Isaj Kalašnikov

Případ doktorky M.

I.

V místním hotelu, což byl vlastně dvoupokojový byt v dřevěném montovaném domku, bylo ke konci týdne zpravidla volno. Ti, co tu byli služebně, většinou ve čtvrtek nebo v pátek odjeli a správcová Agafja Platonovna začala uklízet. Trvalo jí to skoro celý den, protože už nebyla žádná mladice a navíc byla při těle. Na pořádek a čistotu si potrpěla. Když uklidila, nebylo nikde ani smítko.

I tento pátek odpoledne se Agafja Platonovna rozloučila s posledním hostem a dala se do úklidu. Převlékla ložní prádlo, umyla nádobí v kuchyni, vyklepala běhouny a zrovna se chystala na podlahu, když někdo zaklepal.

Byl to muž v tmavošedém kabátě a v černých semišových botách na mechovce. Postavil na zem kufřík nebo snad aktovku ze žluté kůže s parádními zámečky, pozdravil a zeptal se:

„Necháte mě tu přespat, matko?“

Agafja Platonovna z hosta pochopitelně neměla žádnou radost, a proto se zeptala:

„Přijel jste nadlouho?“

„To zatím nevím.“

Začal si odkládat a Agafja Platonovna viděla, že z úklidu zatím sejde. Nerada byla hostům na obtíž. Člověk si chce po cestě odpočinout nebo si potřebuje v klidu přečíst nějaká lejstra. Ačkoliv návštěvníci jsou různí. Někteří do půlnoci mastí karty a ráno nepospíchají z postele. Ale většinou tu lidí mají co dělat. Tenhle třeba, řekla si Agafja Platonovna, bude neposeda. Rychle si odložil a aktovku zakopl pod postel. „Máte tu telefon?“

„Nezavedli nám ho. Bude se stavět novej hotel.“ Agafja Platonovna se postavila do dveří a založila ruce na prsou. Když už nemůže uklízet, může si alespoň popovídat.

„Neznáte náhodou Věru Michajlovnu Miňkovovou?“ Před příjmením se trochu zarazil a vyslovil je nesrozumitelně.

„To jako myslíte doktorku?“

Radostně přikývl.

„Kdopak by ji tu neznal? A vy jste taky doktor? Ne? Tak to se tu chcete kurýrovat, ne?“

Agafja Platonovna si sedla na židli.

„Nejspíš ano.“ Víc nuceně než vesele se zasmál a dodal záhadně: „Třeba mě vyléčí z hlouposti.“

Agafje Platonovně se zdálo, že si host na doktorku moc dovoluje, a proto řekla:

„Když je to hloupost od narození, tak ji nevyléčí žádnej doktor.“ Pak si ale pomyslela, že se nehodí, aby s hostem takhle mluvila; ještě se urazí. „Věra Michajlovna je moc milá. Nemoc si nevybírá, přijde na mladýho jako na starýho. A k ní člověk může přijít třeba o půlnoci a hned mu dá medicínu i dobrý slovo. A kolikrát je dobrý slovo lepší než prášky nebo injekce. Můj Konstantin Danilyč někdy nasazuje na mladý, že jsou takový makový, zkrátka jiný než my. Ale já mu vždycky připomenu Věru Michajlovnu a hned je zticha.“

Host si sedl na postel, lokty si opřel o špičatá kolena, dlaněmi si podepřel tváře a koukal do podlahy. Agafja Platonovna se dívala na jeho vysoké čelo, řídnoucí vlasy a nasupené obočí a nevěděla, jestli ji poslouchá nebo ne. Nějaký divný člověk. Ptal se, tak má poslouchat. Proč se teda vyptával?

„No jo, tak si udělejte pohodlí. Já si zatím skočím domů.“ Ukřivděně vstala. Host vstal taky. Propadlé tváře, otlačené od dlaní, mu přímo hořely, černé, hluboko posazené oči se mu horečnatě leskly. Třeba si trochu přihnul? Ale ne, na to nevypadá…

„Uvidíte se dneska s Věrou Michajlovnou?“ zeptal se. „Proč? Jestli potřebujete, zajdu za ní do nemocnice.“

„Buďte tak hodná! Řekněte jí… Ne, nic jí neříkejte…“ Chvatně vytáhl z kapsy zápisník a propisku a rychle něco napsal. „Dejte jí tohle. Ale jen osobně. Každopádně. A rozhodně dneska.“ Vytáhl aktovku, zacvakal zámky a vyndal z ní bonboniéru, převázanou růžovou stužkou.

„To je pro vás…“

Agafja Platonovna schovala ruce za záda a ucouvla. „Co vás to napadá? Ani za nic si to nevezmu.“ Bonboniéra zůstala viset v napřažené ruce. Bylo vidět, že muž s odmítnutím nepočítal a upadl do rozpaků.

„Tak to sem dejte,“ řekla dost hrubě Agafja Platonovna. „Přinesu vám za to něco domácího.“

Z hotelu se kolébavou chůzí vydala rovnou do nemocnice. Počasí, od rána tak pěkné, se začalo kazit. Hladina Bajkalu, zaříznutá do modrého úbočí hor, zešedla. I nebe bylo šedé. Začalo krápat.

„Tak tím to bude, mění se počasí,“ řekla si skoro s radostí Agafja Platonovna. Poslední dobou jí často pobolívalo srdce. A dneska ji trápí od rána. To bude tím počasím. Žádná hrůza. Když je to počasím, pozlobí a zase přestane.

Uklidnila se a zase si vzpomněla na hosta. Divnej člověk. Ze všech stran si prohlédla bonboniéru. Musela stát hodně. Asi neví, co s penězma, když kvůli maličkosti takhle rozhazuje. Pořád ji přitahoval ten papírek, ráda by si ho přečetla. Ale přemohla zvědavost. To přece Věře Michajlovně nemůže udělat.

Agafja Platonovna právě docházela k nemocnici, když ze dveří vyběhla Věra Michajlovna. Zastavila se. „Jdete za mnou?“

„Ano, děvenko.“

„Něco se srdíčkem? Tak pojďte.“

„Ale ne, kvůli něčemu jinýmu. Kampak jdeš?“

„Domů, jdu se najíst.“

„Tak pojď. Stavíme se u nás, mám pro tebe něco na zub.“

„To jste hodná. Ale já musím doma nakrmit drůbež.“

„Děláš chybu, děvče. Všichni lidi jsou dávno po jídle a tys ještě neměla v ústech. A s tou drůbeží by sis taky měla dát pokoj.“

„Taky že dám,“ slíbila vážně lékařka a rychlá mrkla na hodinky.

„Máme novýho hosta,“ pospíšila si Agafja Platonovna. „Takovýho legračního. Tuhle mi dal bonbóny. Mám ti předat vzkaz, na.“

Věra Michajlovna v chůzi rozevřela lístek. Měla vysoké černé kozačky a krátký šedivý kabát. Šla lehce, Agafja Platonovna se za ní dívala se zalíbením. Usmívala se tomu mládí a svižnosti. Najednou se Věra Michajlovna prudce zastavila a sklonila se nad lístkem. Pak šla dál, ale pomalu a nějak nejistě. Bílý lístek se jí třepetal v ruce. Panebože, co když jsem jí přinesla špatnou zprávu, lekla se opožděně Agafja Platonovna.

Když se později doma věnovala domácnosti, každou chvílí se v myšlenkách vracela k Věře Michajlovně. Vlastně ji už dávno mateřsky litovala. Takovou nesnadnou práci měla a navíc se, jako každá ženská ve vsi, musela starat o hospodářství. Stavení chce svoje, to se nedá nic dělat. A oni chovají i prasata. Bůhvíproč. Jsou sami dva a žádný chudáci. Třeba chtějí našetřit na auto. Dneska lezou auta na mozek všem. Ale ten její chlap by měl mít rozum. Věra Michajlovna není žádná silačka. Ten její je v jednom kuse v tajze a nijak zvlášť jí nepomůže.

Ale za chvilku si Agafja Platonovna řekla, že to všechno bude jinak. Věra Michajlovna je hodná a milá a všechno chápe právě proto, že je taková jako všichni. Kdyby to byla nějaká fiflenka, co s chlapcem rejduje na všechny strany, asi by nikdy nebyla dobrá doktorka.

Ty myšlenky se Agafje Platonovně rojily v hlavě hlavně proto, že se nepodívala na ten lístek. Měla by sice špatné svědomí, ale na druhou stranu by zas věděla, jakou zprávu nese.

Konečně jí to nedalo a vypravila se do hotelu. Host chodil po předsíni a kouřil. U stropu se převalovaly mraky kouře a na okně stál popelník plný nedopalků. Zastavil se před Agafjou Platonovnou s netrpělivým a tázavým výrazem.

„Tady je ale nahulíno!“ zavrčela a vysypala popelník.

„Dala jste jí ten vzkaz?“ V očekávání odpovědi úplně strnul.

„Samosebou že jsem jí to dala.“

S úlevou si sedl do křesla a rozepnul si horní knoflíček u košile,

„Děkuju vám. Co na to řekla?“

„Co jste jí psal?“

„Ale nic zvláštního. Tak co řekla?“

„Coby řekla. Neměla čas nic vykládat.“ Agafje Platonovně se nelíbilo, jak se host vyhnul odpovědi. Sám by chtěl mít všechno jak na talíři, ale jí neřekne ani slovo. „Já jen koukám, jak je to v životě divně rozdělený. Někdo neví, co roupama dělat a jinej se zas může strhat.“

Nejspíš mu nedošlo, že to myslí 1 na něho, podíval se na hodinky, cvrnknul do sklíčka, zatvářil se trpitelsky a začal vytahovat další cigaretu. Najednou se znepokojil:

„Prší hodně?“

„Dost, a je zima. Znáte Věru Michajlovnu z dřívějška?“

„Ano.“

Agafja Platonovna počkala, zdali ještě něco nedodá, ale zůstal při tom „ano“. Zahalil se do kouře, seděl a mlčel.

Vytáhla z tašky balíček a položila ho v kuchyni na stůl.

„Tady máte něco k jídlu. Ať vám chutná. Čaj si můžete uvařit sám. Jen nezapomeňte vypnout vařič a nezapalte něco těma cigaretama. A když půjdete ven, zamkněte a klíč si vemte s sebou. Přijdu až ráno.“

Všechno to bylo nějaké divné. Ten člověk není ve své kůži. Možná, že ho trápí nějaká nemoc, a ona ho otravuje. Vyptává se a zlobí se na něj. Až teď odejde, bude tu sám.

Vrátila se ode dveří a řekla:

„Pojďte k nám. Zatopila jsem v lázni. Prohřejete se s mým dědkem a povečeříte s náma. Nebude vám aspoň smutno a nám bude taky veselejc.“

„Ne, ne, děkuju vám.“

„No, jak myslíte. Vnucovat se nebudu.“

II.

Nad lesem visely těžké a nehybné mraky. V žloutnoucím listí bříz vemlouvavě šuměl déšť. Na rozbahněné cestě plné propletených kořenů stály kalné louže a na jejich matném povrchu se dělaly kloboučky. Za stromy monotónně a lhostejně pleskal neviditelný Bajkal. Jeho dech jako průvan pronikal mezí stromy a rozhoupával větve ztěžklé deštěm.

„To je počasíčko,“ řekl Stěpan Miňkov.

Mluvil dost nesrozumitelně, protože měl rty ztuhlé chladem. Namáhavě vytahoval nohy z lepkavého bahna. Měl gumovky a nepromokavý plášť, který ho plácal do lýtek a ztěžoval mu chůzi. Vedle něho šel Timofej Pavzin. Byl o celou hlavu vyšší než Miňkov, ale teď se hrbil pod batohem. Řemeny se mu zařezávaly do nachýlených ramen, ale zdálo se, že tu tíhu nijak zvlášť nevnímá. Šel zvolna, stále stejným tempem, bahno pod jeho holínkami hlasitě mlaskalo. Z mokrých rozcuchaných vlasů se mu kouřilo. Stěpana mrazilo a píchalo ho v kříži.

„Psí počasí, povídám,“ řekl znova dotčeně. Pak se vztekle vysmrkal a opakoval: „Mizerný počasí.“

„No jo, nic moc,“ ozval se Timofej a lhostejně si koukal pod nohy.

Na jeho širokém obličeji nebylo ani stopy po únavě nebo špatné náladě. A Stěpan se, jako už tolikrát, podivoval jeho schopnosti snášet všechny nepříjemnosti a nepohodlí života v tajze s jakousi prvobytnou lhostejností. Sílu teda má… Ať si naložil cokoliv, nesl to. Funěl, potil se, ale neřekl si o pomoc a nepostěžoval si. „Nezakouříme si?“ zeptal se Stěpan.

Timofej se podíval napravo, nalevo.

„Darmo budem moknout. A domů je to coby dup.“

„Tak jo,“ řekl Stěpan. „Ukaž, pomůžu ti s batohem.“

„Ale dej pokoj. To není pro tebe.“

Stěpan se ušklíbl a s přehnaným obdivem řekl: „Copak ty, Timošo, ty jsi silák. Přímo buldozer.“ Stěpanovi se zdálo, že Timofej souhlasně přikývl, a tiše se rozesmál. Timoša je rád, když si lidi všimnou jeho siláctví, ale většinou se tváří, že se ho chvála netýká a že je řeč o někom jiném. Teď se prostě zapomněl. Ach jo, je to buldozer.

Ta nevinná legrace Stěpana trochu zahřála a šlo se mu teď snadněji. Ale za chvilku les prořidl a vítr od Bajkalu byl pronikavější. Mezi stromy se zaleskla šedá hladina, zčeřená zpěněnými vlnami. Ostrý vítr pronikal vlhkým oblečením a šlehal do obličeje. Stěpan si stáhl ztvrdlou kapuci pláště a zabručel:

„Už mi to leze krkem. Leje a leje. Taky by to mohlo přestat.“

Timofej zvedl hlavu, rozhlédl se, vdechl ledovou vlhkost a podíval se na louže.

„Ale nepřestane. Bude lejt nejmíň dva dny. Nebo taky začne sněžit.“ Vyčkávavě se podíval na Stěpana, bude-li s tím souhlasit nebo něco namítne.

Ale Stěpan mlčel. Timofej má na počasí čich jako zvíře. Není v stavu kloudně vysvětlit, z čeho soudí, že bude vedro nebo mráz. Tenhle cit Stěpan kdysi obdivoval ještě víc než kamarádovu výdrž. Chtěl být taky takový. Zapisoval si lidové pranostiky do zvláštního sešitku, znal jich hrozně moc a zkoušel podle nich typovat počasí, jenže z toho nic nebylo. Pranostiky mu nepomohly, protože mu chybělo to, podle čeho neomylně předpovídal počasí Timofej. Nejdřív mu to vadilo. Jak to přijde? Podvědomý cit musí ustoupit před rozumem a logickou úvahou, vycházející z mnohonásobných a letitých pozorování. Chtěl to dokázat sobě i Timošovi, ale nechal toho. V dnešní době to čichání po větru a hlava plná pranostik nemá cenu. Člověk si zapne tranzistor a hned ví, co ho v nejbližší době čeká. Když se to tak vezme, Timošův cit je dost překvapující, ale nic zvláštního. A tak je to skoro se vším. Naše století převrátilo minulé chápání věcí, ale lidi to často nevidí a pyšní se něčím, co už dávno nemá cenu. Trvají na něčem, co je přežité, drží se písku a prachu a namlouvají si, že je to žula.

III.

Ke vsi došli za soumraku. V oknech domků se přívětivě svítilo. Nad vchodem do obchodu se houpala žárovka s plechovým stínítkem a světlo poskakovalo po mokrých a zablácených schodech. Timofej zpomalil a díval se Stěpanovi do zad. Zajde do krámu nebo ne? Zašel. Kopnul do dveří a do tváří jim dechlo suché teplo a zvláštní směs vůní konzumu. Za pultem osaměle seděla prodavačka Klava. Hlavu v bílém čepečku měla nad hromádkou pomačkaných bankovek a perleťovými nehýtky proháněla kuličky počitadla. Pomalu, se zjevnou neochotou zvedla hlavu. Měla ustaraný a soustředěný výraz, ale rty se jí zachvěly a roztály v úsměvu.

„Co že jste tak promokli, mládenci?“ zalomila rukama.

„Ani nemluv. Není na nás nit suchá! A vymrzli jsme.“ Stěpan se opřel hrudníkem o pult. „Zahřej nás…“

„Ráda bych, ale sama bych potřebovala zahřát.“ Zasmála se a stiskla Stěpanovi koneček nosu. „Tak je to! A kde jste byli? Zase jste honili pytláky?“

„Ale ne. Dneska ne.“ Stěpan si pohybem hlavy setřásl kapuci a sundal si čepici s mosazným odznakem. „Byli jsme na rybách. Nemáš chuť na čerstvou rybu?“

„Jo, dala bych si.“

Timofej si sundal batoh a začal z něj vytahovat a skládat na pult velké okouny s pichlavými roztaženými ploutvemi. Skládal jednoho k druhému a čekal, kdy Klava řekne „dost“. A když řekla „co s tím budu dělat?“, přihodil ještě dva, pak pomalu batoh zapnul, sedl si do kouta na prázdnou bednu a rozepl si kabát i vestu. Tělo zalilo příjemné teplo a Timofej zavřel oči a přestal vnímat hovor Stěpana a Klavy. Seděl, vnímal jen teplo a těšil se na to, že se navečeří a napije. Stěpan koupí láhev, možná i dvě. Klava zavře krám a pozve je k sobě. Bydlí hned vedle, a budou sedět u stolu s bílým ubrusem a připíjet si broušenými skleničkami. Ta Klava je šikovná holka. Všechno má jaksepatří. Ke všemu se umí postavit, je veselá a lidi ji mají rádi. A je z města, od malička byla zvyklá na lepší život… Někdo se umí narodit.

Timofej vytáhl z kapsy cigarety a zápalky, zabalené do igelitu, a zapálil si. Po prvním šluku se mu trochu zatočila hlava a zakručelo mu v prázdném žaludku. Ale Stěpan s Klavou ještě mluvili. Začal je poslouchat. „Čekáš revizi nebo co?“

„A víš, že jsi vedle? Budu předávat krám.“

„Jak to? Děláš si legraci?“

„Ale vůbec ne.“ Klavina milá tvářička dostala přísnější výraz. „Nedělám si legraci. Jdu odsud.“

Timofej zneklidněl. Posezení u stolu s bílým ubrusem se nejspíš odkládá. A tuhle Stěpan stál pořád klidné a teď najednou přešlapuje, až mu pod nohama mlaská louže. Začal něco vykládat, mračí se, ale najednou do krámu vtrhla skupina mládeže a Stěpan zmlknul. Klava šikovně vážila potraviny a počítala peníze. Ruce pracovaly po paměti a ve tváři měla zamyšlený a odhodlaný výraz. Sotva lidé odešli, Stěpan poprosil:

„Pojď, půjdeme k tobě. Všechno to proberem.“

„Dobře, Stopo,“ souhlasila, „ale ne dneska. ( Musím to všechno spočítat.“ Položila ruku na hromadu bankovek a smutně a zároveň trochu provinile se usmála.

„Klavo, prosím tě…“

„Ale nepros mě. A jdi domů. Manželka tě už nejspíš čeká.“ V přivřených očích se jí krátce zajiskřilo.

Venku pořád pršelo. Na řídkých sloupech osleple mrkaly žárovky. Ze tmy se zlostně ozýval Bajkal. Timofej se sklesle táhl za Stěpanem. Že to ale dopadlo, aby to čert vzal. Co to Klavu popadlo? Teď aby mašírovali domů, zatápěli v kamnech a splichtili si něco k jídlu. Dříví je namoklé a kamna budou kouřit.

Ve Stěpanově domě se nesvítilo a na dveřích byl zámek. Věra Michajlovna se asi ještě nevrátila. Dělá v nemocnici a někdy je tam až do noci.

Stěpan otevřel, první vešel do domu a mlčky se začal svlékat. Timofej vytáhl z batohu kus igelitu, rozložil ho na podlaze a začal do něj skládat ryby. Udělal dvě hromádky a zeptal se:

„Kterou chceš?“

„To je jedno,“ ozval se lhostejně Stěpan.

Svůj podíl z úlovku si Timofej dal zase zpátky do batohu a Stěpanovu Část odnesl v igelitu do síně. Dělal to všechno pomalu, na něco čekal. Stěpan si oblékl viněnou teplákovou soupravu a učesal si zmoklé vlasy. Měl je prořídlé, prosvítala mu růžová kůže a Timofej si smutně pomyslel: „Jo, kamaráde, za rok za dva budeš plešatej.“

„Tak já jdu, ) o?“ zeptal se a samou lítostí, tentokrát k sobě samému, mu až přeskočil hlas.

„Ale Jen se svlíkni, Timocho.“ Stěpan postavil čajník na vařič. „Zahřeješ se trochu, a pak půjdeš.“ Stoupl si k oknu a opřel se o rám. „To je tma tmoucí… A leje a leje. Myslíš, že je to nadlouho?“

„Určitě,“ potvrdil radostně Timofej a rychle si svlékal ztuhlý plášť do deště.

Z domácky předoucí lednice Stěpan vytáhl nasolenou rybu, slaninu a pořádný kus domácího salámu. Zamyslel se, poškrábal na čele a přidal načatou láhev vodky.

„Šoupnem si jednu, Timocho. Je tu nějak smutno.“

Nalil vodku do skleniček. Vypili je do dna. Timofej si hlasitě vzdychl a zajedl to chřupavou kůrkou chleba. To je něco. Tělem se mu rozběhlo teplo a pocítil k Stěpanovi příliv lásky a vděčnosti.

„Jo, Stěpane, ty seš člověk! To se nedá nic dělat…“ Přemíra citů se nedala vyjádřit slovy. Timofej nešťastně zmlknul a dal se do jídla, ale nevyjádřené city ho trápily, a tak položil vidličku. „Říkám ti to upřímně. Seš chytrej. A taky si dobře žiješ.“ Rozhlédl se po kuchyni, ukázal na lednicí, na naleštěné hrnce a na sklo v příborníku. „Ale já si tak taky budu žít, uvidíš.“

Stěpan se kysele usmál nebo snad zašklebil.

„Teda jako…,“ přišel do rozpaků Timofej. „Já nemám barák ani ženskou.“

„Taky budeš mít barák, nefňukej.“

„Já nefňukám. Jen tak přemejšlím. Teprve teď do všeho vidím. Chci mít barák jako ty, ale každou ženskou bych si nevzal. Jen Marijku.“

„Namluvím ti Marijku, buď bez starosti,“ řekl dost hrubě Stěpan, který dneska zřejmě neměl náladu na rozjímání.

Jenže Timofej si chtěl popovídat. Vždycky se mu moc ulevilo.

„Ale Já si, Stěpane, dělám starosti. Je to mladá holka a pěkná! A ten můj ksicht…,“ přejel si dlaní po obličeji.

„Chytrá ženská nekouká na ksicht.“

„No, nevím,“ řekl Timofej a zamyslel se.

Nejspíš to tak bude, že ksicht není všecko. Tuhle Stěpan je skrček, a kam to dotáhl Doktorka si ho vzala. A Klava ho má taky ráda. Něco v tom Stěpanovi bude a ženský na to mají nos. Jen jestli to má taky on, Timofej?

Na vařiči zabublal čajník.

„Udělej silnej čaj,“ řekl Stěpan, „já skočím pro malinovou zavařeninu.“ Zaštrachal na polici, kde byly vždycky klíče od spíže a zavrčel: „To je hrozná ženská, nikdy nic nedává na místo…“

Timofej nasypal do čajníku půl balíčku indického čaje a vdechl jeho těžkou vůni. Čaj má něco do sebe. Ale trochu vodky by taky neškodilo. Podíval se na Stěpana. Ten pořád hledal klíč. Šel do předsíně a hrabal v kapsách manželčina kabátu. Se svazkem klíčů vytáhl i přeložený papírek. Rozložil ho a přečetl si, co na něm bylo napsáno. Zachmuřil se a pak zčervenal. Papírek zmačkal a hodil na zem. Na zavařeninu zapomněl. Timofej chtěl začít řeč, ale Stěpan ho neposlouchal, zíral tupě před sebe a kousal si bledé rty.

„Já třeba skočím ke Klavě pro flašku, co říkáš?“ zeptal se Timofej.

„Cože?“

„Že skočím pro flašku…“

Stěpan mrknul na zmačkaný papírek.

„Ne, už je pozdě.“

Timofej se podíval na hodiny – táhne na devátou, to že je pozdě?

Stěpan lístek zvedl, ještě jednou si ho přečetl, uhladil ho, dal si ho do kapsy a začal se rychle oblékat.

„Jdu naproti Věře, nerada chodí za tmy.“

IV.

Zatímco Agafja Platonovna vařila, rozpálily se pláty na kamnech do ruda a v místnosti bylo horko.

