kalkulaci. Pro ni je důležitější, s kým pojede, a ne kam pojede. Můj první manžel byl také žid, ale s ním bych nejela ani na Zaječí ostrov.“

„A se mnou?“ Otázka měla zaznít hravě, ale Anita vycítila, že Boris čeká napjatě na odpověď.

„S tebou bych jela, kam bys chtěl,“ řekla prostě a bez předstírání.

Tu noc strávili poprvé spolu.

O emigraci do Izraele už doma nemluvili. Když matka pochopila, že Boris nikam nepojede, lehce se vzdala všech svých plánů, protože v hloubi duše se samozřejmě nechtěla se synem rozloučit.

Anita se smířila se svým neurčitým postavením. Nepochybovala o Borisových citech, ovšem stejně tak si byla vědoma, že Vencelš nedovolí ani jedné ženě, aby se postavila mezi něj a matku.

Nejméně ze všech vzpomínal na tento den Boris. Žil dál svým stylem, pracoval, měl radost z toho, že existuje jistá Anita, a pil jen málo, když na něho padl nepřekonatelný stesk. Takový stesk ho obklopil i ten večer v klubu, kdy se Dzintra rozhodla, že zatvrzelého starého mládence pozlobí.

„Tvoje matka tvrdí, Borisi, že se chystáš ujet. Měj na paměti, že ještě nejsem vdaná. Tak ráda bych se podívala do světa!“

Jiný by na jeho místě obrátil všechno v žert a bylo by to, ale Boris po třetí skleničce obvykle ztrácel smysl pro humor. Odpověděl tvrdým tónem, který se vůbec nehodil do sváteční atmosféry:

„Proč si nevezmeš Bruna? Ten bývá dost často v cizině.“

„Zato ty jsi ještě nikde nebyl,“ popíchl ho zase Bruno. „Zkus to, porozhlédneš se. Když se ti tam nebude líbit, požádáš o návrat. Někteří tvoji soukmenovci to už udělali a vyšlo jim to.“

„Poznámka důstojná Ratniekse,“ Boris se jen stěží držel. „Co tím chceš říct?“ začal se rozehřívat i Bruno.

Vtom ze sebe Boris vyrazil slova, kterých dodnes lituje: „Jenom to, že tvůj otec mně už jednou do ciziny poslal. Ale děláš si plané naděje, tobě se to nepodaří – jsou už jiné časy. To spíš já tebe…“

„Borisi, pojď si zatancovat!“ křikla na něj ostře Anita a silou ho táhla za sebou.

„Dostala jsem opravdu strach,“ vyprávěla Kašisovi Anita. „V té chvíli byl Boris schopen vrhnout se na Bruna a natropit čertvíco. Ale proč ti to všechno říkám? Bruno s Dzintrou pak brzy odešli a už jsme je víc neviděli.“

Seděli na neútulné verandě záchranné stanice, která byla přebudována na středisko první lékařské pomoci. Nosítka a kyslíkové bomby, bílé skříňky s nástroji a léky, přístroj na umělé dýchání, u zdi tradiční lehátko s koženkovým čalouněním, plakáty poučující, jak zacházet s tonoucími – zkrátka bylo to prostředí, nepříliš vhodné k upřímnému rozhovoru. Do širokých oken s různobarevnými skly bily šikmé proudy vody, tak husté, že se zdálo, jako by podpíraly tmavošedé mraky. Stejně pošmourně vypadala i řeka, rozčeřená velkými kapkami deště. Kruhy, které se kolem nich rozbíhaly, vzbuzovaly ovšem naději, že déšť nebude dlouho trvat. Totéž sliboval i nárazový vítr, který hnal po nízké obloze chuchvalce mraků a u protějšího břehu ohýbal až k zemi rákos a keře. Na řece nikdo nebyl, ani výletní loď neriskovala vyplutí a její stanoviště u břehu prozrazovala jen hudba z magnetofonu. Zato bufet pracoval na plné obrátky – vypadalo to, že výletníci se rozhodli kompenzovat nezdařenou projížďku po Lielupe a Rižském zálivu zvýšenými dávkami alkoholu.

Kašis se zamyšleně podíval na Anitu. Znali se už dlouho, skoro deset let – od toho jarního dne, kdy se blonďatá zdravotní sestřička objevila poprvé v jachtařském klubu, aby v případě nutnosti poskytla pomoc posádkám lodí, které potká nehoda. Kašis si už nepamatoval, proč se převrhla nejrychlejší, ale také nejvratší jachta Tajfun, kterou mu svěřil trenér proto, aby si nabral několik potřebných bodů ke kapitánskému zápočtu, nejspíš se mu zasekla otěž hlavní plachty. Když se ocitl ve vodě vedle lodi, plující na boku, a když se přesvědčil, že členové posádky jsou sice mokří, ale živí a zdraví a plácají se úspěšně ve vlnách, vyhnul se energicky lodi rozhodčích, která se užuž přibližovala k Tajfunu. Pokud chtěl pokračovat v závodech, musel se spolehnout na vlastní síly, jen tak mohl počítat s několika zápočtovými body za účast v regatě. Podařilo se jim loď znovu postavit, vyčerpali vodu a zamířili k cíli, přičemž ve finiši předstihli ještě jednoho nebo snad i několik soupeřů. Tyto detaily Kašis dávno pustil z hlavy, ale jako dneska si ještě pamatoval na výraz strachu v Anitině obličeji, na její tváře bledé vzrušením a vykulené oči, když je viděla ve vodě. Teprve později se dověděl, že Anita se ani tolik nebála o ně, jako spíš sama trpěla mořskou nemocí. Ovšem tato okolnost nezabránila dívce v tom, aby projevila nevšední předvídavost a odvahu – v dalším okamžiku přiletěla z lodi rozhodčích na jachtu láhev s veškerou zásobou evidovaného čistého lihu. Tento obětavý čin zachránil posádku Tajfunu před rýmou a rozhodčí postavil před takřka neřešitelný problém: lze tuto okolnost označit jako cizí pomoc? Aby nedošlo k nežádoucímu precedentu, byli Kašis a jeho posádka přece jen diskvalifikováni za použití dopingu. Tenkrát Kašis pochopil, jak je nebezpečné mít něco s Anitou – jachtaři jsou stejně jako námořníci pověrčiví. Jako z udělání ho stále zvala na nějaké společenské akce – na svatbu se svým Žoržíkem, na návštěvu, pak zase zapít smutek po rozvodu s prvním mužem, na narozeniny nebo na svátek, na rodinné i státní svátky. Neustále nalézala nějaké „železné“ důvody pro to, aby se sešli a pobavili. V podstatě se tak s Anitou potkával jen na oslavách a nikde jinde. Byla vždycky v povznesené náladě, veselá a společenská, ale nikdy opilá. Znát se s člověkem skoro deset let, ale přitom o něm skoro nic nevědět… Můžeme vůbec tvrdit, že někoho doopravdy známe? Zřejmě se právě z tohoto důvodu ocitla kategorie známých až někde hodně daleko za příbuznými a přáteli. Ano, znám ho, to nepopírám, ale zaručit se za něho nemohu – jak často člověk slyší takovou vyhýbavou odpověď! Kašis takovým svědkům nic nevyčítal. Vždyť on také věděl o Anitě jen tolik, kolik si ona sama přála o sobě sdělit, prozradit, odhalit. Sotva mi teď asi řekne něco, co by bylo nevýhodné pro Borise. Naopak spíš udělá všechno možné, aby ochránila své křehké štěstí, které ji celý rok tak prozařovalo a povznášelo a přinášelo jí tolik spokojenosti se svým životem a se vším kolem. Když bude toto štěstí něčím ohroženo, je usměvavá blondýnka s to změnit se na rozzuřenou tygřici, která se ve snaze ochránit svého potomka nezalekne ani zápasu se silnějším protivníkem. Bude lhát, vymýšlet si, zapírat to, co bude zcela očividné, a vyprávět nové pohádky, aby dokázala nevinnost svého přítele, o níž však Kašis mimochodem vůbec nepochyboval.

„Co se dělo v noci ze soboty na neděli?“ vyptával se Kašis, i když chápal, že se ptá čistě formálně. „Nestalo se něco, co ti utkvělo v paměti?“

„Po proudu jsme dopluli docela rychle na moře.

V úzkém průlivu jsme zůstali stát a nemohli se hnout ani dopředu, ani dozadu. Proto jsme nemohli uhnout ani rybářům, když mířili přímo na nás. Ale mě to vůbec nevadilo – čím je moře klidnější, tím je to pro mě lepší, sám přece znáš moje trápení… A kam bychom vlastně spěchali, Naďu jsem nechala u sousedů… Po dlouhém přemlouvání se mi podařilo Borise přesvědčit, aby nehlídal kormidlo – přece ho nikdo neukradne. Pak nahodil motor, poodjeli jsme z lodní dráhy, zůstali jsme stát na místě a sešli jsme do kajuty. Neuběhla ani hodina a už spal, žádné prášky jsem k tomu nepotřebovala. Sama jsem si taky zdřímla.“

„Nemám slov, Anito, ty jsi zosobněný anděl,“ pochválil ji Kašis.

„V tom je celé moje neštěstí, že Boris mi taky říká můj blonďatý anděli,“ stěžovala si se vší vážností Anita. „A já bych si přála, aby mi říkal moje blonďatá nezbednice, aby se znovu a znovu o mě ucházel, aby se mě snažil získat, svádět a aby za mnou nechodil jen se svými stesky a problémy, aby u mě nehledal jen pomoc a soucit. Chtěla bych, aby v našich vztazích nebyla jen něha, ale i vášeň, která nezná překážky.“

„Dobře, ale to je vaše osobní věc. Teď mi řekni, co bylo dál.“

„Už jsem ti říkala, spala jsem jako zabitá. Když jsem se probudila, bylo světlo, Boris seděl u kormidla, pohyboval pákou, jako by se tak snad mohl dostat do ústí Dviny. Co mu bránilo, aby si ještě hodinku pohověl pod dekou? Jestli je to tak důležité, podívej se do kalendáře, v kolik hodin vyšlo předevčírem slunce.“

„A v noci?“ Kašis nechal Anitinu ironii bez povšimnutí. „Opravdu sis nevšimla, že do vás skoro vrazili rybáři?“

„Po tom, co jsme večer vypili? Děláš si legraci? Když tebe odtáhla Regina domů, dopili jsme Borjovu láhev, a objednali ještě další dvě šampaňského… Jednu chvíli se mi zdálo, jako bych zaslechla brumlání našeho motoru, ale ráno, když jsem chtěla odvézt do přístavu, se Boris zapřísahal, že nemá ani kapku paliva. Nakonec jsme ho ani nepotřebovali – asi kolem sedmé zafoukal čerstvý vítr od břehu a cobydup jsme byli ve městě. Vyzvedli jsme Naďu, uvařila jsem jídlo na celý den a šli jsme zpátky do klubu.“

„Počkej, počkej!“ Kašis pevněji zatáhl smyčku. „Jsi přesvědčena, že v noci pracoval motor vaší jachty?“

„Takhle pravidelně nechrápe ani jeden chlap.“

„Ale je přece možné, že to byl motor z jiné lodi, třeba z rybářského barkasu nebo tralovacího člunu?“

„Nedělej ze mě hloupou husu, přece jsem cítila, jak se otřásá celá jachta. Byla jsem jen líná otevřít oči.“

„To znamená, že Boris už nebyl v kajutě, ale na palubě?“

„To jsem neřekla!“ Anita hned pochopila, že se prořekla a rozhodla se, že chybu podle možnosti napraví. „Řekla jsem jen to, že se mi zdálo, jako by běžel motor Hippokrata, ale copak je takových strojů málo? V našem klubu má motor každá třetí jachta. A o Borisovi jsem se ani slovem nezmínila.“

„Jak vypadal po ránu? Jako po opičce?“ Kašis se rozhodl zaútočit z opačného konce. „Nebo byl rozčilený a moc mluvil?“

„Takový jako vždycky, jako bys Borise neznal.“ Anita se pomalu začínala zlobit. „Když má nějakou práci, nezajímá ho nic kolem něho a je mu úplně jedno, jestli prohlíží nemocného nebo sedí u kormidla. Zkus se dát s Borisem do řeči, když třeba čte knihu, odpovědi se nedočkáš – prostě neslyší… A teď mi řekni, co znamená celý ten výslech! Přece si nemyslíš, že Boris má něco společného s Brunovým zmizením?“

Na žebříku, který vedl na pozorovatelnu ve druhém patře, se objevily tenisky pochybné bílé barvy, pak zipy na teplákové soupravě, široký námořnický pásek se zkříženými kotvami na pozlacené přezce, nakonec hlava potápěče záchranné stanice. Už ho nebavilo pozorovat dalekohledem řeku, která byla za špatného počasí opuštěná – když se nikdo nekoupe ani neprojíždí na lodičce, není ani koho zachraňovat.

Kašis využil jeho příchodu k tomu, aby si ještě jednou promyslel situaci. Ne, Boris byl mimo podezření, nepatří k těm, kdo by dokázal přenést byť podloženou a přirozenou nenávist k člověku na jeho syna. Někdo jiný by to třeba dokázal, ale Boris ne. Sám vytrpěl příliš mnoho nespravedlnosti a urážek. Nelze samozřejmě vylučovat možnost, že Bruno byl na Salace a teprve na moři palubu jachty opustil, ale v hloubi duše Kašis takovouto variantu nepřipouštěl. Ať vyčítali Ratnieksovi cokoli, námořník to byl skvělý. A kapitán, jak známo, nikdy neopouští loď, dokud je nějaká šance na její záchranu. Možná že Boris viděl tu noc Salacu v blízkosti, a jeho informace by pomohla určit, zda k poškození jachty došlo na moři nebo u břehu.

„Bruno je Bruno a Salaca je Salaca,“ Kašis vyslovil tuto nespornou pravdu jako principálně důležitý objev. „Pro mě je nejpodstatnější Borisova jachtařská zkušenost. Ne teoretické znalosti, ale praktické návyky. V noci byl na řece i na moři, jen on tedy může prohlásit, jestli Salaca mohla při těch podmínkách, jaké byly v sobotu, proplout bez kormidelníka od Dzintřiny chaty k ústí řeky a dostat se do zálivu. Ať trochu rozhýbá svoje mozkové závity, vzpomene si na směr větru, sílu proudu, ať si nakreslí plánek, když mu to pomůže, a pak ať mi zavolá. Jenom ho, Anito, upozorni na to, že to není žádná hra na námořní bitvu, ale velmi důležitý vyšetřovatelský experiment, na který já sám nestačím. Je to jasné?“

K malému molu záchranné stanice se na plný plyn přibližoval člun. Řítil se rychlostí kolem sedmdesáti kilometrů za hodinu, příď zdviženou do vzduchu. Na silnici by to byla vcelku želví rychlost, ale na řece, kde se všechny plavební prostředky pohybují mnohem pomaleji, bylo v této rychlosti něco zneklidňujícího, téměř hrozivého, zvláště proto, že vlny, které zvedla bouře, vůbec lodí nehoupaly

— letěla a sotva se dotýkala jejich hřebenů. Když už se zdálo, že člun musí nutně narazit do betonové stěny břehu, motor zaburácel ještě hlasitěji a lodní šroub rozbouřil vodu v opačném směru.

Jako první vystoupil na můstek neznámý seržant a za ním poručík Andrej Gorochov v parádní černé pláštěnce, ze které proudem crčela voda, a oba zamířili přímo na verandu. Srazit podpatky rozmoklých bot se nepodařilo, pozdravit po vojensku nebylo také vhodné, protože štítky brigadýrek byly ukryty pod kapucemi pláštěnek. Proto se Gorochov omezil na všeobecně užívaný civilní pozdrav a padl do nejbližšího pojízdného křesla, které pod silným úderem poskočilo směrem k Anitě a Kašisovi.

„U vás doma mi řekli, že jste tady,“ vysvětlil, „a aut nemá vodní bezpečnost, s prominutím, zrovna moc…“

„Já jsem si myslel, že jste si schválně vybrali takové počasí, abyste nám předvedli své mistrovství,“ usmál se Kašis. „Nenaučil jste se u loďstva také plachtařit? Povídejte, co je nového, a já vás odvezu, abyste se převlékl.“

„Dojdu zavolat Borisovi do nemocnice. Doma ho matka k telefonu nevolá, když slyší ženský hlas,“ řekla Anita a vstala.

Kašis doprovodil pohledem její urostlou postavu a dobronzova opálené nohy. Není se co divit, že Vencelš nikam neodjel, kvůli takové ženě by se mohl usadit i na severu, v zemi věčného ledu.

„Váš rozkaz byl splněn, soudruhu plukovníku,“ Gorochov si sedl na Anitino místo a namočil tak ještě jednu židli. O tom dalším ale neměl mluvit tak nahlas. „Veřejnou dopravou mohl Ratnieks s úspěchem stihnout letadlo do Simferopolu a v osobním autě by se dostal snadno i k vlaku do Tallinnu. Navíc o hodinu později odlétalo letadlo na Moskvu a odtud mohl letět kamkoliv, nebo tam také zůstat, jak chtěl dlouho – měl neomezené možnosti.“

„Ale?“ Kašisova netrpělivá otázka zazněla téměř jako hrozba.

„Ani v jedné pokladně Aeroflotu, ani na letišti, ani v Jurmale, ani v Rize nebyla prodána letenka na jméno Bruna Ratniekse. Dneska to přece bez pasu nejde… Ano, ano, samozřejmě, s prominutím, to přece víte sám… Ani v nádražních pokladnách si nikdo nepamatuje, že by si tam kupoval jízdenku muž, který by se podobal předložené fotografii, i když Ratnieksovu tvář si každý hned lehce zapamatuje. Pro každý případ jsem se telefonicky spojil se všemi jachtařskými oddíly, jak jste mi poradil…“ Gorochov znovu zmlkl a bylo znát, že úmyslně protahuje své vyprávění a prodlužuje si tak potěšení být ve středu zájmu.

„No a?“ Kašis poslušně plnil svou povinnost pasívního účastníka dialogu.

„Nikde se neobjevil. Nejsměšnější je to, že ho nečekají ani na tréninkovém soustředění.“ Po další přestávce poručík dodal: „Ukázalo se, že Bruno Ratnieks byl, s prominutím, vyškrtnut ze seznamu kandidátů národního družstva.“

Tentokrát mu Kašis řečnický tah odpustil. Novinka byla tak nečekaná, že dokonce neutralizovala podráždění z nesnesitelného Gorochova zvyku vkládat do řeči, ať se to hodilo nebo ne, své hloupé „s prominutím“; zřejmě mělo podtrhovat vybranost jeho chování. Bruno není kandidát národního týmu a u nás to ještě nikdo neví! A možná ani sám Ratnieks! Ale jestliže se přece jen něco doslechl, je možné, že se stáhnul někam do ústraní, aby se nemusel dívat lidem do očí, a o samotě se vyrovnává se svou křivdou. Vzniká tak úplně nová verze jeho chování.

„Proč?“

„Stejnou otázku jsem si dovolil položit i já. Nebyl jsem ovšem pověřen, abych prozradil, že volám, s prominutím, z bezpečnosti. Řekli mi, že to bylo z důvodu, který nesouvisel se sportovními výsledky. Pokud prý chceme znát podrobnosti, máme se zeptat přímo Ratniekse. To se snadno řekne – zeptejte se!“

To znamená, že Bruno to věděl. Nejspíš také proto tolik pil na bále na závěr sezóny a doslova bez přestávky tancoval s Dzintrou. Smutek se překonává vždycky lehčeji s osvědčeným přítelem. Když seděl u stolu, neustále někoho popichoval, ať se mu naskytla jakákoli příležitost, a někdy i bezdůvodně. Zřejmě proto došlo i k té nesmyslné hádce s Borisem, o které mu zrovna vyprávěla Anita…

Stačí vysvětlit příčinu vyškrtnutí, a pak budeme o hodně chytřejší…

Kašis horečně probíral v paměti spolupracovníky, k nimž by se mohl obrátit o pomoc. Jeden odešel do výslužby, druhý byl přeložen někam do provincie, třetí zemřel. Nakonec si vzpomněl na podplukovníka Danilenka. Když chodili do kursů, Danilenko se s kolegy dělil o některé potraviny, které byly v moskevských obchodech nedostatkové. Obětavý soudruh. Musí se pokusit telefonicky se s ním spojit, možná že slouží ještě na starém místě.

Gorochov, který považoval svůj úkol za perfektně splněný, pokračoval ve svém hlášení:

„V jachtách se bohužel příliš nevyznám. Zajel jsem do klubu – Salaca se stejně jako dřív držela nad vodou. Zjistit, jestli do ní někdo neprovrtal díru, se podaří asi jen na břehu. Ale bez vašeho svolení…“

„Radši ji nechte být,“ varoval ho Kašis, „nebo si zavaříte takovou kaši, že ji budete ještě dlouho, s prominutím, vyjídat…“ Zarazil se, protože se lekl, aby Gorochova neurazil. „Řeknu Varisovi, aby ji prověřil, koneckonců je to odborník. My si musíme objednat bleskový hovor a jedeme k nám, abychom nezruinovali záchrannou službu. Příští tonoucí by nám to neprominuli.“

Dům byl zamčený, ale naštěstí se dostali do kuchyně přes garáž. Kašise napadlo, jestli je na Dzintřině chatě také nějaká kůlna pro auto. Tolikrát tam byl, ale nikdy si toho nevšiml – asi proto, že přišel vždycky od řeky. Pláštěnku a mokré boty nechal Gorochov dole, takže se Reginy nemuseli bát.

Objednat hovor na účet bezpečnosti se nepodařilo.

„Vytočte si směrovku,“ doporučila jim telefonistka a zavěsila.

Podplukovník Danilenko si vysloužil již komisaře, je živ a zdráv a zůstal stejně přívětivý jako v dobách společného učení.

„Pořádně na to šlápnu, pošlu tam bystrého kluka, zkrátka, zavolej mi za půl hodinky a dostaneš veškeré informace.“

Kašis se zamračil. Nebyl lakomý, ale zbytečné utrácení neměl rád.

„Požádám, aby nám poslali zvláštní účet a vy potom podepíšete potvrzení, že to byl služební hovor.“

„Rozkaz, soudruhu plukovníku,“ odpověděl poručík a navrhl: „Neměl bych přinést dřevo a zatopit v krbu?“

Co by měli dělat dva muži, kteří nemají do čeho píchnout a zůstali na pár minut bez dozoru nadřízených i žen? Jenomže pít se Kašisovi nechtělo. Co když bude ještě muset sednout za volant nebo řešit takové otázky, u kterých je nezbytný chladný rozum, a ne volný rozlet fantazie? Dívat se mlčky do ohně mu připadalo nevhodné – mladší kolega si to mohl vykládat jako projev domýšlivosti a nevážnosti k jeho osobě. Nejjednodušší by samozřejmě bylo, kdyby několika otázkami na tělo rozvázal Gorochovovi jazyk, ale Kašis v té chvíli vůbec netoužil po vyprávění o milostných dobrodružstvích v různých přístavních městech. Copak se muži v takovém věku chlubí ještě něčím jiným?

Andrej Gorochov nebral ticho jako něco stísňujícího. Naopak. Rád pozoroval chaotický tanec ohnivých jazýčků, jejich souboj se zvlášť nepoddajným a syrovým polenem, na které bylo třeba zaútočit z různých stran, obklíčit ho, ohnivě ho hýčkat a teprve potom ho proměnit na popel. Líbilo se mu praskání, které občas přerušovalo pravidelné hučení v komíně.

Podíval se na svého nadřízeného. Copak si takhle představoval detektiva, když poprvé přestoupil práh ministerstva vnitra? Bylo by zajímavé, za koho by Kašise považoval fyziognomik, kdyby ho náhodou potkal na ulici? Určitě by v něm v žádném případě neviděl sovětského Sherlocka Holmese, pátera Brauna nebo komisaře Maigreta. A docela jistě by ho nepovažoval ani za rozvědčíka Maxima Isajeva, který dokázal díky svému aristokratickému vzhledu proniknout do generálního štábu kterékoli cizí armády, ani za jednoho z těch sportovně vyhlížejících inspektorů kriminálky, kteří na plátně zvládli i ty nejkrkolomnější situace a za devadesát minut filmu se vypořádali i s nejzáludnějšími zločinci. Svou širokou venkovskou postavou, bříškem a dvojitou bradou, nad níž zářila nepříliš výrazná, masitá tvář, přimhouřené oči a vzácně bohaté kaštanové vlasy, jejichž přirozenou vlnitost narušovala jen pleš po obou stranách vysokého čela – celým svým vzhledem Kašis připomínal středně vysokého šéfa v kterémkoli úřadě, organizaci či podniku, kde nejsou vyžadovány vynikající rozumové schopnosti. Možná právě tento všední vnější vzhled a odpovídající myšlenkové pochody byly základem všech předcházejících Kašisových úspěchů

— cítil a jednal tak, jak cítí a jednají řadoví občané, a proto správně analyzoval motivy každého přečinu a předpokládal další kroky. Má tentokrát také svůj vlastní názor na zamotaný případ?

„Co si myslíte o celém tom případu, soudruhu plukovníku?“

„Léty jsem přišel k závěru, že myslet je záležitost filozofů,“ odpověděl zcela vážně Kašis. „V naší práci to může být někdy i na škodu. Musíme shromažďovat fakta, co nejvíc fakt, a pak udělat jediný možný logický závěr. Všechny ostatní cesty jsou nebezpečné. Kriminalista si nemůže vymyslet teorii, vycházet z ní a hledat důkazy pro verzi, která se zrodila v jeho hlavě… Ale proč vám tu vykládám všeobecně známé věci? Spíš postavím na čaj. Když zavolají, nezvedejte sluchátko, v kuchyni mám paralelní aparát.“

V kuchyni na stole našel lístek od dcery.

„Hrozně jsem zmokla, vypadám jako strašák do zelí druhé třídy a přitom máme večer na fakultě komsomolskou schůzi. Jela jsem k Dzintře do bytu, snad bude ochotná zachránit moji reputaci. Zároveň se pokusím něco vyslídit… K večeři mě nečekejte.“

Kašis svraštil čelo. Musí tu její iniciativu trochu přibrzdit, stačí, že on sám pracuje na tom případu bez oficiálního příkazu, hovoří s pravděpodobnými svědky bez výslechových protokolů, jedná skoro jako nějaký zahraniční soukromý detektiv, řeklo by se, jako nějaký špicl. Nepřináší to mnoho užitku ani vyšetřování, ani jeho starým přátelům. Kdo zaručí, že by se Anita prořekla o nočním hluku motoru, kdyby před ní seděl Kašis v uniformě plukovníka bezpečnosti, a ne jako starý známý z klubu? Jakmile se vyjasní, že nejde o žádnou mystifikaci, ale o daleko závažnější případ, podá hlášení generálovi a požádá o ustavení obvyklé operační skupiny.

Kašis se přinutil počkat celých dvaatřicet minut, a teprve potom vytočil Danilenkovo číslo. Ten se ihned ozval.

„Eduarde Vilisoviči, jak se zdá, ten případ je zajímavější, než jsme si mysleli,“ zazpíval svým sytým barytonem.

Mysleli jsme si? divil se na jurmalském konci drátu pro sebe Kašis. Copak se vyšetřování rozrostlo do celosvazového měřítka? Zakryl mikrofon rukou a šeptem přikázal Gorochovovi, aby zvedl v kuchyni druhé sluchátko a v rámci možností zapisoval nová fakta případu.

A byla to fakta vskutku neočekávaná.

„Osobně jsem mluvil s předsedou svazu a hlavním trenérem národního družstva,“ líčil komisař Danilenko. „Byl celý v rozpacích. Koho mají postavit na místo tvého Ratniekse, který byl v posledních regatách neporazitelný? Ale při Baltské mezinárodní regatě se najednou pustil do ilegálního obchodování. Kupoval u zahraničních sportovců džínsy, džínové obleky a módní dámská froté trička. Nebylo to sice takové množství, aby ten kontraband mohli prohlásit za spekulování ve velkém, spíš to byly jen drobné kšeftíky pro osobní potřebu. Svaz byl dokonce ochoten zamhouřit oči a omezit se na veřejné odsouzení. Zaráželo však to, jak se s nimi Ratnieks vyrovnal. Nezaplatil ty hadříky sovětskými rubly, ale – poslouchej mě pozorně

— zlatou carskou desetirublovkou. Jenomže to už je, jak sám jistě chápeš, mnohem závažnější.“

„Promiňte, ale mám jednu možná hloupou otázku. Neví se náhodou, jaké velikosti oblečení kupoval?“ zajímal se Kašis.

„V mém úřadě jsme zvyklí odpovídat i na daleko hloupější otázky,“ zažertoval Danilenko spokojený sám se sebou. „Kupoval dvaačtyřicítku, což by bylo spíš pro dceru než pro manželku.“

Kašis se pokusil představit si Dzintru. Byla téměř stejně vysoká jako Bruno, na vysokých podpatcích vypadala dokonce vyšší, a co se týče urostlosti postavy, nebyla zrovna vychrtlá. Vedle ní působila Livie Traumanisová jako dítě. Mimochodem, nepocházelo efektní tričko, které měla na bále, také z těchto zdrojů? Zlatá mince nebyla také žádná záhada – mezi dentisty sloužily pětirublovky a desetirublovky Mikuláše II. často jako materiál na můstky, korunky a další protézy. Je třeba jen objasnit, zda byly získány právě na takovéto machinace, nebo zda je Ratnieks měl už dávno, ještě z Jekabsonsových dob. Kašis si dobře pamatoval, že vrahové tenkrát našli jen asi půl tuctu mincí, i když podle názoru expertů měl starý zubař mnohem rozsáhlejší zásoby. Neprozradil snad starý podvodník svému žákovi, kde má hledat tajnou skrýš? Copak Bruno celé ty roky ukrýval zlaté mince? Můžeme připustit, že právě kvůli nim byl zabit? Jedna otázka vyplývá z druhé…

„Jakým způsobem vyplula ta aféra na povrch? Obvykle se podobné machinace provádějí mezi čtyřma očima.“

„To je právě to nejméně příjemné. Udání vyšlo od jednoho z členů Ratnieksovy posádky, ale důkazy žádné neměl a svědky teprve ne. Ovšem Ratnieks prý nic nezapíral, všichni mají takový dojem, že se na všechny závody chtěl už vykašlat. V protokolu je zapsáno, že porušil všeobecně přijímaná pravidla chování sportovce.“

„Bylo by pro mě strašně důležité, kdybych věděl jméno toho, kdo Ratniekse prodal!“ křičel Kašis do telefonu, jako kdyby síla jeho hlasu byla tím nejpodstatnějším argumentem.

„Chápu, ale nemůžu sloužit. Udání je napsané na stroji a je nadepsané jako člen posádky. Zpravidla na anonymy nereagujeme, ale v daném případě souhlasilo tolik věrohodných podrobností – a za dveřmi bylo soustředění… Rozhodli se Ratniekse předvolat a přátelsky s ním promluvit. A on se z jedné vody načisto přiznal… Tak se měj, kamaráde, jestli ti můžu ještě něčím prospět, zavolej kdykoliv. Teď musíme končit, nebo tvůj účetní úplně zešediví.“ Kašis položil sluchátko.

„Á, soudruhu plukovníku, málem jsem zapomněl,“ promluvil Gorochov, který se vrátil z kuchyně. „Včera jsem vyslýchal rybáře. Máte, s prominutím, výborný čich, opravdu narazili na enzety. Udělali flašku rumu a hledali, jestli by se nenašla ještě jedna. Ale kategoricky odmítají, že by něco rozlámali nebo zničili. Hledali spíš očima než rukama. Já jim věřím, koho by napadlo, že by si někdo schovával láhev do matrace…“

Kašis roztržitě pokyvoval hlavou. Nebyl samozřejmě filozof, ale jeho hlava přesto horečně pracovala a přitom docela jiným směrem.

Dzintra bydlela na okraji města v malém dvoupokojovém bytě v přízemním domě, který před válkou patřil jejím zesnulým rodičům. Tehdy druhý byt pronajímali, protože Sakanisovi žili jen ve třech a o dalším přírůstku do rodiny již neuvažovali. Obytných místností tam bylo dvakrát víc než dnes – jídelna, dvě malé ložnice a prostorný obývací pokoj, jak se slušelo na dobře postaveného podnikatele. Z peněz od nájemníků hradili daně, pojištění a výdaje na opravy, a vlastní příjmy byly pro Alberta Sakanise čistým výdělkem. V hlubokém stáří ještě stačil vlastnoručně svůj dům zrekonstruovat, přičemž oddělil dvě místnosti s příslušenstvím od ostatní obytné plochy hlavní zdí. Tato přestavba ovšem nezachránila dům před nacionalizací. Jinak by se však Dzintře sotva podařilo získat stavební pozemek na ostrově poblíž města.

Takový stav plně uspokojoval i sousedy; častá a dlouhá Dzintřina nepřítomnost se jim hodila. V městském bytě se fakticky objevovala jen v úterý, čtvrtek a pátek, kdy k ní chodily nejzámožnější klientky. To, že tam někdy na noc přijížděl Bruno, nikomu nevadilo, protože nezapínal ani elektrické natáčky, ani fén, při jejichž provozu se obrazovka televizoru pokrývala neprůhledným vlněním.

Dveře nebyly jako obvykle zavřené – Dzintra nesnášela, když ji každou chvíli někdo vyrušoval ze složitého tvoření účesu. Na chodbě si Rasma svlékla kabát a chtěla vejít do pokoje, ale vtom uslyšela silný a rozčilený mužský hlas.

Ilmars! Je málo pravděpodobné, že by i Dzintru přemlouval, aby mu pózovala. Z čeho je tak rozčilený, čeho chce tím křikem dosáhnout? Teď promluvila Dzintra, a Rasma pochopila, že pili a že si navzájem jen potvrzují, jak jsou neslýchané rozhořčeni Ratnieksovou nevěrou a zradou – ano, nazývejme jeho čin skutečným jménem!

— ve vztahu k milující ženě, k přátelům a především ve vztahu k Marisovi, kterému přebral dívku.

Zůstávat dál na chodbě a poslouchat cizí rozhovor nebylo možné – ani snad s otcovským požehnáním. Rasma otevřela dokořán dveře a dělala tak dojem, jako by právě přiběhla z ulice, ale údivem nedokázala vůbec překročit práh – tak nezvyklý pohled se jí naskytl. Dzintra byla rozvalená na pohovce, vedle ní seděl Ilmars Grantsons.

V jedné ruce držel podnos se dvěma skleničkami koňaku a druhou hladil Dzintřina ňadra, spíše odhalená než zakrytá bílým koupacím županem.

„V mých letech ani ty nevydržíš bez mužskýho víc než měsíc,“ řekla vyzývavě Dzintra a ani se nepokusila zapnout si župan. „V poslední době byl u mě Bruno stejně jen na oko, ale spal s jinou.“

„A já teď plním povinnosti kapitánova zástupce,“ ušklíbl se odporně Ilmars a demonstrativně políbil Dzintru. „Pojď sem k nám, zahrajeme si na lásku ve třech!“

„To se našel pěknej ptáček!“ ušklíbla se Dzintra. „Kdyby byl na tvém místě Bruno, to by snad ještě ušlo.“

Rychle si sedla, a jako by vyplula z nějakého hlubokého transu, podívala se na Rasmu.

„Nezevluj, Ilmarsi, nalej hostu, venku je hnusné počasí… Copak jsme se domluvili, Rasmičko? Když na mě padlo to neštěstí, všechno se mi v hlavě pomotalo… Hned, hned, dám se do pořádku a vezmu si tě do parády.“ A vyšla z pokoje.

„Úplně se zbláznila,“ řekl šeptem Ilmars a podával Rasmě skleničku. „Myslím, že bere prášky. Jinak by se nesložila po druhém panáku. To uvidíš, jaký účes ti vyčaruje.“ Dzintra se vrátila v pečlivě naškrobeném plášti, z kapsy jí čouhaly hřebeny s dlouhými držadly a různé nůžky. Když prošla kolem podnosu, vzala si svou skleničku a najednou ji do sebe hodila, pak posadila Rasmu na židli proti velkému zrcadlu.

Rasma si uvědomila, že od chvíle, kdy vkročila do pokoje, nepromluvila ani slovo, a proto se honem zeptala:

„Co oslavujete? Dal o sobě snad vědět Bruno? Vždyť přece co nevidět začíná soustředění.“

„Nikam neletíme! Doma to také není špatné, zvláště s takovými paničkami.“ Ilmars se znovu napil, teď už přímo z břichaté láhve, pak se postavil do divadelní pózy a zarecitoval: „Proč se mám trápit vzdálenou touhou? Vždyť štěstí tu leží na dosah, u nohou. Nevím, kdo to složil, ale myslím si, že je to verš hodný nejméně Goetha. Moje babička vyšila ta slova modrou nití na ubrousek a pověsila si je nad postel – aby si je manžel četl před spaním.“

Ilmars se s obtížemi držel na nohou.

„Vypadni, přítelíčku, prašť sebou vedle v pokoji! My tady máme práci aspoň na dvě hodiny,“ poradila mu Dzintra.

„Určitě tě pozveme, aby ses podíval, jakou krásku ze mě udělala,“ podpořila paní domu Rasma.

Ilmars se poslušně obrátil, odešel a dokonce jim v pokoji nechal nedopitou láhev.

„Když ti dneska udělám trvalou, můžeš s ní vydržet přes podzimní deště až do říjnových svátků,“ dala jí praktickou radu Dzintra. „Nemáš teď nějakého stálého nápadníka, že ke mně tak často chodíš za krásou? Řekli mi, že jsi mě včera sháněla v práci.“

„Třeba jsem se rozhodla oklamat ho tím, že budu pokaždé vypadat jinak,“ odpověděla značně neurčitě Rasma. „Můžeš mi poradit, co se dnešním mužům líbí?“

„Aby je ženský nechaly na pokoji. Ale přesto nemají nic proti tomu, když se o ně pečuje, když se kolem nich běhá, když se jim podstrojuje. A všechno se to musí dělat nenápadně, nenásilně, jako by jim tato péče příslušela jako odměna za jejich fyzickou odlišnost. Dnešní muž se na sebe dívá jako na dobrodince, který je ochoten vzdát se ženě, když si to sama zaslouží… Uběhne ještě pár let a sama se o tom přesvědčíš…“

Zmlkla. Rasma se bála, aby toto téma nebylo docela vyčerpáno, a přilila trochu oleje do ohně:

„A Bruno byl taky takový? Vždycky se mi zdálo, že je to muž, který se se vším dokáže vypořádat sám…“

„Bruno…“ Dzintra nějakou dobu zuřivě skřípala nůžkami. „Bruno byl moje Pygmalión, jestli chápeš, co tím myslím. Byla jsem první žena v jeho životě a dlouhá léta jsem zůstávala jedinou. Pro mě byl současně syn, muž i milenec. Nikdo nikdy mi nemůže Bruna nahradit. Ale čas se nezastavil – postupně se postavil na nohy a měl první samostatné úspěchy. Přijela jeho matka a začala ho rozmazlovat, obskakovat a litovat. Tak jsem ztratila toho chlapce, pro kterého byla naše jachta jediným domovem a já jediným blízkým člověkem na světě. Neumíš si představit, co je to za pocit, když cítíš na svých prsou cizí slzy, když můžeš vyslechnout cizí nářky a utěšit člověka. Někdy Bruno přicházel mokrý a unavený a v jeho očích byla jediná otázka: Nevyženeš mě? S jakou hrdostí mi přinesl svůj první dárek – skoro jako ve slavné povídce O’Henryho. Stavba chaty byla jen jeho nápad, chtěl postavit palác pro svou královnu. Ale ani muž nemůže zůstat celý život v roli dítěte. Ztratila jsem syna, ale moc jsem se proto netrápila

— získala jsem skvělého milence a muže. Co ti mám ještě vyprávět? V Rize nás všichni uznávali jako pár, děvčata v klubu by si s Brunem nic nezačala, i kdyby to sám chtěl. Zato při výjezdech na regaty se mohl vybouřit na svobodě. Opravdový kuřák je věrný své značce cigaret. V sexu je to naopak. Všechno nové láká, probouzí vášeň, znásobuje touhu a rozkoš. Někteří lidé dokonce tvrdí, že takové zálety prý upevňují manželské soužití… Ať je to, jak chce, v tomhle jsem staromódní. Nedělala jsem žádné scény, ale obzvláštní radost z jeho milostných avantýrek jsem neměla. Zvláště ze začátku, když mi Bruno podle starého zvyku vyprávěl o všech svých dobrodružstvích a vychloubal se svými úspěchy. Dokonce jsem připouštěla, že mě tím chtěl potěšit, když zdůrazňoval mou převahu nad všemi krátkodobými přítelkyněmi. Ale mlčela jsem, protože jsem ho měla ráda. Máš vůbec ponětí, co to znamená – milovat? Je nachlazený, a tobě taky hned vyskočí teplota na třicet devět a máš zimnici. Chceš dát všechno tomu jedinému, kvůli němu jsi připravená trpět a zbláznit se radostí. Jeho úsměv nebo jedno laskavé slovo dokážou změnit zimu v léto. A nic jiného od života nepotřebuješ – jenom být s ním. Za to „být s ním“ jsem odpouštěla Brunovi nevěru, někdy hrubost, když jsem se vzepřela a chtěla být také člověk, a ne otrokyně. A přesto, ať jsem se snažila sebevíc

— a možná právě proto – jsem ztratila milence. Zůstal mi manžel, a když ne před zákonem, tak alespoň před lidmi. Co z toho máš, když víš, že tě nemá rád, že vedle tebe leží ze zvyku, z lítosti nebo… protože je to pohodlné a obvyklé a je jednodušší v soužití pokračovat než zpřetrhat všechno, co lidi spojuje, a hledat si novou střechu nad hlavou. Koneckonců Brunovi už není třicet. Nadarmo se neříká, že starý přítel je lepší než dva noví. Zřejmě opravdu může existovat pokojné soužití a snášet ho je lehčí než být sám, věř mi, Rasmo. A najednou se letos v létě odněkud vynořila ta Livie, mrkla, a můj Bruno naráz vyškrtl ze svého života léta, která prožil se mnou, a přilepil se k její sukni. Najednou se ukázalo, že už nemůže ani dýchat společně se mnou stejný vzduch. No když je to tak, táhni svou cestou, sbohem… Ale ještě nejsem tak stará, abych musela žít jen ze vzpomínek. Musím to jen přečkat, nechat utichnout bolest, a pak ještě ukážu své kvality, ještě si otočím kolem prstu frajery lepší než je tenhle Ilmars… A teď seď, než ti uschnou vlasy, já zatím uvařím kávu.“

Rasma se nedozvěděla nic nového, kromě toho, že neshody mezi Brunem a Dzintrou začaly už dávno a románek s Livií byl jen posledním kamínkem, který způsobil lavinu. Jinak říkala stále jen to, co říkají ženy nešťastné v lásce. Při myšlence na to, že tenhle monolog bude muset reprodukovat otci, se jí zvedl žaludek a padla na ni únava. Zavřela oči.