U stolu seděl v tričku rozpařený lázní i pálenkou Konstantin Danilyč a její syn Jefim, který byl s lety čím dál tím víc podobný otci, soused a kamarád Danilyče Kuprian Gavrilovič. Ten byl taky po koupeli a na jeho do modra vyholené lebce se leskly krůpěje potu jako rosa na zelné hlávce. Snacha Marie s hlavou v ručníku pila čaj z misky a vrhala na Jefima varovné pohledy. Ale Jefim už překročil mez, kdy se ženy bál, a jejích pohledů si prostě nevšímal. Agafja Platonovna u stolu skoro neseděla, zvolna proplouvala kuchyní a pokojem, doplňovala na stole jantarové ryzce a bílé hříbky v octě, nosila na stůl chřupavé sladkokyselé okurčičky v nálevu, který byl jejím tajemstvím, okouna obloženého kolečky cibule a měla radost, že hostům chutná a že je má, zaplať pánbu, čím pohostit. Už ji to věčné pobíhání a vedro u kamen dost unavovalo a mohla říct Marii, aby ji zastala, ale obsluhovat hosty ji těšilo.

Otevřela troubu, vytáhla pekáč se syčící pečení, přeložila maso na mísu, posypala je koprem a sušeným česnekem, zalila šťávou a opatrně mísu postavila doprostřed kulatého stolu.

Konstantin Danilyč nalil do sklenek pálenku a všichni si připili. Agafja Platonovna nepila, jen se rty dotkla sklenky a řekla:

„Nevšímejte si mě a pijte. Ta pečeně si o to zrovna říká. Maso přines Jefim. Děkuju, synáčku, že na nás pamatuješ.“

Pečeně, to bylo vidět, všem chutnala. Jen Konstantin Danilyč maso pořád nějak očichával a pak se zeptal:

„Neporazils bejčka?“

Jefim něco odpověděl s plnou pusou.

„Ba ne, to nebude bejček, spíš Jelen, co říkáš, Kupriane Gavriloviči?“

„Jistě. To se nedá splést s jiným masem.“

„Tak co, dáme si ještě jednu,“ sahal Jefim po láhvi. „Abysme to maso dobře vychutnali…“

Agafja Platonovna si povzdechla. Syn už asi překročil 1 tu druhou mez. Teď se už nebude bát vůbec ničeho, bude se jen hádat a nadávat.

„Počkej, Jefime,“ Konstantin Gavrilovič mu vzal láhev z ruky a postavil ji o kus dál. „Koukám, že si pořád nedáš pokoj. Zase chodíš s flintou?“

„A nemůžu snad?“ zašklebil se Jefim.

„Bože na nebesích,“ povzdychla si Agafja Platonovna. Děda se zase rozpálí. Kdyby ten Jefim aspoň mlčel, ale to ne, musí se naparovat.

„Tak ty ses naplatil málo pokut, troubo jeden!?“ Děda tvrdou pěstí bouchl do stolu. „A nedáš pokoj! Pořád budeš dělat škodnou a já se na to mám dívat?“

„Nech toho, táto. Jelena jsem složil na povolení. A vůbec. Starej se o svý stromečky. Zvěř má pod palcem Sťopka Miňkov. Aby ho husa kopla!“

„Co to zas meleš, trdlo jedno!?“

„Nech kluka na pokoji, Danilyči,“ zastal se Jefima Kuprian Gavrilovič. „Dávno Jsi lovu nechal, tak se ti to mluví. Co maj říkat lidi, co Jsou v tajze pořád a pro který Je lov všechno? Teď Je v lese prostě moc rušno. Dřevaři vykáceli lesy na padesát verst daleko, ptáci nemaj potravu a zvěř z toho rámusu utekla za dalších padesát verst. Ale to není všechno. Z nejlepších revírů udělali rezervaci a dali JI hlídat tomu Stěpanovi. A co mám dělat Já, když jsem od malička zvyklej chodit na lov?“

„Měli by zavřít dřevozpracující podnik a vyhodit Miňkova,“ řekl Konstantin Danilyč. „Abyste si s Jefimem mohli lovit co hrdlo ráčí.“

„A Já Stěpanovi stejně Jednou utrhnu hlavu,“ uhodil Jefim pěstí do stolu.

Agafja Platonovna si k němu sedla a pošeptala mu: „Jefimuško, Jdi se trošku nadejchat vzduchu. Je tu vedro k zalknutí. Zakuř si v síni. Ale vem si kabát, ať se nezachladíš.“

„Ty Jsi ale podšívka, mami. No dobře, provětrám se trochu.“

Jefim vyšel z místnosti. Agafja Platonovna otevřela dokořán okna do ulice.

Ozvalo se šumění deště a do pokoje zavanul vlhký chlad. Agafja Platonovna přichytila poletující záclonky a sedla si ke stolu. Chlapi si dali Ještě po sklence a hádka byla zažehnána. Marie podala čaj a začalo se mluvit o všeličems. Agafja Platonovna zrovna chtěla říct Marii, aby zavolala Jefima. Ještě se tam, nedej bože, nastydne. Ale v tom okamžiku sebou trhla, protože uslyšela krátký hlasitý zvuk. Zdálo se jí, že někdo v síni upadl. Ale chlapi se otočili k oknu. Z deštivé tmy se ozval výkřik.

V.

Terénní auto, zacákané blátem od kol až po plátěnou střechu, se vyplazilo z polní cesty na silnici a svižně zamířilo k okresnímu městu.

„Za chvilku jsme doma.“ Řidič s očima upřenýma na silnici si strčil mezi zuby cigaretu, zapálil si a spokojeně zamručel.

Alexej Antonovič začal rozhánět kouř rukou.

„Taky to nemůžeš chvilku vydržet. Kuř si doma, když tě to tak baví.“

„To je přece zvláštní příležitost. Myslel jsem si, že ta objížďka bude náš konec. Že tam zůstanem viset třeba i přes noc. A to je zejtra sobota! Teď je všechno v ažůru. Vykoupu se, dám si jedno pivko a skočím ke tchyni na návštěvu.“

„Co ty máš taky v hlavě. Mysli na něco rozumějšího. Kdyby sis radši, dokud nemáš jiné starosti, dělal nějakou školu!“

„To slyším pořád. A kdo vás pak bude vozit, až budou všichni študovaný? A pak, mě baví točit volantem. Až se budu chtít stát filmovou hvězdou, půjdu na školu.“

„Podívejme se, až budeš chtít, půjdeš na školu. No, herec z tebe nebude, to nestačí jen chtít. Taky bys musel mít talent.“

„No talent není na škodu. A proto je lepší dobře řídit auto než například dělat mízernýho opraváře.“

„A je to,“ mrknul Alexej Antonovič na Voloďu a zmlkl.

Už se mu nechtělo rozvádět tohle téma. je přece nabíledni, že Voloďa nemá pravdu. Někdy se člověku může zdát, že už má všechno, po čem toužil, a že si nemusí dělat starosti o budoucnost. Ale to je omyl. A člověk za to pak kolikrát draze platí. Voloďa to ještě neví. Myslí si, že to, co ho baví teď, ho bude bavit pořád. Ale většinou to tak není. Lidská přání se mění. On sám například dřív rád chodil na lov. V lese a u jezera byl každou neděli a každou dovolenou. A poslední dobou ho to nějak přestalo bavit. Tentokrát se vypravil na kachny spíš ze zvyku. Seděl v rákosí, poslouchal, jak šumí, střílel na létající hejna, ale radost z toho neměl. A navíc začalo pršet. Sotva se Volodi dočkal.

Auto projelo slabě osvětlenou ulicí a zastavilo u dřevěného patrového domu. Alexej Antonovič si hodil přes jedno rameno batoh se skromným úlovkem a přes druhé pušku v pouzdru.

„Tak zas v pondělí, Alexeji Antonoviči?“

„Ano, v pondělí.“

V oknech bytu se nesvítilo, ale Alexeje Antonoviče to nepřekvapilo. Manželka pracuje ve večerní škole a teď zrovna učí, a syn asi někde lítá s kamarády. Měl by toho rošťáka trochu usměrnit, nebo mu za chvílí přeroste přes hlavu.

U dveří shodil pušku a batoh, svlékl si mokré šaty a hned šel do koupelny. Dokud mu natékala do vany * voda, zavolal na oddělení. Dozorčí ho poznal po hlase a bodře vyrazil:

„Zdravíčko, soudruhu kapitáne.“

„Děje se něco?“

„Nic, soudruhu kapitáne.“

„Vůbec nic?“

„No jen tak něco malýho. Uklízečka z družstva zmlátila starýho.“ Podle hlasu bylo slyšet, že se dozorčí směje. „Pořádně mu to nandala.“

„Co je na tom k smíchu?“

„Nic, soudruhu kapitáne. Když pak ten chlap vystřízlivěl, řek. že to měla udělat už dávno. Prej má ženský od rány rád.“

Zatímco Alexej Antonovič telefonoval, stoupala mu od chodidel ke kolenům těžká únava a předzvěst bolesti. V lese si uhnal revmatismus a teď stačí, aby prochladnul a už ho trápí dloubavá bolest. Škoda, že radši nešel do lázně.

Voda ve vaně byla sotva teplá, tam se neohřál a nohy ho už bolely pořádně. Teď mu to nedá pokoj ani ve dne ani v noci.

Ta bolest, která vlastně ještě nebyla nijak zlá, ho rozčilovala. Vylezl z vany a v duchu nadával topiči v kotelně. Dostal chuť na horký čaj a zamířil do kuchyně, ale pak si uvědomil, že žena není doma a že si musí čaj i večeři vařit sám. To je taky otrava, nemohla si najít jiné zaměstnání. A kluk taky. Místo, aby čekal tátu, někde lítá. Na úkoly jistě ani nesáhl.

Alexej Antonovič zapnul televizi a sedl si do křesla. Špatná nálada mu bránila vnímat program, a tak mu míhání lidí na obrazovce připadalo nesmyslné. Teď si vzpomněl, že dozorčí nepodával hlášení, ale vykládal si s ním jako s kamarádem. To se mu musí zarazit.

Byl si vědom, že to Jsou malichernosti, ale neměl chuť v takovém stavu myslet na něco vážnějšího. Není Voloďa, aby se k životu stavěl lehkomyslně. Má na krku čtyřicítku. A jeho spolužáci, tedy alespoň někteří z nich, Jsou dneska majory a plukovníky a sedí na slušných místech. Člověk je potká a stydí se říct, že trčí pořád ve stejném okrese. Za to si ale může sám. Nestaral se včas o postup, říkal si, že si ho nahoře všimnou sami a odmění jeho snahu a píli. Ale kdepak! Když to takhle půjde dál, bude tu trčet až do penze.

V tomhle hnízdě se nikdy nic neděje, Člověk nemá na čem ukázat schopnosti. Je to prostě začarovaný kruh: abys dostal velký případ, musíš na sebe upozornit a abys na sebe upozornil, musíš mít případ. To ví už dávno. Ale co z toho, že to ví?

Alexej Antonovič cítil, že na něho doléhá trudomyslnost, a tak vytáhl z batohu dvě velké kachny a řekl si, že připraví parádní večeři. Ale kachny se musí škubat, opálit, vykuchat a umýt. Dal je tedy do lednice a zase si sedl do křesla. Přišel syn a vesele pozdravil. Bundu měl mokrou, boty obalené blátem.

„Tak co? Běháš si? Bavíš se?“ A tvrdě nařídil: „Žákovskou!“

Prohlédl si známky a pocítil skoro zklamání, že tam nebyly ani čtyřky ani trojky. Přiznal tedy velkomyslně: „No, ujde to.“ A zavřel žákovskou knížku. „Ale stejně bys mohl mít samé jedničky. Kdybys ovšem miň lítal a víc se učil.“

„Já se učím.“

„Nevykládej. Vidím, Jak se učíš. A ty se potřebuješ učit, aby z tebe něco bylo.“

Zazvonil telefon. Alexej Antonovič prudce zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Tady poručík Batorov. Promiňte, že ruším, soudruhu kapitáne. Ale Je to moc nutné. Dělám už celý rok.“

„A co z toho plyne?“

„Chtěl bych si od zítřka vzít dovolenou.“

„Batorove, ty máš pořád něco extra. Nevíš, jak se to dělá? Potřebuju písemnou žádost o dovolenou.“

„Máte ji na stole pod sklem. Napsal jsem ji už včera.“

„Jo, včera. Ani inkoust na ní nezaschl a ty už to honíš. Copak nechápeš, že tvoje osobní přání musí být v souladu se situací? Podívej se, náčelník kriminálky odjel na školení a nový ještě nepřijel. Máš ho zastupovat ty. A když půjdeš na dovolenou, budu to mít všechno na krku já. Promluvíme si v pondělí.“

„Alexeji Antonoviči,“ žadonil Batorov, „mám někam jet. Moc by mě mrzelo, kdyby z toho sešlo.“

Měl by Batorovovi v klidu vysvětlit, že je to přinejmenším lehkomyslnost. Ale ten teď nic nepochopí. A není sám. Lidi, co mají tyhle věci chápat, se často k náčelníkovi bezpečnosti ze zapadlého okresu chovají ironicky a dívají se na něj svrchu, protože ho mají za darmošlapa. Nechápou, že takový náčelník má pod sebou dva tři lidi a celou práci dělá vlastně sám. To každý nesvede.

Mlčení už trvalo trochu dlouho a Batorov se připomněl:

„Alexeji Antonoviči!“

„Dobře, já tě pustím. Ale pamatuj si, Batorove, že příště budeš žádat o dovolenou dřív, než někam pojedeš. Jasný?“

„Jasný!“ vykřikl nadšeně Batorov. „Děkuju, Alexeji Antonoviči.“

V jeho hlasu bylo tolik klukovské radosti, že se Alexej Antonovič ušklíbl a pomyslel si: „Ať si jede, zvládnu to sám.“

Seděl u stolku s telefonem a masíroval si kolena. Nechtělo se mu vstávat. Dloubavá bolest se v kolenou usadila natrvalo. Sakra! A tu večeři aby si taky dělal sám. Řekl synovi:

„Oloupej brambory, já si vyčistím pušku.“

Radši to měl udělat naopak. Kluk se o pušku stará rád a nenávidí kuchyňské práce. Ale ať, to mu patří. Aby syn pochopil, že to má za trest, zeptal se ho: „Nemyslíš si, doufám, že sis to nezasloužil. Za to, žes lítal v lijáku?!“

„Já Jsem nelítal. Byl jsem u Sasky a ten bydlí na druhým konci ulice. Pomáhal jsem mu s úkolama.“

„To ti nařídila učitelka?“

„Ne, Šaška mě o to poprosil. A je to kamarád.“

„Kamarádům se má pomáhat. Ale to si to neumí udělat sám? Nejspíš se flákal, co?“

„Čtrnáct dní nebyl ve škole, ležel.“

Zase zazvonil telefon.

„Soudruhu kapitáne!“ Hlas dozorčího byl napjatý až rozdrnčel sluchátko. „Vražda!“

„Cože?!“

„Vražda. Právě volali z vesnice. Někdo zastřelil doktorku Miňkovovou.“

VI.

Míša Batorov domluvil s náčelníkem, stoupl si doprostřed pokoje a vesele zatřepal hlavou. Měl takovou ohromnou radost, že se mu chtělo udělat něco zvláštního. Rozhlédl se. Všechno kolem bylo všední – podlouhlý pokojík s různě posbíranými židlemi, polička na knihy, železná postel s erární dekou, okno bez záclon a závěsů – a ze všeho přímo čišela staromládenecká neútulnost. Míšovi nepadlo do oka vůbec nic. Tak si pro potěšení udělal stojku a obešel pokoj po rukou. Nebylo to sice nic zvláštního, ale udělalo mu to radost. Navíc se mu tím vrátila schopnost více méně logicky myslet. A tak ho napadlo, že se třeba raduje předčasně. Dovolenou má v kapse, jenže každou chvíli mu má zavolat Soňa Darovová. Třeba jí do toho něco přišlo. Co pak s dovolenou?

Soňu vlastně moc nezná. Loni v zimě se v okresním kulturním domě chystali k přehlídce lidové tvořivosti. Soňa jako dopisovatelka mládežnických novin přijela, aby napsala o místních ochotnících. Bavila se s mnoha lidmi, mezi jinými i s Míšou Batorovem jakožto s gymnastou okresního formátu. Tehdy si jí ani moc nevšiml. Pamatoval si jemně řezané rty a trochu výsměšné, pozorné oči za hranatými brýlemi. Její článek ho zklamal. Měla ve všem pravdu, ale bylo to nějak moc věcné. Možná že jí křivdil. Odjakživa si lidí od pera vážil (sám tajně psal básně), a proto snad od Soni čekal něco mimořádného.

Na jaře se vypravil do města. Když všechno vyřídil, procházel se jen tak po ulicích. Na náměstí se zrovna konal knižní trh. U dlouhých pultů bylo plno lidí. Opodál, za malými stolky, seděli místní spisovatelé a s úsměvy napravo nalevo rozdávali autogramy. Mezi nimi Míša zahlédl i Soňu. Podepisovala knížku jako dlaň v kytičkované vazbě. Batorov si tu knížku koupil. Bylo na ní vytištěno: S. Darovová, Rosa v trávě. Zahnul do parčíku, sedl si na lavičku a začal knížku pročítat řádek po řádku, jako by v ní chtěl objevit nějaký podvod. Čekal, že verše budou jako ten článek – suché, věcné a racionální. Ale brzy na svou předpojatost zapomněl. Z básní na něho zavonělo chvojí a jarní pupeny, zabublal potok v březnovém sněhu a zašuměly pšeničné klasy. Všechny ty barvy, vůně a zvuky od dětství důvěrně znal a nevyvolávaly v něm nijak zvláštní pocity, protože byly všední. Básně jim ale nějakým tajuplným způsobem vrátily prvotní vzrušující svěžest. Když knížku dočetl, řekl si rozpačitě a smutně: „Jo, kamaráde, takhle to nikdy nenapíšeš.“

Počkal si, až dav u stolků prořídl, šel k Soně a mlčky před ní položil knížku. Soňa na něho mrkla, rychle načmárala kudrnatý podpis, datum a růžovým nehtíkem mu knížku přistrčila zpátky.

„Vy se na mě nepamatujete?“ zeptal se jí zaraženě.

Zvedla hlavu. Měla nechápavý a zároveň pozorný pohled.

„Nepamatujete,“ řekl skoro dotčeně a vzal si knížku.

„Počkejte.“ Položila pero a opřela se, aby si ho lépe prohlédla. „Už si vzpomínám. Nenapovídejte mi. Vy jste od bezpečnosti? Gymnasta?“

Přikývl.

„No, tak vidíte,“ zaradovala se. „Kdybyste byl v uniformě, hned bych vás poznala. V civilu vypadáte jinak.“

Ještě v něm doznívala hudba jejích veršů a bolelo ho srdce z vlastní nemohoucnosti, ale Sonino povídání nějak zkrátilo vzdálenost, která je od sebe dělila a která se mu před chvílí zdála nepřekonatelná. Začalo se mu vracet sebevědomí.

Auta odvážela knihy, náměstí plné papírů se vylidňovalo a tahle všední situace mu taky pomáhala nabýt znovu jistoty.

Spisovatelé si v hloučku živě povídali a někdo se Soni zeptal:

„Soněčko, Jdeš s námi na oběd?“

Míša ji nepustil ke slovu a rychle řekl:

„Já jdu taky na oběd a zvu vás.“

Podívala se na kolegy, pak na něho a zřejmě byla na rozpacích.

„Nerozmýšlejte se,“ poprosil ji. „Nám se nemá odporovat.“

„Ano?“ zeptala se ho vážně, ale hned se rozesmála a zamávala spisovatelům: „Jděte sami.“

Obědvali v restauraci Selenga. Míša byl ještě nějakou dobu rozpačitý, vrtěl se na židli a hodně a zbytečně mluvil. Ale pak si vzpomněl na knížku, vytáhl ji z kapsy a zalistoval v ní.

„Pěkná knížka.“

„Myslíte?“ zeptala se nedůvěřivě a zároveň trochu jízlivě.

„Ano, pěkná. Ani se mi nechce věřit, že jste ji napsala vy.“

„No to je poklona!“ překvapila se.

„Četl jsem i váš článek. To se nedá srovnat.“

„S tebou se člověk skutečně nenudí. Myslela jsem si, že mě zve ctitel, a zatím mě nalákal kritik. Ale to srovnávání si odpusť.“ Důvěrně mu sáhla na rukáv. „Novinařina a poezie se nedá srovnávat. Když básník píše pro noviny, je jako umělecký řezbář, který poráží stromy.“

„Já jsem si myslel, že slova jsou tam i tady,“ poklepal po knížce, „a stejná. Když je používá někdo, kdo má talent…“

„A co je to talent?“ přerušila ho. „Člověk může být nadaným novinářem, básníkem, nebo může mít talent na chytání zlodějů, ale většinou ne na všechno najednou.“

Servírka jim přinesla víno a moučník.

Zvedl skleničku.

„Tak na vaši knížku. A abyste toho ještě hodně napsala.“

„To je důvod,“ souhlasila a podívala se na knihu. „To je moje první věc. Ani tomu nemůžu uvěřit. Obchází mě hrůza a přitom mám radost. Jako v horečce.“ Pak se najednou zastyděla a zeptala se: „A proč jsi, prosím tě, šel k bezpečnosti?“

„Kvůli knoflíkům. Odmala mám rád lesklé knoflíky.“

„A mně maminka říkala: „Nech toho, nezlob, nebo na“ tebe zavolám strážníka a ten ti dá!“ Podívala se na něho s omluvou, ale ne opravdovou, jen takovou na oko a škádlivě se zeptala: „Ty jsi vážně u bezpečnosti?“

„Ale jistě,“ odpověděl s hranou horlivostí. A bez souvislosti se zeptal: „Nedáš mi svůj telefon do práce a domů?“

„Bože, i tu bezpečnost zajímá jen tohle!“ V hlase jí zaznělo nefalšované zklamání. Pak si uvědomila, že to trochu přehání, a dodala: „jestli se nemýlím, bezpečnost si umí sama najít každé číslo.“

„Ale já jsem přece jen z vesnice.“

Na ten telefon se pochopitelně ptát neměl, to si mohl odpustit. Pak jim nějak vázla řeč. A později si stejně její číslo našel v seznamu. Dlouho se nemohl odhodlat, ale jednou si dodal odvahy a zavolal jí. Soňa se vůbec nepřekvapila a mluvila s ním jako se starým známým. Poprosil ji, aby se podívala na básničky, které píše jeho kamarád. Soňa si ty věci přečetla a dost tvrdě je zkritizovala, ale pochválila i pěkné verše. Udělalo mu to radost. Od té doby jí vždycky, když byl ve městě, volal, chodil za ní do redakce a jménem ostýchavého kamaráda jí nosil nové básně. A nedávno mu zavolala a řekla, že má v plánu napsat vyprávění o vztahu člověka a přírody a chce si vyjet do terénu na takové dva týdny. Doufala, že jí pomůže při sbírání materiálu. Kdyby snad nemohl, jela by jinam. Míša křičel do sluchátka:

„Přijeď!“ A aby nepochybovala o jeho možnostech, dodal: „Já mám zrovna dovolenou a vůbec nemám co dělat.“

Měl totiž jednu takovou milou vlastnost, že rád předbíhal událostem. A jak by před Soňou vypadal, kdyby mu Alexej Antonovič dovolenou nedal. Ale všechno dobře dopadlo. Každou chvíli Soňa zavolá a řekne, kdy ji má čekat. Jen aby si to nerozmyslela! Netrpělivě přecházel po pokoji, pokukoval po hodinách i po telefonu. Pak telefon zazvonil. Jenže místo Sonina hlasu se ve sluchátku ozval bas vyšetřovatele Zykova:

„Co zrovna děláš?“

„Ale sedím u telefonu a čekám na jeden hovor. Takže mi neblokuj telefon. A pak mám dovolenou.“

„Hele, víš co, nech toho hlídání telefonu a už ať jsi u mě. Okamžitě! Mám pro tebe novinu – narodila se mi dcera. A je to kus, má tři kila šedesáti“

„To ti gratuluju. Ale nemůžu přijít, promiň, Ivane.“

„Zbláznil ses nebo co? V kuchyni lítá tchyně, vodka je na stole. Tak sebou mrskni.“

„Dobře, za půl hodiny jsem u tebe.“

Míša doufal, že Soňa během půlhodiny přece jen zavolá. Aby nějak zabil čas, řekl si, že si zkusí nový oblek. Převlékl se a vzal si moderní strakatou kravatu. Oblek mu seděl dobře. Jako každá nová věc byl trochu těsný, ale na to si člověk zvykne. Nakrucoval se před zrcadlem. Kudrnatá hříva, vysedlé lícní kosti a trochu šikmé oči, opálená pleť… je prostě fešák.

Telefon! Konečně Soňa. Řekla, že přijede prvním ranním autobusem. Sotva zavěsil, zazvonil telefon znova.

„Poručíku Batorove, okamžitě se dostavte na oddělení!“

Sotva Alexeje Antonoviče poznal. Rozčileně strhl z věšáku kabát a vyběhl z domu.

VII.

Ivan Zykov byl na svých osmadvacet dost při těle. Měl kulaté červené tváře, na hladkém krku se mu dělaly faldíky a světlé řídké vlasy měl kolem hlavy jako svatozář. Blahosklonně se usmíval, kroužil kolem prostřeného stolu a urovnával příbory a ubrousky. Měl neohrabanou, tvrdou chůzi, nohy v ohromných botách našlapovaly celými chodidly. Ta sloní chůze prozrazovala jeho skrytou fyzickou sílu.