Když je znovu otevřela, kouřilo se již na toaletním stolku ze šálku kávy. Před zrcadlem se zkrášlovala Dzintra v elegantním kostkovaném kostýmu a vůbec se nepodobala ženě, která si ještě před několika minutami stěžovala na svůj nešťastný osud; teď to byla okouzlující kráska, zvyklá na snadné úspěchy.

„Teď vyhodíme rychle natáčky a učešeme,“ pospíchala Dzintra. „Musím ještě dneska zasázet cibulky tulipánů, dokud je vlhká země. Ještě dobře, že mám Brunovu důvěru, nechal mi druhé klíče, a zatímco se povaluje na jihu, můžu používat jeho auto. Ale ještě tě stihnu odvézt… Teď probudím Ilmarse. Když se nebudeš bát, doveze tě on.“

O Ilmarsovi by nikdo neřekl, že ještě před pár hodinami pil. Strčil hlavu pod sprchu, přičísl se a teď Vypadal svěže a určitě mohl klidně řídit motocykl. Ilmars počkal, až Dzintra odjede, pak si sedl bokem na sedadlo motocyklu, a aniž se díval na Rasmu, těžce si povzdechl, jako by pokračoval v úvahách nad nějakým složitým problémem.

„Musíme vymyslet, jak se dostat z té nepříjemné historie, do které jsme spolu spadli.“

„O co jde?“ divila se Rasma.

„Přece nechceš, aby se tvoje fotografie dostaly do rukou bezpečnosti? Jsou mezi nimi i takové, na kterých každý dobře rozezná tvou tvář. Přece víš, že jsem tě dost dlouho bral teleobjektivem, než sis mě stačila všimnout. Pochybuju, že by byl plukovník Kašis těmi snímky nadšený.“

„Moc se radovat nebude, to je pravda.“ Rasma byla sama překvapená, že zachovala takový klid. „Jenomže není jen otec, ale i kriminalista. Ze snímku snadno pozná, kde stál fotograf, a budou tě popotahovat za pokus o urážku na cti.“

Ilmars se zarazil. Bylo to však jen chvilkové zaváhání. „Jsem rád, že jsi o tom začala sama mluvit. Ano, mně také hrozí nepříjemnosti, které se mi teď vůbec nehodí. Stejně jako tobě a jemu, protože v lepším případě ho doprovodí předčasně do penze. Fotografie, na kterých jsi nahá, jsou na Salace a jenom já vím, kde jsou schované. Ale zítra nebo pozítří bude na jachtě prohlídka, snímky se dostanou do rukou bezpečnosti a pak ani sám ministr nepomůže tvému tatíkovi. Vidím jenom jednu možnost – ty fotografie nesmějí najít. Jasné?“

„Mně je to jasné úplně od začátku. A co navrhuješ – potopit Salacu i s fotografiemi?“

„Proč tak tvrdě? Je potřeba je vzít a všechno bude v pořádku. Ale já to udělat nemůžu – v klubu hned začnou přemýšlet, co hledám na zaplombované jachtě. Ale je něco jiného, když na jachtu půjde dcera plukovníka Kašise.“

„Dobře.“ Teď bylo pro Rasmu důležité, aby dostala co nejpřesnější informace – přece jenom se nevydala do Dzintřina bytu nadarmo. „Kde jsou schované ty nešťastné fotografie?“

„Ukážu ti to, až přivedeš jachtu k Bílé duně.“ Ilmars se nechytil na háček.

„Sama ji nezvládnu. Jaká já jsem jachtařka!“

„Tak řekni bratrovi – pro něho to bude hračka. Bude to dokonce věrohodnější, když řeknete, že vezete Salacu ve dvou na expertizu…“ Ilmars nečekaně změnil tón a vrčel jako pes, zahnaný do kouta: „Jenom si nemysli, že se ti podaří mě podrazit! Negativy mám přece u sebe doma. A mám taky nějaké snímky nahých mužů. Udělám takovou fotomontáž, že ani nejlepší expert nepozná, kde začíná podvrh a kde intimní život dcery plukovníka Kašise v obnažené podobě…“

Rasma se podívala na Ilmarse. Stejně jako dřív seděl se skloněnou hlavou a pozoroval dva mravence, kteří táhli kolem špičky jeho boty jehličku z borovice. Copak to všechno říká úplně vážně? Neznají se přece první den… Podívala se pozorně, probrala si v paměti všechno, co o tomhle lumpovi věděla, a musela udělat jediný možný závěr: ten nemá žádné morální zábrany, takový člověk zradí bez potíží i vlastní sestru. Bylo by dost naivní počítat s jeho velkorysostí.

Blátivá středa, ve které se rodí nová a pomalu umírá stará láska

V noci přestalo pršet a od rána honil vítr po obloze cáry roztrhaných bílých mraků. Přesto byl ve vzduchu cítit podzim – jestliže se ještě vydaří nějaké pěkné dny a zavane teplý větřík, bude to už jen nespolehlivé teplo babího léta.

Slabé podzimní slunce Varise netrápilo, do jeho života vstoupilo něco nového, něco jarního, co mělo kvést a sílit. Každý den se před ním slibně otvíral, tušení budoucí radosti a příjemných chvil ho nutilo, aby vstával spolu se sousedovým kohoutem – naštěstí to byl nenapravitelný sedmispáč. A pak jel, tak jako jiní, do práce, do Rigy k Livii. Poprvé to bylo alespoň zdánlivě při plnění otcova úkolu: zjistit, jestli Livie neví něco o Ratnieksovi. Podruhé – večer téhož dne – čekal Varis na dívku u školy již z vlastní iniciativy. Zdálo se, že je tak sklíčená a tak osamělá, že by bez pomoci vůbec nedošla domů. Šli pěšky. Varis přidržel Livii za loket a měl radost, když jejich stíny splývaly. Samozřejmě se téměř v každé větě opakovalo Brunovo jméno, ale Varis nabyl dojmu, že o něm Livie mluví nějak ze strany, jako by se od něho vzdalovala – jako by to byl nějaký oblíbený učitel, který náhle zemřel. Ano, na rozdíl od Dzintry nevěřila, že je naživu a že se jen někam schoval. Ješitnost hezké ženy nepřipouštěla možnost, že muž, který byl o dvacet let starší než ona, nepodlehl jejímu kouzlu a z vlastní vůle odjel. Proto se k Liviině vyprávění o Ratnieksovi přidružoval nejen smutek, ale i stesk. Varisovu přítomnost přijímala jako přátelské gesto, mluvila s ním upřímně a při každém loučení ho letmo políbila. Ale právě to mu vadilo – nechtěl, aby ho považovala za nějakou bezpohlavní bytost, aby se z toho pro ni stal zvyk, který se bude těžko odstraňovat! A on – co by to skrýval

— ho chtěl odstranit! Ať ho raději buď nelíbá vůbec, nebo opravdově jako žena muže!

Varis se zamiloval. Podruhé v životě, a proto již dokázal rozebrat své city. S Astrou se všechno vyvíjelo jinak. Rok seděli v jedné lavici, kde se chtě nechtě bezděčně dotýkaly jejich ruce a kolena, o letních prázdninách pak spolu pracovali v kolchoze a při sebemenší příležitosti utíkali k moři koupat se. Ve třídě je považovali za párek ještě dřív, než to napadlo je samotné. V kině se samozřejmě drželi za ruce, na schodech před dveřmi Astřina domu se dlouho nemohli rozloučit. O svatojánské noci hledali kvetoucí kapradinu, pak se nazí vykoupali v Gaue. A to bylo všechno. Dokonce i noc před Varisovým odjezdem do Sevastopolu strávili jen v lyrických rozhovorech.

S Livií bylo všechno jiné. První večer se sice ještě pokoušel mluvit o studiu na medicíně, ale už při další schůzce pochopil, že se choval úplně idiotsky. Jaký mělo význam, kde Livie studovala, jaké přednášky jsou společné pro celou fakultu, kolik hodin denně mají studenti praxi. Důležitý byl jen její úsměv, intonace hlasu, ladnost jejích pohybů. Chtěl vybojovat srdce této dívky, chtěl ji mít pro sebe, jen pro sebe a navždycky. Liviina minulost ho neznepokojovala, protože všechny jeho plány mířily do budoucnosti, kterou si teď Varis nedovedl představit bez té zářící dívky. Byl ochoten udělat všechno, jen aby rozehnal ponuré myšlenky, které ji dnes trápily.

V úterý ráno si Varis bez otcova dovolení – má smysl budit tak časně člověka na dovolené? – vzal auto a odvezl Livii do školy, o polední přestávce ji čekal u východu s velkým deštníkem a byl šťastný, když ho dívka odměnila vděčným úsměvem. Večer se objevil znovu a byl vyznamenán pozváním, aby k ní na půl hodinky přišel a zahřál se šálkem zeleného čaje.

„Nesnáším zvyk věčně se nalévat kávou,“ řekla Livie.

Liviin byt vypadal úplně jinak, než si ho Varis představoval. Obytný byl prakticky jen docela malý kout velké místnosti, kde stála poměrně úzká pohovka, psací stůl a regály s knihami. Celý zbývající prostor zabíral obrovský tkalcovský stav, nejrůznější cívky a klubka různobarevné příze, nákresy vzorů a skici. Livie shrábla z nízkého stolku kupu časopisů a nějaké ruční práce a dala mu do ruky jakousi obrazovou publikaci.

„Hned jsem tady… Chovej se jako doma.“

Ta banální fráze zněla jako dlouhá ozvěna Varisovi v uších. Dobře věděl, že nemá žádný význam, ale přesto se pokoušel představit si, jak po práci – zítra by mimochodem neměl zapomenout zavolat Vencelšovi! – přichází do tohoto pokoje, kde sedí u stavu Livie, jak spolu večeří, pak leží na pohovce a ještě dlouho si povídají o svých dojmech a pocitech.

Všechno nasvědčovalo tomu, že ta sladká představa se snad jednou splní. Livie se vrátila převlečená do krátkých domácích šatů, které odhalovaly její štíhlé nohy, nesla čajník a dvě malované piály, mističku se zavařeninou a neuvěřitelně rychle připravené chlebíčky. Sedla si na pohovku k Varisovi, který si s přehnanou pozorností prohlížel nedokončený gobelín.

„Napijeme se něčeho? V takovém případě bych prohlédla otcovy zásoby.“

„Díky.“

„Díky ano nebo díky ne? Co mlčíš jako ryba? Pojď ke mně, sedni si sem! Dneska tě budu hostit jako nějakého východního panovníka: poslechneš si první a poslední vyprávění své Šeherezády.“

Kouřit jsem přestala v osmi letech. Dokonce si pamatuju, kde k tomu došlo – na Pevnostním vršku. Kluci si dávali už druhou, ale já jsem svou cigaretu zadupala podpatkem a řekla: ‚Už ne!‘ Až do letošního léta jsem byla panna. Spousta holek z našeho kruhu už má děti. Říkaly mi, že jsem hloupá, že jsem staromódní upejpavka, ale já jsem vždycky chtěla být jiná než ostatní. Pomalu si zvykly na to, že neroztrubuju nic o svých milostných záležitostech. Navíc kamarádím se všemi kluky, a ne jenom s jedním. Kluci mě pokládali za svou. Někdy mi dali třeba i facku, ale aby si dovolovali jinak – to nikdy. Zvali mě do své party, když jeli na vandr. Když sjížděli na voru řeku. Když potřebovali šestého do družstva při volejbalu. Nebo mi přikazovali, abych stála na stráži, když šli na jabka do cizí zahrady. Problémy sexu mě nevzrušovaly – od rána do večera jsem měla pořád co dělat. Přišla jsem domů, padla jsem do postele a spala jako zabitá. Učení mě moc netrápilo. Zato mi spoustu času zabíral sport a koníčky. Ještě jsem neuměla ani pořádně chodit a už mě naši brali s sebou do bazénu. Změnila se móda a ze mě se stala krasobruslařka. Pak žákyně tenisové školy. Naštěstí nemám hudební sluch a nikdo mě nehonil na hodiny hudby. Zato mě donutili, abych se přihlásila do tanečního souboru. Tam začaly taky moje první románky. Tancovali jsme, dokud jsme si navzájem nepadli do náručí. Vyšel na mě partner, který se strašně potil. A funěl jako lokomotiva. Kvůli němu jsem odešla do kroužku šití, ale to, co se tam učilo, jsem už dávno znala od babičky. Zato jsem byla hrozně šťastná, že jsem se zbavila toho kluka. Pak přišla do školy nová učitelka kreslení, mladá absolventka Akademie výtvarných umění. Nebyla to žádná mistryně gobelínů, nemohla se pochlubit žádnými velkými úspěchy, ale svou práci i žáky měla ráda. Nebylo pod její důstojnost pracovat s námi i po hodinách. Stala jsem se jejím oblíbencem. Přemluvila dokonce rodiče, aby mi koupili stav a já jsem se pustila do gobelínů úplně vážně. Začala jsem tím, že jsem se pokoušela kopírovat obrazy známých malířů. Pak jsem sama malovala. Někdy ti ty obrazy ukážu, visí všechny u rodičů. Ve svém pokoji nemám ráda nic dokončeného – pořád mám pocit, že to musím předělat. Za jednu práci jsem dostala dokonce cenu, vystavovali ji v Muzeu lidové kultury. Ale na Akademii jsem se nedostala. Do dnešního dne nemůžu pochopit, jak jsem se dostala na medicínu. Asi mi pomohly styky rodičů a moje umělecké schopnosti. Každá škola se ráda chlubí dobrými sportovci, tanečníky a zpěváky.

Jednou se organizovala nějaká společná akce s tělovýchovným institutem. Přišli k nám na návštěvu. Předváděli nám pyramidy a akrobatická čísla. Uspořádali přátelský zápas v košíkové. Byl to smutný pohled pro naši stranu. Stále nemůžu pochopit, kdo na tomhle institutu studuje – budoucí hvězdy velkého sportu, nebo rekordmani, kteří odešli z výsluní? Nejlíp hrál jeden vyčouhlý kudrnatý blonďáček, jmenoval se Maris. Večer po prvním tanci vyšlo najevo, že není basketbalista, ale mistr sportu v jachtinku. Člen posádky proslulého Bruna Ratniekse. Ale při regatě nebyl ještě ani jednou u kormidla. Popotahoval tam jen za různé provázky a na kapitánův rozkaz přemísťoval svou zadní část těla z jednoho bortu na druhý. Jenomže byl stejně považován za několikanásobného šampióna země. Co bych dál mluvila, byl to prima kluk, vždyť přece Marise Sukatse znáš… Dovedl zajímavě vyprávět a v bufetu netahal hned z kapsy flašku. Kluk, se kterým se dá klidně kamarádit. Tancovali jsme celý večer a holky z našeho kruhu si už začaly šeptat. Nechala jsem se přemluvit, abych další sobotu přijela do jachtařského klubu. Tam jsem se seznámila s celou posádkou – Brunem, Dzintrou, Aigarsem a llmarsem. Přijali mě přátelsky. Neušklíbali se mým hloupým otázkám. Neutahovali si ze mě obvyklými legráckami typu „běž foukat do plachet“ nebo ‚namaž si žaludek proti mořské nemoci“.

Nováčkem jsem nebyla dlouho. Posádka Salacy mě doslova pohltila. Teprve po nějaké době jsem pochopila, že mi určili skoro stejnou roli jako Dzintře. Byla to kapitánova žena. Mě považovali za Marisovu dívku. Mezi námi ale přece nic nebylo! Ani jsme se doopravdy nelíbali. Stále pevněji se naše vztahy stabilizovaly v té rovině, kdy se hodně dovoluje, ale láska to zdaleka není. Takový stav jsem zavinila já. Od prvního dne, ale Co – od prvního okamžiku – se mi líbil Bruno. Jak mi šel naproti po palubě Salacy a pomohl mi vylézt na loď! Ta jeho tvrdá, ale přitom šetrná ruka! Pocit spolehlivosti, který mě okamžitě obklopil! V přítomnosti toho člověka mi nehrozí žádné nebezpečí – to jsem pochopila hned napoprvé. To je opravdový muž, na kterého se žena může spolehnout. Líbilo se mi na něm všechno! Ani chvíli jsem nepochybovala, že tenhle muž ví, co chce, a dělá taky jen to, co chce. A všechny ostatní podřizuje své vůli. Zkrátka byl to kapitán, jehož podřízenou jsem byla najednou i já, stálá pasažérka Salacy. A cítila jsem, že bych se ráda pro něho stala něčím víc, něčím důležitějším, než jen náhodnou cestující. Družkou, přítelkyní, milenkou. Všechno mi bylo jedno, jen abych byla pořád s ním.

Dovedeš si určitě spočítat, že jsem si letos na jaře ani jednou nesedla ke stavu. Veškerý svůj volný čas jsem trávila v klubu. Pomáhala jsem brousit a tuhou natírat podvodní část trupu lodi, lakovat palubu, kontrolovat a spravovat lana. Největší užitek ze mě byl samozřejmě při přešívání a opravě plachet. Sama nemůžu pochopit, jak se mi podařilo udělat všechny zápočty. A dokonce i pár zkoušek. Pohybovala jsem se jako kyvadlo mezi školou a klubem. Jednou jsem se dověděla, kde se můžu setkat s Brunem mimo klub. Na naší fakultě! Ve velké dílně, kde se zhotovovaly zlaté a další umělé zuby. Byl tam jako vedoucí praxe, asistent a konzultant. Okruh jeho služebních povinností byl tak neurčitý, že se mohl věnovat jachtě jak dlouho chtěl, mohl trénovat a zúčastňovat se závodů. V dnešním sportu mají stejně výborné výsledky jen ti, kdo se mu můžou věnovat celý život. Jenom volný čas na to nemůže stačit, sport už není zábava nebo koníček, ale vážná věc, člověk mu musí obětovat všechny ostatní zájmy. Na rozdíl od jiných mistrů sportu se Bruno alespoň v zimě snažil plnit řádně své povinnosti. Pak se mi přiznal, že letošní jaro přijížděl na fakultu tak často kvůli mně. Chtěl se se mnou scházet bez naší obvyklé společnosti, bez Dzintry a Marise, v jejichž přítomnosti jsme si nemohli otevřeně popovídat. A opravdu, ve škole to byl jiný člověk. Nesnažil se křečovitě vtipkovat a zesměšňovat vážné věci. Často mě vozil domů svým autem a celou cestu neřekl třeba ani slovo. Trápilo mě to. Už tenkrát jsem si myslela, že Bruno nemlčel proto, že neměl co povídat. Velký, silný muž se styděl jako zamilovaný chlapec. A ten cit jsem v něm probudila já, Livie Traumanisová. Vždycky jsem si představovala, že dokážu v mužích vyvolat jen touhu po lehkém flirtu… Bruno nepřekračoval hranice slušnosti. Považoval mě za zadanou, stejně jako já jsem měla dojem, že jeho city patří Dzintře.