„Tak, kde máš ty hosty?“ ptala se z kuchyně tchyně.

„Míša tu bude v minutě. A těm dalším hned zavolám.“

Koho chtěl pozvat, už pozval. A každého upomínat a honit se prostě nehodilo. Pracuje tu teprve tři měsíce a za tu dobu má jen jednoho kamaráda, Míšu Batorova, ti ostatní jsou jen známí. No a co? Pozval si je, protože k tomu má důvod. A to pádný a výjimečný. Narodil se človíček. Řetízek života, vycházející ze tmy minulosti, jehož je článkem, bude dcerou pokračovat do budoucnosti a povede až do doby, kdy vyšetřovatelé nebudou mít co dělat a budou se přeškolovat na zahradníky, hajné a podobně. On by šel na hajného. Byl městský člověk, a když se přestěhoval sem, začal často chodit do lesa, pozoroval jeho život a objevil, že jeho velká tajemství se skládají z malých i větších hádanek. Les je proměnlivý a nestálý, člověk si může denně prohlížet jeho trávu, květiny, listí a chvojí a stejně ho pokaždé překvapí něco jiného. Vždycky ho udiví nekonečná různorodost životních forem a zároveň přísná funkčnost každé žilky, vrásky, zoubku v listu, stéblu nebo v okvětním plátku.

To je prostě senzace, že se dostal právě sem. Napřed se mu vůbec nechtělo. Ale okolností ho donutily. Lékaři jeho ženě naléhavě doporučovali změnu podnebí a život mimo město. Když žádal o přeložení, kamarádi mu nevěřili, že to dělá kvůli manželce. „Ty jsi prostě lenoch, kamaráde. A lenochy to táhne do ústraní.“ Zvláštním temperamentem sice nevynikal, to je fakt, ale svou někdy hodně namáhavou práci ve městě měl rád. Na místní poměry si dlouho nemohl zvyknout. Někdy mu tu práce připadá až moc snadná. Ale když se to tak vezme, čím míň práce, tím líp.

Zykov pomalu rozjímal, tchyně dokončila přípravy k večeři a stála ve dveřích jako živý otazník.

„Hned, mami, hned to bude.“

V tu chvíli zazvonil telefon. Vzal sluchátko a uslyšel ochraptělý hlas okresního prokurátora.

„To jsi ty, Zykove?“

„Ano, Borisi Andrejeviči. Dobrý večer. Už vás čekáme.“

„Večer dneska nestojí za nic. A čekáš nás zbytečně. Došlo k vraždě, takže se připrav. Pojedeš s náčelníkem bezpečnosti. Já se stavím pro doktora a jedu za vámi.“

Zykov se lítostivě podíval na slavnostně prostřený stůl a olízl si rty.

VIII.

Během krátké doby sehnal Alexej Antonovič všechny lidi, které potřeboval. Spojil se s městem a podal hlášení o vraždě. Zrovna se loučil s prokurátorem, když přišel poručík Batorov a vyšetřovatel Zykov. Batorov v krátkém kabátě a s křiklavou vázankou vypadal, jako by tu byl náhodou a Alexej Antonovič ho přejel nespokojeným pohledem od hlavy k patě. Sám měl dobře padnoucí uniformu, zapjatou na všechny knoflíky, u pasu ho tížila pistole. To mu dodávalo pocit jistoty a připravenosti. I ty nohy ho přestaly bolet. Věcné jednání mu dělalo radost.

Přišel Voloďa, stoupl si do dveří a posunul si svou frajerskou čepičku. Byl čerstvě vykoupaný, svěží a oči mu jen hrály.

„Tak jsi to stačil?“

„Samosebou, Alexeji Antonoviči. Vykoupal jsem se. Všechno je v normě.“

„Myslím, jestli sis stačil přihnout.“

„Co vás napadá, na to nedošlo. Jen to jedno pivko jsem udělal…“

„Dýchni na mě.“

Voloďa se natočil ke stolu bokem a hlasitě si zafuněl na prsa. Alexeji Antonoviči ten manévr neušel a rozzlobil ho.

„Tak můžeš pokračovat. Budu řídit sám.“

„Alexeji Antonoviči, necelý jedno pivo! Povezu vás jako mimina v kočárku!“

„Nech těch řečí.“

„Mně je to jedno. Já z toho budu mít jenom prospěch. Ale co auťák. V tom blátě může zařvat v tu ránu. A kdo se s tím pak má spravovat?“

„Ať jede s námi a sedne si dozadu,“ vymyslel Šalomounovo řešení Zykov, který Voloďu pobaveně poslouchal.

„Svoje příkazy neměním.“

Alexeji Antonoviči se nelíbilo, jak se Zykov plete do hovoru a jak se usmívá. Takový případ a on si tu sedí a uculuje se. To je k nevíře! Sám měl pocit, že je napnutý jako pružina a všechny žertíky mu byly nepochopitelné a protivné.

Vyšli z domu a nastoupili do auta. Batorov si vzpomněl:

„Já mám pistoli v sejfu. A klíč mám doma v kabátě. Zajedem tam, Alexeji Antonoviči?“

„Na projížďky teď nemáme čas.“

„Já mám pistoli v kapse,“ řekl Zykov, „tak se nějak prostřílíme.“ Plácl Batorova po rameni a zasmál se.

Světla reflektorů klouzala po černých loužích, kousky bláta, odpadávajícího z kol, bouchaly do dna vozu. Déšť šikmo šlehal do předních skel a na přístrojové desce klidně mrkala zelená světýlka. Alexej Antonovič se pozorně, ale bez zbytečného napětí díval na blátivou silnici.

IX.

Zykov a Batorov mu seděli za zády na zadním sedadle. Batorova trápila zvědavost.

„Kde se to stalo, Alexeji Antonoviči?“

„Na ulici. Někdo po Věře Michajlovně vystřelil.“

„Znal jste ji?“

„Batorove, já tu znám všechny lidi,“ řekl s pýchou ve hlase Alexej Antonovič. Stěpana Miňkova dobře znal, chodili spolu často na lov. Věra Michajlovna byla milá a pohostinná.

Při tom „byla“ si znovu uvědomil hrůzu a vážnost toho, co se stalo, a pocítil netrpělivou touhu dát se do případu co nejdřív.

„Kdo mohl střílet na ženu?“ uvažoval s dětinskou naivitou Batorov, a když nedostal odpověď, začal rozvažovat.

„Nejspíš to byla náhodná vražda. Nějaký trouba z neopatrnosti zabil člověka a teď si někde rve vlasy.“

„Možná že to byla náhoda,“ přidal se vlažně Zykov a bezostyšně zívl. „Jen si sednu do auta, jde na mě spaní. To už je podmíněný reflex. Co ty, Míšo, ještě sis ho nevypracoval?“

„Já v autě nespím nikdy. Alexeji Antonoviči, co myslíte, byla to náhoda nebo úmysl?“

„Nejsem jasnovidec. Musím mít nejdřív fakta.“

Batorov si nedal pokoj:

„Určitě to byla náhoda.“

Alexej Antonovič už ani neodpovídal. To, jak Batorov trval na tom, že jde o náhodu, i to, jak byl Zykov ospale nezúčastněný, mu šlo na nervy. To jsou pracanti! Takový výjimečný případ a oni se k tomu staví takhle.

Stěrač na předním skle neúnavně rozháněl proudy vody. Po stranách silnice ponuře trčel tmavý les. Zdálo se, že špinavá silnice míří za reflektory do neprostupné hradby stromů. Alexej Antonovič podvědomě snížil rychlost, pak se vzchopil, přidal plyn a auto skokem vyrazilo dopředu.

Vzadu se pohodlně uvelebil Zykov a flegmaticky prohlásil:

„Mám hlad. Když si vzpomenu, od jakého stolu jsem odešel, je mi z toho nanic!“

„To je toho, jídlo! Já čekám zítra návštěvu. Když se do rána nevrátím, budu mít ostudu jako trám. Měl jsem čekat.“

„A kdo ti přijede, ženská nebo chlap?“

„To je snad jedno.“

„Ale ne. Když nebudeš čekat na ženskou, jsi nahraný. Budeš nadosmrti poznamenaný.“

„No, doufám, že se do rána vrátíme. Jestli to samozřejmě byla náhoda.“

Alexeje Antonoviče ten nanicovatý hovor čím dál tím víc dráždil, rozptyloval ho a narušoval jeho cílevědomé úvahy. Jestliže ta vražda bude skutečně náhoda, tak jeho rychlé akce na oddělení a noční jízda budou vypadat jako zbytečné a směšné snažení. Ale v každém případě přece musel jednat právě takhle. Nemohl rozjímat jako ten nemotora Zykov nebo hádat jako naivka Batorov, který si omezeně myslí, že když si s někým dal rande, všecko na světě dopadne tak, aby na ně mohl jít.

Zykov si skutečně zchrupnul. Vzbudil se, až když auto zastavilo. Stáli před velkým domem s osvětlenými okny. Protáhl se a vystoupil za Alexejem Antonovi. čem a Míšou. V domě bylo plno lidí. Mlčky se rozestoupili a Zykov uviděl mrtvou. Ležela na židlích přikrytá prostěradlem. S tím panensky čistým prostěradlem neladily její zablácené kozačky. U hlavy se choulil muž se zarudlýma očima. Když uviděl Alexeje Antonoviče, těžce se zvedl a vzlykl:

„Co mě to potkalo, Alexeji Antonoviči?“

„Nes to jako chlap, Stěpane Vasiljeviči,“ Alexej Antonovič ho vzal za ramena a usadil zpátky. Pak odhrnul prostěradlo.

Tvář mrtvé byla alabastrově bílá, se vším smířená, ale u pevně sevřených rtů se jí zachovala trpitelská vráska. Možná že hasnoucím vědomím pochopila všechnu nenapravítelnost toho, co ji potkalo, ale vyjádřit svou bolest už nemohla. Lidský život se dá tak snadno zlomit… Zykov si naprosto nemístně vzpomněl na svou právě narozenou dcerku a zalila ho vlna dosud nepoznané bolestí.

Alexej Antonovič ji znovu zakryl prostěradlem, pokýval hlavou a sedl si vedle Stěpana Miňkova.

„No… a jak k tomu došlo, Stěpane Vasiljeviči?“

„Nevím… Šli jsme vedle sebe. A najednou… Ani nestačila vykřiknout…“ Nejistými, roztřesenými prsty vytáhl ze zadní kapsy kalhot cigarety a zapálil si. Pohled opuchlých očí mu úzkostně bloudil. „Upadla dozadu.“

„Počkejte, Stěpane Vasiljeviči. Slyšel jste výstřel?“

„Ano.“

„Odkud?“

„Nevím, ale asi zezadu, od potoka.“

„Cestou jste nepotkali nikoho?“

„Nevím, ne.“

„Měla vaše žena nějaké nepřátele?“

„Nevím, asi ne.“

„Prokristapána, co to mluvíte?!“ Do místnosti vstoupila obtloustlá babka s mokrým šátkem na ramenou. „Copak mohla mít Věra Michajlovna nějaký nepřátele? Všichni ji měli rádi. Já bych tomu vrahounovi sama skočila do rány, jen abych ji zachránila!“ Stařence se třásly tváře a do očí jí vyhrkly slzy.

Alexej Antonovič ji pozorně poslouchal a pak řekl: „To je zvláštní! Komu mohla být na obtíž?“

„Ale to nestříleli na ni,“ vykřikl Stěpan Miňkov a sevřel pěsti. „To mířili na mě! Já jsem tady měl ležet. Mizerové zatracený!“

Divoce a zlostně se podíval na skupinu vesničanů.

Zykov si také prohlížel kolemstojící. Stáli se sklopenými hlavami, jako by se všichni cítili vinni. Miňkov se zase sesul na židli a začal vzlykat, jako by mu došly zbytky sil. Zykov si představil, že by se to týkalo osobně jeho a pevně sevřel rty.

Když místo tebe zahyne někdo jiný a umře jen proto, že šel vedle tebe, a je to milovaná žena… ne, to by člověk nepřál ani nepříteli.

Alexej Antonovič si nohou přitáhl židli, sedl si vedle Miňkova a poprosil ho:

„Uklidněte se, Stěpane Vasiljeviči. Snažte se nám pomoct. Musíte si na všechno vzpomenout.“ Otočil se k lidem. „Nevšiml si někdo něčeho zvláštního?“

Žena v šátku si dlaní setřela slzy.

„Stalo se to pod našima oknama. Ale nic jsem neviděla. Nejdřív to bouchlo, pak slyším, že někdo křičí. Vyběhli jsme a Věra Michajlovna sebou škube na zemi a stříká z ní krev. Div jsem nepřišla o rozum.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Zykov.

„Agafja Platonovna.“

„Doveďte nás na to místo, Agafjo Platonovno. Pojď, Míšo.“

Vítr fičel pořád stejně silně, burácení vln obklopovalo celou vesnici a tlumilo hlas Agafji Platonovny, která znovu líčila hroznou událost.

„Tuhle je náš dům,“ řekla a odbočila po pěšině.

Přibližně třicet metrů od domu stál sloup a na něm byla připevněná žárovka, která chabě osvětlovala cestu i pěšinu, vedoucí k šumějícímu potoku. Jindy byl potok zřejmě malý, ale teď po lijáku voda stoupla a přelévala se přes lávku sbitou ze dvou prken.

„Tamhle za můstkem se to stalo,“ řekla Agafja Platonovna.

Zykov ji poprosil, aby jim přesně ukázala místo, kde Věra Michajlovna ležela.

Stopy tu pochopitelně nebyly žádné. Déšť je proměnil v neforemné dolíky plné vody. Míša si je ale přesto důkladně prohlížel. Zykov šel dál po pěšině. Před ním bylo volné prostranství a polorozbořený plot. Otočil se. Odtud bylo dobře vidět Agafju Platonovnu i Míšu. Stáli ve světle žárovky. Ráno se to tady musí prozkoumat pořádně. Teď se tu nenajde nic.

Sešel k potoku.

„Nech toho, Míšo. Nebo zítra nebudeme mít co dělat.“

Agafja Platonovna je pozvala do tepla na čaj.

„Čaj bychom si dali, viď, Míšo. To by byl hřích odmítnout,“ řekl Zykov.

Míša neodpověděl. Byl teď vůbec nějak zamlklý. Od té chvíle, co přijeli, neřekl ani slovo. Asi viděl poprvé zabitého člověka. To s člověkem zamává.

Na Agafju Platonovnu čekal u prostřeného stolu muž, syn a snacha.

„Tuhle přijeli hledat toho lumpa,“ představila hosty rodině a řekla Marii, aby postavila na čaj. „Co takhle něco ostřejšího?“ zeptala se Zykova.

„Hele, mami, na takový věci se neptej a rovnou nám nalej,“ ozval se opile Jefim. „Myslíš, že když jsou od bezpečnosti, tak nepijou?“

„To víte, že se rádi napijeme,“ řekl Zykov, „ale teď nesmíme. Je tu s námi náčelník. To by nás mohlo stát místo.“

„Není nad upřímnost…“

„Jefime, nech toho,“ usadil syna Konstantin Danilyč. „Hosti jsou tu služebně. Tak co, hoši, narazili jste na nějakou stopu?“

„Ještě ne,“ povzdechl si Zykov.

„Nejde ml do hlavy, kde se tu takovej lump vzal. Neublížila ani mouše.“

„Třeba nemířil na ni?“

„To Je Jasný, že ne,“ řekl Jefim.

„Mlč, Jefime.“ Konstantin Danilyč se zatvářil, Jako by ho bolely zuby. „Do toho ti nic není.“

„A co jsem řek? Každej blbec ví, že šli po Sťopkovi. Plno lidem něco zavařil. Moc se snažil, a teď to holt schytal.“

„Mlč, povídám,“ okřikl ho starý zlostně. „Copak ti nedošlo, že je to mord, že tu zabili člověka! Už bys taky moh vystřízlivět!“

„Dyť já už, táto, mlčím.“

„Promiňte, prosím vás,“ řekl Konstantin Danilyč. „Když si přihne, mele nesmysly. Nemáš se nalejvat, Jefime.“

„Jako bych se ve dne v noci nalejval.“

„Ani jednou za čas nesmíš. Jdi si lehnout. Marie, ustel mu.“

„Já už budu zticha, táto.“

Agafja Platonovna všem nalila čaj a postavila na stůl brusinkové koláče. Zykov si bez okolků bral, napájel se čajem a tím si Agafju Platonovou zvláště naklonil.

„Ty seš, koukám, hodnej mládenec. Žádnej lump by tak nejed, já to znám.“

„A co kamarád?“ zeptal se Zykov a kývl na Batorova, který skoro nic nejedl a vypil sotva šálek čaje.

„Ten je ještě mladej, tomu je z toho těžko u srdce,“ Agafja Platonovna si zhluboka povzdechla. „Panebože, co se to jen stalo? Věruška, naše Věruška…“

„Vy jste všichni slyšeli výstřel?“ zeptal se Zykov Konstantina Danilyče.

„Aby ne. Měli jsme otevřený okno.“

„A za jak dlouho začal Miňkov křičet?“

„Hned, hned po tom,“ potvrdila Agafja Platonovna. „A já jsem neslyšel ani výstřel ani křik,“ řekl Jefim. „Byl jsem zrovna v síni, kouřil jsem a přemejšlel.“

„K potůčku jste nešel?“ zeptal se Zykov.

„Ne, když všichni vyběhli ven, myslel jsem, že vyprovázej Kuprlana Gavriloviče.“

„Hosti se snad nevyprovázejí v poklusu,“ ušklíbl se Zykov.

Všiml si, že po jeho poslední otázce a jizlivé poznámce Konstantin Danilyč zpozorněl, zamyslel se a řekl:

„My jsme neutíkali. V síni je tma, člověk by se moh přerazit. Až na ulici jsme běželi, tam jo.“

„Dědovi to myslí,“ řekl si Zykov a se zájmem si prohlížel vrásčitý a větrem ošlehaný obličej s hluboko posazenýma jestřábíma očima. „Ten mě nenechá Jefima rozebrat. Ale zkusit se to musí.“

„A jak dlouho jste, Jefime Konstantinoviči, byl v té síni?“

„Ten toho tak ví,“ mávl pohrdavě rukou Konstantin Danilyč.

„Abys věděl, zrovna si to pamatuju. Přišel jsem sem, a tady nikdo. Stůl neuklizenej, flaška nedopitá. Já mám rád pořádek, tak jsem začal uklízet.“

„Co lžeš, prosím tě!“ rozhořčila se Marie. „Sedí, mele, co mu slina na jazyk přinese, a lidi, co mají vážnou práci, ho musejí poslouchat. V životě jsi neuklízel.“

„A vidíš, teď jo. Dopil jsem tu flašku.“

Do domu vešel Alexej Antonovič s předsedou vesnického sovětu. Uviděl, že Zykov a Batorov sedí v pohodě u čaje, udiveně zvedl obočí a s pohledem upřeným kamsi nad Jejich hlavy řekl lakonicky:

„Čekám na vás v sovětu.“ Svižně a předpisově udělal čelem vzad jako na přehlídce a odešel.

Míša hned vyskočil, ale Zykov zvolna, s požitkem dopil čaj a pak se teprve zvedl. Konstantin Danilyč je doprovodil až za branku a podal jim suchou, tvrdou ruku:

„Přijďte zas. Třeba budete ještě něco potřebovat,“ odkašlal si. „A Jefima si nevšímejte…“

Zykovovi neušlo, že děda je opravdu vyvedený zmíry a že si dělá starosti.

Nad Bajkalem se vyjasnilo, mezi mraky se zatřpytily hvězdy. Byla hluboká noc, vesnice spala, ani psi neštěkali. Míša Batorov si zvedl límec kabátu, vtáhl hlavu mezi ramena a hned vypadal jako zkřehlý vrabec. Vzalo ho to, hocha. Mělo by se s ním promluvit…, ale ani Zykov neměl zrovna náladu.

Nečekaně se Míša zastavil. V mihotavém světle žárovky byl bledý, přepadlý a cizí.

„Ivane, ta vražda nebude náhoda.“

„Pořád totéž,“ řekl mu vyčítavě Zykov. „Neboj se, ta tvoje ti neuteče.“

„Ale o to mi přece nejde,“ řekl dotčeně Míša. „Co když si to přece jen někdo naplánoval?“

„Nedá se vyloučit ani náhoda. Třeba někdo neuměl zacházet s puškou nebo tak něco. Je mi z toho nanic. Ale viníka budeme muset najít.“

„Ty mi zase nerozumíš.“

„Já prostě ještě neumím číst myšlenky.“

„O to nejde.“ Míšovi se zablesklo v očích a málem křičel. „Ty máš hroší kůži, můžeš se napájet čajem a utírat si pak z čela pot. Je ti úplně jedno, po kom budeš pátrat, jen když někoho dopadneš, abys ho pak strčil pod zámek a šel se vyspat.“

„Ty do toho prostě vidíš,“ řekl co nejsmířlivěji Zykov a položil těžkou ruku Míšovi na rameno. „Ale neber si to tak a neztrácej hlavu. Ještě ji budeš potřebovat.“

Podle toho, jak mu pod dlaní ztvrdlo Míšovo rameno, Zykov poznal, že Batorov jeho nabídku k usmíření nepřijal. Dál šli mlčky. Za chvíli se Batorov ozval zase:

„Když si pomyslím, že si to někdo naplánoval… Proč já vlastně dělám tuhle práci… Čítal jsem detektivky, lítal jsem po biografech. Ale život není film, a tak jsem se začal nudit. Kluk ukrad kolo. Mládenci si dali do nosu. Sousedky se rozhádaly. Žádná senzační loupež ani střelba z jedoucího auta. No, co se dá dělat. Tak smiřuju sousedky, napomínám mládence a vracím kola. To se taky musí. A jak sám víš, není to vždycky legrace. Ale dneska si říkám, má to cenu a je to potřeba. Podíval jsem se na tu mrtvou a všechno se ve mně hnulo. Vrah je někde tady, v některém z těchhle domků. A nenapadlo ho to zničehonic. Já už jsem tady dřív byl, chodil jsem tu po ulicích a třeba jsem se s ním potkal a zdravil jsem ho… To se přece mohlo stát, ne?“

„No, v životě se stává všelicos,“ odpověděl vyhýbavě Zykov, protože pořád nechápal, kam tím horečnatým monologem Míša míří.

„Mohlo nebo nemohlo, to je jedno. Ale mně jde o něco jiného. Říkáme přece, že ochraňujeme majetek, klid a životy občanů. To je pěkná ochrana, když se tohle může stát! K tomu výstřelu vůbec nemělo dojít. Ale došlo k němu, je tu oběť a já za to taky nesu vinu. Rozumíš mi? Máme hroznou odpovědnost, Ivane. A já se bojím, že ji prostě neunesu.“

Šli po liduprázdné, mdle osvětlené ulici kolem tmavých domků a hrozivé dunění Bajkalu tlumilo jejich kroky a zneklidňovalo je. Zykov Míšovi rozuměl, bylo mu ho líto, ale neuklidňoval ho. To si musí každý prožít sám. Možná že tu odpovědnost opravdu neunese. No, co se dá dělat, bude si muset najít jinou práci. Když člověk ví, že na svou práci nestačí, nemá cenu držet se jí zuby nehty. To se nutně začne přizpůsobovat a chytračit sám před sebou i před okolím. Ale ještě horší je, když ho za roky práce tahle myšlenka, která teď trápí Míšu, ani nenapadne. Takových lidí je taky dost.

Batorov se už nekrčil, šel vzpřímeně proti větru i dešti. Mlčení Zykova si asi vyložil jako souhlas s jeho závěrem. A možná že si v duchu skládá žádost o propuštění. Rozhodný je na to dost.

„Já jsem se k téhle práci dostal jinak,“ řekl Zykov, jako by k žádné pauze v řeči nedošlo. „Měl jsem v domě kamaráda. Senzačně hrál na klavír a lidi, co tomu rozuměli, mu prorokovali slavnou budoucnost. A já věřím, že měli pravdu. Ale jednou šel pozdě večer domů a zkrátil si cestu přes řeku. Zastavili ho chuligáni, asi ho měli za někoho jiného, vrhli se na něj a zmlátili ho. Ztratil vědomí. Dlouho trvalo, než ho někdo našel. A byl leden a čtyřicet pod nulou. Jak ho zmlátili, poškodili mu prsty na jedné ruce. Později mu ty čtyři prsty doktoři amputovali. Dovedeš si to představit. Zbavili ho smyslu života a budoucnosti. Tehdy jsem si řek, že budu potírat všechno násilí. A nemůžu říct, že mám svou práci rád, jak se to často říká. Když má člověk něco rád, přináší mu to radost. A jakou radost můžu mít z toho, že usvědčuju zloděje nebo uklidňuju výtržníka? To by byla pochybná radost a já pro to nemám pochopení. Ale vím něco jiného; pokud někdo páchá zlo, musím prostě co nejlíp plnit svoje povinnosti.“

„A co se stalo těm chuligánům?“ zeptal se Míša. „Nic. Nedopadli je.“

„Cože? To není možné!“

„Ale bylo to tak. Nechytli je.“

„Kruci!“ Batorov se najednou zastavil. „Ivane, co když my toho lumpa taky nenajdeme?“

„To se, Míšo, taky nedá vyloučit.“

„Co ty jsi za člověka! Mluvíš o tom, jako by se nechumelilo – buď ho chytnem nebo ho nechytnem.“

„Víš, člověk se nemá nechat unášet citem a zbytečně se nervovat. Dokonce je to na škodu věci. Zločinec má vždycky šanci uniknout. A snazší je uniknout, než někoho chytit. Ale my se budeme snažit překazit mu tu šanci. Nejen kvůli trestu. Nevysvětlený zločin totiž může vést k dalšímu. Takže já to vidím stejně jako ty. Mám hroší kůži, to jo. To je jednak tím, že ji mám po tátovi a jednak tím, že jsem si ji prostě vypěstoval.“

X.

Vesnický sovět byl ve starém domě s jednou velkou místností. Stál v ní ohromný stůl na masívních nohách. Deska, velká jako půl fotbalového hřiště, byla potažená voskovaným plátnem a pokapaná inkoustem. Zdi byly polepené plakáty. Předseda něco soucitně říkal «o Věře Michajlovně. Alexej Antonovič roztržitě přikyvoval a prohlížel si plakáty, jeden ho zaujal. Na pohovce si hověl směšný mužík a kouřil směšně velkou cigaretu. Dole byla říkanka:

Stěpan s cigaretou v puse

po flámu řek: Natáhnu se.

Ráno vzbudí se – a hele:

náš Stěpan je bez postele.

A pod tím někdo připsal:

Řek si Stěpan:’To jsem osel!

Moh jsem propít i tu postel!

Alexej Antonovič kývl na předsedu a mlčky ukázal na plakát. Předseda briskně vytáhl napínáčky, svinul plakát do roličky a uložil ho do šuplíku.

„Můžete jít,“ propustil ho Alexej Antonovič.

Sedl si ke stolu, opřel se o opěradlo rozviklané židle a třel si spánky. Z únavy a nervového vypětí mu hučelo v hlavě. Myšlenky mu bloudily hlavou pomalu a bez cíle.

Střecha domu sténala ve větru, stařecky skřípala a funěla, ze škvír v podlaze táhlo vlhko a zima. Zase se mu ozvaly nohy. Zvedl se, vrazil ruce do kapes a začal přecházet sem tam. V hlavě mu pořád znělo: „Stěpan s cigaretou v puse…“ Bože, člověk se toho nezbaví. Co je s tím Stěpanem? Aha, Miňkov je Stěpan. Několikrát s ním seděl po lovu u ohně. Je to slušný člověk, má vychování, vystupování a vůbec nepije. A Věra Michajlovna… Snažil si vybavit, jaká byla, ale nedařilo se mu to. Možná že když u nich byl, mluvil spíš se Stěpanem.

Přišel Zykov a Batorov. Do místnosti s nimi vnikl vítr a zašustil plakáty. Zykov objal svýma velkýma rukama kamna:

„Studená jako holka, co nás nemá ráda… Půjdu se podívat po nějakém dřevu.“

Přinesl vyschlá březová polena. Kamna měla dobrý tah a plamen se vesele rozhořel. Polena praskala a z otevřených dvířek dopadala na podlahu teplá oranžová záře.

Přijel prokurátor. V nepromokavém plášti byl jako hora. Sedl si ke kamnům a úplně je zaclonil. Zeptal se do prostoru:

„Cigarety by nebyly?“

Batorov mu podal cigarety. Prokurátor si vytáhl z kamen žhavý uhlík, zapálil si a s požitkem vtáhl kouř. Alexej Antonovič, jak se tak na něho díval, poprvé zalitoval, že nekouří.

„Mrtvou jsem dal odvézt do nemocnice na expertizu,“ řekl prokurátor. „Teď tam zajedu. Vy, Zykove se tam stavte později. Zatím si tu trochu namáhejte mozky. Já bohužel pozítří,“ podíval se na hodinky, „vlastně už zítra musím jet do města na poradu. Mám tam taky vyřizování, takže…“

Prokurátor se odmlčel a zadíval se na Zykova. Alexej Antonovič měl dojem, že ví, o čem teď uvažuje. Taková věc se tu stala a Zykov se ještě nezapracoval. Říkalo se sice, že ve městě si ho považovali, ale to byly třeba jen řeči.

„Nedělejte si starosti, Borisi Andrejeviči,“ řekl Alexej Antonovič. „Uděláme všechno, co je v našich silách.“

„Já si starosti nedělám,“ zvedl se prokurátor. „Vy nejste žádný nováček a mládenci, jak vidím, taky chápou, o co tu jde. Takže se pusťte do práce.“

Prokurátor odešel.

Teprve teď Alexeji Antonoviči došlo, co tím Boris Andrejevič mínil. Formálně má vést vyšetřování Zykov. Ale faktická odpovědnost padá především na něho. Pochopil to Zykov? Ačkoliv to je vlastně jedno…

V kamnech praskal a hučel oheň. Alexej Antonovič si chtěl sednout blíž k teplu, ohřát si kolena, ale přemohl se, sedl si ke stolu a připravil si papír a tužku.

„Dáme se do toho.“ Čekal, že si Zykov a Batorov sednou k němu, ale ti se ani nehnuli a jen zírali do ohně. „Dáme se do toho,“ opakoval přísnějším tónem. „Zatím to vypadá takhle. Stěpan Miňkov a jeho žena se vraceli domů obvyklou, zdůrazňuji, obvyklou cestou kolem potoka. A to je jediné místo, které je více méně osvětlené. Tady taky padl výstřel.“ Alexej Antonovič se byl u potoka podívat a teď několika jistými tahy načrtl mapku místa a ukázal ji Zykovovi. „Je to tak? Člověka napadá, že vrah věděl, že Miňkovovi půjdou právě tudyhle a číhal na ně v místě, které si předem vyhlídl. Ale teď je tu otázka: mířil vrah na Věru Michajlovnu nebo ji zastřelil omylem?“

Batorov začal pohrabáčem pošťuchovat hořící poleno. Odraz plamenů mu přebíhal po obličeji s vysedlými lícními kostmi a štěrbinami očí. Límec u košile měl zmačkaný, frajerská kravata se mu posunula ke straně. Ten tedy vypadá. Zykov se pohodlně opřel o zeď a zavřel oči. Na jeho dětsky nevinném obličejíku nebylo poznat, o čem přemýšlí, jestli vůbec přemýšlí nebo prostě spí a něco hezkého se mu zdá.

„Tak co na to řeknete?“ zeptal se Alexej Antonovič. Zvykov se pohnul, otevřel oči a vlažně řekl:

„To je skutečně zásadní otázka, na koho mířil vrah. Ale nedá se řešit takhle teoreticky.“

„Já si myslím, že musíme vycházet z toho, že vrah mířil na Miňkova.“

„Proč?“

„Ale protože Věra Michajlovna byla oblíbená. Ani nemohla chováním nebo jednáním vzbuzovat nenávist. Ale Stěpan Miňkov, to je něco jiného. Chytal pytláky, byl neúplatný a zásadový, a tak měl plno nepřátel.“

„No jo,“ zamumlal neurčitě Zvykov. „Já jsem si myslel, že máme nějaká fakta. Předpoklady můžou být správné nebo taky úplně scestné.“

„Já mám jednu otázku,“ ozval se Batorov, „Vy myslíte, že to střílel někdo z pytláků, tedy z lovců?“

„Jistě.“

„Ale zdejší lovci, pokud vím, se trefí veverce do oka. Takže aby se netrefil… To nechápu.“

„Člověk, Batorove, není veverka. A každému se někdy zachvěje ruka. A pak, je tam mizerně vidět.“ Nechtělo se mu omílat ty evidentní samozřejmosti, čekal od nich něco jiného – seriózní, promyšlené posouzeni situace. „Ještě nějaká otázka?“

Oba mlčeli. Nějakou zvláštní pomoc od nich nečekal, ale měl by větší jistotu, kdyby jasně vyjádřili souhlas s jeho hypotézou.

„Takže otázky nejsou. To se stává, jak známo, ve dvou případech. Buď je všechno jasné nebo není jasné nic. Rád bych věděl, proč se nechcete na nic zeptat.“ Batorov si tiše povzdechl a opatrně postavil pohrabáč do rohu. Stejně opatrně pak přiložil do kamen. Zykov si prohlížel své příšerně zablácené boty.

„To je k nevíře,“ dopálil se Alexej Antonovič. „Vrah si může klidně spát. S takovouhle aktivitou po něm začnem pátrat kdovíkdy. Takže nikdo nemá žádný návrh, poznámku nebo otázku. Nikdo?! Tak proč jsme tady?“

„Těch otázek je tu víc než dost, Alexeji Antonoviči,“ řekl Zykov. „Ale nemá cenu je opakovat, když na ně stejně neumíme odpovědět. Jsou tu přímo desítky nebo stovky otázek… Ale ani na jednu zatím nikdo z nás nezná odpověď. Takže proč máme jeden druhého vyslýchat a stavět hypotézy na písku?“

„Co tedy navrhujete?“

„Jít do hotelu a vyspat se na to. Už mi to nemyslí.“ Alexej Antonovič mrkl na hodinky a musel uznat, že na tom něco je. Ale jak má člověk usnout, když nemá ani potuchy, čím ráno začne?

„Než si půjdeme lehnout, musíme si udělat plán na ráno. Myslím, že zítra si musíme sepsat lidi, které Miňkov pokutoval nebo jinak potrestal. To za prvé. Vy teď, Zykove, dostanete výsledky expertizy o způsobu poranění. Pomůže nám to určit typ a kalibr zbraně. To za druhé. A z určitých podezřelých vylučovací metodou zjistíme všechny, co nemají nevyvratitelné alibi. To za třetí.“

Ten plán vznikl nějak samo sebou. Byl jasný a jednoduchý a Alexej Antonovič nepochyboval, že s ním bude Zykov souhlasit bez připomínek a námitek. Ale jen skončil, Zykov si olízl rty a zeptal se:

„Viděl jste, kam pronikla střela?“

„Ano, vnikla do těla zátylkem a vyšla pod bradou.“

„No vidíte, musíme hledat střelu.“

Jistě, Zykov má pravdu. Tu střelu Je třeba najít. Ale bude to totéž, jako hledat jehlu v kupce sena. Kdyby znali místo, odkud vrah střílel, bylo by to jednodušší. Ale šance je nepatrná. Pořád leje jako z konve a všechny stopy jsou dávno pryč. Co tedy dělat?

„Dobře,“ řekl. „Napíšeme si: za čtvrté – najít střelu. Ještě něco?“

„Myslím, že okamžitě musíme vyslechnout obyvatele, alespoň z té ulice, co má okna tím směrem. Začerstva si možná někdo na něco vzpomene. Budeme muset jít od domu k domu.“

Alexej Antonovič se zamračil. Chodit dům od domu, to bude stát spoustu času. Namítl tedy:

„To má sotva cenu. Když někdo něco viděl, řekne to bez vyptávání a nebude si to nechávat pro sebe.“

„Máte pravdu,“ řekl Zykov, „ale někdy jde o maličkost, které člověk ani nevěnuje pozornost.“

„Tak dobře, zapíšeme si to taky: za páté – vyslechnout obyvatele,“ souhlasil nerad Alexej Antonovič. Jeho původní plán se rozrůstal a začínal být nepřehledný. „Všechno?“

„Taky si budeme muset pořádně promluvit s Miňkovem.“

„To nebude nutné. Co nám ještě může říct? Proč mu máme znova jitřit ránu?“

„Já bych si s ním chtěl promluvit, Alexeji Antonoviči,“ opakoval s vlídnou, ale neústupnou tvrdošíjností Zykov. #

„Dobře, promluvíme s ním zítra,“ souhlasil Alexej Antonovič a obrátil se na Batorova: „A co vy, poručíku?“^

„Já?“ Batorov se zachmuřil. „Já prostě u bezpečnosti nebudu pracovat. Nemám na to. Najdeme vraha a nechám toho.“

XI.

Zbytky mračen proplouvaly nad domky a nad vrcholky stromů a mizely za lomenou siluetou hřbetů. Vítr ztichl. Nebe zalila hluboká modř a Bajkal se zklidnil.

Místo vzteklého řvaní bylo teď slyšet jen mírumilovné stařecké brumlání. Průzračně zelené vlny se pomalu zvedaly až z hlubin a zvolna narážely na břeh; tam bílá voda, zčeřená nesčetnými bublinkami, opadala. Na písku zůstávalo listí, větvičky, stromová kůra. Nestejnoměrný váleček smetí pocukrovaný pěnou lemoval břeh a vyznačoval hranici mezi vodou a souší.

Batorovovi se zdálo, že ten pohyb vln není jen přemisťování ohromných vodních spoust, způsobované větrem. Bajkal přece těžce pracuje, vyvrhuje na břeh všechno, co je mu cizí. Pracuje, aby jeho voda zůstala čistá a křišťálově průzračná. Zykov rád opakuje, že příroda není slepá a nerozumná, ale moudrá a předvídavá. Má pravdu, jenže… Když se to tak vezme, příroda nepředvídala plno věcí. Člověk, její nejlepší výtvor, se většinou nečistot ve svém nitru nezbavuje; naopak, sžívá se s nimi a přestává je vnímat.

O tom se Míšovi těžko přemýšlí. Žil si spokojeně jako motýlek. Byl mladý a zdravý, starostí málo. Život byl nádherný. Samá legrace, špásování s děvčaty. Ani jednou mu nepřišlo na mysl, že tam, kde jsou motýlci, budou i žáby. Že někde v úkrytu číhá bradavičnatá ropucha na svou chvíli. Té bezstarostnosti a lehkomyslnosti se měl už dávno zbavit. Potřeboval by přímo obrátit naruby a pořádně vyklepat, pak by snad vypadal k světu.

Tyhle myšlenky mu zabíraly jen část vědomí, současně mohl myslet na něco jiného a taky o tom mluvit. Ale ani na okamžik ho neopouštěly od té chvíle, co viděl zavražděnou ženu. Nejdřív se jen divil, taková mladá… Mládí a krása se v jeho povědomí nesnášely se smrtí. Bůhvíproč si myslel, že se dá ještě něco napravit, ale když pochopil, že ne, že nit života už nikdo nenaváže, když ho konečně pronikla hrozná pravda, jeho mysl se začala bouřit. To přece nejde! Takhle to prostě nesmí být. Člověk si žil jako všichni, smál se, byl smutný, přemýšlel o budoucnosti a najednou je se vším konec. Se vším a navždy. Je sražen střelou. Ale copak to jde, aby člověka, který je schopen vstřebávat střípky života minulých staletí a nahlížet do zamlžené budoucnosti, někdo srazil jako ptáka v letu?

Asi by se s tím snadněji vyrovnal, kdyby šlo o nešťastnou náhodu. Moc v to doufal. A celé ráno čekal, že přijde člověk s provinile sklopenou hlavou a řekne: dělejte se mnou, co musíte, ale takhle se to stalo…

V tom případě by se snad zbavil pocitu viny před mrtvou ženou. Ale nepřišel nikdo.

Hned ráno si všichni tři prohlédli planinu u potoka a pěšinu, ale nenašli nic.

Na tom místě u potoka byl kdysi sklad dřeva. Povalovaly se tam třísky, kusy kůry i kmenů a místy trčela suchá tráva. Od ulice prostranství odděloval plot. Místy spadl a jeho kůly hnily na zemi. Alexej Antonovič nejdříve energicky přecházel od jednoho kusu dřeva ke druhému a prohlížel si hromádky třísek, ale pak toho nechal a řekl Zykovovi:

„Zbytečně maříme čas. Nikde není psáno, že vrah střílel odsud.“

Zykov mlčel. Ze všech stran si prohlížel plaňky zbylého plotu, k některým si div nečichl a čas od času se díval na můstek přes potok. Pořád mlčel a Míša si říkal, že ani on nemůže nic najít.

„Zykove!“ zavolal Alexej Antonovič.

Zykov k nim došel a řekl:

„Tak přece jen střílel odsud.“

„Kde jste to vzal?“ zeptal se ho Alexej Antonovič. „Střela vnikla do zátylku. Podívejte. Kdyby teď šel někdo po pěšině, viděli bychom mu záda.“

Alexej Antonovič vrhl rychlý pohled na pěšinu a pronesl:

„Pitomost. Věra Michajlovna se zrovna mohla podívat vlevo nebo vpravo.“

„S tím bych nesouhlasil. Ti dva nešli jen po pěšině, zrovna došli až k tomu chatrnému můstku, co přes něj teče voda. Pochopitelně se dívali dopředu a dávali pozor, aby si nezamáčeli nohy.“

„No, dejme tomu,“ řekl Alexej Antonovič. „A co z toho?“

„Co z toho?“ Zykov se trochu překvapil. „Za můstkem, jak vidíte, je svah. Tam musíme hledat střelu.“

„A pak mi vykládejte, že nemáte rád hypotézy,“ ušklíbl se Alexej Antonovič.

„Já nemám rád nepodložené hypotézy,“ usmál se nevinně Zykov.

Ale bez ohledu na ten úsměv se jeho řeči Alexeji Antonoviči nelíbily. Otočil se a začal si prohlížet svah.

„Budeme si muset z města vyžádat techniku,“ řekl po chvíli dlouhého mlčení.

„Než si ji vyžádáme a než ji pošlou a dají se do toho…“ Zykov mrkl na Batorova. „Zkusíme to sami, ne? Ujme se toho Míša. Co říkáš, zvládneš to?“

Dřív by mu Míša řekl něco od plic, ale teď jen kývl. Zykov ho poplácal po rameni.

„Je to moc důležitá věc, Míšo. Vem si lopatu a my ti pošleme svědky.“

Odcházeli. První kráčel svižně Alexej Antonovič. Zykov drtil nohama kůru a větve a zdálo se, že se vlhká půda pod jeho těžkou chůzí zachvívá.

Slunce svítilo a hřálo spíš jako na jaře než na podzim. V oknech se blyštěla skla.

Les omytý deštěm a prozářený sluncem byl tichý a přívětivý. Mezi zelení se slavnostně tyčily žluté pochodně osik a nachýlené koruny střemch. Energicky a vesele ťukal datel a rámusili ořešníci. Při zemi se nehmotná mlha mísila se syrovou vůní hub. Tak asi častokrát viděla les i Věra Michajlovna.

Po pěšině došel Míša k nemocnici, obrátil se a prošel znovu její poslední cestu. Zastavil se u můstku. Snadno si mohl představit včerejší noc, tmu, šumění deště a rozkývanou žárovku na sloupu. Zavřel oči. Ovládl ho nedefinovatelný pocit, že mu do zad míří černý jícen pušky, že každou chvíli zahřmí výstřel a on. padne na zem a zalkne se krví. A střela, ten kulatý kousek olova, dokončí svůj let a dopadne na svah. Zatřepal hlavou, rozehnal tu představu a přešel můstek. Sedl si na bobek u toho místa, kam podle jeho fantazie mohla střela dopadnout. Ježila se tu suchá tráva. Nebyla tu žádná jamka, důlek ani zpřetrhané kořínky nebo polámaná stébla. Vytáhl kapesní nůž. Ostří lehce vjíždělo do mokré půdy a přeřezávalo kořínky trávy. Střela nikde. Hledal na několika místech a zase nic. Zvedl se a oprášil si kolena. Tohle je hloupost, takhle se nedá nic najít. Teď nemůže spoléhat na objev, ale musí makat. Už dost dlouho si žil jako ten ptáček zpěváček, teď musí tu střelu prostě najít. Ať už to k něčemu bude nebo nebude. Celý kopec musí obrátit naruby, ale musí ji najít nebo říct, že tu prostě není, když bude s naprostou jistotou vědět, že tu není.

Pro lopatu si došel ke Konstantinovi Danilyči. Děda se nevyptával, na co ji bude potřebovat, jen mu nabídl:

„Pojď, já ti pomůžu.“

Míša chtěl nabídku přijmout, ale v poslední chvíli se vzpamatoval. I když mu včera bylo všelijak, přece jen si všiml, že Zykova zajímá dědův syn, ten co měl v hlavě, Jefim. A děda#se nějak moc snaží. Ani se nezeptal, na co tu lopatu potřebuje, zřejmě si to domyslel. To taky není žádný div. Asi je viděl z okna, když chodili po planině.

„Děkuju, dědo, zvládnu to sám.“

„No, jak myslíš,“ hodil po něm děda okem.

U potoka si Batorov sundal nové sako, povolil si parádní kravatu a plivl do dlaní. Hlína byla měkká. Odloupl hroudu, prošpikovanou bílými kořínky a rozemnul ji v prstech. Šlo to pomalu. Dlouhý svah mu naháněl hrůzu a zlost.

Přišli dva dědové s lopatami. Řekli, že je sem poslali na výpomoc, a když se něco najde, mají podepsat protokol. S fortelem se dali do díla. Ale Míša je hned zabrzdil:

„Počkat, počkat, takhle by to nešlo! Nebudem sázet brambory. Ty hroudy se musí drtit. Jinak nic nenajdem.“

A dědové se začali víc snažit.

Slunce stoupalo stále výš. Na hladině Bajkalu se rozsvěcovala, srážela a hasla zlatá světýlka. Po břehu projel autobus s lesklými okny a nablýskaným lakem a zahnul do ulice. Míša ho provázel dlouhým pohledem. Soňa se už asi vrátila do města. Prošla se po náměstí, čekala ho, pak se na to vykašlala a vrátila se. Teď s ním ani nepromluví. Ale horší by bylo, kdyby byla teď tady.

XII.

V noci Stěpan nezamhouřil oka. Asi by mu bylo líp, kdyby v domě někdo byl. Ale Jakmile zaznělo slovo „expertiza“ a Věru odvezli, lidi odešlí. Zůstal úplně sám. Hned na něho padla strašná únava. Oblečený padl na pohovku a ani nezhasl. Ale spánek nepřicházel. Někde uvnitř ho mrazilo a chlad se mu rozlézal po celém těle. Chtěl by být daleko odsud, na břehu teplého moře, kde rostou cypřiše a kde je horký a suchý písek. Ta touha byla příliš neuskutečnitelná, a proto ho neuklidnila. Jen mu trochu polechtala představivost a zhasla.

Hned vedle domu bouřil Bajkal. Jeho sveřepé rámusení rozeznívalo okenní skla a nádobí v příborníku.

Ležel bez jediné myšlenky nebo přání. Zdálo se mu, že se pomaličku noří do lepkavého bahna. Chtěl ten pocit setřást a probral se. Noha mu sklouzla z pohovky a podpatek tlumeně klepl o podlahu. Zapálil si a cigareta mu trochu zvedla náladu. „Takhle by to nešlo,“ řekl si. „Ať se děje, co se děje, musím přežít i tohle.“ Pomyslel si, že život je vlastně řádka neštěstí, která člověk musí prožít. Ale naštěstí na to, co prožil, dřív nebo později zapomene, protože jinak by to nebyl žádný život. Už je na čase, aby to pochopil. Přece už když byl kluk a čekal od života samé radosti, mu osud ukázal záda.

V paměti mu vytanula daleká minulost. Byla tak vzdálená, že mu připadala cizí… Na židli stojí malý blondáček a drží se za ohýbané opěradlo. U stolu plného jídla a pití sedí dospělí strýčkové a tety. Všichni se na něho dívají. Zastydí se a otočí se na maminku. Ta se usmívá zářivýma, šedýma očima. Její bohaté vlasy známě voní. Nejprve potichu, ale pak už nahlas recituje básničku a zápolí přitom s neposlušným „r“. Hosté bouřlivě tleskají a obdivně vzdychají: „To je hlavička!“ A jemu se to líbí, takže zapomíná na dlouhé hodiny, kdy se s maminkou básni učil.

Tenkrát se s maminkou měli moc rádi a byli šťastní.

To štěstí ale nemělo dlouhého trvání a bylo křehké jako led na jarní kaluži.

Otec byl námořníkem a doma se zdržoval málokdy. Pokaždé přivezl půl kufru sladkostí a hromadu zajímavých hraček. Ale Stopka z toho zvláštní radost neměl. Nebylo to jen tím, že se s tím červenolícím a zasmušilým člověkem musel pokaždé seznamovat, ale i tím, že po jeho příjezdu se domov změnil. Maminčini veselí hosté zmizeli a ona, vždycky tak hovorná, byla najednou málomluvná a zakřiknutá. V bytě se objevovali jiní lidé. Nebyli moc veselí, ale vážně mluvili a hádali se. Maminka a on si u stolu připadali zbyteční. Nelíbilo se mu to. Jednou využil situace, stoupl si na židli a zarecitoval básničku. Hosté se zasmáli, ale nějak zvláštně, a maminka se začervenala a zlostně ho zatáhla za ruku.

A když pak hosté odešli» otec si ho posadil vedle sebe a řekl: „Tak ty jsi talent!“

„Nedělej si legraci,“ řekla maminka, ačkoliv se otec vůbec nesmál. „Sťopa je moc šikovný chlapec.“

„Taky si myslím,“ otec na to. „Tak se pochlub, co ještě umíš.“ Chvatně mu přeříkal jednu báseň za druhou, dokud ho otec nezastavil: „Počkej, nepospíchej. Nějak jsem ti nerozuměl. O čem to bylo? Vysvětli mi to.“ Začal přednášet znova, ale otec zavrtěl hlavou. „Ne, řekni mi to svými slovy.“ Ale to on neuměl, prostě mu to nešlo. Maminka to nevydržela: „Proč to dítě trápíš?“ Otec do něho lehce strčil a poslal ho do pokoje. Odešel, ale nezavřel za sebou pořádně dveře. „Nedělej mi z kluka šaška,“ řekl otec. „Nemluv hlouposti,“ odpověděla maminka. „Rozumím tomu… vychovávám ho podle knížek.“ Otec se tenkrát zasmál. „Podle knížek! Vždyť jim ani nerozumíš. Vtloukáš mu do hlavy nesmysly. Opakovat slova umí i papoušek.“

Z toho všeho se mu chtělo plakat.