Přišel den, kdy Bruno konečně oznámil, že Salaca je v naprostém pořádku. Plachty byly nové vycentrovány, stožár vyvážen a lanoví hrálo jako struny na kytaře. Všechno bylo nařízeno jako hodinky. Dřív jsem si nikdy nemyslela, že s jachtou je taková spousta starostí. Jeden by z toho zešedivěl! Ani brousit jsme ji nesměli obyčejným smirkovým papírem, ale jen speciálními švédskými pilinami.

Taková událost si žádala oslavu. S celou posádkou jsme zašli do Kmínového baru. Tam se zrodila skvělá myšlenka

— vyjet si na ostrov Roniu. Přímo z baru na jachtu, ani se nezastavíme doma. Bruno má na ostrově přítele. V noci loví do sítě takové úhoře, o jakých v Rize vědí jen z doslechu. Foukal východní vítr a Bruno předpokládal, že tam doplujeme za dvanáct hodin. Do večera se můžeme toulat po ostrově a v neděli se vrátíme, takže kvůli pondělku se prý nemusíme vůbec vzrušovat. Všichni budou znovu na svém místě – ten v práci, ten zase u zkoušky.

Dzintra rázně odmítla. Pátek a sobota jsou pro ni nejžhavější dny. Také se dohodla se třemi stálými klientkami

— měly prý nějakou důležitou akci.

„Asi jdou do sauny,“ poznamenal jízlivě Bruno. „Dvě hodiny si nechají dělat účes a v sauně po něm za deset minut nezůstane ani stopa.“

„Je ti to líto? Hlavní je přece udělat první dojem. Po třetí skleničce už stejně nerozlišujete, kdo je vedle vás,“ nenechala se zahanbit Dzintra.

„Já si myslím, že hlavní je to, že dobře platí…“ nezůstal jí Bruno nic dlužen.

Nic tak zvlášť zlého nebylo řečeno ani z jedné, ani z druhé strany. Dokonce by se ten rozhovor dal považovat za žertovné popichování, kdyby stejná slova zazněla jiným tónem, řekněme, hravě. Ale já jsem jasně zaslechla výměnu jedovatých pichlavostí. A vzpomněla jsem si, co mi jednou jen tak mimochodem řekl Bruno, když jsme vysadili Dzintru poblíž její chaty. Řekl, že mezi nimi už nejsou žádné, no víš jaké, styky. Jen přátelství a dlouholetý zvyk. Ze začátku jsem si ani neuvědomila, proč to vlastně říká. Ale pak jsem to pochopila a hned jsem byla pro cestu na ostrov Roniu. Už ve školních letech mě ta drobná tečka na mapě Rižského zálivu lákala jako poslední bašta romantiky v dnešním technickém světě, jako tajemný zázrak přírody, kam se nevypravují davy turistů a tlupy rekreantů. Není tam pravidelné spojení a nejsou tam ani lákadla typu stylových restaurací a obchodních domů. Kvůli potížím s dopravou se mi nikdy nepodařilo sen uskutečnit. A teď se konečně na ten ostrov dostanu. A dokonce s Brunem! Ilmars neprojevil ani nejmenší radost.

„A co tam uvidím?“ zkřivil rty. „Když se beze mě obejdete, rád zůstanu tady a rozvalím se na pláži. Věřte mi nebo ne, ale kvůli tomu hopsání kolem Salacy jsem se tohle léto ještě neopaloval.“

Také jsem si vzpomněla, že jsem se ani na pláži, ani na zahrádce u rodičů ještě neopékala na sluníčku. Na jachtě jsem skoro nikdy nezatoužila sundat si tričko a v přístavišti jsme pracovali v lehkých sportovních oblecích.

„Nemusíš mít strach, najdeme cestu i bez tebe.“

Nechápu, co to do Bruna vjelo. Nikdy jsem ho ještě neviděla takhle agresivního. Nebo si všiml, že Ilmars se příliš točil kolem Dzintry? Lichotil jí a vtíral se do její přízně, všemožně se snažil zavděčit se jí. Proč ho to tak rozčiluje, když jeho city už dávno uhasly? Nejspíš pro celkovou antipatii. Maris a Aigars taky neměli druhého kapitána Salacy moc rádi. Chtěla jsem se při nějaké příležitosti zeptat Bruna, proč Grantsonse přijali do posádky, ale pak jsem na to zapomněla.

Bylo to tak nádherné, že se mi nechtělo ani mluvit. Dokud jsme pluli k ústí řeky, ještě jsem to nijak zvlášť neprocítila. Obyčejná plavba na jachtě po řece, obvyklé manévry – obraty, hned je třeba přitáhnout kosatku nebo hlavní plachtu, pak zase povolit otěže. Konečně jsme vypluli na i: – otevřené moře. Jaký to byl prostor!

„Změříme rychlost a pak si můžete lehnout,“ dal Bruno úkol klukům. „První hlídku budu držet já s Livií.“

Radostí mi srdce až poskočilo. Bála jsem se, že se dostanu do páru s Marisem.

„Šest uzlů,“ oznámil zakrátko Aigars.

Jenom? Zdálo se mi, že přímo letíme. Ale Bruno byl podle všeho docela spokojený. Jeho výpočty byly přesné — na ostrov Roniu doplujeme ráno. A co ještě potřebuje muž ke svému štěstí? Aby všichni viděli, že je chytrý a že všechno zná. Kapitán Ratnieks, kterého jsem tolik obdivovala, nebyl žádnou výjimkou z tohoto pravidla.

„Řekni číslo od nuly do deseti,“ řekl Aigars Marisovi. „Rychle!“

„Sedm.“

„Devět,“ zasmál se Maris. „Moje je větší, proto si vybírám já! Budu spát na spodní palandě.“

Zůstali jsme s Brunem sami. Nějakou dobu jsem ještě slyšela, jak se kluci v kajutě chystají na spaní. Pak lampička zhasla. Svítila jen potkávací světla a matně se blýskal kompas.

Bruno mlčel, zřídka se podíval na hvězdy a udržoval kurs.

Prokřehla jsem a bezděčně jsem se začala třást. Bruno mi položil ruku na ramena a dotkl se mých holých loktů.

„Co tím chceš dokázat?“ Bruno nikdy nic nevyčítal přímo. (Neslyšela jsem, že by někdy křikl na kluky.) „Podrž kormidlo, dojdu ti pro teplou bundu.“

„Nechci, je mi i tak dobře.“

Skoro jsme nemluvili. Když se Bruno poprvé pohnul, řekla jsem si – teď mě políbí! Ne. Ani teď nepřekročil meze slušného chování.

Hvězdy začaly blednout. Všechno kolem zalilo mdlé polosvětlo. Z kajuty vylezl ospalý Maris. Naše čtyři hodiny už uběhly.

„Vítr začíná slábnout a stočil se na jihozápad.“ Bruno vstal a protáhl se. „Jenom aby zítra docela neutichl!“

„To uvidíme zítra… Ať si Aigars ještě hodinku pospí, při takovém počasí nemají dva nahoře stejně co dělat,“ řekl Maris.

V kajutě bylo teplo a útulno, i když trochu dusno. Na pravé palandě oddychoval zhluboka a pravidelně Aigars.

„Vlez si pod deku,“ zašeptal Bruno.

Zula jsem si boty, svlékla kalhoty a lehla jsem si. Polštář ještě udržoval teplo Marisovy tváře. Teprve pak jsem si uvědomila, jak jsem prokřehla. Bruno vytáhl zpod palandy provizorní třetí lůžko. Odněkud přinesl nafukovací matraci a v šatech si lehl. Natáhl ke mně ruku a v tom okamžiku usnul. Přitiskla jsem se tváří k jeho tvrdé dlani a zavřela jsem oči. Brzy jsem také usnula.

Vzbudili mě, když byl ostrov Roniu už tak blízko, že se nedalo určit, jestli je malý nebo velký. Samozřejmě jsem věděla, že je dlouhý jen pět kilometrů. Byl přibližně stejně velký jako ten, kde našel útočiště Robinson Crusoe. Ale na Roniu žije kolem čtyřiceti rodin. Obhospodařují půdu a loví ryby.

Jedna bárka se zrovna vracela z lovu. Naši z toho měli radost, protože nemuseli tyčí prověřovat hloubku plavební dráhy vedoucí do zálivu.

Nebyl to však ani opravdový záliv. Spíš zátoka s dlouhým molem, na které se vykládal úlovek. Ale to všechno nemá význam. A to, co má význam, se mohlo stát na kterémkoliv jiném místě, bez ohledu na přírodní podmínky. Nemá to žádnou souvislost s geografií, jen s láskou. Muselo k tomu dojít! O den dřív nebo o týden později. Je jedno kde! Koupali jsme se a procházeli se v lese. Rozdělali jsme oheň a pekli šašlik z úhoře. Naši kluci byli stále zaraženější. K ránu nastalo úplné bezvětří. Den se chýlil k večeru, ale vítr se stále nezvedal. Kdyby se pohnul aspoň lísteček! Na moři se neobjevila ani vlnka, ani jediná vráska! Kouř z ohně stoupal kolmo vzhůru k čistému, bezoblačnému nebi. Neměli jsme naději, že odrazíme od břehu, natož abychom dopluli v pondělí ráno do Rigy. Pro Marise a Aigarse to byl třetí a poslední pokus udělat zkoušku. Není legrace, že jim hrozí vyloučení z institutu. Bruna to ani trochu nevzrušovalo. I já jsem si mohla dovolit nespěchat – bez konzultace se přece nějak obejdu. Další zkoušku jsem měla až ve čtvrtek. Upřímně řečeno, docela mě omámila perspektiva, že bych tam uvízla na několik dní ve dvou s Brunem. Ano, ve dvou, protože kluci začali vážně přemýšlet o tom, jak z ostrova zdrhnout. Jako z udělání létalo letadlo do Pärnu jen ve všední dny. Z bryndy je vytáhl brigadýr, který měl nějakou práci na ostrově Kihnu. A tam jako by už byli v hlavním městě. Je tam telefon a pravidelné spojení s pevninou. Později jsem se dověděla, že kluci měli z pekla štěstí. Na moři se jim podařilo přesednout na rybářský trauler, který plul do Pärnu. Linkový autobus sice zmeškali, ale vzal je nějaký náklaďák z Rigy. Oba dostali trojku, protože profesora dojalo vyprávění o jejich hrdinském návratu.

V té chvíli mě ale vůbec nezajímal jejich další osud, hlavní pro mě bylo, že odjeli, a že jsme zůstali s Brunem sami.

Šla bych za Brunem i na kraj světa! A co on? Chtěl ve mně uvidět životní družku? Tu noc a celý následující den mluvil sice neustále o naší lásce, ale všimla jsem si, jak si s ulehčením oddechl, když v pondělí zafoukal severní vítr a my jsme se mohli vydat na zpáteční cestu. V Rize mě samozřejmě odvezl domů a slíbil, že zavolá. A odjel k Dzintře. Věřila jsem, že tam teď bydlí jen jako soused, ale proč tedy nezůstal na noc u matky? Když jsme byli spolu sami, spojoval nás naprostý soulad. Ale před lidmi nebyl takový, jakého jsem si ho vysnila. Copak úmyslná vnějšková lhostejnost je tak důležitá ke konspiraci? Byla jsem dokonce ráda, když odletěl na mezinárodní regatu. Vrátil se odtamtud s celou horou dárků. Kdyby raději přivezl moje oblíbené karafiáty! Ale sliby zněly tentokrát už věrohodněji. Brzy prý definitivně odejde od Dzintry. Měl by prý dostat družstevní byt. Zase začne pracovat jako zubní laborant a bude mít slušný plat. Tak dlouho se to táhlo a tak se všechno zamotalo, že jsem sama nevěděla, co vlastně chci. Ať jedná tak, jak se sluší na muže. Pak mi řekl, že si s Dzintrou všechno řekli a že na bále na ukončení sezóny oslavíme naše zasnoubení. Ale přišel s Dzintrou a jen jednou mě vyzval k tanci. Při tancování mi zašeptal, abych měla ještě strpení. Odveze prý Dzintru brzy domů, a pak… Jak to bylo dál, to už víš. Nevrátil se. Jsem si jistá, že se Brunovi něco stalo.

Když Livie skončila svoje vyprávění, ukazovaly hodiny už skoro půlnoc. Kdyby chtěl, mohl ještě stihnout poslední vlak.

„Nechceš zůstat?“ navrhla mu Livie. „Rodiče jsou na dovolené v Bulharsku… O mě teď víš všechno, teď jsi na řadě ty.“

Postel nerozesílala. Lehla si vedle něho a položila mu hlavu na rameno, jeho opatrné pokusy přimět ji k intimnímu sblížení odvracela laskavými, ale jednoznačnými pohyby, v nichž však nebylo nic urážlivého. Skrývala se v nich i prosba uchránit tu přátelskou harmonii a jakýsi slib…

Do Jurmaly přijel Varis prvním ranním vlakem a přikradl se nepozorovaně do svého pokoje. Ovšem nepodařilo se mu pořádně se vyspat – Rasma ho vzbudila ještě před osmou, jakmile se zavřely dveře za matkou.

„Vstávej! V devět musíme odjet se Salacou. Ještě než začne v klubu pohyb.“ Vyprávěla bratrovi o tom, jak ji Ilmars vydírá.

„A co si o tom všem myslí tatík?“ zeptal se při oblékání Varis.

„Je úplně nadšený. Bude sedět v křoví a pozorovat, co Ilmars ze Salacy vyloví. Pohádce o fotografiích nevěří.“

„Řekla jsi mu pravdu?“

„Polopravdu, ta je vždycky věrohodnější. Že mě Grantsons bral jen teleobjektivem a bez mého vědomí.“

„A ve skutečnosti?“

„Já se tě přece taky neptám, kde jsi strávil noc… Navíc na Ilmarse padá vážné podezření. Při výslechu Marise a Aigarse se Gorochovovi podařilo zjistit, že Ilmars se vypařil krátce před Brunem a Dzintrou. Aby přiživil jeho nervozitu a přinutil ho k uspěchanému jednání, otec s ním ještě večer promluvil. Ukázalo se, že nemá alibi, které by mohli potvrdit nějací svědci. – Všímáš si, jak jsem pochytila služební jazyk? – Tvrdí, že už ho to tam nebavilo a že ho rozbolela hlava, a proto prý odjel domů a padl do postele. Ovšem nemůže to nijak dokázat, ale naopak ani jemu nelze dokázat, že to bylo jinak. Proto se náš Kašis tak zaměřil na dnešní experiment.“

„Mám pocit, že má v rukávě ještě další trumfy. Včera jsem na půl ucha zaslechl, že se chystají Bruna diskvalifikovat za nějaké machinace. A v tom jede Ilmars bezpečně taky. Nikdy jsem toho chlapa nemohl ani vystát.“

„Nejsi sám. Proč ho vůbec Bruno tahá všude s sebou?“

„Někdo přece musí dělat špinavou práci. Myslíš, že je tak lehké shánět přístroje a náhradní součástky? Ani Bruno nedokázal ze skladů nic vydolovat. A Ilmars má vždycky něco na revanš. Ví, kde musí podmáznout, kde zalichotit, komu pohrozit. Když je potřeba, dokáže i pracovat.

Jestli se nepletu, tak je vyučený tesař a truhlář… To nic, brzy se dovíme, co je ještě zač.“

Byl ošklivý den. Zdálo se, že celý svět je zabalen do vlhkých prostěradel mraků, ve vzduchu byla téměř fyzicky cítit vlhkost. Vítr přihnal dech moře, který jako studený obklad padl všem na oči, nos a ústa. Za takového počasí sedí i ti nejfanatičtější jachtaři doma, topí v kamnech a porovnávají nejrůznější recepty na vaření grogu.

V jachtařském klubu je očekávalo tísnivé ticho. Jenom veslaři, kteří se živili nadějí, že pouze pravidelné tréninky jim přiblíží bájný sportovní olymp, proháněli po řece rovnoměrnými záběry své dvojky a čtyřky… Posádku osmy se dnes nepodařilo dát dohromady.

Okenice strážní místnosti byly zavřené na závoru, dveře na zámek a sám hlídač seděl nejspíš v bocmanově bytě a vzpomínal na předválečné podzimy, kdy se jachty vytahovaly na břeh již s prvním hejnem odlétajících jeřábů. Aniž si jich někdo všiml, přikradli se na palubu Salacy, strhli z poklopu plombu a vlezli do kajuty. Varis se nedíval napravo nalevo a zamířil rovnou do předního úložného prostoru pro plachty. Rasma měla docela jiné starosti. Ať si Varis sám vytáhne plachty, ona potřebuje tu půlhodinu na hledání fotografií. Pár kousků tam sice nechá pro předání otci, jinak by se zřítily všechny plány, ale ty, na kterých pózuje s rukama za hlavou nebo kde napodobuje pozice klasických aktů, okamžitě zničí. Roztrhá je na malé kousíčky, strčí je do zvlášť pro tento účel připravené plechovky a potopí je v řece. A pak si už bude klidně prozpěvovat francouzský svou oblíbenou písničku.

Před očima se jí otevřelo tolik možností, že úplně ztratila hlavu, protože nevěděla, kde s hledáním začít. Jak by postupovala na Ilmarsově místě, kdyby chtěla schovat neslušné snímky na jachtě, kde se pohybují i jiní lidé? Za prvé by se vyhnula tajným skrýším, které lze objevit náhodně. Tak odpadly skříňky na nádobí a potraviny, bedničky s kuchyňským příslušenstvím a kufřík s navigačními přístroji. Ne, spíš nějaká škvíra za poličkou s knihami, kde po léta usedá prach na plavebních mapách dalekých moří, které nikdo nepotřebuje. Nejspíš si o ně napsala do ciziny madam Emilie pro případ, že by se Bruno rozhodl ověnčit svou hlavu nehynoucí slávou mořeplavce plujícího kolem světa. Nic! Prázdné byly i další škvíry. V pytli s plachtami do bouřky nebylo také nic, co by k nim nepatřilo. Všechna ostatní místa budila dojem, že už je někdo prohledával. Ale kdo to dělal? Ta myšlenka se zrodila zničehonic a nedopřávala teď Rasmě klidu. Koho by napadlo, aby tady hledal její fotografie? S čím to souviselo? Ilmars by přece nepřevracel všechno vzhůru nohama, věděl, kde je schoval… To znamená, že tu byl ještě někdo, koho zajímalo něco úplně jiného. Ovšem, Ilmarse to zajímalo jistě také, jinak by se sotva pustil do tak riskantního podniku, jako je odvezení jachty zapečetěné bezpečností za bílého dne jen kvůli záchraně cti dcery plukovníka Kašise. Kdo? Co? Proč? Otec už zřejmě něco tušil, předpokládal odpovědi na tyto otázky, v opačném případě by nedovolil, aby se rozpoutala tak pochybná aféra.

Pro plukovníka Kašise nebylo zdaleka jednoduché získat od prokurátora povolení zadržet Ilmarse Grantsonse a jaksepatří s ním zatřást. Neměl přímé důkazy. To, že nikdo neviděl, jak se vrátil domů, že přemluvil Rasmu s Varisem, aby odjeli se Salacou na smluvené místo, to jsou nepřímé důkazy. Možná že nelže, když tvrdí, že na jachtě zůstaly jeho osobní věci, které nebyly určeny pro cizí oči. Do věci se musel zamíchat generál, který věřil Kašisově intuici. Prokurátor se zase spoléhal na generálovu znalost lidí. A tak teď Kašis seděl na břehu, ukrytý v holém křoví, a šťavnatými výrazy potichu častoval své děti, které určitě zase zaspaly nebo uvízly v nějaké kavárně. Jedinou útěchou mu byl žalostný vzhled Ilmarse, který již půl hodiny, ne-li víc, chodil po břehu sem a tam, prochládal a navíc ještě nejspíš pochyboval o tom, jestli s jachtou vůbec připlují.