Otec odjel a zase šlo všechno postaru. Ale na pocit křivdy nezapomněl. Když se otec vrátil a vyptával se ho, jak se má, zabručel: „Bez tebe se máme líp.“ Otec se zvláštním, vyprahlým hlasem zeptal matky: „To je tvoje práce?“

„Ne,“ řekla. „Ale říká se. přece, že děti a blázni mluví pravdu. Myslím, že s tím se nedá nic dělat.“ Otec dlouho mlčel a pak řekl: „No, bude to tedy tak, jak myslíš.“ A od té doby otce neviděl.

S matkou nebydleli dlouho sami. Přistěhoval se k nim cizí muž, otčím. Dokud k nim chodil na návštěvu, choval se ke Stopkoví hezky, chválil ho a vyprávěl si s ním jako s velkým. Ale jen se zabydlel v otcově pokoji, moc se změnil. Když někdy Sťopa zasáhl do řeči dospělých, otčím se tvářil pohoršené. A brzo začal vykládat, že děti mají vědět, co se patří. Sťopa si postěžoval matce. Ta ho mlčky pohladila po tváři a on pochopil, že se ho nebude zastávat.

Dospělí ho od sebe odstrčili a osamělost byla k nesnesení. Tím spíš, že neměl kamarády. Byl menší a slabší než jeho vrstevníci a při hrách byl většinou poslední. Nemohl se s tím smířit.

Otčíma začal nenávidět. Vymýšlel si všechno možné, aby ho dopálil. Ale otčím byl nezranitelný. Když mu umazal kalhoty olejem, musela skvrny odstraňovat matka. Jindy mu zas hodil do polévky dva prášky na spaní. Doufal, že otčím usne rovnou u stolu, ale kdepak. Ten se pořádně najedl, zakouřil si a lehl si na pohovku. Teprve tam ho spánek zmohl. Spal skoro do večera a liboval si, jak si krásně odpočinul.

Ta touha po pomstě by nikdy neuhasla, kdyby… Všiml si, že otčím, na rozdíl od matky, má opatrnický vztah k penězům. V den výplaty si sedl ke stolu, uhlazoval papírové bankovky a skládal je na sebe. A spokojeně si broukal. Pak dával část peněz matce a mračil se, když peníze nedbale zmačkala v dlani. Ostatní si dával do náprsní kapsy saka a zapínal ji na knoflík.

Sako většinou viselo na židli. Stopka si usmyslel, že mu všechny peníze ukradne a podívá se, co to s otčímem udělá. Mohl ty peníze vzít jako nic, ale v poslední chvíli se lekl a vzal si jen pět rublů. Roztrhal je a hodil do koše na odpadky. Otčím ztrátu nezpozoroval. Pak mu vzal z další výplaty patnáct rublů a otčím začal panikařit: „Ztrácejí se mi peníze! Kdo mi je vzal?“ Překvapená matka ho začala přemlouvat, aby líp hledal, že je třeba jen někam založil. „To se mi nemůže stát!“ křičel otčím. „Někdo mi je ukrad. Ale kdo?“ Provrtával Sťopku očima, popadl ho za rameno a zacloumal s ním. „Byls to ty?“ Sťopkovi strachem a hanbou vyrazil na čele pot a podlomila se mu kolena. Kdoví, jak by to tenkrát dopadlo, kdyby ho nezachránila matka. „Takhle s ním nemluv!“ vykřikla rozzlobeně. Utíkala k příborníku, vytáhla jeden šuplík a vysypala ho na zem. Mezi knoflíky, korálky a starými účty bylo i několik zmačkaných bankovek. „Co je tohle?“ křičela matka. „To nejsou peníze? Jsou tu pořád a všichni to vědí. Tady se nekrade!“ Otčím chtěl něco říct, ale matka se rozplakala a nechtěla ho poslouchat. Ráno si sbalil kufr a odešel.

Stopka mohl mít radost, ale bylo mu ze všeho nanic. Měl se matce ke všemu přiznat, ale netroufal si, protože se z toho dlouho nemohla vzpamatovat. A ta vina na něm ležela jako kámen.

Bez otčímova platu jim bylo dost krušně. Matka začala chodit do práce a jeho poslala na vesnici k babičce. Tam začal chodit do školy. Měl dobrou paměť, všechno si hned zapamatoval. Babička byla z jeho úspěchů celá pryč.

Všechno šlo dobře, ale najednou tu bylo další neštěstí. Babička se roznemohla a umřela. Musel se vrátit do města. Matka žila s dalším mužem. Zase musel žít pod jednou střechou s cizím člověkem.

Ty vzpomínky ho unavily. Zvedl se z pohovky. Bylo ráno, lampa u stropu svítila. Zhasl a šel se umýt. Ze zrcadla na něho zíral skoro neznámý obličej s černými kruhy pod očima a s nateklými víčky. Opláchl se ledovou vodou, ale nebylo mu líp. V hlavě mu hučelo a v těle cítil mravenčení.

Přišel Timofej Pavzin a dal se do uklízení. Neobratně zametal a funěl při tom. Mokré koště zanechávalo na lakované podlaze špinavé pruhy. Stěpan je štítivě překračoval, jako by se bál, že si zamaže nové domácí pantofle. Do okna přes žloutnoucí listí starého topolu pálilo slunce a špatně zametená podlaha vypadala ještě špinavější.

Pořád někdo přicházel a odcházel. Připravoval se pohřeb. Někdo se ho na něco vyptával. Odpovídal asi nevhodně. Pak ho nechali na pokoji. Jen Timofej, zamračený a nevyspalý, neodešel. To je dobře, že je tady.

„Je mi mizerně, Timofeji, neřek bys, jak je mi mizerně.“

„No, co se teď dá dělat… Napij se něčeho, bude ti líp.“

„Nemá to cenu. Já to znám. Budu z toho mít jen pálení žáhy, jinak nic. Buď se mnou tyhle dny. Jsi jako můj bratr. Dokonce víc. Já se odsuď odstěhuju a tenhle dům se vším, jak to tu leží, ti nechám. A budeš pracovat místo mě.“

Tlmofej zafuněl, popotáhl, rychle smetl smetí do kouta a otřel si ruce o kalhoty.

„Já nám naleju, jo?“

„Tak jo. Ale mně jen trochu.“

Z kapsy bundy, která visela v předsíni, vytáhl Tlmofej láhev a pevnými zuby z ní strhl kovový uzávěr. „To máš od Klavy?“

„Jo.“

„A co ona?“

„Vyptává se.“ Tlmofej vyndal z příborníku dvě sklenky. „Chtěla sem zaskočit.“

„Teď tu nemá co dělat!“ řekl Stěpan zlostně. Timofej se hrabal v lednici, není-li tam něco k jídlu, a pak se podíval z okna.

„Tamhle jdou bezpečáci. Asi přijdou sem.“

„Jen nám klidně nalej. Nám do nich nic není.“ Timofej naplnil sklenky, podíval se na dveře a rychle se napil. Jednou rukou si utřel rty a druhou zastrčil láhev za lednici.

„Jen si ještě nalej. A tu láhev nech na stole. Co tě to popadá…“ Stěpan si sedl na židli, opřel se lokty o stůl a stiskl si spánky.

Zaskřípala branka a v síni se ozvaly kroky. Stěpan chtěl jít návštěvě naproti, ale pak si to rozmyslel a zůstal sedět. Alexej Antonovič a jeho spolupracovník, kterého Stěpan neznal, takový udělaný, zdvořile pozdravili, odložili si v předsíni a sedli si ke stolu. Alexej Antonovič byl z únavy přepadlý a bledý. Ten druhý, co byl nějak moc obyčejně oblečený do flanelové košile a károvaného saka, vypadal líp; každopádně na něm nebylo vidět, že je nevyspalý. Byl celý zarůžovělý, modré oči mu svítily a mírně se usmíval.

„Promiňte, Alexeji Antonoviči, trochu popíjíme. Jinak to nejde. Vy přece víte, že na pití moc nejsem, ale teď… Teď bych se napil třeba jedu…“

„Nepropadněte tomu, Stěpane Vasiljeviči, smutek se nedá utopit.“

„Kdybyste věděl, Alexeji Antonoviči a vy…“

„To je Zykov, vyšetřovatel prokuratury,“ představil kolegu opožděně Alexej Antonovič.

„Víte, z odstupu to vypadá Jinak.“ Stěpan zvedl sklenku, napil se a zašklebil. „Fuj, to Je hnus. Už toho nechám. Jestli chceš, Timofeji, nalej si. Vám to ani nenabízím, chápu… Přišli jste na něco?“

„Přijdeme na to, můžete být klidný,“ řekl Alexej Antonovič.

„To doufám.“

„Chceme se vás na něco zeptat.“ Alexej Antonovič se výmluvně podíval na Timofeje, sehnutého nad sklenkou. „Musíme si promluvit.“

„Jen mluvte. Tohle je můj kamarád. A včera jsme celý den byli spolu. Rozešli jsme se pár minut před tím, než se to stalo.“

Alexej Antonovič se nespokojeně zavrtěl, ale Zykov ho předběhl a řekl:

„To je dobře, že jste tu oba. Kde jste byli přes den?“

„Byli jsme na okounech. Blízko je jezero. Alexej Antonovič to zná.“

„A kdy jste se vrátili do vsi?“

„Nekoukal jsem se na hodinky. Bylo asi sedům, že jo, Timofeji?“

Timofej mlčky přikývl.

„No a co pak?“

Otázky byly jednoduché, Zykov se vyptával s dobromyslným úsměvem, ale Stěpanovi byl ten hovor protivný a přál si, aby už všichni odešli a nechali ho na pokoji.

„To vás nebude zajímat. Promokli jsme na kůži. Měl jsem doma flašku, tak jsem Timofeje pozval a udělali jsme si čaj.“

„A jak dlouho jste čajovali?“ zeptal se Alexej Antonovič.

„No, tak půldruhé hodiny. Pak jsme šli do nemocnice.“

„Věra Michajlovna se často v nemocnici zdržela?“ zeptal se Zykov.

„Jo.“

„A pokaždé jste jí šel naproti?“

„Samozřejmě že ne. Když se člověk vrátí z tajgy, nejradši skočí do postele. Alexej Antonovič ví, co je to chodit po hřebenech.“

„A tentokrát jste nebyl unavený?“

„Ani ne.“

„Ale promokli jste a promrzli, ne?“

„To Jo.“ Ten Zykov šel Stěpanovi čím dál tím víc na nervy.

„A pršelo, byla zima. Ale vy jste jí přece jen šel naproti.“

„No.“

„Potkali jste někoho?“ pospíšil si z otázkou Alexej Antonovič.

„Nejspíš ne.“ Stěpan si přejel rukou po čele. „Nepamatuješ se, Timofeji?“

„Nepotkali,“ houkl Timofej.

„Tak vy jste šli spolu?“

„No samosebou. Timofej to má při cestě. A u nemocnice jsme se rozloučili.“

„A jak dlouho jste se, Stěpane Vasiljeviči, v nemocnici zdržel?“

„Jen pár minut. Věra se oblékla a šli jsme.“

„A zase jste nikoho neviděli?“

„Ne, Alexeji Antonoviči.“

„No,“ protáhl zklamaně Alexej Antonovič, „tak odpusťte…“

Zvedl se a stáhl si blůzu uniformy. Zykov vstal taky a zeptal se:

„A proč jste tedy šel manželce naproti?“

„Ale…“ Stěpan se zadíval stranou.

„Domluvili jste se předem?“

„My jsme se nikdy nedomlouvali předem. Věra končila v různou hodinu.“

„Takže to byla náhoda. Nebo snad ne?“

„Nebyla, nebyla,“ řekl rozmrzele Stěpan. „Ale to jsou osobní věci. Do toho nikomu nic není.“

„Teď se dá těžko říct, co je tu osobní a co ne,“ poznamenal Zykov. „Nechtěl byste nám to říct?“

Alexej Antonovič se už oblékl a netrpělivě se podíval na hodinky. Stěpan se neochotně zvedl a přinesl lístek, který včera našel ve Věřině kapse. Štítivě ho držel za růžek a podal ho Alexeji Antonoviči:

„Tohle jsou ty osobní věci.“

„My vaší důvěry nezneužijeme,“ řekl Alexej Antonovič a bez zájmu lístek přelétl očima. „Spolehněte se.“ Přečetl si ho ještě jednou, teď už pozorněji, pak se zamračil a podal ho vyšetřovateli.

Stěpan si od včerejška pamatoval chvatně načmáraný text lístku zpaměti: „Věro, Jsem tady. Musíme se vidět. Promluvíme si a všechno si vysvětlíme. V půl deváté na tebe budu čekat u stanice autobusu. Viktor.“

„Kdy jste ten lístek našel?“ zeptal se Alexej Antonovič.

„Včera večer.“

„Víte, kdo je ten Viktor?“

„Vím. To je Viktor Nikolajevič Sysojev.“ Stěpan to jméno vyslovil lhostejně, ale hned pocítil, že ho nenávidí. A poháněn nenávistí začal překotně mluvit, jako by se bál, že ho někdo může přerušit. „To je můj… a Věřin bývalý kamarád. Ona ho kdysi měla ráda. Ale on měl rád jen sám sebe. Asi sem přijel, aby napravil to, co jednou promeškal. Kdybych ten lístek nenašel, nešel bych Věře naproti. A všechno by dopadlo jinak.“

XIII.

Život šel dál svým tempem. Venku si na slunku hrály děti, na lavičkách zahrádek si o něčem špitaly babky a na dvorcích se oháněly hospodyně. Z lesa se vraceli houbaři s plnými kbelíky ryzců. Za Alexejem Antonovičem a Zykovem se lidé otáčeli. Celá vesnice je zvědavě sledovala. Alexeji Antonoviči byl ten zájem a očekávání příjemné. Stále víc si uvědomoval závažnost případu.

„Co říkáte tomu lístku?“ zeptal se Zykova.

Zykov jen neurčitě pokrčil rameny. Mohlo to znamenat „nic zvláštního“ nebo „to se teprv uvidí“ nebo něco v tom smyslu. Ten Zykov má zvláštní způsoby. Krčí rameny nebo se záhadně usmívá a člověk aby si domýšlel, co tím chtěl naznačit. Pracují na stejném případu, ale Zykov se pořád drží stranou a jde si po nějaké vlastní cestičce. Je přece nabíledni, že ten vzkaz může mít ohromný význam. To přece Zykov musí chápat. Nebo že by to nechápal? Ještě dobře, že šel za Miňkovem s ním. Nějaký vnitřní hlas mu napověděl, že tam má jít.

Proti nim s prázdným košíkem kráčela Agafja Platonovna. Zykov jí už z dálky přívětivě kynul a zdravil ji.

„Jdeme zrovna za vámi, Agafjo Platonovno.“

„Jdu právě do krámu. Ale to nevadí, tak se vrátím.“

„Vlastně nejdeme k vám osobně. Rádi bychom se ubytovali v hotelu.“

„Budete tu bydlet? To jste na nic nepřišli, viďte?“

„Zatím ne.“

„Máte v hotelu volno?“

„Skoro. Včera přijel jeden host a jinak nikdo.“

„Ještě tam je?“

„Ráno jsem se na něj šla podívat, ale bylo zamčeno. Asi někam šel. Ale nebojte se, mám rezervní klíče. Otevřu vám.“

„Jen se neobtěžujte. My se tam podíváme sami. Třeba se tam ten člověk vrátil a je otevřeno. Setkal se tu včera s někým?“

„Ale ne, ani nos nevystrčil. Jen po mně poslal vzkaz Věře Michajlovně. Bože,“ vzpamatovala se Agafja Platonovna. „Ani jsem mu nic neřekla o Věrušce. Ale vlastně… Když ji odnášeli, myslím, že jsem ho zahlídla. Nebo se mi to jenom zdálo? Asi. Byla jsem celá bez sebe.“

Alexej Antonovič by rád upřesnil, zda toho člověka viděla nebo ne, ale Zykova už zajímalo něco jiného:

„A ten host tu už někdy byl?“

„Ne, nikdy.“

„Třeba jste to zapomněla, jezdí sem přece plno lidí.“

„Na něj bych nemohla zapomenout. Byl nějakej divnej. A hulil jako regiment vojáků.“

„To je smůla. My jsme s Alexejem Antonovičein nekuřáci,“ řekl s ustaraným výrazem Zykov.

„Já mu řeknu, aby tak nehulil. Tak jděte napřed, já přijdu hned. Musím do krámu, došel mi chleba. Mohla bych jít ke Klavce, ta má krám hned vedle, ale nechce se mi. Nemůžu ji ani vidět.“

„Copak vám udělala?“ zeptal se Zykov.

„No, mně nic. Ale Sťopkovi pletla hlavu. Teď se asi raduje, že jí Věruška nebude překážet. Tak jen jděte, budu tu hned.“

Odkolébala se jako kachna. Zykov ještě chvilku stál a něco si srovnával v hlavě.

„Alexeji Antonoviči, rád bych si promluvil s tou prodavačkou.“

Alexej Antonovič pokrčil rameny – dělej, jak myslíš. Jeho víc zajímal ten vzkaz. Pisatele si budou muset pořádně prověřit.

Hotel byl zamčený. Alexej Antonovič si sedl na schůdky u vchodu a čekal na Agafju Platonovnu. Vyhříval se na sluníčku, uvolnil se a odpočíval. V poslední době se prostě potřeboval dobře vyspat. Když nespal, nestál druhý den za nic. Hlava ho bolela, ruce a nohy měl slabé. Ale teď nepociťoval žádnou zvláštní únavu. Bolest v kolenou se taky dala snést. Musí vydržet a neztratit formu, dokud ten případ neuzavřou. Pak se uvidí. Byl přesvědčen, že pak určitě dojde v jeho životě k nějakým změnám. Napřed by se potřeboval vyhrabat z tohohle okresu, aby se mohl pořádně rozvinout a pak všem ukáže, že ještě není vyřízený.

To byly příjemné úvahy, dokonce mu přišlo líto, že se s nimi musí rozloučit. Přišla Agafja Platonovna a otevřela. Jediný pohled na ustlanou postel mu řekl, že tu Sysojev nespal. Možná že večer zašel k někomu na návštěvu a přespal tam. A dneska nespěchal s návratem do hotelu. Ale tenhle předpoklad Alexej Antonovič zavrhl. Měl pocit jako rybář, kterému zabral pořádný kus.

„Podle jakých dokladů jste ho zapsala?“

„Propánakrále, já jsem ho vůbec nezapsala. Úplně jsem na to zapomněla.“

„Vy mě překvapujete,“ řekl chladně Alexej Antonovič. „Copak neznáte předpisy?“

„Ale jakpak by ne. Jenže jsem na to zapomněla. Ale co, až přijde, tak ho zapíšu.“

„A co když nepřijde?“

„Tuhle má aktovku. A co je vám vlastně do něj?“ Najednou spráskla ruce. „Myslíte, že to on… A já husa stará jsem běžela se vzkazem a vzala jsem ty bonbóny. Panebože!“

Alexej Antonovič přistoupil těsně k ní a zlostně ji upozornil:

„Ne abyste o tom někde mluvila! Rozumíte? Ani slovo.“

„Ani nepípnu,“ řekla zastřeným hlasem Agafja Platonovna. „Já vím. Panebože, proč jsem taková husa!“ Vzlykla a tiše lamentovala:

„Poslala jsem Věrušku na smrt. A přece mi něco říkalo, že nedělám dobře, když jí ten lístek nesu.“

„Prosím vás, nechte toho!“ Alexej Antonovič otevřel aktovku. Byla v ní čistá košile, holící strojek, ručník a otřepaná kniha. Nic zvláštního. Postavil aktovku zpátky a znova opakoval:

„Nikomu ani slovo.“

Spěšně odešel. Sysojev měl dost času, aby se někam schoval. Víc než dost. Ale přece jen je tu možnost, že ho dostanou. Napřed musí zavolat na oddělení, aby začali prověřovat všechna auta, co míří odsud do města. Pak si musí dát zjistit bydliště Sysojeva a kdyby jim uklouzl tady, zadrží ho ve městě.

XIV.

„Cigarety máte, děvenko?“ Zykov stál u pultu a usmíval se na Klavu. „Něco lepšího, zlatíčko. S filtrem a aby slušně vypadaly.“

Klava se koketně usmála.

„To by mohl chtít každý. Mám jen obyčejné.“

„Nechci to pro sebe. Pro kamarády. Já ani nekouřím, zdraví mi už neslouží.“

Klava se chichotala, až jí poskakovaly kudrlinky kolem hlavy.

„Je to taky vidět. Jste úplně podvyživený. Čím vás manželka krmí?“

„To je tajemství,“ řekl se strojenou důstojností Zykov. „Ale vašemu manželovi bych ho svěřil.“

„To bych napřed nějakého musela mít.“

„To snad pro vás není problém. Kdybyste jen hnula prstem, budou se ženiši kolem vás jen rojit.“

„Právě, bojím se, aby se v tlačenici neumačkali.“

„To byste nesměla kývat na všechny, ale jen na jednoho.“

„Podívejme se, všechno ví.“

„Co se dá dělat, už mám takovou profesi.“

„A co děláte, jestli to není tajemství.“

„Není. Pracuju jako vyšetřovatel.“

V Klaviných očích se mihlo znepokojení. Mechanicky si upravila plášť a řekla vyrovnaným hlasem bez jakéhokoliv zaujetí:

„Aha, slyšela jsem, že hledají toho vraha.“

Přestala vtipkovat a vrhat na Zykova šibalské pohledy. Vzniklo mezi nimi napětí, které hned lidi změní. Zykov o to nestál, a proto mrknul na Klavu:

„A co ty cigarety, nenašly by se?“

„Pod pultem nemám nic, můžete se dokonce přesvědčit.“

„Ale co vás to napadá,“ řekl na oko dotčeně. „Copak bych mohl podezírat takovou fešandu? Vůbec jsem nepřišel na kontrolu.“

„Ale určitě potřebujete cigarety, když jste nekuřák.“

„Nepotřebuju je. To mě jen tak zrovna napadlo. Chci se vás na něco zeptat. Kdy k vám včera přišel Stěpan Miňkov s Timofejem Pavzinem?“

„Ani nevím. Stojí mi hodiny. A i kdyby šly, co je mi do toho, kdy kdo přišel nebo odešel.“

„To máte pravdu. A jak dlouho se tu zdrželi?“

„Asi půl hodiny.“

„Přišel pak ještě někdo?“

„Ne, hned jsem zavřela a»šla domů.“

„Nebyl u vás někdo ten večer? Třeba nějaká návštěva.“

„Kdo by se vydal do takového počasí! Nikdo u mě nebyl a já jsem taky nikam nešla. A co pořád děláte okolky? Zeptejte se rovnou. Jistě vám už někdo dones, že jsem se Stopou držela. No, držela, a co z toho? To je čistě soukromá věc a bezpečnosti do ní nic není. To je všechno, co vám řeknu.“

„To máte pravdu, že je to soukromá věc. Když se vám Stěpan líbí, týká se to jen vás.“ Zykov se odmlčel a čekal, že Klava něco namítne, a pak pokračoval: „Ale teď můžou vzniknout všelijaké dohady a řeči. Prokážete nám velkou službu, když nám o vašem vztahu k Miňkovovi povíte podrobněji.“

„Byl to fajn vztah. Jsem sama, nemám tu ani příbuzné, ani kamarádky. A Stěpan byl taky osamělý, i když byla jeho žena živa. Starala se hlavně o svoji práci a o sebe. Stěpana vůbec nepotřebovala. Promiňte, že tak mluvím o nebožce. Nemá se to, ale nechci nic zamlčovat. A ještě chci říct… Nic takového, na co lidi myslí, mezi námi nebylo. Můžete mi to věřit nebo nemusíte, ale byli jsme kamarádi. Chodil ke mně často.