Konečně se u vjezdu do slepého ramene objevila plachta s číslem Salacy v jejím horním rohu. „Ještě štěstí, že jsem včas přestal kouřit,“ pomyslel si Kašis, „jinak bych v mých letech jen těžko vydržel takové napětí bez cigarety. Dobře jsem udělal, že jsem určil Gorochovovi až místo v záloze. Bafá tam jako lokomotiva, zkazil by celou operaci.“

Malá hloubka vody nedovolovala jachtě, aby připlula těsně ke břehu, a Ilmars se k ní musel přebrodit. Nějakou dobu se na palubě nic nedělo, pak z přídě Salacy sklouzla do vody Rasma, s kalhotami vyhrnutými až nad kolena.

„Asi je jí pořádná zima, chuděrce,“ litoval dceru Kašis, ale potom si vzpomněl, že přece bojuje o své snímky, a s jistou zlomyslností si řekl, že taková lekce je účinnější než všechna pedagogická kázání a odnaučí Rasmu nesnesitelnému zvyku svlékat se při sebemenším svitu slunce a opalovat se.

Varis zůstával na jachtě, ale nešel do kajuty, poslouchal jen instrukce, které se zespoda ozývaly. Nejdříve povolil lanové úvazníky bočních táhel, pak předního stěhu. Stěžeň se zakýval jako rákos ve větru. Kašisovi bylo všechno jasné: skrýš byla pod patou stěžně, je tam dutina, která slouží k regulování stěžně při centrování lodi. Jen znalec přijde na to, že by se tam dal ukrýt nevelký předmět, fotografie, balíček peněz. Ví to taky spolupachatel. Ale Kašisovi se nějak nechtělo připustit, že tenhle Ilmars by si vysloužil u Bruna takovou důvěru. Nejspíš se chystá vzít to, co si schoval bez kapitánova vědomí. Jenomže z těch domněnek nic nekouká, to chce věcný důkaz.

Ilmars se znovu objevil na palubě. Na takovou vzdálenost nebylo možné rozlišit rysy jeho obličeje, ale samolibost v držení těla a pohybech svědčila o tom, že dosáhl svého cíle. Vítr vál zrovna ke břehu a Kašis slyšel každičké slovo.

„Díky. A nikomu ani muk! Pamatuj si, že mám všechny negativy,“ řekl Ilmars a chystal se skočit do vody.

„Počkej, počkej,“ protestoval Varis. „A kdo mi pomůže postavit stožár?“

„Ať si zapracuje Rasma!“

„Aby Bruno hned při první vyjížďce na Salace věděl, že se tam někdo hrabal? Pamatuješ si aspoň, kolik bylo z každé strany klínků?“

„Když se Bruno vrátí, bude mít jiné starosti,“ zazubil se Ilmars. „Na silnici mě čeká taxík se zapnutým taxametrem. Řekneš Brunovi, že se tu šťoural tvůj tatík, že chtěl líp vycentrovat plachty, a on všechno pochopí…“

Na břehu mu zahradila cestu Rasma.

„Kdo hledá, ten vždycky najde.“ Ilmars vytáhl z vnitřní kapsy bundy balíček. „Tu máš a pobav se se svým ženichem! Když budeš potřebovat ještě pro jiné ctitele, nestyď se – tři pětky za kus v jakémkoliv množství.“

Jeho nestydatý smích zněl Rasmě v uších, zatímco Ilmars byl již na cestě k borovému lesíku. Proč se tam otec tak dlouho babrá, ještě mu ten lump zdrhne…

Jednu chvíli chtěl Kašis opravdu vyskočit ze zálohy a vlastnoručně Grantsonse zatknout – to když se Ilmars vyjádřil tak neuctivě o jeho dovednosti správně vyvážit stožár a plachty. Nad zlostí hned samozřejmě zvítězil smysl pro humor nebo přesněji moudrost starého přísloví, které praví, že kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp. Úsměv mu ještě hrál v koutcích úst, když došel na smluvené místo na křižovatce lesních průseků, kde Gorochov a k němu převelený Karklinš již zadrželi Ilmarse Grantsonse.

„Soudruhu plukovníku, vnější prohlídku jsme už provedli,“ podal hlášení poručík. „Bál jsem se, jestli nemá, s prominutím, v kapse nějakou díru, aby mu náhodou něco cenného nevypadlo, ještě by nakonec byla na vině bezpečnost…“

„Stručněji, poručíku,“ poznamenal Kašis. „Co jste našli?“

„Tady!“

Nález mluvil sám za sebe. Gorochov otevřel víčko plechové krabičky od bonbónů a před očima se jim zatřpytily zlaté mince – carské pětirublovky a desetirublovky.

Krabička byla poškrábaná a na dvou místech hodně promáčknutá. Kašis se obrátil k Ilmarsovi:

„Chcete něco dodat? Já spěchám.“

„Jen mezi čtyřma očima.“

Kašis si vzdychl. Tušil, že Grantsons se pokusí vynést svůj trumf.

„Poslouchám vás,“ řekl, když spolu odešli několik kroků stranou.

„Mám fotografie, které vážně kompromitují vaši dceru…“ začal Ilmars.

„Jenomže smůla je v tom, že se teď nemůžete dostat k negativu,“ přerušil ho Kašis. „A ještě asi dlouho se nedostanete… Ale nemějte strach, do cizích rukou nepřijde. Slibuji, že se postarám, aby film předali Rasmě… Všechno ostatní necháme na zítra. Velmi vám doporučuji, abyste mluvil pravdu, protože vymyslet si během jedné noci nějakou pravděpodobnou verzi… Odveďte ho!“ přikázal Gorochovovi. „Cestou zavolejte, aby poslali pro jachtu motorovou loď a zkušeného experta. Ať udělá sádrový otisk paty stěžně, který potom porovnáme s touhle krabičkou a cennostmi.“

„Rozumím, soudruhu plukovníku!“ zasalutoval perfektně po vojensku Gorochov.

Kašis ovšem poručíkovo šviháctví neocenil, kráčel již pomalu zpátky na břeh řeky. Přišel včas, aby přerušil Varisovu zbytečnou práci s upevněním stěžně, ale nestačil zabránit Rasmě, aby nezničila fotografie.

„Pozdě, papínku,“ zasmála se drze. „Otcové se dívají na své nahaté dcerušky jenom prvních šest let, potom je jim tohle potěšení co nejpřísněji zakázáno.“

Větrný čtvrtek. Eduard Kašis si znovu obléká plukovnickou uniformu

Kašis věděl, že když odloží výslech o téměř čtyřiadvacet hodin, dává přirozeně Grantsonsovi možnost, aby si připravil nějaké věrohodné báchorky, ale on sám se přece musel také připravit ke slovnímu souboji. Měl nad čím přemýšlet – dlouho a důkladně. Tajná skrýš se zlatými mincemi na jachtě dávala celému případu docela jiný směr. Stále méně a méně pravděpodobná byla verze, že Bruno Ratnieks se z vlastní vůle ukryl někde na neznámém místě a že bezpečnost musí vyšetřovat dva případy spolu nesouvisející – pokus o vyloupení jachty a zmizení kapitána. Ne, blíž k pravdě má ta varianta, podle níž byl Ratnieks zavražděn, a teprve potom byla prošacována Salaca, ale tehdy neúspěšně. Z toho přirozeně vyplývala otázka, komu patřily zlaté mince: kapitánovi jachty, který stejnými mincemi již zaplatil dárek přivezený Livii a měl v úmyslu vybudovat na tomto zlatě materiální blahobyt společného života se svou novou vyvolenou – Varis vyprávěl otci stručně podstatu Liviiny zpovědi; Ilmarsovi Grantsonsovi, který se právě chystal dát zlato do oběhu někde na zahraniční regatě – když se vzaly v úvahu jeho předcházející machinace, byla podobná hypotéza zcela podložená; někomu třetímu, neznámé osobě, možná dokonce Dzintře, která si toto místo pro ukrytí drahocenného kovu mohla vybrat i s Ratnieksovým souhlasem.

Bude zajímavé, co řekne při prvním výslechu Ilmars, který se dostal do bezvýchodné situace. Když bude tvrdit, že mince patří jemu, hrozí mu trest za nezákonné přechovávání zlata, protože se mu sotva podaří dokázat, že takové množství získal legálně; když se přizná, že se z jachty pokusil vynést cizí majetek, padne na něho obvinění z krádeže.

Ovšem pokud došlo k vraždě, musí tu být také mrtvola. Tu musí v první řadě najít! Povolal potápěče, aby prozkoumali říční dno od Dzintřiny chaty až k ústí řeky. Existovala přirozeně také teoretická možnost, že k vraždě došlo na moři a vrah potom doplaval na břeh, ale to by odporovalo elementární logice. Zvláště kdyby byl viníkem Grantsons. Dostat se pod patu stěžně je mnohem jednodušší v mělké vodě nebo u mola, se spuštěnými plachtami. Jedině tak by to dokázal bez pomocníka. Kašise však zneklidňoval ještě jiný problém: proč by při tom Grantsons obracel Salacu vzhůru nohama a dokonce páral matrace? Vytáhl by krabičku zpod stěžně, znovu by napjal táhla a stěhy, dopravil jachtu na své místo a všechno by bylo akorát. To znamená, že nejen Grantsons věděl, že někde na Salace je tajná skrýš se zlatem. Na obzoru se vynořila dlouhá řada dalších lidí, kteří mohli kdykoliv narazit na skrýš: Dzintra, Maris a Aigars, Livie, bocman, Karel Šmits… Včera se všichni Kašisovi podřízení zabývali údaji o těchto lidech, jejich charakteristikami, názory jejich známých a sousedů. Vyšlo najevo, že všichni mají tak či onak nějaké máslo na hlavě, ale byl někdo z nich schopen zabít svého kamaráda za hrst zlata? Z bible víme, že někdy stačí jen třicet stříbrných… Nejtěžší podezření padlo na Aigarse – asi proto, že o něm nedokázal nikdo prohlásit nic přesvědčivého. Ani sám Kašis. Viděl Aigarse snad stokrát, ale nevzpomněl si na nic jiného, než že je vytáhlý, s nízkým čelem, a že se nikdy nerozloučí se svým koženým sakem – ani v letním vedru. Vedoucí koleje si na jeho chování nestěžoval, ale zapamatoval si, že ten večer Aigars v koleji nespal a že přišel až k snídani. Další svědci uváděli, že z bálu v klubu odešel brzy po půlnoci. Měl dost času na to, aby chytil Ratniekse někde na temném místě v Rize nebo v Jurmale nebo na ostrově, zabil ho, mrtvolu ukryl a klidně prohledal jachtu…

Několik hodin Kašis pozoroval práce pod vodou, hlavně proto, že se tu cítil být na svém místě, pak znovu odjel na oddělení, kam již doručili všechny informace, které se jim podařilo nashromáždit o Ratnieksovi, dokonce chorobopis z polikliniky a staré protokoly výslechů z případu Rudolfa Jekabsonse.

Nejdřív začal listovat v deskách s lékařskými zprávami. Byly vcelku tenké a skládaly se hlavně z kopií potvrzení o zdravotním stavu, které byly nezbytné pro účast v kterékoli důležitější sportovní soutěži. Ratnieks prodělal jen nejrůznější chřipky a jednou angínu. Kašis chtěl odložit desky stranou, když jeho pozornost upoutalo slovo, podtržené dvěma tučnými čarami; na rozdíl od ostatního textu vynikalo dobře čitelným rukopisem – alergie. Lékař dále varoval své kolegy před předepisováním antibiotik a některých dalších léků, protože Ratnieksův organismus na ně reaguje tak negativně, že by to ohrožovalo jeho život.

S mnohem větším zájmem studoval Kašis Ratnieksovy odpovědi na otázky o vztazích se zavražděným starým dentistou. Kašis tenkrát věřil, přesněji řečeno, chtěl věřit, že jeho mladičký přítel je čestný, a proto se příliš nenořil do podrobností a neupřesňoval malé nesrovnalosti v jeho výpovědích. Teď nebylo nejmenších pochyb – Bruno věděl, že protézy se dělají ze starých zlatých mincí. Někdy je nosili nemocní, ale většina přišla s prázdnýma rukama. Jenomže i jejich zuby byly za odpovídající sumu dány do pořádku. Chvílemi se Bruno i bezděky prozrazoval – „z našich zásob“, „sehnali jsme“. V té době bylo určitě daleko snazší skoupit zlaté mince než dnes. Kašis se stále víc klonil k názoru, že sbírka zabavená Ilmarsovi patřila Ratnieksovi, a před ním Jekabsonsovi. Jak by se jinak tak rychle podařilo postavit chatu na ostrově? Za to, co Dzintra utržila „bokem“ ze svých účesů, si mohla dát ušít nové šaty nebo koupit šperk, ale postavit dům…? Kašis věděl, na co přijde taková stavba, po celá léta se musela jeho rodina spokojit jen s nejnutnějším oblečením. Přitom on i Regina nevydělávali zrovna málo.

Musí vytáhnout z Grantsonse pravdu. Všechno, co ví. Určitě promluví, až pochopí, že nad ním visí obvinění z vraždy. V takové situaci dostane člověk strach hrát si na schovávanou. Grantsons nevypadá na člověka s pevnými nervy.

Když ho přivedli, Kašis si všiml, že Grantsons je opravdu pořádně schlíplý. Jako obyčejný pachatel, který se pokouší ze sebe udělat oběť soudního omylu. Je až zarážející, jak ho změnila jedna noc na izolaci. Ještě před pár dny byl Ilmars ve svém tmavém obleku a bílé košili s motýlkem nejelegantnějším mužem na bále v jachtařském klubu, teď jeho povadlou tvář pokrývalo dvoudenní strniště, zmačkaná košile mu lezla z kalhot, které si musel přidržovat rukama, protože pásek a tkaničky z bot mu vzali.

„Sedněte si,“ přikázal chladně Kašis, „a uvědomte si, že je to mnohem vážnější případ než nějaké nedovolené fotografování na pláži. Proto vám upřímně radím, abyste mluvil pravdu… Jste podezřelý z vraždy Bruna Ratniekse

— pro zlaté mince, se kterými jste byl včera zadržen.

A teď dávám obviněnému možnost, aby se upřímně přiznal.“

Zkušenost pomohla Kašisovi i tentokrát najít nejslabší místo v protivníkově obraně. Ano, skutečně protivníkově. Plukovník nesdílel názor těch, kdo tvrdí, že v pachateli je třeba vidět přítele, nešťastného člověka, který sklouzl z pravé cesty, který si zaslouží trpělivost, shovívavost a dokonce polichocení. Pachatel není jen narušitel existujících zákonů, je to nepřítel stávajícího pořádku, všech jeho morálních principů. Nejdřív je třeba vynaložit všechny síly, aby se vzdal, teprve pak může být řeč o převýchově, nápravě a navrácení do kolektivu. Pak se někdy stává, že nějaký darebák, parazit, který žije na účet jiných, má větší privilegia než čestní občané… Takový názor na věc se zrodil zřejmě proto, že plukovník se ve své praxi nikdy nesetkal s neplnoletými „zbloudilými ovcemi“, s oběťmi okolností, nikdy nevyšetřoval případy z kategorie hospodářské kriminality, kde je mnohdy dost obtížné odlišit podvodníka od podvedeného. Vždycky se střetával s lupiči a vrahy a nechtěl v nich vidět své bližní, které by měl navíc ještě politovat. Tak třeba tenhle Ilmars Grantsons – začal s aférami na pláži, jednou zchytal modřinu pod okem, ihned samozřejmě na tuto nezaslouženě mírnou lekci zapomněl a nakonec se dostal až k machinacím se zlatem, za které mu hrozí zvlášť tvrdý trest.

Ano, Grantsons byl člověk slabé vůle. Kašis měl pravdu, když předpokládal, že udělá všechno pro záchranu vlastní kůže. Ze začátku se snad pokusí vyklouznout pomocí lži, ale pak to hodí na jiné, přizná hříchy, které měl i které neměl, jen aby vydoloval špetku shovívavosti ke své osobě.

„Jsem nevinný.“ Těmito slovy začínají bezmála všichni zatčení. „Bruna jsem se ani prstem nedotkl.“

„Ale tu noc jste ho přece viděl?“ reagoval Kašis ihned na podtext posledních Grantsonsových slov.

„Slyšel jsem jenom jeho hlas, čestné slovo. Seděl jsem v přídi jachty, bál jsem se dýchat, natož abych vystrčil hlavu. Teď toho lituju, protože kdyby si mě všimli, tak by aspoň Dzintra mohla potvrdit, že s tím nemám nic společného.“

„Proč jste se ukryl v předním úložném prostoru Salacy?“

To, co Grantsons řekl, znělo tak fantasticky a tak to připomínalo peripetie z dětského dobrodružného románu, že mu Kašis uvěřil. V dalším okamžiku již pracovala jeho analytická fantazie s takovým stupněm jasnozření, jako by se události odehrávaly na plátně na protější stěně.

Když Ilmars viděl, že Bruno si už pořádně přihnul, rozhodl se, že přišla nejvhodnější chvíle k proniknutí na jachtu a získání zlatých mincí. Jenomže Dzintra odvedla Bruna ze společnosti, a tak zastihli Grantsonse na Salace. Ústupová cesta byla odříznutá, nezbylo mu nic jiného než schovat se nebo vysvětlit důvod své přítomnosti na jachtě. Bylo snad málo důvodů, které by ospravedlnily přítomnost druhého kapitána na lodi? Koneckonců mu nikdo nezakazoval, aby si tam prostě poseděl, dýchal noční vzduch a snil o světlé budoucnosti, Ilmars nedokázal jednat proti svému zbabělému charakteru, který ho vždycky nutil, aby se vyhýbal otevřenému mužskému rozhovoru. Proč pokoušet osud, když je možnost před ním uniknout?

„O tom až pak,“ řekl Kašis. „Začněme od Adama… Vyprávějte, jaké jste měl spory během mezinárodní regaty?“ Grantsons zbledl, ale pokusil se manévrovat:

„Nechápu… Neměli jsme žádné konflikty…“

„Nech toho divadla!“ rozkřikl se Kašis, ale hned se zarazil a změnil tón. Nepatřil k těm vyšetřovatelům, kteří zadrženým tykají, mluví s nimi žargonem a myslí si, že tak nejspíš najdou společný jazyk. Takové familiárnosti si mohl s Ilmarsem snad dovolit v klubu, ale tady musí být naopak maximálně korektní.

„Přece jste zatajil, že jste autorem anonymního udání.“ Jeho hlas zněl zase chladně. „Nechápu jedině to, co jste si od toho sliboval. Vždyť bez Ratniekse byste se nedostal ani na jednu důležitou regatu.“

„A s ním taky ne,“ proti vlastní vůli se přiznal Gratsons. „Vyřadil mě z posádky.“

„Tak jste se rozhodl pomstít,“ napověděl Kašis.

„Ale ne! Jenom jsem bojoval proti nespravedlnosti. Čím je Bruno lepší než já? Proč já musím sedět doma a on se bude prohánět po celém světě, spekulovat a vydělávat? Se mnou žádní cizinci nevyjednávali, i když jsem nabízel slušné peníze. Pak přišel Bruno a přinesl takové věci, které mu v Rize utrhnou i s rukama. Zeptal jsem se, kolik za ně dal. Nemá přece o poptávce na trhu nejmenší ponětí! Ukázalo se, že zaplatil o polovinu míň, než jsem nabízel já. Pochopil jsem, že Bruno připlácí zlatem, na které jsou cizinci zvlášť žhaví. Když jsme před startem museli potřetí vyvažovat stožár, nemusel mi už nikdo říkat, kde schovává svoje bohatství.“

„Při vašich schopnostech k dedukci…“ Kašis větu nedokončil, ale uvnitř vynadal sobě a kolegům, že nedokázali objevit to, co jiní tak neúnavně na Salace hledali.