Sám nebo s Timofejem. Naučil mě taky střílet. I pušku mi dal.“

„To jste kurážná. Moje manželka by se pušky nedotkla ani za nic.“

„Jasně, že jsem kurážná. Jsem už v téhle díře tři roky. Člověk by tu nudou pošel.“

„A kde jste žila předtím?“

„Ve městě, samozřejmě.“

„A kde jste pracovala?“

„V obchodním domě.“

„Tak to jo!“ Zykov se rozzářil, jako by udělal bůhvíjaký objev. „Víte, dívám se na vás a pořád si říkám, odkud vás znám. Takže jsem vás viděl v obchodním domě.“ A pak se jako starý známý soucitně a důvěrně zeptal: „Vám se tu nelíbí?“

„Co se mi tu může líbit? Ve městě mi plno lidí závidí – ta se má, bydlí hned vedle Bajkalu, to musí být senzační. Ten vzduch! Ta příroda! To sibiřské moře! A tady je zatím zima, nikam se nedá jít a na televizi se nedá koukat, jak je mizerný obraz. Povídám, je tu nuda k zbláznění.“

„Škoda, to se neshodneme,“ posmutněl Zykov. „Mně se tu všechno líbí. Jediné, co mi tu nesedí, je lov. Ale pušky mám rád. Často vypadají nádherně. Buďte tak hodná, ukažte mi tu vaši. Zákazníky, jak vidím, zatím nemáte. A já mám fůru času.“

Klava netušila, že Zykov hned, jak vcházel do krámu, otočil tabulku, co visela na dveřích; z „otevřeno“ udělal jedním pohybem „zavřeno“. Zákazníci mrkli na dveře a šli do druhého obchodu. Klava zasunula zástrčku a zadním vchodem vedla Zykova na dvůr, plný sudů, beden a krabic. Hned vedle dveří do krámu byly jiné dveře, Klava je otevřela a dala Zykovovi přednost. Octl se v malém, ale útulném pokojíku. Na jediném okně visely pestré závěsy (jako Míšova kravata, řekl si Zykov), u jedné zdi stála pohovka, naproti stůl s těžkým ubrusem a vedle v rohu byla televize.

„Prima,“ řekl Zykov. „Domov a práci máte hned vedle.“

„Ale vůbec to není prima. Pořád někdo zvoní, ve všední den, ve svátek, všechno jedno. Chcete kafe?“

„Kdepak. Dost na tom, že jsem se vám sem vnutil.“

„O nic nejde. Mám tu kávovar, bude to hned.“ Nalila vodu do kávovaru a zapjala ho do zástrčky. „Podívejte se zatím na tu pušku.“

Puška byla miniaturní, skoro dětská jednohlavňovka. Brokovnice tovární výroby, kalibr 32. Říkalo se jim muchobijky. Otevřel hlaveň a podíval se do ní. Byla šedá od prachu. Dávno se jí nikdo ani nedotkl. „Tak co?“ zeptala se Klava.

„To je pravá dámská puška. Lehounká jako peříčko. Jen* byste si jí měla víc hledět. Jinak vám zrezaví a bude po ní.“

„Však mi taky na nic není. Tady je to kafe. Sedněte si ke stolu.“

XV.

Večer, jak bylo domluveno, se všichni sešli v sovětu. Tentokrát si v kamnech nezatopili. Batorov si sedl rozkročmo na židli, hrudníkem se opřel o opěradlo a kouřil. Jeho snědý obličej byl od slunce nebo od únavy úplně černý a kudrnaté vlasy mu zplihly. Jeho hlášení bylo maximálně stručné.

„Nic.“

Zato Zykov mluvil tak dlouho, že ho Alexej Antonovič sotva stačil sledovat. Zykov nasbíral celý koš informací, ale člověk musel mít pořádně vyvinutou fantazii, aby pochopil, jak některé z nich s případem souvisí. Ke konci už Alexej Antonovič neposlouchal a věnoval se vlastním úvahám. Včerejší plán, který se mu tak líbil svou logickou stavbou, se po vynoření Viktora Sysojeva podstatně změnil. Vlastně teď nebyl k ničemu. Měli by co nejdřív najít toho Sysojeva. Neměli by všichni vyjet do terénu? Ačkoliv, na druhou stranu, přece není vůbec jisté, že je to vrah. To za prvé. A když včerejší plán nesplnili ani z poloviny, nemá cenu ho měnit, kdoví, jak to dopadne. To za druhé. A za třetí, nejraději by odhalil a zneškodnil vraha sám, bez pomoci Zykova. A to taky udělá.

Když v něm dozrálo tohle rozhodnutí, začal Zykova zase poslouchat.

Popohnal ho:

„Zkraťte to, Zykove.“

„Já už Jsem vlastně řekl všechno.“

„Tak si to shrnem. Pracujeme skoro čtyřiadvacet hodin. Co se nám podařilo zjistit? Hajný Miňkov v různé době potrestal dvanáct lidí. Pět z nich bylo dřevařů a dávno tu nebydlí. Dva jsou zrovna mimo, jeden je v lázních a další je na návštěvě u bratra. Takže za pozornost stojí čtyři.“

Alexej Antonovič si napsal na kus papíru:

1. Vasilij Sergejevič Dymov, řidič lesní správy;

2. Semjon Matvejevič Grigorjev – profesionální lovec podniku místního hospodářství;

3. Jefim Konstantinovič Saveljev – dřevař lesní správy;

4. Kuprian Gavrilovič Sadin – důchodce, bývalý profesionální lovec.

Zeptal se:

„Má k tomu někdo něco? Batorove! Tu vaši pasivitu nechápu a nelíbí se mi. Zatím je to pořád vaše zaměstnání!“

„Já vím,“ Batorov se napřímil a odhodil cigaretu. „Souhlasím s tím…, jenže ten Kuprian Gavrilovič seděl v době, kdy se to stalo, u stolu s Konstantinem Danilyčem. Takže je v tom seznamu uvedený zbytečně.“ Přece jenom něco pochytil, pomyslel si Alexej Antonovič, zmírnil tón a vysvětlil:

„To je seznam pokutovaných. Ještě musíme sepsat podezřelé. Tam ten Kuprian Gavrilovič nebude. Právě jsem s ním mluvil. Minkova nemůže ani cítit. Ale v době vraždy byl na návštěvě. A pokud jde o ty první tři, o toho Dymova, Grigorjeva a syna Konstantina Daniloviče, ty samozřejmě dáme do seznamu podezřelých. A pak toho Viktora Sysojeva. Má k tomu někdo něco?“

„Napište tam taky Klaudii Fjodorovnu Dricynovou, prodavačku,“ řekl Zykov.

„Ale povídal jste, že ta její puška byla plná prachu.“

„Třeba má ještě jinou. A vůbec… Experti nemohli určit, z jaké pušky byla Miňkovová zastřelená, jestli to byla hladká hlaveň nebo rýhovaná… Takže tam tu prodavačku napište.“

„Tak dobře. Ale upřímně řečeno, nejsem přesvědčen, že by takové věci byla schopna žena.“

„Já o tom taky nejsem přesvědčen,“ řekl Zykov. „Ale musíme si ji prověřit. Je lepší udělat tu práci navíc, než nechat vraha uklouznout nebo ho prostě přehlédnout.“

Zykov má obavy, aby něco nepřehlédl. Pravda je jen jedna, ale vede k ní řada cest. A on by se k ní rád propracovával z několika stran. Což o to, zkusit se to může.

„A čím se vám, Zykove, ta prodavačka znelíbila?“

„Mně se spíš líbila, udělala mi báječné kafe,“ řekl Zykov a mlaskl. „Pěkně jsme si popovídali. Ale něco mi přitom pořád nehrálo. Chvílemi jsem měl pocit, že mluví jedno a myslí na něco jiného.“

„Je to přece ženská, Zykove. Těm je to přímo vlastní, že myslí na jednu věc, mluví o druhé a dělají třetí.“

„S tím jsem se setkal i u mužů, což o to,“ řekl Zykov.

„Tak to je všechno?“ zeptal se Alexej Antonovič. Na další papír začal psát nový seznam.

Vypadal takhle:

1. Vasilij Sergejevič Dymov – řidič; neměl Miňkova rád. V době vraždy byl mimo vesnici, prý byl v kabině porouchaného tahače;

2. Semjon Matvejevič Grigorjev – lovec; o Miňkovovi mluvil jako o „vládci tajgy“ a hrozil, že si s ním poradí. V době vraždy byl údajně na lovu kachen u řeky;

3. Jefim Konstantinovič Saveljev – dřevař; v podnapilém stavu se několikrát dal slyšet, že si Miňkova podá. V době vraždy byl v bezprostřední blízkosti, údajně kouřil v síni;

4. Viktor Nikolajevič Sysojev, inženýr, kdysi měl se zavražděnou důvěrnou známost. Přijel do vsi z neznámých důvodů, žádal V. M. Miňkovovou o schůzku. Kde byl v době vraždy, není známo;

5. Klaudie Fjodorovna Dricynová – prodavačka, měla známost s Miňkovem a to jí mohlo vést k tomu, aby odstranila svou sokyni, neboli manželku Miňkova. V době vraždy byla údajně doma.

Alexej Antonovič přečetl seznam nahlas a řekl:

„Jak vidíte, není toho nijak moc. Ale bude to vyžadovat krajní pečlivost. Hlavně se teď nesmíme rozptylovat a těkat od jedné věci ke druhé. Rozdělíme si práci. Já si beru na starost Sysojeva. Vy si vezmete na starost ty ostatní.“ Obrátil se na Zykova: „Souhlasíte s tím?“ Ten mlčky kývl. Alexej Antonovič se zvedl: „To by bylo pro dnešek všechno. Jde se do hotelu. Odpočiňte si.“

„A co vy?“ zeptal se Batorov.

„Já pojedu domů. Zorganizuju pátrání po Sysojevovi.“

„Měl byste si raději odpočinout,“ řekl Zykov. „Bude se vám špatně řídit.“

„Já řídit nebudu, přijel Voloďa. Teď se tam v něčem šťourá.“

„Přijel? To je fajn. Já věděl, že mu to nedá. Nerad někomu svěřuje auťák.“ Zykov se zasmál, vstal a protáhl se: „Páni, jak já se těším do postele!“

XVI.

Míša Batorov vstoupil do hotelu a zůstal stát jako opařený. Ve dveřích „dámské“ půlky hotelu stála Soňa Darovová. Měla na sobě vínový kalhotový kostým, těžký uzel vlasů jí táhl hlavu trošku dozadu. Vypadala neskutečně vzdálená všemu tomu, čím Míša žil posledních čtyřiadvacet hodin. Stála ve dveřích jako obraz v rámu a pyšně si ho měřila přes skla hranatých brýlí.

„Hele, uprchlík se nám vrátil.“ Zamířila k Zykovovi a k Alexeji Antonoviči. „Promiňte, ale to se snad nedělá, aby si člověk někoho pozval a pak zamkl dveře a hurá pryč. Nebo je to u vás normální?“

Alexej Antonovič si ji odměřeně prohlédl.

„Promiňte, kdo jste?“

Soňu to nevyvedlo z míry. Podala mu štíhlou ruku s jantarovým náramkem.

„Darovová. Od novin.“

„Aha, tisk. To je dobře.“ Stiskl Soně ruku a poměrně přívětivě se usmál: „Nebude špatné, když si na naši práci trochu posvítíte. Píše se o ní dost málo.“

Zykov šťouchl Míšu do boku a zašeptal:

„Dej si bacha, přebere ti ji.“

Z kuchyně vyplula Agafja Platonovna. S obavami se podívala na Alexeje Antonoviče a zeptala se:

„Dáte si čaj?“

Alexej Antonovič se podíval na hodinky a řekl: „Šálek čaje nemůže uškodit.“

Přišel Voloďa, hlásil, že auto je v pořádku a může se vyrazit. Zazvonil klíčky a zeptal se Zykova:

„Tak jak vám to beze mě jde?“

„Vůbec nám to nejde,“ pokrčil rameny Zykov.

K čaji si sedli v kuchyni. Soňa vytáhla městské dobroty – housky, turistický salám a sýr. Agafja Platonovna otevřela houbičky v octě a nakrájela pořádné krajíce chleba. Čaj byl výborný, tmavý a silný, uvařený podle burjatského způsobu s mlékem, máslem a se solí. Zahřál je a zbavil únavy. Zykov byl blahem bez sebe, děkoval Agafje Platonovně, která stála s rukama pod zástěrou stranou a smutně a rozpačitě se usmívala. Alexeji Antonoviči vystoupily na čele krůpěje potu a byl najednou laskavější a vlídnější. Povídal si se Soňou a naléval jí čaj. Taky čas od času pohovořil o tom, jak je z výchovných důvodů důležité psát o práci bezpečnosti. Míša nepochyboval, že Alexej Antonovič požádá Soňu o článek, a teď si k tomu připravuje půdu. Šéfova slabost pro publicitu mu připadala trochu legrační. Ale byl rád, že všichni Soňu přijali mezi sebe. Viděl, jak se mýlil, když nechtěl, aby tu byla. Všechno dopadlo jinak a teď mu bylo mnohem líp než předtím. Několikrát si všiml, že se na něho Soňa dívá, jako by mu něco chtěla říct, ale Alexej Antonovič ji nepustil ke slovu. Nakonec se ho ale přece jen zeptala: „Co pořád mlčíš? Vůbec tě nemůžu poznat. A vůbec, Ještě si promluvíme.“ V jejím hlase byla předstíraná a nebo třeba i opravdová výhrůžka.

„Nezlobte se na něj,“ zastal se Míši nečekaně Alexej Antonovič. „Přišlo to najednou, jako vždycky. My přece nepatříme sobě nebo rodině a přátelům.“

Soňa vesele blýskla brýlemi:

„Vy patříte společnosti, že? Vy jste ta trestající ruka zákona.“

Alexej Antonovič se jen usmál. Můžeš si, děvenko, dělat legraci, ale je to tak, to se nedá nic dělat. Když Míša a Zykov Alexeje Antonoviče vyprovázeli, poradil jim, nebo spíš poručil:

„Starejte se o ni pořádně.“

Motor se rozběhl a vůz vyjel do ulice. Světly ohmatával stěny dřevěných domků a prkenné ploty.

V domech hřála kamna, z komínů vylétala hejna jisker. Chomáče hvězd na tmavém nebi vypadaly jako neuhasitelné jiskry. Nebe bylo blízko, člověk měl dojem, že stačí natáhnout ruku a už se ponoří do roje pichlavých světýlek. Celý svět vypadal jednoduchý a důvěrně známý a nebylo v něm nic ošklivého, zlého nebo podlého. Zykov stál vedle Míši a hlasitě vdechoval bajkalský chlad.

„Víš, na co myslím, Míšo?“

„Na hvězdy.“

„Na to mě neužije. Já se spíš snažím vpravit do situace, že mám dceru. To je věc. A když si pomyslím, že nemáš ani ženu ani dceru, moc tě lituju. Tak pojď, dáme si chrupec.“

Agafja Platonovna sklízela se stolu. Pozvala Míšu do kuchyně a zašeptala:

„Ten host utek? Snad to nakonec neudělal?“

„Zatím nic nevíme. Možná že to udělal někdo jiný.“

„To bych byla ráda. Do smrti si neodpustím, že jsem si vzala ty bonbóny a předala ten vzkaz. Bude mi líp, jestli to neudělal on.“

Míša chtěl něco říct, ale najednou se mu všechna slova vykouřila z hlavy, protože mu došlo něco, čemu dřív ani nevěnoval pozornost. Jedním z podezřelých je Jefim, syn téhle laskavé paní. Díval se na její baculatou tvář a říkal si, že asi netuší, jaké mraky se stahují nad jejím domem a za nic nechtěl, aby k té hrůze došlo. Všechno se v něm bouřilo a protestovalo. „Všechno dobře dopadne, Agafjo Platonovno.“

„Jak může něco dobře dopadnout? Život už Věrušce nikdo nevrátí.“ V jejích vybledlých očích se zaleskly slzy. „Promiň, synku. Srdce se mi svírá.“ Utřela si oči cípem zástěry. „Jdi, slečinka na tebe čeká.“

Soňa čekala v předsíni. Seděla v křesle u konferenčního stolku a kouřila. Sedl si vedle ni a taky si zapálil. Soňa mlčela a čekala na vysvětlení. Ale jemu se teď o tom nechtělo mluvit. Jsou to všechno hlouposti a nepodstatné malichernosti. Ale mlčet se taky nedá věčně. „Promiň, Soňo… Já jsem…“

„… číslo, kterému není rovno. Tos chtěl říct? Skutečně se mě to dotklo. Mohl jsi ml přece nechat adresu. Takhle jsem se musela všeho dopídit sama. No, to nevadí, jednou ti to oplatím. Já už se na tebe nezlobím. Říká se přece: něco zlého pro něco dobrého. A je to tak. Usmálo se na mě štěstí. Už dávno jsem chtěla napsat povídku o vztahu člověka a přírody. To je ohromně nosné téma. Ale jak na to? Neměla jsem o tom ani potuchy. A tady leží úplně hotový syžet. A jaký! Má dva póly – na jednom stojí ochránce a na druhém ničitel hodnot. To je přímo boj protikladů, pak nesmiřitelné rozpory a tragické finále.“

„Do finále je ještě daleko.“

„Pro vás. Ale ne pro mne. Nemůžu ani cítit spisovatele, kteří jsou otroky faktů. Člověk potřebuje impuls, aby zapojil fantazii. Zkrátka, Míšo, já se nezlobím. Ten námět mi spadl do klína tvou zásluhou.“

„Pěkně děkuju za takový dáreček.“

„Proč?“

„Ale bylo by lepší, kdyby se radši vůbec nic nestalo a abys neměla o čem psát.“

„Já ti rozumím.“ Soňa vydechla kroužek kouře a dívala se, jak stoupá ke stropu. „Úplně ti rozumím. Ale ty se zase snaž pochopit mě. Někdo zabil člověka. Chápu to rozumem, ale ne srdcem. Nejsem otupělá, Míšo. To je přirozená obranná reakce. Bez toho by lidé nemohli existovat. Souhlasíš se mnou? Vidím, že ne. Tak já ti to vysvětlím jinak. Přečti si noviny. Ve světě každý den umírají muži, ženy, děti i starci. Když mě bude pro každého bolet srdce, budu ho mít rozbolavělé a jako nabité vysokým napětím. Ale od toho nás naštěstí chrání zvláštnost našeho vnímání. Každý člověk, dokud ho neznáš, dokud jsi neviděl jeho obličej a oči a neslyšel jeho smích a hlas, je pro nás čirá abstrakce. Nebo snad ne? Vy třeba hledáte viníka. A přiznej se, že je pro vás taky abstrakcí. Nemáte před sebou žádnou konkrétní tvář, barvu vlasů ani postavu.“

„Já mám před sebou něco jiného. Zločinec je jen jeden a jeho vinou trpí mnoho lidí. Kolem něho se rozrůstá neviditelné, ale reálné pásmo neštěstí, bolesti, strachu, nenávisti a podezření.“

„Možná že to tak je.“ Soňa se zamyslela a dodala: „Nikdy jsem se do takového pásma nedostala, tak můžu těžko něco říkat. Ale myslím si, že když člověk něco takového pocítí, může se tomu vždycky vyhnout. Jenže ty v tom musíš pracovat. Je to těžké, vid1?“

„O to nejde, spíš…“

„Co spíš?“

Ale to všechno, o čem pořád dokola přemýšlel poslední dva dny, nemohl vměstnat do několika slov.

„Vím jen jedno. Práci, jako je ta naše, nemůže dělat každý. Člověk musí mít určité kvality. A já zřejmě některé nemám.“

Pozorně se na něho podívala.

„Já jsem si myslela, že pochybování je vlastní jen našinci. Nech toho, Míšo. Převzal jsi od svého šéfa přehnaný názor na bezpečnost. A když se něco přehání, vypadá to směšně.“

„Nějak jsem si nevšiml, že by ti byl Alexej Antonovič k smíchu.“

„Hele, nebuď jizlivý. Já s tebou tedy souhlasím: nejlepší mozky doby jsou ve službách bezpečnosti!“

Míša nechtěl, aby takhle mluvila, a tak začal o něčem jiném.

„Co básničky? Nějak teď málo publikuješ.“

„Už mě to táhne k próze,“ usmála se Soňa. „A co píše tvůj tajemný kamarád?“

„Už jsem ho dlouho neviděl,“ řekl Míša a cítil, jak se červená.

Tohle je taky výsledek jeho lehkomyslnosti. Schoval se za bezejmenného „kamaráda“. Soňa se asi stejně domyslela, jak to je. Proč to proboha dělal? Aby se schoval sám před sebou nebo co? To byla ale hloupost. „Míšo!“ ozval se z pokoje Zykov. „Okamžitě spát!“ Soňa se zasmála.

„Míša je maminčin chlapeček, musí hajat.“ Pohladila ho po rukávu. „Však budeme mít spoustu času a všechno si probereme, jo?“

XVII.

Ráno, kdy vstalí a rychle posnídali zbytky od večeře, Soňa ještě spala. Venku se rozešli. Zykov šel do sovětu a řekl Míšovi:

„Hledej, kamaráde, hledej. Když ji nenajdeš, utopím tě v Bajkalu.“

Lopatu si Míša včera schoval pod hromadu větví na plácku u potoka. Našel ji a šel ke svému svahu. Vody v potoce přes noc ubylo, bublala teď mile a přívětivě. Z vody vyčnívaly barevné kamínky. Míša stál chvíli na můstku a poslouchal zurčení potůčku. Nejradši by šel k vodě a sbíral by pěkné oblázky.

Přišli svědci a pomocníci v jedné osobě. Už se jim zajídalo překopávat hlínu, sedli si opodál a o něčem si povídali.

Rozkopaná část svahu skutečně připomínala brambořiště po sklizni. V měkké půdě a pod bdělým dohledem kohouta s rubínovým hřebínkem hrabaly bílé slepice. Na dosud nedotčeném svahu se nepřátelsky ježila suchá tráva. Míša vzal navyklým pohybem lopatu, oddělil kus hroudy a rozemnul ji v prstech. Hned viděl, že dneska mu práce půjde hůř. V dlaních ho pálily a svěděly mozoly, bolely ho namožené ruce.

Ze vrátek svého dómu vyšel Konstantin Danilyč, pozdravil sousedy, mlčky kývl Míšovi a sedl si vedle něho na kámen.

„Pořád reješ?“

„Jo.“

Konstantin Danilyč si nacpal krátkou dýmku. K vůni hlíny, zetlelého listí a zahnívajícího dřeva přibyla příjemná vůně tabáku.

„Tak jak je to s tím lumpem? Máte už někoho v merku?“

„Zatím ne. A vy?“

„No, no.“

Dědovy vpadlé oči ho odsuzovaly. „Co pořád má?“ myslel si nakvašeně Míša, narovnal se a dlaní si utřel zpocené čelo. Po cestě k němu mířila Soňa s kabelkou přes rameno. Už zdálky volala:

„Zase jsi utekl! Poslouchej, to se mi nelíbí!“

„Nesmíš tak vychrupovat. Lidi, co za něco stojí, jsou už dávno vzhůru.“

„A co ty lidi, co za něco stojí, dělají?“

„Hledám pravěké pohřebiště.“

„Opravdu?“ S údivem si prohlédla rozkopaný svah a kopala do hlíny špičkou lakového střevíčku.

„Hledá střelu,“ řekl nečekaně děda. „Už druhý den.“

„Jakou střelu? Aha…“ došlo Soně. „No jo, jsou to analytici. Přímo akademici přes pátrání. Míšo, Míšo…“

„Hele, akademiky ze sebe neděláme. My jsme naopak na hrubou práci. A kam jdeš ty? Jestli chceš jít za Miňkovem, tak ti to nedoporučuju. Dneska je pohřeb.“

„Já vím. Mluvila jsem s Agafjou Platonovnou. Její muž pracuje v lese, takže bych za ním chtěla zajít.“

„Už jsi za ním zašla,“ řekl Míša. „Tohle je lesník Konstantin Danilyč.“

„Ano? To je prima. Já jsem z novin, Konstantine Daniloviči.“

„Proč se mě bába napřed nezeptá, než za mnou pošle lidi?“ zabručel Konstantin Danilyč.

Míša se v dědových způsobech už trochu vyznal, a tak chtěl Soně pomoci.

„Konstantine Danilyči, ona se zajímá o přírodu. Chce o tom něco vědět. Jestli je líp člověku bez přírody nebo přírodě bez člověka.“ Zasmál se, protože tak Soně vrátil „akademiky“.

Děda si nechal jeho slova projít hlavou, cucal chvíli dýmku a pak si odplivl.

„Hele, mladíku, nedělej si hloupou legraci. Po světě chodí plno pitomců, který o stromech a keřích věděj jen to, že se pod nima dá ve stínu dobře spát. A z toho je plno neštěstí. Mělo by se o tom mluvit a psát v novinách. Takže kopej a hleď si svýho.“ Podíval se na Soňu. „Od novin, říkáš? A od jakejch?“

„Hned vám ukážu papíry,“ Soňa se začala hrabat v kabelce.

„Papíry si nech,“ zarazil ji Konstantin Danilyč. „Jde mi o něco jinýho. Jednou za mnou byl nějakej mládenec od novin. Všechno jsem mu vyložil a ukázal. Mluvil jsem s ním jako s rozumným člověkem, řek jsem mu všechno, co si myslím. A pak přišly noviny s článkem. A co nevidím. Není to ani o lese ani o našich starostech, ale o mně. Nelitoval chvály. Jenže taková chvála je na nic, protože rozumnej tvor na takový bláboly není zvědavej. Pak jsem toho mládence potkal a povídám: poslouchej, proč jsi mi udělal takovou ostudu? Proč jsi tam připsal svoje nápady a nedal tam to hlavní, o čem jsem s tebou mluvil? A on na to, že jejich noviny jsou malý a tyhle problémy jsou velký, takže na to nestáčej. Podívejme se! Nestáčej na to. Ale tisíce lidí to čtou. Jak to máme teda dělat? My zřejmě nestačíme vůbec na nic, my jsme úplně bezmocný.“ Děda se zvedl a ještě jednou si prohlédl Soňu. „Takže jestli jsi z takovejch novin, rovnou toho nech.“

„Naše noviny takové nejsou,“ řekla Soňa a zjevně si z dědových řečí nic nedělala. „Ale o to nejde…“

Děda se beze slov otočil a zamířil ke svému domu. Ve vybledlé košili se mu trochu kulatila záda, šedovlasá hlava svítila do dálky. Soňa pokrčila rameny a vydala se za ním. Míša jí zamával a dal se do rytí.

V uších mu dlouho zněl dopálený hlas Konstantina Danilyče.

XVIII.

Předseda sovětu Petr Iljič Vorobjov už na Zykova čekal. Byl to starší člověk s hrubšími rysy a tvářemi prokvetlými žilkami. Hladce vyholenou bradu měl o mnoho světlejší než dohněda opálené tváře. Zykova napadlo, že předseda není zvyklý holit se každý den. Měl proužkovanou košili a černou kravatu, dost neuměle uvázanou, takže bylo jisté, že ji používá ještě méně než holicí strojek. Petr Iljič seděl u svého masivního stolu a ševelil rty nad nějakým papírem. Dočetl, potřel si prstem spánek a aniž zvedl oči od lejstra, se zeptal:

„Tak jak to vypadá?“

„Nic moc.“

„Já si tuhle chystám pohřební řeč. Nějak mi to nejde. Tak jsem to dal na papír a budu to muset číst.

V těchhle případech se špatně mluví. Já jsem byl na frontě.“ Ukázal levou ruku s tenkými zkroucenými prsty. „Viděl jsem všechno možný, ale tohle… Já to prostě nemůžu pochopit. Lidi jsou tu dobrý, jsou schopný zabít nožem medvěda a nemrknou při tom. Na jaře dokážou přejít rozmrzající Bajkal, v největších mrazech nocujou venku. Ale že by si tu někdo vyrovnával osobní účty a ještě ke všemu zákeřně, to mi nejde do hlavy. Lidi jsou tu přímý, čestný a nelakotěj ani nezáviděj.“

„A kdo tedy nezákonně loví ryby a střílí zvěř?“

„To je něco jinýho. Celý generace tu lovily. A teď se to najednou nesmí. K Bajkalu se nesmí se sítí, do lesa s puškou. Člověka to nebaví. Já to znám podle sebe. Každej tu chuť nepřemůže a někdy zhřeší. Trestáme to, samozřejmě, nepřehlížíme to. Ale trest je to poslední. Hlavní je přesvědčení, a to není jednoduchá věc. Člověk si třeba uloví deset ryb, chytěj ho a platí, ať se mu to líbí nebo nelíbí, sto rublů. Jenže ten samej chlap si pak přečte v novinách, že nějaká mizerná továrna v zimě v létě pouští do vody jed a ničí statisíce ryb. A nikomu se nic nestane. Pytláky pokládáme za hlavní a nejhorší nepřátele a všude to roztrubujeme. Jenže společnosti lžeme.“

„Dokonce?“

„Jistě! Dopadá to tak, protože pytláka můžeme snáz chytit a potrestat. A zkus se tahat s takovou továrnou. Nadělá špatnosti za tisíc pytláků, ale zatrhnout jí to nikdo nemůže. Hned má plno obhájců. Národohospodářský zájmy, plán, státní význam, se vším vyrukujou. Teď se to, pravda, trochu zpřísnilo, ale v pořádku to není. A dlouho nebude. To až to bude nejen věcí zákona, ale i přesvědčení ředitele toho závodu a všech lidí, co tam dělaj. To jim nedovolí ničit vodu naftou nebo chemikáliema. U nás musíme samosebou taky lidi vychovávat. Říkám Stěpanovi pořád, že musí lidi vést a vysvětlovat jim věc. Ale jemu se nechce. On je v rezervaci něco jako placenej hlídač. Hajnej by tohle dělat neměl. Zrovna jsem si ho chtěl podat. A teď tohle…“ Petr Iljič až doteď mluvil energicky, ale najednou ztlumil hlas. „Prostě mi to nejde do hlavy… Věra Michajlovna pro lidi přímo žila a všichni ji měli rádi.“ Odmlčel se a zachmuřeně zíral do papíru s připravenou řečí. „A já jí budu nad hrobem číst z papíru.“ Nespokojeně papír odstrčil a obrátil se.

Za oknem stála osamělá bříza. Měla už skoro holé větve. Zykovovi se zdálo, že jí lístky tiše padají v pravidelných intervalech, že pomalu krouží v promyšlených drahách a snášejí se na keř šípkové růže s červenými plody. Kmen břízy připadal Zykovovi vedle rudého šípku, spadaného žlutého listí a Černého laťkového plotu přímo bělostný a bezbranný. Ta bělost ho přitahovala a zároveň lekala.

„Co když ho nenajdete?“ zeptal se Petr Iljič. „Nedovedu si představit, jak tu budem žít a vědět, že je mezi námi.“

„Taky si to nedovedu představit,“ řekl Zykov. „Myslíte, že Miňkov nepracuje dobře?“

„Ale ne! Jen jsem si ho porovnával s Věrou Michajlovnou.“

„Poslyšte, kolik za tu práci má?“

„Sedumdesát dva ruble. To má u nás písařka, mladá holka. Je to samosebou málo, to člověka pro věc nezapálí. Ale já se na to dívám jinak. Vlhký dřevo doutná i v ohni a suchý chytne i od sirky.“

„A měl někdy Miňkov nějaké nedorozumění s řidičem Dýmovém, lovcem Grigorjevem a dřevařem Saveljevem, synem Konstantina Danilyče? Co mi o nich můžete říct?“

„Co bych vám řek. Jsou to dobrý chlapi. Ale taky budou něco mít na svědomí. Přišli za mnou, abych s nima držel proti Stěpanovi. Všelijak na něj nasazovali, ale já jsem se k nim nepřidal. Zastal jsem se Miňkova. Protože každej pytlák je najednou čistej jako lilium. To vás ale nebude zajímat. Já myslím, že se mýlíte. Všichni tři mají svoje chyby, Jefim Konstantinovič se rád napije a pak se vzteká. Ne že by se pral, spíš jen tak reje a otravuje. On to ví, a proto se napije jen málokdy. A dělá dobře. Vasja Dymov je fajn kluk. Je mladej, někdy dělá zmatky, ale to je všecko. Takový jsme byli všichni. A Grigorjev je náš nejlepší lovec. Rád kritizuje vedení, někdy k věci, někdy ne. Rád má na všechno vlastní názor… Ale to nejsou lidi, který hledáte…“

XIX.

Hladina Bajkalu se leskla jako zrcadlo a oslepovala. Zykov šel s přimhouřenýma očima. Ta vesnička se mu líbila, protože sem nějak zapadala. Některé domy byly velké, jiné malé, některé byly úplně nové s jantarovou smůlou na roubení a některé byly staré a zčernalé od větru a deště. Ale všechny domky byly fortelné a vypadaly, jako by tu vyrostly samy od sebe, jako ty borovice, jedle a cedry v okolí. V krajkoví vyřezávaných okenic a říms se daly rozpoznat motivy listoví, důmyslné propletence větví a výhonků a to domky s okolním lesem spojovalo ještě víc.

Zykov si otevřel branku a vešel na čistě zametený dvůr. Před schůdky do domu ležel plochý kámen. Asi tu byl už dlouho, protože v něm lidské nohy vyšlapaly důlek.

Hospodář nebyl doma. Hospodyně, příjemná žena s velkýma očima, zrovna žehlila a přitom houpala kolíbku.

„Máte holčičku nebo kluka?“

„Klučíka.“

„Já mám dcerku. V pátek se nám narodila, tři kila šedesát, byl jí kus.“

To vychloubání ženu rozesmálo.

„Asi bude po tatínkovi,“ povídala a usmála se. „Jdete za Semjonem? Bude tu hned.“

„Půjdete na pohřeb?“

„Já jo.“

„A manžel?“

„Nevím,“ zamračila se. „Vy jste od bezpečnosti?“

„Dá se to tak říct.“

„A co Semjonovi chcete?“ řekla nazlobeně. „Já vám řeknu rovnou, že Stěpana nemůže ani vidět. Všichni to vědí. A teď si někdo může myslet…“

„Ale co vás napadá,“ divil se Zykov. „Chtěl bych si opatřit dobrého psa a slyšel jsem, že máte štěňata. A váš muž, jak je známo, tehdy v noci ani nebyl doma.“

„Nebyl, jel na kachny.“ Žena se uklidnila, nakropila prádlo a přežehlila pánskou košili, ze které se kouřilo. „Stěpan teď nejspíš vyvádí a brečí, ale když byla naživu…“

„Tak co?“

„Ale všichni jste stejný. Některej je snad o chlup horší a jinej zas lepší. Všechno jste nám hodili na krk, děti i hospodářství. A chodíme do práce jako vy. Jenže si toho nikdo nepovažuje. Jako ten Stěpan. Lítal tu za jednou cácorkou.“

„A co Věra Michajlovna?“

„Asi to ani nevěděla. Měla práce, že na nic neměla pomyšlení. Lidi to viděli, ale byli zticha, nechtěli jí udělat bolest.“ Opřela se o žehličku. „Nechtěli ji zarmoutit, ale nakonec ji neuhlídali.“

Při řeči se Zykov díval na zeď vedle dveří. Na paroží tam visely pušky – dvojka, malorážka a lovecká karabina. Byla to otlučená puška, jakou mívají lovci z povolání. Amatéři mají rádi něco jiného. Ti se před kamarády chlubí zdobením a tvarováním, protože mají pušku jen pro zábavu. Pro profesionála to je pracovní nástroj, a hlavní je, jak střílí a jak se ovládá.

Zykov šel ke zdi a jakoby ze zvědavosti si na každou pušku sáhl. Karabina a malorážka byly nedávno čištěné, umazal se o ně od oleje. Starý olej s prachem by zanechal jinou stopu. Na dvojce olej vůbec nebyl a na pažbě bylo přilepené stéblo trávy. Zykov ho nehtem odloupl. Tráva ještě nestačila uschnout. Takže puška byla nedávno v akci. Vzal ji a podíval se do hlavní, byly černé od prachu. Malorážka a karabina se naopak zrcadlově leskly.

„Lovec se pozná podle pušky.“

„Za ty pušky jsem to tuhle schytala,“ řekla hospodyně a skládala na stole blůzičku. „Semjon už měsíc chystá na zimu seno. A já jsem chtěla vybílit, tak jsem ty pušky dala do síně. Jenže tam je vlhko, tak trochu zarezlý. Semjon se v pátek chystal na kachny a kouká, pušky jsou jako lišky. Ten mi dal! Vyčistil je, promazal a nakázal mi, abych se jich ani nedotkla.“

„A co přines?“

„Pět kachen.“

„To je málo?“

„Ani ne. Kdyby bylo po mým, já bych to vůbec zakázala. Je s tím strašná otrava. Semjon odjel, začal vítr a liják… Spát v takovým počasí v boudě nestojí ani za padesát kachen. Nebo je v tajze a měsíc o něm není slyšet. Ani v noci nemůžu spát, jdou na mě všelijaký myšlenky. Prosila jsem ho, nech toho, jdi k dřevařům. Dobře se tam platí, po večerech a v neděli budeš doma. Ale kdepak, ani slyšet o tom nechce.“ Podívala se z okna. „Už jde. My o vlku…“ Tvář se jí rozjasnila.

Zykov si jasně představil, jak se za větrných nocí bojí o muže, jak poslouchá svištění větru a šumění sněhu. A hned ho napadlo, že musí zajít do sovětu a zavolat tchyni, aby pozdravovala ženu.

Semjon Grigorjev mu podal silnou žilnatou ruku. Černé přimhouřené oči se dívaly vyčkávavě.

„Přišel kvůli štěňatům,“ řekla jeho žena. „A je od bezpečnosti.“

„Varuje ho,“ napadlo Zykova a přívětivě se na Grigorjeva usmál. Ten mu úsměv neoplatil, vzal si z pece cigarety a dal si je do kapsy.

„Máte zájem o štěňata? Tak pojďte.“

Přešli dvůr a vešli do velké kůlny. Stál tu pod plachtou motocykl s přívěsným vozíkem. Na kolech ani na stroji nebyl prach ani bláto. Byl umytý a naleštěný.

V rohu kůlny ležela na seně čtyři štěňata. Šedá, huňatá a neohrabaná jako medvíďata. Jak uviděla pána, vrhla se k němu o závod, poskakovala, vrtěla ocásky a radostně kňučela. Zykov se sehnul, zamlaskal a natáhl k nim ruce. Štěňata couvla a vycenila zuby.

„To jsou ale divoši,“ překvapil se.

„Bezvadný psi. Každou chvíli je tu někdo, kdo má zájem.“

„Já nemám zájem, chtěl jsem si s vámi promluvit o samotě. Vaše paní o tom nemusí vědět.“

Grigorjev nohou přitáhl tlustý špalek a nabídl Zykovovi, aby si sedl. Sám se usadil na jiný a otevřel krabičku cigaret. Zapálil si a pak si vzpomněl a nabídl Zykovovi.

„Děkuju, já nekouřím.“

„Dobře děláte,“ Grigorjev roztržitě poklepal nehtem po krabičce zápalek. „Slyšel jsem, že jste tu a pátráte. Myslel jsem si, že přijdete i za mnou.“

„Proč jste si to myslel?“

„To je jasný jako facka. Mířil asi na Miňkova.“ Stiskl cigaretu v zubech a pohled mu ještě více ztvrdnul. „Nemáme se s Miňkovem rádi. Ale taky asi víte, že jsem tu tehdy v noci nebyl. Nemám, co bych vám řek. Samozřejmě by mě zajímalo, kdo si na něj počíhal.“

„Zdá se, že má víc nepřátel…“

„To jsem nechtěl říct. Miňkov je prostě hajzl a mizera.“

„Když někoho nemáme rádi, často si myslíme, že je to mizera. Miňkov je hajný. Představte si, že byste byl na jeho místě.“

Grigorjev si dal nohu přes nohu. Na špičce holínky se mu zaleskla podkůvka.

„Nejde o to, že je hajnej. Ale o to, že dělá hajnýho právě on. Nechtěl bych být ani na jeho místě, ani vedle něj.“

„To je silně řečeno,“ usmál se Zykov. „Chtělo by to trochu logiky. Miňkov má přece určité povinnosti. S tím se musí počítat, ať se nám to líbí nebo ne.“

„To slyším pořád. Už toho mám po krk! Vedení si vždycky myslí, že na první pohled rozezná rovnýho chlapa od křiváka. A nechápe, že 1 ten nejkřivější strom může za určitých okolností vypadat rovně. Zrovna jako Miňkov. Má povinnosti, a proto má podporu a důvěru. Ale jak je to doopravdy? A kde je spravedlnost? To jsou jen slova pro ty pitomce kolem.“ Grigorjev se zachmuřeně a soustředěně díval před sebe. Nezvyšoval hlas a vypadal vyrovnaně, ale Zykov viděl, že to tak není. Cítil, že Grigorjev má v sobě zlobu, ale ne tu obyčejnou, která vybuchne a je po ní, ale pořádnou, těžkou jako olovo, kterou ani nemůže vypovědět.

„To je zvláštní, co povídáte,“ řekl Zykov. „Copak skutečně nechápete, že když jste se dopustil přestupku, musíte za to platit? Co je na tom nespravedlivého?“

„Jenže já jsem se ničeho nedopustil.“

„Ale? Tak teď už nerozumím ničemu.“

Grigorjev mlčel. Pořád se díval do jednoho místa. Měl výrazný obličej – klenuté obočí, ostře řezané rty. Byla to tvář tvrdého člověka s pevnou vůlí, která mohla být přitažlivá i hezká, kdyby neměla ten strnulý výraz.

„Snad nechcete tvrdit, že vám to pytláctví jen tak přišil?“ zeptal se Zykov.

„Samozřejmě, že mě ho jen tak přišil. Ale o to by ani tak nešlo. Jenže já idiot jsem si to vlastnoručně podepsal. Do smrti si to neodpustím.“

Část zloby se v něm konečně uvolnila. Grigorjev na okamžik ožil a v očích se mu zablesklo.

„Jak se to stalo?“

„Stejně mi nebudete věřit. Já už jsem to několikrát vykládal a vždycky mi řekli, že dělám vtipy.“

„No, vtipy mohou být různé. Někdy se z nich člověk poučí.“

„Dobře, řeknu vám to. Ale je to delší historie.“

„To se nedá nic dělat, povídejte, jak to všechno bylo.“

„My, co lovíme soboly, máme revíry dost daleko.

Shazujou nás tam z vrtulníku. Sezóna trvá tak šest neděl až dva měsíce. A předloni mě taky takhle vysadili. Jídlo a zásoby jsem si uložil do boudy a jen tak nalehko jsem se vypravil k další boudě. Mám v revíru celkem čtyři. Většinou celou sezónu kočuju od jedný boudy ke druhý, líčím pasti a přijednom lovím jeřábky. Po několika dnech se vracím k první boudě. A koukám – všechno pryč, nějakej tulák mě vykrad. Rozpáral pytle, všechno, co moh, sežral, ostatní věci rozházel po zemi. Zkrátka, byl jsem úplně vyřízenej. Neměl jsem ani sůl, ani chleba, ani čaj. Kdybych se vydal domů, mám po sezóně. Tak jsem si řek, že půjdu k někomu z kamarádů. Každej mi rád něco dá. Ale všichni maj zásoby jen pro sebe. S troubama, jako jsem já, nikdo nepočítá. No, nějak to vydržím, řek jsem si. Ulovím něco a překlepu to. V mým revíru se obyčejně, dokud nenapad sníh, drželi jeleni. Ale letos jako naschvál začalo sněžit brzy a tak šli níž. Nedalo se nic dělat, musel jsem za nima. Cestou mě zastihla sněhová vánice. Když má člověk co jíst, není to žádná hrůza, schová se a za dva, tři dny jde dál. Ale já jsem měl hlad a nemoh jsem to přečkat na místě. A taky jsem věděl, že za vánice člověk neuloví ani zajíce. Tak jsem šel pořád. Šel jsem a šel, ani jsem nevěděl, kam jdu. Můj pes už mlel z posledního, jazyk mu visel z huby. Třetí den k večeru přestalo sněžit a vítr ztichnul. Sešel jsem do nějaké rokle a koukám, na svahu se pase los. Úplně blízko. Složil jsem ho prvním výstřelem. Pes hned zapomněl na únavu, skákal a lízal ml obličej. Tak jsme tam přenocovali. K ránu slyším, že někde štěká pes a můj pes mu odpovídá. A koukám, že k nám letí pes Timochy Pavzina. Teprve teď jsem poznal, kam až jsem se dostal. Vánice úplně utichla, byl klid.

Ušel jsem sotva kilometr a vidím boudu a kouř z komína. Běželi jsme se psy jako o závod a společně jsme tam vpadli. Timocha a Stěpan Miňkov zrovna vstali a dělali si na peci snídani. Že je tu Stěpan, mě nepřekvapilo. Timocha má revír hned vedle rezervace. Dřív tam lovil jeden děda, Kuprian Gavrilovič. Stěpan ho natrapíroval, když v rezervaci složil jelena, a potom ten revír dědovi vzali a přidělili ho Timochovi. No, tak jsem tam přišel. Timocha kouká s otevřenou pusou a Stěpan se vyptává: odkud jdeš? co se stalo? Pomáhá mi sundat batoh a vidím, že dává Timochovi nějaký znamení. A Timofej si stoupl ke zdi a začal strhávat a házet do kouta sobolí kožky, co se tam sušily. Nevěřím svým očím – čtrnáct sobolů. Já mám sotva dva a on jich má už tolik. Sezóna zrovna začala a Timocha už může jet domů. Takhle se člověku poštěstí málokdy. Sobolí stezka asi vede přes Timochův revír. Ale, říkám si zase, že by těch kočovných sobolů bylo tak moc? Možná, že je to tou rezervací. Tam soboly nikdo neobtěžuje, můžou se rozmnožovat a pak se stěhujou do vedlejších revírů. No co, třeba jich bude víc i v ostatních revírech. A Stěpan se mě pořád na něco vyptává a něco mele. Byl laskavěj a úslužnej, jen oči má jako šídla. To mi ale došlo až pak, a že dával Timochovi znamení, taky. Ale tehdy jsem měl radost, že jsem v teple, že vidím lidi, že piju čaj a jím tvrdej chleba. Timocha otevřel láhev. Zkrátka, měli jsme se. O sobolech nepadlo ani slovo. Taky nemáme ve zvyku vyzvídat jako ženská. Ještě jsem si tenkrát myslel, že se Timocha bojí, abych mu to štěstí nezakřiknul. Tak sedíme u stolu a je nám dobře. Stopka vykládá vtipy, to je jeho. Pak nám začal ukazovat kouzla. Vytáhnul z tašky blok, vytrhnul čistý listy a řek, abysme je s Timochou podepisovali. Pak do nich fouknul, plivnul, zamával rukama a papíry zas byly po obou stranách čistý. Hodil je do pece. Padnul na to celej blok. Pak vzal Stěpan blankety protokolů. Tehdy jsem si všimnul, jak to dělá. Zkusil jsem to taky, ale nešlo mi to. Stěpan mi blankety nedal, povídal, že by pak neměl na co sepisovat protokoly s pytlákama. Tak jsme se začali loučit. Timocha mi dal suchary, sůl a čaj. Já jsem si vzal masa, co jsem unes a ostatní jsem jim nechal. Stěpan mě vzal stranou a začal o něčem, čemu jsem moc nerozuměl. Povídal, že lidi musej táhnout za jeden provaz. A že se dá dělat všechno, když spolu držej. Povídám, že v tajze spolu držej všichni lidi, že to tak bylo vždycky. Ale Stěpan se ušklíbl, že to už dávno neplatí, dneska je to jinak. „Ty například platíš za nejlepšího lovce,“ povídá. „Všichni si tě považujou a tak nosíš nos vzhůru. A já nic neznamenám, nikdo mě nevychvaluje, a přece hnu prstem a budeš mít po reputaci. To už je život, kdo se vyzná, má z toho pojem.“ Povídám, že už nevím, co mně nebo někomu jinému může udělat a že nevím, o čem mluví. A on na to, že je vidět, jak jsem zpychnul, protože si myslím, že si můžu dovolit všechno. Jinej kdyby složil losa, rozhlížel by se na všechny strany a mně je to přej jedno. Povídám, proč bych se rozhlížel, když mám povolení k odstřelu. „To povolení,“ povídá on, „je ti na nic, když řeknu, že jsi ho dostal v rezervaci.“ Já zas na to. jak by to moh říct, když to není žádná pravda. „Ale můžu,“ říká. „A mám na to důkazy.“ Napřed jsme nemluvili vážně, teda já jsem nijak nemoh pochopit, jestli to myslí doopravdy nebo se v opici naparuje. Pil, pravda, moc málo, ale každej jsme jinej, někdo má v hlavě hned. Pak jsem šel a nic mě nenapadlo. Zapomněl jsem na to. No dobře… Tehdy jsem ulovil dvanáct sobolů. Přesně tolik, kolik norma dovoluje. U nás je to přísný. Když jich máš tolik, kolik máš povoleno, schovej železa. Je to správný. Kdyby každej lakotil, za pár let by bylo po sobolech. Vrátil jsem se domů, vykoupal jsem se, žena pozvala hosty. U stolu se mluvilo o štěstí a o smůle. A já jsem kecnul o tom, jak se Timochovi poštěstilo. Po čase jsem potkal Stěpana. Povídá mi: „Dej si pozor na jazyk. Co Timofeje pomlouváš? Kdes viděl těch čtrnáct sobolů.“

„No, na vlastní oči jsem je viděl v boudě.“

„Ale to neumíš počítat, bylo jich deset.“ Říkám mu: „Počítat ještě umím, nelakuj mě.“ A on na to: „Neumíš počítat, ale já tě to naučím.“ Stál přede mnou, ruce v kapsách, pohupoval se ze špičky na patu. Je jako za groš kudla, ale dívá se zvysoka. To mě naštvalo, taky mám svou hrdost. Říkám mu teda: „Poučování si nech od cesty, na to nemáš. Spíš můžu dát lekci já tobě. Zajdu do kanceláře a podívám se, kolik sobolů Timocha odevzdal. A vy zas řeknete, kolik jste jich zatajili a rozdělili si mezi sebou.“ Ani jsem to tak nemyslel, ale vidím, že jsem trefil do černýho. Stěpana to úplně vzalo. Ale hned se vzpamatoval a povídá mi naoko soucitně: „Vysvětloval jsem ti, že máš mít rozum. A ty mě chceš pomlouvat. Nech si to projít hlavou. Kdo jsi ty a kdo jsem já? Já dobře sloužím a proháním zloděje a lumpy. Timocha mi pomáhá. A co jsi ty? Vzteklej a drzej pytlák!“ Měl jsem z tý drzosti oči navrch hlavy. Stěpan to vidí a radí mi: ‚Vem rozum do hrsti a nejdi hlavou proti zdi. Když si to nespočítáš, špatně dopadneš. Ten protokol, řádně sepsanej, mám u sebe. Nezapomeň.1 A šel. Zůstal jsem stát jako opařenej. Ty hajzle, ty mizero jeden, ty mě budeš zastrašovat? V životě jsem nic neproved, nemám se za co stydět. Ale to jsem Miňkova špatně znal. Zkrátka jsem se šel domáhat pravdy. To jsem si dal! Chytli mě za límec a už mi ukazujou protokol. O tom, že jsem v rezervaci složil losa. Je to tvůj podpis? Koukám, že jo. Jasně. Vzpomněl jsem si, jak Stěpan dělal kouzla. Říkám jim to, ale smějou se mi. Nedělej si legraci, to je vážná věc. A ať jsem mluvil, co chtěl, nikdo mi nevěřil. Stěpan má papír. S mým podpisem a s podpisem svědka Timofeje. Čím víc jsem chtěl dosáhnout spravedlnosti, tím hůř to dopadalo. Že rozšiřuju pomluvy a rozeštvávám lidi. Že jsem moc zpychnul a že jsem se odcizil…“

Grigorjev si ještě od plic zanadával a zmlknul. Ani jednou se na Zykova nepodíval, vypadalo to, že je mu jedno, poslouchá-li ho nebo ne. Ale to jen tak dělal. Samozřejmě chtěl, aby mu Zykov uvěřil a pochopil ho. Když už všechno vypověděl, nevěděl, co s rukama. Začal něco hledat po kapsách, nasadil si jinak čepici. Čekal, co mu na to Zykov řekne. Ale ten nevěděl, co mu na to má říct. Příliš často se setkával s pravdou, která vypadala jako lež, a se lží, která byla k nerozeznání od pravdy, a tak nemohl dát na první dojem.