„Věřte mi nebo ne, ale doma se mi nepodařilo zůstat na jachtě ani na chvíli sám.“ Grantsons se rozpovídal a Kašis sotva stačil zapisovat nejdůležitější fakta. „Bruno s Livií se tam usadili jako na chatě. Bruno přece nemohl vozit svůj objev k Dzintře, to je jasné… Pak jsem zaslechl, že je to vážná láska, občas jsem viděl, jak si Dzintra poplakala, a já jsem dostal strach, že můžu přijít pozdě. Lepší příležitost než na bále bych si těžko našel. Celý den byli na jachtě cizí lidi – nezlobte se, šéfe – bylo by divné, kdyby nepohnuli se stožárem, to jsem chtěl říct… Vezmu peníze a vypařím se z Rigy nadobro, a Bruno bude muset držet jazyk za zuby. Přece se nepůjde chlubit se svým zlatem na bezpečnost!“

„Tak jste tedy zmizel a s nikým jste se nerozloučil?“ Kašis musel položit první otázku, která ho napadla, protože Grantsons najednou zmlkl.

„Kdo se loučí na bále? Ale ukázalo se, že nejvhodnější chvíli jsem propásl. Nestačil jsem uvolnit ani první napínák, když jsem uslyšel hlasy Dzintry a Bruna. Myslel jsem, že se přišli jen osvěžit, proto jsem neodešel, ale zalezl do přídě. Pak už bylo pozdě se scvrknout. No nic, myslím si, řeknu, že jsem sebou praštil na plachty, abych si trochu pročistil hlavu. Ale Bruno pro plachty nepřišel, váš Varis je asi nechal v kajutě. Ani ne za čtvrt hodiny jsme už byli uprostřed řeky… Víte, co bylo na té cestě nejtěžší? Vůbec nemluvili. Typický manželský pár, který si po stříbrné svatbě už nemá co říct. Pro mě to bylo o to horší, že jsem se nesměl ani pohnout. Strašně se mi chtělo spát, ale bál jsem se usnout – příšerně chrápu. Naštěstí ještě foukal trochu vítr, a tak jsme docela rychle dopluli na ostrov. Tam Dzintra poprvé promluvila. Zvala ho, aby zašel na skleničku koňaku na rozloučenou a na cigaretu – ve jménu bývalé lásky si prý snad tohle přátelské gesto zaslouží. Bruno neodmítal, copak by se dokázal vzdát panáka? Musíte to správně pochopit. Nebyl alkoholik. Nebyl a nebude, ale když už se do toho pustil, nedokázal zabrzdit. Spustil plachty, namotal otěže na vratipeň a šel za Dzintrou… Neměl jsem moc času. Vyškrábal jsem se z přídě a naštěstí jsem chytil předposlední autobus. Přijel jsem do Rigy a doploužil se do svého bytu. Vůbec se mi nechtělo jet do klubu, kde se všichni ještě bavili, v neděli jsem taky nikam nejel a o tom, co se stalo s Brunem a Salacou, jsem se dověděl teprve v pondělí od Dzintry, která mě vždycky pokládala za přítele. Hned se mi to zdálo podezřelé – buď hrál Bruno komedii, nainscenoval vyloupení a pláchl se svými penězi neznámo kam, nebo ho někdo kvůli tomu zlatu sejmul. Rozhodl jsem si to ověřit a pak se spojit s bezpečností. Copak bych si za pomocníky vybral vaše děti, kdyby to tak nebylo? Vyšlo to nakonec trochu jinak, než jsem si naplánoval, chytili jste mě na cestě. Ale to hlavní je splněno – zlato je teď ve spolehlivých rukách, ohlásil a předal jsem informace, které pomůžou vyšetřování. Teď podepíšu protokol a rozloučíme se v dobrém.“

„S jedinou podmínkou,“ řekl Kašis po krátké přestávce, která byla zaplněna horečným skřípěním jeho pera. „Nejdřív mi dokážete, že jste si nepočíhal na Bruna někde poblíž mola, nezabil jste ho a neutopil jeho tělo někde na hlubokém místě.“

„Proč bych to dělal?“ odporoval Grantsons. „To bych si přece zlato vzal ještě tu noc a teď bych neseděl u vás, ale úplně na jiném místě a pil ten nejdražší koňak.“

„Za peníze, které byste dostal na černém trhu za první minci?“

„Za odměnu, která přísluší každému čestnému sovětskému občanu, když sdělí, kde je schované zlato,“ řekl Grantsons a ihned dodal: „Žádám vás, abyste to uvedl do protokolu, jinak ho nepodepíšu.“

Když Kašis zůstal o samotě, objednal si služební vůz a mezitím si pročítal popsané papíry. Co mu přinesl výslech Grantsonse? Jistotu, že je to darebák? Potvrzení Dzintřina vyprávění o událostech toho večera a jednu neřešitelnou otázku. Když připustíme, že Ratnieks vlastnil mince již z Jekabsonsových časů, kde je skrýval před tím, než se stal kapitánem Salacy? Možná že je měl zakopané v zemi a přenesl je speciálně před touto regatou, ale proč hned všechny najednou? Na nákupy by mu stačila jedna nebo dvě, ostatní mohl klidně nechat v první skrýši. Měl pocit, že odpověď na tuto otázku mu pomůže udělat správný krok na cestě k definitivnímu vyřešení. Nejdřív se ale musí věnovat Borisovi a Aigarsovi.

Kašis se trochu bál nemocnice a všemohoucnosti zdravotních sester a lékařů. A hlavně sterilní tajnosti, kterou jsou obklopeny dokonce i tak prozaické procedury jako výplach před rentgenováním střev. Všichni mu tam mohli něco zakázat nebo povolit, odebrat mu krev na zkoušku a nesdělit mu výsledek, přestože toužil po dobrých zprávách, změnit náhle číslo jeho diety, donutit ho polykat po hrstech tablety, jejichž název nedokázal ani vyslovit To všechno prožil Kašis na vlastní kůži, když poprvé, a doufejme že naposledy, v životě ulehl do nemocnice s pořádným houserem, který ihned přejmenovali na mnohem inteligentněji znějící „lumbago“. Chytil ho, když natáčel klikou motor svého auta, protože vynechala baterie.

Dnes, kdy Kašis znovu přestoupil práh nemocnice, píchlo ho zase v zádech. Dokonce měl pocit, jako by mu bolest vystřelovala do levé nohy. „Pavlovův reflex“, uklidnil se a vydal se s lehkým pokulháváním hledat svého přítele. Bílý plášť vypůjčený v šatně si přehodil nedbale přes ramena, ale tak, aby pod ním byly vidět plukovnické hvězdy, jako by mu hodnost nejen zaručovala přístup do tohoto království, ale zabezpečovala i nerušený odchod.

Borise našel v útulně zařízené pracovně šéfa chirurgického oddělení. Vencelš pil kávu z termosky a kouřil.

„Slyšel jsi o posledním objevu zahraničních chemiků? Kofein a nikotin se vzájemně neutralizují,“ řekl a výrazným gestem pozval přítele, aby si sedl na lehátko. „Co je nového na tom božím světě?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že Bruno už nežije,“ řekl Kašis. „Proto musíme zjistit, kdy a kde byl naposled viděn.“

„Na bále mi zkazil celou sváteční náladu, a pak odjel s Dzintrou nejspíš ještě dřív než ty. V poslední době je mi nějak příjemnější, když vidím, že odchází, než když přichází.“

„Pochop mě, Borjo, musím vědět, jestli byl tu noc na moři.“ Kašis si řekl, že by bylo nečestné, kdyby strojil na přítele léčku. „Vždyť jsi viděl Salacu na moři. Proč jsi zapnul motor?“

Právě proto, abych ho neviděl, abych si s ním nemusel vyměňovat zdvořilostní fráze, jak je to při setkání lodí na moři zvykem. Jsi přece starý námořník a sám víš, co je to šestý smysl. Člověk spí jako špalek, ale podvědomí je stále ve střehu – jako bdělý noční hlídač. Cítil jsem, jako by se zvedl vánek, nebo snad ne, ale jachta byla přesto na jiném místě. Plachty nabraly vítr a klouzali jsme dopředu. Ohlédl jsem se po stranách, přibližovala se k nám jiná jachta a bezpochyby to byla Salaca. – Nebude to trvat ani deset minut a naše kursy se protnou. Je jasné jako den, že jeden z nás utrží díru do žeber. Ale mně se tak hrozně nechtělo volat na Bruna, který podle všeho spal, ještě jednou se dívat do jeho samolibého ksichtu, odpovídat na hloupé otázky a rozejít se s nezbytným přáním „Dobrý vítr“. Než mi to všechno prolétlo hlavou, uplynulo dost času, ale při takovém větříčku by se nepodařilo vyhnout mlčky a nepozorovaně. A když je to tak, co se dá dělat – natočil jsem motor a proklouzl jsem kolem Salacy. Vyždímal jsem palivo do poslední kapky a ani jednou jsem se neohlédl. Takže ti neřeknu, jak si vedl Bruno: Jestli se mi smál nebo mával pěstmi.

„Jsi přesvědčen, že byl na jachtě?“

„A kdo by tam byl, když ne on? Takovým, jako jsi ty, svěřuje Salacu jen o velkých svátcích. V jeho posádce si člověk nemůže vzít jen tak jachtu a projet se pro své potěšení…“

„Počkej, Borjo, nebudeme tentokrát zobecňovat a zbytečně rozumovat. Odpověz mi jako při zpovědi: viděl jsi Bruna na Salace, nebo ne? Potřebuji diagnózu, a ne hypotézu.“

Vencelš upadl do rozpaků. Zamhouřil oči a pokoušel se rekonstruovat v paměti události té noci.

„Když je to tak, vlastně jsem vůbec nikoho neviděl,“ promluvil konečně. „Na palubě nebyla ani duše. Jachta mi připomínala všechno, co jsem kdysi četl o proslulém bludném…“

„Toho Holanďana si nech,“ nečekaně ostře ho přerušil Kašis. „Tajemství toho přízračného korábu zůstalo nevyřešené několik staletí. Co se týče Salacy, o ní se velmi brzy dovím celou pravdu. Můžu ti přísahat, že to tak bude!“

„V takovém případě si poslechni, co ukázal experiment, který jsem provedl na tvou žádost… Včera večer vál vítr přesně stejným směrem, jako v sobotu v noci. Snad jen o trochu silněji, ale to na věci nic nemění. Šmits mi dal jachtu typu Salacy a sám jel také se mnou. Máme tak dva svědky – jeho a Anitu. Třikrát jsme opakovali pokus a dám. na to hlavu – bez kormidelníka nemůže jachta žádným způsobem doplout od Dzintřiny chaty do zálivu, je tam příliš prudká obrátka při vtoku kanálu do řeky…“

„To znamená…“ Kašis cítil, jak mu země klouže pod nohama.

„Zatím to nic neznamená,“ pokračoval ve vyprávění Vencelš. „To nám nestačilo. Ukázalo se, že ze severního konce ostrova – víš, tam kde obyčejně stojí rybáři – může jachta sama doplout do zálivu. Ani jednou jsem nesáhl na kormidlo, stačilo správně nahodit otěž hlavní plachty na páku kormidla a plula jako po másle. Co tomu říkáš?“

„Řeknu ti jen to, že jsi mi poskytl látku k vážnému zamyšlení. Znamená to, že pachatel mohl vystoupit na tom mysu, odstrčit Salacu a dát se na útěk. jak byla upevněna otěž, na to si asi už ani rybáři nevzpomenou. Zato je jasné, že máme co dělat s člověkem, který ví něco o jachtinku. A to je tak jako tak krok vpřed.“

… Kdo je to Aigars Gonkulis? Co ho přivedlo do klubu? Od té doby, co se přestaly pořádat soutěže dívek a žen, značně poklesl příliv chlapců do jachtařského klubu. Chodí na tenis nebo na krasobruslení, kde mají šanci seznámit se s hezkou dívkou a společně s ní trávit volný čas. Mladou směnu jachtinku lze fakticky vybírat už jen v žákovském oddíle, kam přivádějí kvůli fyzickému zocelení své rozmazlené potomky někteří romanticky naladění otcové.

Aigars vstoupil do jachtařského klubu v patnácti letech. Přemluvil ho spolužák, který sám už dávno nad jachtinkem mávl rukou. Aigars zůstal, neměl kam jít. Rodina se rozpadla, protože otec byl neustále na služebních cestách, a když byl doma, měl ve zvyku zpít se do němoty. Matka se nejprve trápila a často plakala, pak začala hledat útěchu ve společnosti jiných mužů. Avšak stačilo, aby začala mluvit o rozvodu a legalizaci nových vztahů, a nápadníci se ihned vypařili – nějak se k ní vždycky připletli milovníci svobodné lásky. Bylo by přehnané, kdybychom řekli, že Aigars domácími podmínkami velmi trpěl. Nebyl tím citlivým opuštěným dítětem, o jakých bylo tolik napsáno v pedagogické literatuře. Možná právě naopak: rychle si zvykl na téměř neomezenou svobodu. Vadilo mu jen to, že měl nedostatek peněz. Doma jedl a pil… lednička byla narvaná k prasknutí – matka pracovala jako vedoucí směny v jedné velké restauraci. Co se týče oblečení, nemohl si Aigars také stěžovat. Jako jeden z prvních začal v Rize nosit košile a bundy safari, odkoupené od námořníků, kteří uvízli v obtížné situaci. Ale v otázce hotovosti byla matka skoupá – snad proto, že v práci viděla až příliš často opilé neplnoleté chlapce. Syn byl nucen hledat zdroj vlastních peněžních příjmů.

Nic tak zvlášť špatného si Aigars nedovoloval – to poručík Gorochov také zjistil. Přinejmenším zpočátku. Otcovým autem, které už druhý rok rezavělo na parkovišti – majitel se musel rozloučit s řidičským, oprávněním – vozil Aigars do Ventspilsu manželky námořníků, které toužily po tom, aby obšťastnily muže svou přítomností a přijednom si vyzvedly dárky přivezené z cest. Tento výhodný melouch nabídla Aigarsovi sousedka, a tu také první napadlo, aby se zeptala, jestli si chlapec místo peněz nevezme za služby džínovou vestičku. Aigars souhlasil a druhý den ji prodal se ziskem v klubu.

Jakžtakž ukončil střední školu a s matčiným požehnáním se přihlásil na tělovýchovný institut – hlavně, že syn je zdravý a pohybuje se na čerstvém vzduchu. Zkoušky složil na dvojky. Když se rodiče odstěhovali do jiného města a doufali, že si tam spraví své manželství, usadil se na koleji.

Až do tohoto místa bylo možné s pomocí různých potvrzení a dokladů sledovat jeho minulost. Životopis člověka pomáhá samozřejmě do jisté míry vyznat se v jeho činech, ale nedává možnost zjistit, co si myslí. Jen zvířata neznají přetvařování, ale člověk se celý život může vydávat za kohokoliv a teprve v případě smrtelného nebezpečí odhalí svou podstatu. Kašis se ani za sebe nemohl zaručit, že mu vystačí odvaha, aby i v mimořádné situaci zůstal až do konce čestný. Copak se nestávalo, že spolkl ostrou poznámku, když mu nadřízený přikazoval jednat proti logice? V takových momentech přemýšlel o ženině duševním klidu, o zdárném vývoji dětí, o perspektivách vlastní budoucnosti. Jedno však věděl docela určitě – nikdy nebude vinou jeho chování trpět někdo jiný. Proč by měl tedy tak špatně smýšlet o tom Aigarsovi, který nejspíš klidně může vyprávět o svých dobrodružstvích té noci?

Někdo zaklepal na dveře. Copak poručík už našel Aigarse? Ale Kašis ještě není připraven, nestačil si udělat pořádek na svém psacím stole a připravit se k rozhovoru.

„Okamžik! Hned vás zavolám,“ křikl. Vyhodil do odpadkového koše Ilmarsovy nedopalky, položil před sebe čistý list protokolu výslechu, zapnul si blůzu a šel otevřít dveře. „Prosím!“

Chodba na oddělení dopravní bezpečnosti připomínala čekárnu u zubaře. Stolek s časopisy, měkké módní židle s koženkovými potahy, jaké teď mají ve všech rižských veřejných budovách. S časopisem Rumunské lázně v rukou tam seděl Kašisův bezprostřední nadřízený, plukovník Evald Linums.

Bylo by hloupé a nevhodné žádat o prominutí. Proto udělal Kašis pouze úkrok stranou a uvolnil průchod do pracovny. Věděl, že ostatní pracovníky Linums volá obvykle vnitřním telefonem a tuto návštěvu je tedy třeba považovat za projev jeho zvláštní pozornosti. Přesto se Kašis necítil ani polichocen, ani potěšen. Očekávaný rozhovor nesliboval nic dobrého. Bude muset líčit průběh vyšetřování, obtíže a nepřekonatelné překážky. Neměl vůbec chuť obracet se k někomu o radu, zvláště když sem byl sám poslán jako poradce. Kašis neuměl plynule vykládat ještě nepromyšlené hypotézy, vyprávět o ještě nedokončených experimentech, předvádět nedokončenou práci. Poradci jsou jako kritici, příliš často mluví o výsledcích cizí práce ze svého hlediska, sedlají svého koně a cválají docela jiným směrem. Tentokrát nebylo vyhnutí – chtě nechtě bude muset vyslechnout názor náčelníka. Kdoví, třeba pohled ze strany případu pomůže…

Linums si nesedl. Stejně jako Kašisova, pracovala i jeho mysl přesněji, když přecházel sem a tam. Nějakou dobu tak chodili po pracovně, jen taktak se nesráželi uprostřed místnosti, dokud si konečně neuvědomili komičnost takové situace, a oba se současně rozesmáli. V žádném případě jim to však nezabránilo v tom, aby si věcně nerozebrali vzniklou situaci. Linums pokyvoval energicky hlavou na souhlas se všemi Kašisovými teoriemi a plány, ale nečekaně pronesl pečlivě propracovaný vlastní operační plán.

„Bojím se, že se pohybujete v začarovaném kruhu. Co když se z něho pokusíme vylétnout na širší dráhu? Všechno jste si tu svázali do krásného námořnického uzlu – zmizení Ratniekse, jachtu, zlaté mince. A jako pozadí máte ještě ten bál v jachtařském klubu. Doslova film s milostnými epizodami a působivými masovými scénami. Ale v životě…“

„Promiňte,“ vzplanul Kašis najednou hněvem, „každý z nás si myslí, že zná život lépe než všichni ostatní. A ve skutečnosti zná jen jeho nepatrnou částečku. Nepřesvědčuje mě argument o rozdílu životní pravdy od umělecké pravdy. Ve filmu se může stát všechno jako v životě, ale stejně dobře může život běžet jako podle filmového scénáře… Raději se vrátíme k našemu konkrétnímu problému.“

Linums se neurazil. Jinému svému pracovníkovi by samozřejmě tak ostré soudy nedovolil. Chápal ovšem, že u Kašise se sám může mnohému naučit.

„Takže naprosto odmítáte verzi, že by zločin mohl spáchat docela náhodný cizí člověk?“

„Od chvíle, kdy vyšlo najevo, že na Salace jsou ukryty zlaté mince, přikláním se spíš k odmítání takové možnosti.

1 když v podstatě nesouhlasím s generálovou teorií o pravděpodobnosti náhodných shod.“

„Zní to přesvědčivě! Na vašem místě bych však přece jenom nastražil sítě i na jiných místech. Proč bychom měli omezovat kruh Ratnieksových známých jen na jachtařský klub, proč se obracíte jen k jeho minulosti? Vždyť i dnes se věnuje výrobě protéz. Berte v úvahu, že moje slova nejsou ničím podložena, ale chtěl bych si trochu zafantazírovat, abych poskytl nějaký impuls vaší představivosti. Řekněme, že se stal majitelem zlatých peněz matčiným prostřednictvím – nebudete přece zamítat názor, že Emilie Ratnieksová je schopná všeho? Je možné, že někdo je zasvěcen, třeba se chlubil před sousedy, že jim může zhotovit protézy… Copak bychom nemohli připustit, že začal hledat pacienty pro soukromou praxi, aby si přivydělal na společný rodinný život s Livií?“

Kašis dlouho mlčel. Mozek se ze setrvačnosti stavěl na odpor novému obratu, který by od něho vyžadoval další práci – musel by přeškrtnout prakticky všechno, co dosud podnikl. Teprve postupně se mu podařilo tento odpor překonat a zaměřit myšlenky jiným směrem. Co když má tentokrát skutečně pravdu „člověk ze strany“? Ať je to jak chce – bývalý pohraničník měl nějaké zkušenosti ze spolupráce s obyvatelstvem.

Evald Linums dal svému kolegovi čas na to, aby pronikl do podstaty nového aspektu. Teprve pak pokračoval: „Přikázal jsem, aby zjistili, kdo jsou nejbližší sousedi Dzintry Sakanisové. Vcelku zajímavé figurky, které si zaslouží zvláštní pozornost. Rybář v důchodu se dvěma syny, kteří dvakrát týdně hlídkují na nějaké čerpací stanici a ostatní čas tráví na otcově člunu a přivážejí docela slušné úlovky. Sám jsem neměl představu, za kolik se dnes vlastně prodává na černém trhu belďuga, a to nemluvím o síhovi nebo hlavatce… Z druhé strany bydlí automechanik, známý po celé Rize. Dva roky pracoval v servisu pro žiguli, teď soukromě opravuje motory, karosérie a mimo jiné auta lakuje. Má i nějaké oficiální zaměstnání, ale hlavním zdrojem jeho příjmů je domácí dílna. O kousek dál se usadil také jeden řidič, ovšem pouze na léto. Šéf mu dovoluje, aby jezdil se služebním autem domu. a on každé ráno nabírá pasažéry, kteří se potřebují dostat do centra. Čtvrtý člověk, o kterém se mi podařilo shromáždit informace, je úplně záhadný případ. Dům podědil po nějaké tetičce, sám se vydává za svobodného umělce, nikde nepracuje, celé dny se jenom toulá po okolí s bednou barev a skládací židličkou. Nikdo neslyšel, že by vystavil nebo prodal jediný obraz, určitě žije z účtů letních hostů, kterými má v sezóně nabité všechny místnosti a přístavky k prasknutí… Rozhodně bych vám radil, abyste tam zajel. Porozhlédnete se, promluvíte s lidmi. A nejezděte na jachtě nebo motorovým člunem, ale po souši – jako řadový občan.“

„Děkuji, Evalde Petroviči, určitě tam dneska večer zajedu,“ řekl upřímně Kašis. Ještě mezi sebou nedosáhli takového stupně přátelské náklonnosti, kdy lze nadřízeného oslovovat prostě jménem, ale ani oslovení „soudruhu plukovníku“ již neodpovídalo blízkosti jejich vzájemného vztahu. „Teď čekám na Aigarse Gonkulise.“

„Neztrácejte zbytečně čas, Gorochov ho vyslechne sám. Nebudu vůbec překvapen, když zjistí, že Gonkulis strávil noc u nějaké slečny… Převlékněte se a vezměte si můj vůz – není na něm služební číslo.“

Kašis si nedokázal srovnat v hlavě, proč dal na Linumsovu radu, aby se převlékl. Asi proto, že mu byl mladý plukovník sympatický. Za léta Kašisovy služby se vyměnili téměř všichni náčelníci a vedoucí místa teď zaujímali lidé s vysokoškolským vzděláním. Nedávno se díval v televizi na film o práci moskevské bezpečnosti v prvních poválečných letech a za obvyklou honičkou za lupiči uviděl něco mnohem podstatnějšího – začátek střídání generací a názorů, jehož výsledek pociťoval i dnes ve své práci. Bylo jen škoda, že film vysílali až po rozhovoru s generálem, se zájmem by si byl vyslechl jeho názor.

Kašis nepřemýšlel o cíli své cesty. Ani kdyby se o to pokusil, nedokázal si představit, co podnikne po příjezdu na ostrov. Snad se seznámí se situací, zváží, zda mohl na krátké cestě od Dzintřiny chaty ke konečné zastávce autobusu zmizet člověk. Nepřipouštěl možnost čistě náhodných událostí – opilí výtržníci a drobní zločinci nevědí zpravidla nic o oběti svého útoku. Praští člověka po hlavě, seberou mu, co se dá, a nechají ho ležet na ulici nebo na lesní pěšině. Jenomže v tomhle případu se pachatelé postarali o to, aby mrtvola oběti nebyla hned na očích. Jako z udělání všichni, které Linums vyjmenoval, takovou možnost měli. Rybáři mají člun, na kterém mohli tělo vyvézt na moře a potopit, kdyby mu přivázali k nohám závaží. Automechanik a řidiči mají auto, v jehož kufru by bylo snadno převézt Ratnieksovy tělesné pozůstatky do kteréhokoliv vzdáleného lesa a zakopat je. Ovšem i malíř, znalý anatomie, by určitě dokázal rozčtvrtit tělo, po částech ho přenést a libovolným způsobem zlikvidovat. Ačkoliv – Kašis to znal z vlastního pozorování – čtvrcení těla je charakterističtější pro ženy než pro muže… Nejpečlivěji bude muset prošetřit cesty a cestičky rybářů – pro ně bylo také nejdosažitelnější odvázat někde na moři prošacovanou jachtu a nechat ji tam napospas osudu.

Dům vedle rozježděné cesty, která byla samý výmol, patřil se vší pravděpodobností automechanikovi. Garáž překonávala svými rozměry vlastní dům, vedle ní stály dvě rezavějící volhy a dost pomačkané žiguli, které vyvolávalo smutnou myšlenku, že jeho řidič asi nezůstal naživu. Při hluku motoru Kašisova auta se v otevřeném okně objevila prošedivělá stará paní, a aniž čekala na jeho pozdrav, rozhodila rukama, jako by vyjadřovala svou lítost.

„Nemůžeme vám nijak pomoct, milý pane, Janis se ženou se budou ještě dva týdny povalovat v teplých krajích.“

„Odjel už dávno, matko?“ zajímal se Kašis.

„Ale, jako každý rok^ patnáctého září nastrkal do auta celou rodinu a hurá k Černému moři. Proto také dře celý rok jako kůň, aby si mohl měsíc žít jako pán. Jednou mě vzali taky s sebou, namáčeli mě tam v různých koupelích, ale z toho všeho se mi ještě víc začala ohýbat záda. A vůbec – kde se člověk narodil, tam by měl i…“

„Ale to je jenom úplná maličkost,“ přerušil Kašis bez cavyků slovní výlev opuštěné, a proto dvakrát hovornější babky. „Nemohl by mi pomoci váš soused, šofér?“

„To bys musel vstát mnohem dřív,“ pokývala hlavou babička. „Koukám, nejsi už dvakrát mladý, ale stejně všechno odkládáš na poslední chvíli. Ten tlusťoch Gust tady žije jen v létě, vozí Martě potraviny ze svého skladu a ona mu za to pronajímá místnost jen za polovinu ceny. A když opravdu nedojedeš do Rigy, zajeď ke starému Vilisovi, jeho kluci se tam pořád šťourají v tom jejich motoru, třeba budou vědět, co s tím máš…“

„A kdo bydlí v téhle parádní vile?“ ukázal Kašis na špičatý vrchol střechy Dzintřiny chaty.

„Tam se vůbec nehrňte. Bruno – ten ještě občas prohodil po sousedsku slovíčko, ale od té doby, co vzal nohy na ramena, kadeřnice nepouští do domu už vůbec nikoho. Mluví se mnou dokonce přes zavřenou branku. Když jsem se jí včera přišla zeptat, kde je vlastně ta Picunda, a také se pochlubit pohlednicí od zetě, nechtěla se ani podívat. Asi nemá zájem, aby ji někdo viděl s uslzenýma očima…“

„Aha, staří lidé jsou citliví znalci lidské duše,“ pomyslel si Kašis. Zastavil auto až u samého břehu kanálu, odkud to k rybářově domu nebylo ani sto kroků. Teď si to musel rozvážit a způsobit v motoru nějakou drobnou závadu, která by mu poskytla důvod, aby se obrátil k rybářům o pomoc, ale s níž by se dokázal vypořádat sám, kdyby to na ně bylo moc.

Teprve teď si Kašis všiml, jak se zvedl vítr. Kanál ihned přišel o svůj půvab. Zřídka ho Kašis viděl tak hrozivě šedý. Valící se bílá pěna ukazovala směr větru a svědčila o síle vichřice. Nikde nebyly vidět ani jachty, ani čluny. Stromy na protějším břehu se kývaly a ohýbaly, jako by varovaly: nepouštějte se do zápasu s rozbouřeným živlem.

Kašis nadzvedl kapotu motoru a strčil šroubovák dolů pod karburátor. Šroub nekladl vůbec žádný odpor. Motor jednou dvakrát škytl a hned nato zhasl. Kašis otevřel dveře a otočil klíček zapalování. Motor naskočil, ale okamžitě zase zhasl. „Tak to je dobře,“ řekl si Kašis a zamířil k domu.

Všechno tam svědčilo o blahobytu, zámožnosti a rozmachu jeho obyvatel – byl to patrový kamenný dům s verandou na jižní straně, nad ní solárium, na střeše televizní anténa pro dálkový příjem a pod domem garáž. Ze starých časů zůstal jen chlév a domeček udírny ryb, který se krčil za hromadou březových polen.

Kašis zaklepal, a aniž čekal na odpověď, otevřel dveře.

V kuchyni seděli u stolu tři muži – starý rybář se syny, kterým se už dávno nedalo říkat mladí. Oběma táhlo na čtyřicítku a jeden z nich připadal Kašisovi známý. Kde už ho jen mohl vidět?

„Dobrý den!“ pozdravil Kašis.

Starší syn vstal a šel mu naproti. Nohy v šedých vlněných ponožkách udělaly dva dlouhé kroky.

„Co je na něm dobrého?“ odpověděl za všechny. „Ani dřevo se nedá řezat, piliny létají do očí. Jestli jste si přišel pro rybičky, jedete zbytečně. V takové slotě se na moře nevydá ani sebevrah.“

Kašis se nemusel ani podívat na stůl, aby pochopil, že svůj žal utápějí ve vodce.

„Stala se mi taková malá nepříjemnost. Nemohl by se někdo z vás podívat na můj kočár?“

„Kam vás čerti nesou v takovém počasí, podplukovníku? Nebo snad už generál?“ zeptal se mladší bratr. „K Brunovi, ne?“

„K vám.“

Přetvařovat se dál bylo zbytečné – konečně si vzpomněl, že Imantse Zandovského znal z jachtinku. Byl sice členem jiného jachtařského oddílu, ale na republikových závodech se nejednou setkali.

„A co tady chcete?“ zeptal se agresivně starý rybář, kterému se očividně nelíbilo, že Kašis má vojenskou hodnost.

„Pojďme, mrknem se na tu káru!“ Imants si začal obouvat holínky. „Starýmu to po první flašce moc kecá, už je z něj úplná měkkota,“ řekl, když vyšli na dvůr.

Zatímco se Zandovskij vrtal v motoru, Kašis se pokoušel utřídit nové informace. Našel snad nakonec přece jen správný konec nitě? Jako starý jachtař a Brunův známý odpovídal by Imants teoretickému modelu pachatele – jako soused mohl vědět o Ratnieksových mincích, mohl ho zabít, vyloupit jachtu, mohl přijít i na trik s přivázanou kormidelní pákou a vrátit se domů pěšky.

„Copak, trpíte mánií šetřit benzín?“ vytkl Kašisovi Zandovskij a narovnal si záda. „Není divu, že vám motor chcípá a netáhne, když má tak nízké obrátky. Dejte mi šroubovák!“

Rychle zreguloval přítok paliva a pak se znovu obrátil ke Kašisovi.

„Celý týden jsem čekal, kdy se ohlásí někdo z vašich, lidi si šuškají kdovíco… Tak vám teda rovnou říkám: v noci na neděli jsem byl v práci, můžete si to zkontrolovat podle knihy. A brácha byl kolem půlnoci už doma, vrátil se… řekněme, z druhého břehu. Otec s matkou mu přišli pomoct vyložit, co přivezl. Všichni tři viděli, jak u můstku Dzintřiny chaty stojí Salaca, a jsou ochotni to potvrdit pod přísahou… Pak šli spát a víc už z domu nevycházeli. Všichni tři.“

„Díky za pomoc!“ Kašis mu podal ruku. Samozřejmě si tyto údaje prověří, ale měl takový pocit, že by nebylo snadné je vyvrátit.

Motor pracoval jako hodinky. Ale po několika stech metrech ho Kašis zase vypnul. Nemohl si odpustit nenavštívit Dzintru. Když se dozví, že tady byl blízko ní a nenavštívil ji, určitě se urazí.

Branka byla zamčená. Kašis se pokusil nahmatat z druhé strany klíč, ale nebyl tam. Není snad vchod také ze strany řeky?

Cestou kolem nízkého laťkového plůtku si plukovník všiml, jak pečlivě je obdělaná zahrada: ovocné stromy a keře, úhledné záhonky, dokonce záhon brambor. Copak dva lidé potřebují tak mnoho? A ještě kopou podél plotu jámy pro keříky rybízu, které čouhají z nádrže pod okapovou rourou. Kopečky vykopané země jsou někde docela čerstvé a není pochyb o tom, že Dzintra i sama pokračuje v zahradničení. Kašis nechápavě pokrčil rameny: to přece nebyl koníček, ani přilepšení pro vlastní stůl, ale zdroj příjmů. Buď sama odváží úrodu na trh, nebo ji prodává překupníkům, to je vlastně jedno, ale země vyžaduje nepřetržitou práci, ať je člověku sebehůř, země nemůže zůstat bez obhospodařování, zvláště když z ní roste Dzintřin blahobyt.

Kašis slyšel, jak se jednou Bruno chlubil, že prý s Dzintrou jedí po celý rok žampiony, které pěstují ve sklepě, pak se mu v paměti vynořila ještě dceřina zmínka o cibulkách tulipánů, ale ať kroutil hlavou jak chtěl a kam chtěl, nikde neobjevil čerstvě zrytý záhon.

Od řeky byla branka také zamčená. Kašis hodil do poštovní schránky lístek s pozdravem, sedl do auta a odjel na oddělení.

Tam ho již čekal Andrej Gorochov.

„Myslím, že Aigars Gonkulis odpadá,“ prohlásil poručík. „Měli jsme dlouhý a velmi otevřený rozhovor.“

„To cítím,“ promluvil nespokojeným tónem Kašis, když uviděl zahuštěné cigaretové ovzduší. „Kdybyste alespoň umyl popelník.“

„Promiňte, nestihl jsem to. Mám vám přinést protokol výslechu?“

„Jen když je v něm něco nového.“

„Jak se to vezme… Aigars Gonkulis má stoprocentní alibi, ale přiznal se, že je beznadějně zamilován, s prominutím, do vaší dcery Rasmy…“

Bezoblačný pátek, kdy se konečně vysvětlí všechny okolnosti zločinu

Ráno zavolal Vencelš, ale mluvil tak hrobovým hlasem, že Kašis poznal přítelův hlas jen podle melodie řeči.

„Promiň, že jsem tě probudil… Chtěl jsem tě upozornit, abys v nejbližších dnech se mnou nepočítal. Mám obavy, že moje matka má na kahánku. Dneska v noci měla těžký, infarkt.“

„Co to způsobilo?“ mechanicky a nevhodně se zeptal Kašis.

„Především věk a to, co prožila za války. Je téměř celá ochrnutá a nemůže mluvit. Ale všechny poznává a rozumí.“

„Můžu ti v něčem pomoct?“

„Díky. Sedí u ní Anita, maminka ji drží za ruku a nikam ji nepouští. Chtěla by něco říct, ale nedokáže vypustit ani slovo… Možná jsem je měl seznámit mnohem dřív. Nezlob se, Eduarde, ale komu se můžu ještě takhle svěřit, když ne tobě… A vyřiď Varisovi, že dneska v noci má první službu. Ať se v sedm hodin hlásí u doktora Kruma a odvolá se na mě.“

Přerušovaný tón ve sluchátku oznamoval, že Vencelš už položil sluchátko, a teprve pak si Kašis uvědomil, že mu neřekl ani slovo soucitu. K čertu s těmi novodobými prostředky komunikace, které nedovolují ani podat člověku ruku, ani se na něho povzbudivě usmát! V našem neštěstí a bolesti jsme vždycky sami, i když se stále tolik mluví o sdílení cizího hoře.

O hodinu později zazvonil u dveří Emilie Ratnieksové.

„Copak takhle se chovají vychovaní lidé? Měl jste mě telefonicky upozornit, postavila bych na kafe, připravila bych vám pohodičku… Proč muži zapomínají, že už mi není třicet?“

Kašis nebyl vůbec naladěn na nějaké žertíky, ale musel přiznat, že Emilie Ratnieksová opravdu nevypadala na Brunovu matku, i když podle Kašisových výpočtů už musela oslavit šedesátku. Ale zázraky, které dnes dělají kosmetické operace, masáže a další prostředky udržování krásy, nás zbavují možnosti určit správně věk ženy. Nadarmo se neříká, že věk muže určuje jeho sebevědomí a věk ženy to, jak vypadá.

A Emilie vypadala báječně – bez ohledu na časnou ranní dobu a očividné znepokojení nad touto neočekávanou návštěvou. Čelo jako vyžehlené, pod očima, jimž zelené stíny na víčkách dodávaly jistou tajemnost, ani vráska. Bylo jasné, že nejen materiálními statky se jí podařilo získat muže o patnáct let mladšího.

Ale ani on nevstoupil do manželství s prázdnýma rukama, ale přinesl s sebou truhlu na věno z minulého století, která i se svým třpytivým kováním zdobila čestné místo v hale. Pozornost si zasloužilo i zařízení obývacího pokoje, který nebyl přecpán věcmi tak jako u Dzintry – každý předmět byl na vhodném místě, ladil s tapetami a promlouval o vkusu i penězích obyvatel.

„Obejdeme se bez pohoštění,“ zarazil Kašis paní domu, která se chystala otevřít bar. „Mám málo času.“

„Tak jste tady přece jenom služebně,“ povzdechla si těžce Ratnieksová.

„Právě naopak – přišel jsem vás požádat o pomoc, což se odvažuji jen ve jménu našeho starého přátelství s Brunem. Slibuji vám, že náš rozhovor nebude figurovat ani v jednom protokolu a žádným způsobem nebude využit proti vám. Madam Emilie,“ tímto oslovením chtěl Kašis ještě jednou zdůraznit soukromý charakter své návštěvy, „bohužel už vůbec nepochybuji o tom, že váš syn byl zavražděn. Na vás ve velké míře závisí, jestli bude vrah zaslouženě potrestán.“

Tiše a těžce se rozplakala. Po rázem zestárlé tváři se koulely velké slzy a nechávaly za sebou černé stopy, které se vůbec nepokoušela otřít.

„Já jsem to věděla, že ho ta ženská oddělá,“ vzlykala Ratnieksová. „Na co ještě čekáte? Zatkněte ji!“

„Obraťte desku!“ nevrle zareagoval Kašis. „Mateřská žárlivost je stejně slepá jako mateřská láska… Mě teď zajímá podstatnější otázka.“

„Co může být důležitější než život mého Bruna?! Zachraňte ho, Kašisi, prosím vás, na kolenou vás prosím! Dám vás všechno, co jsem si našetřila na stáří. Když se bojíte si to vzít, dám to na fond solidarity nebo na sirotky zahynulých příslušníků, jenom zachraňte moje jediné dítě!“

Nezůstalo v ní ani stopy po elegantní obchodnici – v koženém křesle seděla stará nešťastná žena, ochotná chytit se každého stébélka na záchranu syna. Toužila po spásné lži. Ale ani tu jí Kašis nemohl poskytnout.

„Musím znát pravdu, Emilie. Bruno žil vždycky s rozmachem. Kde na to bral prostředky? Zeptám se ještě konkrétněji. To vy jste ho zásobovala zlatými mincemi z carských dob?“

Překvapení na tváři Ratnieksové nebylo sehrané. Nevyhýbala se Kašisově přímému pohledu a odpověděla:

„Já jsem si ruce zlatem nešpinila. Ani mincemi, ani valutami. Mám přece módní salón, a ne burzu. Pomáhám svým přátelům, aby nezaostávali za požadavky doby…“

„Dobře, dobře, k tomu není třeba tolika slov! Už jsem vám řekl, že jsem přišel neoficiálně,“ připomněl Kašis. „Co myslíte, kde mohl Bruno vzít tak velké množství zlata? Kde ho ukrýval?“

„Nemám ponětí. Nejspíš u té staré běhny. Kolikrát jsem říkala…“

„Zase si vedete svou.“ Kašis vstal. „Žádám vás, abyste zapomněla na tento rozhovor. Bude to lepší pro nás oba.“

Tentokrát Livie sama poprosila Varise, aby přišel ke škole – po první přednášce měla „okno“, protože docent odjel s druhým ročníkem do kolchozu vybírat brambory. Dnes si všimla, že chlapec není ve své kůži.

„Co se stalo?“

„Nevěděl jsem, že budeš mít volno, a tak jsem slíbil otci, že mu dopoledne pomůžu vytáhnout Salacu na břeh a při tom prohlédnout podvodní část.“

„A já bych vám překážela?“

„Ty? Určitě ne!“ Varis se ještě víc zachmuřil. „Bojím se jen…, no, myslím, že se ti nebude chtít do klubu, abys, jak se říká, sypala sůl do čerstvé rány… Asi mluvím hlouposti, nevšímej si toho…“

„Chápu, Varisi, a díky za to. Možná je ta cesta právě to, co potřebuju. Jak dlouho může člověk nechávat trápit nerv, když se bolavý zub stejně musí vytrhnout?“ Zastrčila svou ruku Varisovi pod loket. „Myslím, že hned první večer jsem ti řekla, že jsi prima kluk. Spletla jsem se, miláčku. Jsi prostě skvělý!“

Přesto to byl zvláštní pocit – chodit po palubě Salacy, která bez Bruna a Ilmarse, bez Marise a Aigarse vypadala tak opuštěná jako vesnický dům, jehož obyvatelé se přestěhovali do kolchozní osady. Do kajuty se ani nepodívala

— poradil jí to Varis, který po ní každou chvíli chtěl šroubovák nebo francouzský klíč nebo ještě něco jiného.

„V příští sezóně by ses mohl přeorientovat na jachty,“ navrhl Varisovi svým obvyklým věcným tónem Šmits. „Jak dlouho chceš ještě sedět jako slepice na hřadě v tom svém létajícím Holanďanovi? A Salaca teď zůstala bez pána…“

„Počkej s tím ještě,“ odpověděl vyhýbavě Varis. „Pomoz mi radši doveslovat ke skluzu!“

Když byla jachta pevně upevněna na háku, zapnuli motor vrátku. Metr za metrem se sunula po nakloněné dráze z vody a nakonec vyjela na břeh. „Není skoro vůbec zarostlá řasami,“ zaradovala se Livie, když si vzpomněla, kolik úsilí vložil Bruno na jaře do jachty, když vybíral a pak nanášel jedovatou vrstvu na trup. Kde je teď? Co když leží v chladné hloubce a pokrývá ho jíl a mořské trávy? Ne, to není možné! Nemůže myslet na Bruna jako na nebožtíka, v její paměti zůstane Bruno navždy tím optimistickým a sebevědomým kapitánem Salacy, mužem, který ví, co chce a jak toho má dosáhnout.

„Loď jako velikonoční vajíčko,“ chlubil se Šmits, jako by ji vlastnoručně natíral.

„Zevnitř ji nikdo neprovrtal,“ oznámil Varis a seskočil na zem. „Zřejmě by bylo nejsprávnější, kdybychom ji teď odtáhli do hangáru. Vypadá to, že dneska je poslední teplý den.“

„Přesně tak, je nejvyšší čas vydat se na houby,“ souhlasil Šmits.

„Zítra se polovina lidí z Rigy vrhne do Kurzemských lesů. Říká se, že ve Vidzemu je to letos s hřiby slabé.“

„Naši si už brousí nože,“ řekl Varis. „Ale dřív než v neděli se neutrhnu. Učitelé, doktoři a studenti nemají stále víc než jeden volný den v týdnu.“

„A co táta?“

„Je přesvědčený, že dneska večer uzavře konečně ten případ s Brunem a Salacou.“

Ilmars Grantsons byl ve vyšetřovací vazbě a Kašis tam hned odjel, aby neztrácel čas. Zařízení místnosti nebylo zrovna vhodné k srdečnému rozhovoru a Kašis brzy litoval, že nepřikázal, aby vyšetřovaného přivedli do jeho pracovny, ale ihned se zarazil: O jaké srdečnosti by byla řeč ve vztahu ke zločinci, který byl zamíchán do případu s vraždou? Docela stačí stůl a dvě židle, zásuvka, do které zapne magnetofon, a popelník.

Ilmars vypadal lépe než včera, jako by s přiznáním shodil ze sebe těžký náklad a smířil se s nezbytností trestu. Když se člověk připraví na horší, pak se na každou okolnost zmírňující rozsudek dívá jako na šťastný dar osudu.

Kašis přistoupil přímo k věci.

„Když chcete, abych uvěřil, že nemáte nic společného s vraždou Ratniekse, musíte mi pomoci vysvětlit některé okolnosti.“

„Všechno, co bude v mých silách!“

„Začneme historií? Kdo vás přivedl do jachtařského klubu?“

„Dzintra. Jsme spolu něco jako vzdálení příbuzní. Mohl jsem jí být taky užitečný v jiné věci.“

„Stavební materiál?“

„Jo. A pak, když se dali na sbírání starého nábytku. Sehnal jsem pro ně secesní příborník a vyřezávaný stoleček na kávu ve stylu chippendale. Od známých, kteří odjížděli do ciziny.“

Konečně nějaký jasný fakt v mlze dřívějších dohadů! Konečný cíl cesty je ještě daleko, ale aspoň víme, jakým směrem se vydat.

„Ti, co prodávali, peníze nepotřebovali, že?“

„Samozřejmě, co by tam dělali s rubly?“ Grantsons potvrdil otázkou Kašisovo podezření.

„A co když ty rubly byly zlaté?“

„A jak by je převezli přes hranice? Ne, na to by hned každý přišel. Zato moji myšlenku mohl realizovat jen Bruno. Nejdřív se do toho nechtěl zaplést, ale pak ho Dzintra přemlouvala, aby přetavil jednu pětirublovku na snubní prsteny a z druhé udělal můstek. To byl ale jediný případ, kdy jsem se zúčastnil takového obchodu.“

„Pokuste si vzpomenout, Grantsonsi: Bruno se v té době už plavil na Salace?“

„Ne, co vás nemá!“ odpověděl Ilmars a ani okamžik přitom nezaváhal. „Salaca ještě nebyla vůbec koupená. Pamatujete si na Omegu? Tak při soutěžích Bruno plachtařil na ní a ve svém volném čase se projížděl na staré dobré Medúze.“

„Děkuji vám. Řekněte mi, Grantsonsi, máte nějaké známé, kteří by byli ochotni vám přinést balíček s prádlem a něčím k snědku?“

„Kdo by za mnou chodil?“ hořce se ušklíbl Grantsons. „Nikoho nemám.“

„Jasné. V takovém případě zajedu k Dzintře a řeknu jí to. Koneckonců je do jisté míry vaším dlužníkem.“

… Kašis odedávna nejplodněji přemýšlel doma. Doma si mohl dovolit svléknout sako, procházet se po celém bytě nebo si lehnout, zapnout rádio nebo si vzít do ruky knížku, aby se pobavil, nebo si vypít šálek silné kávy, aby se soustředil – zkrátka mohl se chovat podle své nálady v danou chvíli, mohl si dovolit některé zdánlivé poklesky, což ve službě nebylo možné. Proto přikázal šoférovi, aby ho odvezl do Jurmaly, kde zároveň také poobědvá. Ale už na zahradě pochopil, že se přepočítal – nikde neviděl Čomba, a to znamená, že někdo z domácích pustil psa do domu.

S tím by se ještě dokázal vyrovnat, ale ukázalo se, že k obědu přišli všichni a navíc ještě host, pozvaný Varisem

— Livie Traumanisová.

„Nedoufali jsme, že si vzpomeneš,“ usmála se radostně Regina a vytáhla ještě jeden příbor, „ráno jsi přece zapomněl blahopřát dceři k narozeninám…“

„Děkuji, tati!“ Rasma lhostejně nastavila otci tvář. „Večer vás vezmu všechny na svůj účet do restaurace. Matce přece stačí, že mě v bolestech rodila, proč bychom ji měli ještě nutit, aby se trápila v kuchyni?“

„V takovém případě máš právo na dárek,“ řekl Kašis, sáhl do kapsy a vytáhl malou kazetu s filmem… „Ačkoliv jsem nikdy nechápal, proč se jubilanti obdarovávají. Jako by příchod na svět byl jejich vlastní zásluhou.“

„Ukaž!“ natáhl ruku Varis.

„To nejde!“ sekla ho po prstech Rasma. „To je první a poslední porušení služební disciplíny ze strany našeho plukovníka.“

Teprve pak se Kašis obrátil k Livii, která se celou tu dobu neodvážila zvednout oči od talíře.

„Jsem rád, že vás vidím,“ řekl. „Umím si představit, jak vám asi je, ale věřte mi, ať je vám dneska sebevíc zle, jednou budete šťastná, že všechno takhle skončilo.“

„Rozumím, soudruhu plukovníku,“ ozvala se dívka a pokusila se převést rozhovor do humorné roviny. „Zdá se, že jste také zastánce trhání zubů. A společné máme ještě i to, že jsme oba přišli bez květin.“

„To se dá ještě napravit,“ zamíchala se vesele do rozhovoru Regina Kašisová a vytáhla zahradní nůžky. „Na počest takové události jsem ochotná obětovat i svoje nejkrásnější astry.“

Tak se stalo, že Kašis byl nakonec donucen rozvíjet chod svých myšlenek nahlas v přítomnosti plukovníka Linumse. Ten dokázal poslouchat a ani nejmenším hnutím tváře neprozrazoval svůj vztah – ani souhlas, ani své námitky.

„Dostal jste mě do nepříjemné situace,“ řekl, když Kašis zmlkl. „Pochválit a poplácat po rameni by přece znamenalo, že se pokládám za chytřejšího a zkušenějšího. A přitom se musím ještě hodně učit, zvláště od vás… Znepokojuje mě ještě jedna věc – vaše verze odpovídá klasickým principům trestního vyšetřování. Když se ukáže, že je pravdivá, budou profesoři připomínat tento případ v přednáškách, protože jsou v ní započteny všechny faktory – i ten, který hlásá „za vším hledejte ženu“, i žárlivost, i materiální stimul, i pomsta. Ale právě to mě také straší – je to příliš uhlazené. Promiňte mi, že se opakuji, ale doporučil bych vám, abyste nespěchal. V závěrečném stadiu libovolného případu skrývá spěch velké nebezpečí, a když se jedná o lidský život, musí člověk všechno desetkrát promyslet, než něco podnikne.“

„Kdyby to tak nebylo, copak bych se vám vnucoval s těmi otřelými pravdami a svými pochybami?“ Kašis mluvil neobvykle vyzývavým tónem. „Nemám také nejmenší chuť posadit za mříže člověka a pak se mu muset omlouvat: tak nám to, prosím, promiňte, stalo se takové malé nedorozumění. Asi jsem se měl tohoto případu včas vzdát a argumentovat tím, že jsou v něm zamícháni moji přátelé a známí. Koneckonců jsem měl plné právo zamítnout váš návrh. Ale teď už je pozdě, nemůžu ustoupit. Mám jedinou prosbu: dovolte mi ještě dnes jednat neoficiálně, bez prokurátora, bez protokolu, bez úředních svědků a provést ještě jeden kontrolní pokus, ke kterému si vezmu pouze poručíka Gorochova, ale také jen jako soukromou osobu.“

„Dobrá, považujte tento rozhovor za neexistující. Ale večer mi podáte hlášení o výsledku.“

„Není vyloučeno, že to může být i po půlnoci,“ upozornil Kašis.

„To nic. Dřív než ve dvě nikdy neusnu, zastaralá choroba pohraničníka.“

… Rozhovor s Gorochovem byl ještě kratší. Podle instrukce se objevil v montérkách. Z některých vojáků, ať jsou v civilu nebo v plavkách, čiší neustále důstojnické držení těla. Naštěstí se to netýkalo poručíka Gorochova. Mohl klidně hrát roli pomocného dělníka bez stálého zaměstnání, který je připraven za lahvičku udělat jakýkoliv melouch.

„Vzduch je čistý, právě jsem to prověřil. Máte k dispozici nejméně dvě hodiny. Když si vezmete můj vůz, klidně to stihnete. A pak – přímo do laboratoře. Máte nějaký dotaz?,“

„Úkol je mi jasný, soudruhu plukovníku.“

„Budu čekat, až mi zavoláte… Zlomte vaz!“

Kašis jednal na vlastní odpovědnost, jak slíbil Linumsovi. Neobjednal si ani služební motorový člun, ale vyžádal si od Šmitse kluzák z jachtařského klubu.

V přízemí Dzintřiny chaty svítilo světlo – toho si všiml již z dálky, ale nesnažil se přijet potichu. Naopak obrátky motoru ještě zvýšil. U břehu ho vypnul.

Dveře byly zpoloviny otevřené. Vešel do domu. Byl zapnutý televizor, na obrazovce běžel kreslený film, poskakovaly tam nějaké různobarevné stíny, k tomu veselá hudba, ale Dzintra seděla zády k obrazovce a skleslým pohledem se dívala do vyhaslého krbu.

„Čekala jsem tě, Edo,“ promluvila. „Už včera, když jsem našla tvůj vzkaz. Kdybys nepřišel, přijela bych zítra za tebou. Nemám už síly bojovat… Pronásledují mě přízraky.“

„Mohli bychom tomu říkat svědomí?“

Lhostejně pokrčila rameny. Ztěžka se zvedla a šouravou chůzí zamířila do kuchyně. Kašis šel za ní.

Jedny dveře z kuchyně vedly do malé komory, přes kterou se dalo projít do garáže. Tam byly také schůdky do sklepa. Dzintra otočila vypínačem a zavolala Kašise. Prostorné podzemí bylo rozděleno na jakési tři části. V první stál kotel ústředního topení, ve druhé bylo uhlí a ve třetí se nacházel proslulý „žampiónový záhon“. Zaujímal polovinu rozlohy domu. Až u stěny pod zamřížovaným větracím okénkem rostlo osm nepřirozeně jasných červených jiřin. Stálo tam také skládací lehátko. Chyběl jen pomník, aby si člověk připadal jako na hřbitově.

„Copak sis myslela, že se ten zločin může dlouho utajit?“ zeptal se krůtě Kašis.

„Taková myšlenka mě vůbec nenapadla. Já jsem jenom doufala, že najdu uspokojení v tom, že Bruno teď patří jenom mně a nikomu jinému. Nechtěla jsem ho zabít. Můžeš mi věřit nebo nemusíš, to mi je jedno.“

„Věřím ti, protože to odpovídá mé hypotéze.“ Kašis usadil Dzintru do lehátka a sám se opřel o zeď. „Ale přál bych si, abys mi to vyprávěla sama.“

Když se Kašisovi užuž zdálo, že se Dzintra nikdy nepřekoná, nakonec přece promluvila:

„Muž to asi nemůže vůbec pochopit. Klidně si žijete sami, ale obsahem našeho života je starost o jiné – o manžela, o děti, o vnuky. Často proklínáme osud, ale jinak prostě nemůžeme. Nejhorší je prázdnota. Prázdnota nejen v ložnici, ale v celém tom velkém domě a na zahradě. Kdyby člověk mohl alespoň na někoho čekat! Tentokrát jsem však věděla, že se Bruno nevrátí. Nikdy. Ani děti nemám, nemám jediného blízkého člověka, kterého bych si mohla k sobě vzít. K čemu je všechno tohle bohatství – ovoce, houby, zelenina? Pro sebe nepotřebuju nic. Starala jsem se jen kvůli Brunovi – aby byly v baru pořád cizí láhve a na stole speciality, aby sem mohl vodit své přátele ze všech konců světa a být hrdý na tento dům a na mne. Bez něho by můj život ztratil veškerý smysl. To by pak bylo nejlepší vztáhnout na sebe ruku. Ale cítila jsem, že k tomu nemám odvahu, ani teď to nedokážu skoncovat.

Na bále v klubu jsem najednou pochopila, že mám ještě nějakou šanci. Všimla jsem si, že Livie spočinula okem na tvém synovi. Ani si to možná sama neuvědomila, ale zkušená žena se nenechá ošidit. Potřebovala jsem jen získat čas a třeba by se všechno začalo znovu točit jako dřív… Věděla jsem, že čeká na Brunův návrat, proto jsem ho pozvala, aby si se mnou na rozloučenou dal koňak a do skleničky jsem mu nasypala prášek pro spaní. Ať se trochu pozlobí, pocuchá si nervy a vynadá mi – já bych každopádně před pětadvaceti lety poslala takového kavalíra ke všem čertům… Aby se můj plán podařil, vyběhla jsem z domu, vlítla na Salacu a jako blázen jsem tam převrátila všechno vzhůru nohama, rozřezala jsem dokonce i matrace, na kterých spali, vyházela jsem všechno ze skříněk.

Když jsem se vrátila, Bruno ležel jako dřív na lehátku, ale byl celý šedivý a už nedýchal. Doktora na ostrově nemáme, ale stejně by tady nebyl nic platný. Všechno ostatní pak nedokážu vysvětlit, jednala jsem jako náměsíčná, s jedním jediným cílem: Nesmějí mi Bruna vzít. Nikdo a nikdy! Vytáhla jsem plachty a pustila jsem nešťastnou Salacu po větru, aby si všichni mysleli, že se v opilosti utopil nebo něco takového, to už je jedno. Pak jsem při světle svíček Bruna pohřbila tady ve sklepě. Ještě jsem si říkala, že parádnější hrobku nikdo nemá. Sama jsem si vzala prášek pro spaní… Pak jsem ještě vynesla do zahrady půdu, kterou jsem vykopala, promíchala jsem jí s černozemí, přivezenou na sázení keřů.“

„To tě zničilo,“ řekl Kašis, když se přesvědčil, že Dzintra nemá v úmyslu pokračovat ve vyprávění. „Naši experti zjistili, že v černozemi je přimíchána půda z tvého houbového záhonu. Tím se také uzavřel kruh mých teoretických konstrukcí. A teď si poslechni, jak si já představuji skutečný průběh událostí, a pak se sama rozhodneš, co řekneš vyšetřovateli, kterému případ předám, a co budeš říkat u soudu… Ano, opravdu jsi nechtěla Bruna zabít. Tak nízko jsi ještě neklesla. Milovala jsi ho, ale také máš ráda zlato a ztratit jedno i druhé bylo nad tvoje síly. Bruno byl svým způsobem slušný muž, neměl v úmyslu dělit majetek, ovšem zlaté mince si vzal s sebou. To jsi zjistila před deseti dny, když tě Grantsons požádal, abys mu prodala pro nějaký jeho obchůdek zlatou Mikulášovu pětirublovku za cenu na černém trhu. Ukázalo se, že tajná skrýš je prázdná. V té chvíli jste oba pochopili, že mince jsou na jachtě, a oba jste se rozhodli jednat na vlastní pěst… Ano, nalákala jsi Bruna na poslední skleničku a namíchala jsi do koňaku prášek pro spaní. Nebyla to smrtelná dávka, ale Brunovi stačilo i to, protože měl alergii na léky a předtím vypil pořádnou dávku alkoholu. To jsi zjistila až po tom, co jsi marně prošťourala kajutu jachty. Tehdy jsi pochopila, že můžeš žít i bez Bruna a zlata. Chtělo se ti žít, zůstat za každou cenu naživu. Nechci hádat, jaké city tě přivedly k tomu, že jsi na Brunův hrob vysadila květiny, ale ve všem ostatním jsi jednala zcela chladnokrevně. Vystoupila jsi na jachtu, dojela jsi na ní k mysu na pravém břehu, odkud mohl vítr odehnat jachtu na moře, pak sis vymyslela bajku o tom, že Bruno odplul na jachtě ještě po vaší skleničce na rozloučenou. V noci jsi dost nešikovně upevnila na dveře od sklepa druhý zámek a bez ohledu na psí počasí jsi neodjela do Rigy. Koho by napadlo, že kvůli tomu, aby mohla hlídat úrodu nějakých zimních jablek, se může normální žena sama odsoudit k tomu, aby žila pod jednou střechou s nebožtíkem?“

„Eduarde, prosím tě!“

„Já tě také prosím – nic mi neříkej! Pracovní doba skončila a od pondělka jsem na neplacené dovolené. Můžu pro tebe udělat jedině to, že počkám, až si sebereš svoje věci, a odvezu tě na bezpečnost.“