„To stálo za to,“ řekl.

„Co?“ zvedl pomalu hlavu Grigorjev.

„Umíte dobře nadávat, s citem.“

„Jo. Taky byste určitě nadával. Když už ne něco horšího.“

„Možná,“ souhlasil Zykov. „Říkáte, že Timofej Pavzin měl hned na začátku sezóny čtrnáct sobolů. Mohl jich ke konci mít ještě víc?“

„Jistě. Třeba ještě jednou tolik.“

„A odevzdal jich jen deset. Kam dal ty ostatní?“

„To se zeptejte paniček z města. V zimě má každá druhá čepici ze soboliny. A viděl jste to někdy na pultech?“

„Myslíte, že Timofej prodává kožešiny na černo?“

„Ale ne. Timocha na to nemá hlavu. Je to buran a kecka. To chce Stěpanovy styky.“

„Třeba to tak je,“ souhlasil Zykov. „Ale taky můžeme předpokládat, že Pavzin měl čtrnáct sobolů, odevzdal jich deset a ty zbylé čtyři má doma. Že si je schovává napřesrok pro případ, že by nemohl splnit normu. Někdo to tak dělá. Za rok si je pak vezme ze zásoby a všechno je v pořádku.“

„Pavzin by to možná udělal, ale Miňkov ne.“

„To jsou jen dohady. Jak vidíte, můžou se vylučovat.“ Grigorjev vytáhl cigarety, převracel krabičku na všechny strany, jako by ji viděl poprvé, pak ji strčil do kapsy zpátky a podíval se na Zykova.

„Stěpan mě strčil do bláta a myslí si, že tam zapadnu až po uši. Ale to je vedle. Loni jsem obětoval několik dní, abych kápnul na to, co ten ochránce v rezervaci dělá… A viděl jsem to. Líčej s Timochou pasti na soboly přímo v rezervaci. Udělali kozla zahradníkem.“

„Komu jste to hlásil?“

„Proč?“ překvapil se Grigorjev. „Aby mi zase řekli, že roznáším drby? Ne, to by na Stěpana neplatilo. Má za sebou lidi. Šéfům se líbí, protože to s nima umí a staví se jim do očí. Nestydí se ani podlízat, když z toho něco kouká. Naše vedení je z něj taky celý nakřivo, protože mu maže med kolem huby.“

„Ale?“ zeptal se jizlivě Zykov. „Víte, co ale nechápu? Proč jste Minkova sledoval, když jste pak nikomu neřekl ani slovo.“

Grigorjev mlčel. Zykov otázku neopakoval, viděl, že Grigorjev nechce odpovídat. Respektoval tedy jeho právo a řekl:

„Tak dobře…,“ a po chvilce mlčení opakoval. „Dobře. Ale ještě jedna věc mi není jasná. Nikoho, kdo má s Miňkovem něco společného, si, řekněme, moc nevážíte. A co Věra Michajlovna? Co můžete říct o ní?“

„O ní teď nemá cenu mluvit.“

Zykov se zvedl, šel k motocyklu, sáhl si na řídítka, zkusil pérování. Na tachometru byl slušný počet kilometrů, ale nablýskaný stroj vypadal jako nový.

„Na tomhle jste byl na kachnách?“

„Jo.“

„A daleko?“

„Ale ne. Po suchý silnici je to sotva půl hodiny.“

„Tak to jste se mohl vrátit a přespat doma.“

„To jsem taky chtěl udělat. Ale měl jsem jen jednu kachnu. Tak se mi nechtělo domů s prázdnýma rukama. Řek jsem si, že si počkám do rána.“

„V dešti?“

„Ne, mám tam chajdu, neteče do ní.“

„Byl tam s vámi někdo?“

„Ne.“

„A nebyl tam poblíž někdo, kdo by vám dosvědčil, že jste tam skutečně ten večer byl?“

„Ne, nikoho jsem neviděl. Proč to chcete… Aha!“ svitlo mu najednou, „Kvůli tomu…“ Zlostně kopl do hlíny podpatkem. „Nejste nakonec kouzelník jako Miňkov? Co? Co ml všichni chcete? Co jsem vám udělal?“

„Stala se tu vražda.“

„A tak jste si řekli, že je to moje práce. Sed jsem si na motorku a za jízdy jsem to do ní napálil. A pak šup do chajdy.“

„Vůbec nic jsme si neřekli. Prostě hledáme viníka. A když máte svědomí…“

„Sakra!“ Grigorjev se těžce zvedl. „Už to nechci poslouchat. O svědomí mluvěj lidi, co ho sami nemaj čistý. To teda vím betonově.“

Zykov odcházel a cítil na sobě tíhu cizího nepřátelství. Mrzelo ho, že nemůže okamžitě, bez pochybností a prověřování, oddělit pravdu od spekulací nebo od připravené lži. Z okna se za ním dívala mladá žena s velkýma očima.

XX.

Když se Alexej Antonovič vrátil v noci domů, zavolal na oddělení. Dozorčí mu hlásil, že Sysojeva zadrželi. Vysadili ho ze soukromého auta a teď je na kriminálce. Je nervózní a nechtěl večeřet.

„Vyslechli jste majitele auta?“

„Jistě, dva spolujezdce taky.“

„Kdy ho naložili?“

„Kolem čtvrté odpoledne.“

„A kde?“

Dozorčí jmenoval vesnici a Alexej Antonovič se přeptal ještě jednou. Ta vesnice byla asi třicet kilometrů od místa činu, úplně stranou a v opačném směru než město.

„Nepopletl jsi to?“

„Kdepak, všechno to mám zapsané a jsou u toho podpisy majitele auta i těch, co s ním jeli.“

Tu noc spal Alexej Antonovič tvrdě a nic se mu nezdálo. Vstal pozdě. Z napětí posledních hodin mu zbyla jen slabá únava, ale i ta ho přešla, když se do pasu umyl studenou vodou. Před zrcadlem si ostrým ručníkem promasíroval hrudník a záda. Po kůži se mu rozlilo příjemné teplo. Spokojeně se na sebe podíval do zrcadla. Měl pružné, svalnaté tělo, jako by ani nevedl sedavý způsob života. Zapnul holicí strojek, oholil si prošedivělé strniště, potřel si tváře vodou po holení a hned vypadal mladší. S příjemným pocitem si oblékl čisté tílko a nažehlenou košili od uniformy. Uvázal si kravatu, znovu se na sebe podíval do zrcadla a znovu byl spokojen.

Syn ještě spal nebo dělal, že spí. Asi se na něho zlobí za to, jak si ho podal. Jen ať se zlobí. Žena šla na trh. Na stole mu nechala pod ubrouskem snídani jako vždycky; čerstvou žemli a láhev kefíru. Ale dneska měl hlad, a tak si vzal i druhou žemli.

Cestou na oddělení si uvědomil, že by setkání se Sysojevem rád odložil. To očekávání totiž bylo na věci nejzajímavější, pak už to bude všechno všední a nudné.

Ve své pracovně si sedl ke stolu, otočil stránku kalendáře a cípem kapesníku přetřel sklo. No samozřejmě, uklízečka neutřela prach. Jen vytáhnu paty, nikdo sem ani nevkročí. A nikoho ani nenapadne, aby jí připomněl její povinnosti. Ale vtom si vzpomněl, že včera byla sobota a dneska je neděle, kdy má valná většina lidí volno, a uklidnil se. Zmačkal kus papíru, pořádně sklo na stole vyčistil, připravil si desky s protokolem a zkusil propisku. No a je to, Sysojev může přijít.

Sysojev vešel celý shrbený. Neposlušné vlasy mu trčely na všechny strany a padaly mu do čela. Pěkný oblek měl zmačkaný, jako by ani nebyl jeho. Z rukávů mu koukaly špinavé manžety a na nich se nevhodně leskly drahé manžetové knoflíčky.

„Posaďte se,“ Alexej Antonovič mu nabídl židli. „Jméno, příjmení, jméno po otci?“

Sysojev odpovídal mechanicky, pohled mu bloudil po pracovně, ale zřejmě nic nevnímal. Ruce na kolenou mu jen hrály, pořád splétal nebo rozplétal prsty. Na židli seděl tak, jako by chtěl každou chvíli vyskočit a někam utéct. Alexej Antonovič si prohlížel jeho vyhublý, neoholený a bledý obličej a říkal si, že ten člověk asi ztratil vůli a nebude klást odpor, takže svůj pečlivě připravený výslech bude moci zjednodušit. „Znal jste Věru Michajlovnu Miňkovovou?“

„Ano. Tedy jako Věru Zolinovou.“

„Takže jste ji znal za svobodna, jestli vám dobře rozumím.“

„Ano.“

Sysojev odpovídal rychle, automaticky a bez rozmýšlení. Asi myslel úplně na něco jiného.

„Jaký byl váš vztah?“

Poprvé přestal těkat po místnosti a‘ zadíval se na Alexeje Antonoviče.

„Proč?“

„Abychom si líp rozuměli. Podívejte, Sysojeve, tady kladu otázky já.“

Sysojev přikývl, jako by s tím souhlasil nebo něco pochopil.

„Měli jsme se rádi,“ řekl pomalu, jako by se zaposlouchával do vlastního hlasu, ale hned se opravil. „Tedy, tehdy jsem měl ten dojem.“

Rychle sáhl do kapes, vytáhl cigarety a zase se začal hrabat v kapsách. Zápalky asi neměl. Ale neřekl si o ně, a tak začal krabičku všelijak obracet a soustředěně si ji prohlížet

„Proč jste se rozešli?“ zeptal se Alexej Antonovič.

„Byla Zolinová, a pak se z ní stala Miňkovová. To snad k pochopení stačí.“

V hlase se mu ozvalo něco jako podrážděnost. Pak se vzpamatoval a odpoutal se od svých myšlenek.

„Jste ženatý?“

„Ne.“

„A byl jste?“

„Ne.“

„Kvůli Věře Michajlovně?“

„To je vedlejší.“

Podráždění už bylo nápadnější. Alexej Antonovič cítil, že se přiblížil k hranici, za kterou ho Sysojev už nepustí. Buď nebude odpovídat, nebo začne lhát. No co, na chvíli můžeme ustoupit, tím spíš, že to, co řekl, stačí k potvrzení původní domněnky.

„Znáte Stěpana Miňkova dobře?“

„Ano. Byli jsme kamarádi. Dlouho.“

„Byli? Pohádali jste se?“

„Ne. Prostě jsme se přestali stýkat.“

„Neměli jste příležitost?“

„Ale ne. Copak to nechápete?“

„Ale chápu, Sysojeve. Ale… vy máte rád děvče, to si vezme vašeho kamaráda. To se stává a dost často. Jenže…“

Sysojev ho bez okolků přerušil:

„Nemohl byste si odpustit ty komentáře?“

„To nejsou komentáře. Musím si jen něco ujasnit. Vzala si tedy vašeho kamaráda. Pro někoho to je jen epizoda, pro někoho drama a pro dalšího třeba tragédie. Co to znamenalo pro vás?“

Sysojev se křivě usmál.

„Nemám nejmenší chuť se o tom s vámi bavit.“

„Člověk se vždycky nemůže řídit svými chutěmi. O tom si ještě promluvíme. Ale teď mi, prosím vás, řekněte: udržoval jste s Věrou Michajlovnou styky?“

„Ne.“

„Ani jste se o to nesnažil?“

„Ne.“

„Ani jednou jste jí nenapsal?“

„Ne.“

„Dobře. A teď mi řekněte, jak to, že jste se najednou objevil ve vsí?“

„Měl jsem dovolenou.“

„Jel jste si na Bajkal odpočinout a pokochat se přírodou? Teď je to velká móda. Vy jste se ve vsi objevil náhodou? Mohl jste třeba jet někam jinam, ne?“

„Všechno na světě je náhoda a všechno je předurčeno,“ poznamenal filozoficky Sysojev a zase se pohroužil do svých úvah.

„K té náhodě se ještě vrátíme,“ slíbil Alexej Antonovič a myslel to po svém. „Nelíbilo se vám tam?“

„Proč…“ Sysojev pokrčil rameny, dlaní si přejel po obličeji a pak najednou řekl prosebně: „Nechte toho vyptávání. Už nemůžu. Věra je mrtvá, nemůžu to pochopit. Už není… Nic jiného už nemá smysl.“

„Jak se to vezme, Sysojeve.“ Alexej Antonovič vytáhl ze zásuvky aktovku. „Poznáváte ji?“

„Ano, nechal jsem ji v hotelu.“

„Náhodou, samozřejmě.“ Alexej Antonovič si neodpustil slabý úsměv a s promyšlenou pomalostí otevřel desky, vytáhl z nich lístek, vzal ho do obou rukou a ukázal ho Sysojevovi: „Poznáváte ho?“

„To jste našli u Věry?“

Natáhl se po lístku, ale Alexej Antonovič ho dal zpátky do desek.

„Psal jste to vy?“

„Ano.“

„Tak vidíte!“ Alexej Antonovič vyčítavě pokýval hlavou. „A teď se vrátíme k těm náhodám. Můžeme připustit, že jste se ve vsi octl náhodou. Ale nemůžeme připustit, že se tu náhodou objevil tenhle lístek. Schůzka se nekonala náhodou, protože jí zabránil Miňkov. Ale ten výstřel nebyla náhoda; Věra Michajlovna byla zastřelena čirou náhodou, protože kulka patřila jejímu muži. Vrah okamžitě pochopil svůj omyl a byl hrůzou celý pryč. Měl jen jednu myšlenku – pryč odsud. To byla jeho první chyba. Druhou chybu udělal, když si zapomněl vzít osobní věci. A třetí spočívá v tom, že neutíkal domů, ale opačným směrem, což byl naivní pokus o zahlazení stop. Úplně naivní, Sysojeve.“ Sysojev ho poslouchal s napjatou pozorností. Rukama se zachytil o okraj stolu, až mu zbělely prsty.

„Vy jste se zbláznil,“ vydechl. „To já jsem podle vás zabil Věru? Já?“

„Poslyšte, dám vám radu. Ve vaší situaci vám může prospět jen upřímné doznání a všechno ostatní vám jen uškodí.“

Sysojev sklopil oči a zavrtěl hlavou.

„To není možné…“

Alexej Antonovič zmáčkl tlačítko zvonku.

„Dám vám, Sysojeve, čas na rozmyšlenou. Když mi budete chtít něco oznámit, požádejte o papír a pero.“ Vešel dozorčí a Alexej Antonovič zavelel: „Odvést!“ Ten výslech ho pořádně vyčerpal. Napil se trochu vody. Začal mít pochybnosti, když dal Sysojevovi čas na rozmyšlenou. Nevymýšlí si nějaké výmluvy? Ale nejspíš ne. Za prvé mu žádné výmluvy nepomůžou a pak – přitiskl ho přece ke zdi tak, že mu zbývá jen přiznání. A na to přijde až za chvíli. Jen ať chvíli sedí a přemýšlí.

Zazvonil telefon. Volal náčelník kriminálky z města. „Kde pořád jste?“ zeptal se nakvašeně.

„V noci jsem se vrátil ze vsi, soudruhu plukovníku.“

„A jak pokračujete?“

„Normálně.“

„Co to znamená? Máte vraha?“

Klást otázky je vždycky lehčí, než odpovídat. Když řekne, že ho mají, musí předložit důkazy. Nenechají ho v klidu pracovat a budou ho nepřetržitě obtěžovat. Raději se vyhnul odpovědi:

„Něco se už rýsuje. Podám vám hlášení později.“

„Dobře,“ řekl po chvíli plukovník a zeptal se: „Nepotřebujete pomoc? Můžeme vám poslat lidi.“

„To by nám tak scházelo,“ pomyslel si Alexej Antonovič. „My to odřeme a oni přijdou k hotovému…“

„Zvládneme to sami.“

„No, jak myslíš. Po vychladlých stopách se pátrá vždycky hůř,“ varoval plukovník.

To varování se Alexeji Antonoviči nezdálo moc taktní. Copak tu pracuje první den? O takových základních věcech má snad ponětí sám.

XXI.

Batorov našel dva rezavé hřebíky a stejně rezavou matici. Střelu nenašel. A naděje, že ji najde, pořád ubývalo. Dědy, co mu měli pomáhat, to už otrávilo a šli na pohřeb.

Když uslyšel hudbu, narovnal se. Místní dechovka nesměle začala hrát pohřební pochod. A ta neumělost a nesehranost jen umocňovala pocit bezútěšné bolesti a žalu. Hlasy trubek stoupaly k modrému nebi, břinkání činelů se rozsypávalo při zemi. Batorov vylezl nahoru na kopec. Dobře odtud viděl na liduprázdnou prašnou ulici. V jejím ohybu se pěti okny díval na Bajkal dům Miňkovových. Teplé a přívětivé slunce prozařovalo krajkoví vyřezávaných okenic a říms a na stěny dopadaly kudrnaté stíny. Matně se leskla střecha krytá taškami a oslnivě zářil bílý komín. Vedle domu se tyčil topol. Odešel člověk a všechno zůstalo jako předtím.

Široká vrata byla otevřena dokořán a nikoho v nich dlouho nebylo vidět, jen ze dvora se linula plačtivá hudba. Ale v tom se ve vratech objevily ženy s věnci, které ve slunci působily křiklavě a vyzývavě. Batorov se jako uhranutý díval na smuteční průvod a svíralo se mu srdce pro ten cizí, zbytečně a předčasně ukončený život. Ohlédl se, sedl si na kámen, na kterém ráno seděl Konstantin Danilyč. Zapálil si.

Tiše k němu přistoupila Soňa. Přes ramena měla kabelku, která jí mačkala záhyby kabátku. Udělal jí místo na kameni a sám si sedl na zem.

„Popovídala sis s dědou?“

„Ano.“ Soňa mnula cigaretu v prstech a její dlouhé perleťové nehty se leskly. „Ten tvůj děda je protiva.“

„Pro ‚můj‘?“

„Ty jsi taky protiva.“ Naklonila se k němu, aby si připálila a podívala se na něho zblízka. „Řekni mi upřímně, neleze ti to všechno krkem?“ Ukázala rukou kolem dokola.

„Leze,“ přiznal.

„Ale stejně budeš kopat dál, že jo?“

„Budu muset. Proč?“

Soňa se tiše a spíš smutně než vesele usmála.

„Poslyš, půjdeme na ten pohřeb. Nebudu s nikým mluvit, budu se jen dívat.“

„Nemůžu, Soňo, nezlob se.“

„Vždyť ti říkám, že jsi protiva, tak tam půjdu sama. Ale ty bys tam měl taky zajít. Říká se přece, že to vraha někdy táhne k hrobu obětí.“

„To se říká. A někdy se mu dokonce na cele objeví nápis Já jsem vrah*. Takže se tam porozhlídni. Když něco, pošeptej to Ivanovi, ten tam bude.“

„Přece jen nejsi takový protiva, jak jsem si myslela,“ usmála se Soňa.

Míša nechtěl zůstat sám. Byl by rád, kdyby tu s ním Soňa hodinku mlčky poseděla. Ale ona se mu opřela o rameno, zvedla se a odcházela. Byla štíhlá, vzpřímená a šla jistě, pružně a samozřejmě. Taková děvčata se většinou neotáčejí. Ale Soňa se ohlédla. Ve slunci se jí leskly zuby a brýle. Zamávala mu. Míša si povzdechl a zase vzal do ruky lopatu.

Přišoural se k němu Zykov, prohlédl si rozkopaný svah a hvízdl:

„Jsi pašák, Míšo.“

Míša neodpověděl.

„Pojď do bufetu, mám hlad jako vlk,“ řekl Zykov. Cestou Míšovi vyprávěl, co se dozvěděl od Grigorjeva a o Grigorjevovi. Novinky za moc nestály. Zykov zatím na nic zajímavého nenarazil a zjevně ho to znepokojovalo. Když si v prázdném bufetu sedli ke stolu a sklonili se nad talíři s polévkou, Zykov se proti svému zvyku netěšil na dobrý oběd, ale roztržitě míchal polévku a zeptal se:

„Co říkáš tomu Grigorjevovi?“

„Když jsem ho neviděl a nemluvil s ním, tak si o něm nemůžu nic myslet. To je jako bych uvažoval o tom, jakou chuť má pepsi-cola podle plakátu.“

„Ta tvá spisovatelka má na tebe senzační vliv. Používáš malebných přirovnání.“ Zykov ochutnal polévku, přisypal do ní pepře, že by to stačilo tak na půl kbelíku, pak tam přidal lžíci hořčice a zase ochutnal. „Já se tě přece neptám, na toho Grigorjeva osobně. Co říkáš těm informacím? O sobolech? Mohlo by se to stát?“

„Asi nemá cenu lámat si s tím hlavu. Soboli, to je jedna věc a vražda druhá. A nejspíš si ty zatajené soboly vymyslel.“

Polévka byla výborná. Míša už dlouho nic tak dobrého nejedl. Ale Zykov mu ani při jídle nehodlal dát pokoj.

„Proč myslíš?“

„Ale to je přece stará vesta: když na člověka padne kapka špíny, pošpiní lidi kolem, aby se očistil, tedy aby byli všichni stejní.“

Zykov ho pozorně poslouchal, oči mu přívětivě i trochu ironicky svítily.

„Má fajn ženu,“ řekl najednou. „A kluka v kolíbce.“

„Miňkov měl taky fajn ženu.“

„To je právě to,“ zabručel Zykov a dal se konečně do jídla.

Míša věděl, jak to myslel. Sám si nedávno říkal totéž. Nejtěžší na jejich práci je možná právě to, že člověk hledá viníka a přitom nechce, aby to byl někdo, koho zná. Za tyhle myšlenky se Míša styděl a byl přesvědčen, že ho usvědčují ze slabosti a neschopnosti. Ale Zykov není slaboch a myslí si totéž. To je zvláštní…

Po obědě se vrátili ke svahu. Zykov vzal lopatu.

„Zakuř si, já si trochu protáhnu kosti.“

Kopnul jednou, po druhé. Něco zaskřípalo. Asi zase hřebík nebo matice. Zykov si kleknul a dlouho hroudu drtil v prstech. Pak se pomalu narovnal a rozevřel dlaň. Jako na tácku se mu v ní matně leskla kónická střela. Míša Batorov pocítil nedůvěřivou radost a zároveň jakési dětské zklamání.

„Skoč pro ty svědky, Míšo, sepíšeme protokol,“ řekl Zykov a dodal: „To se prostě musí umět. Vidíš ji? To koukáš, co?“

„Jo. Je zlatá.“

„Houby. To ty jsi zlato. Je z vojenské pušky. Ze staré dobré ráže 7,62. Chápeš?“

„Nic nechápu.“

Zykov střelu opatrně obracel v dlani.

„Myslím, že mi to expertiza potvrdí. Ale v tom případě… Tady, pokud vím, mají lidi spíš lovecké karabiny. Ty mají střely jiného tvaru, takové tupější. Ale o to nejde. Ty pušky má prostě málokdo. Rozumíš? Tohle nám řekne, z jaké hlavně letěla. Udělal jsi, Míšo, kus práce…“

„Ty jsi ale číslo…“

„Hele, nech toho. Radši si řekneme, že to takhle budeme dělat pořád. Zase si rozdělíme práci. Já zkusím zjistit, kdo má tyhle pušky a ty najdi toho řidiče Dymova a promluv s ním.“

XXII.

Cesta byla špatná, auto po ní nadskakovalo, až v něm všechno chrastilo a za špinavými skly se v divokém reji míhaly koruny stromů. Batorov měl dojem, že je zavřený v železném sudu a koulí se z kopce. Z rámusu a houpání byl úplně zpitomělý a ztratil pojem času. Najednou auto zastavilo. Otevřela se dvířka. Řidič se podíval dozadu a vesele se zeptal:

„Tak co, žiješ?“

„Snad jo. Ale vlastně možná ne.“

Půda se mu pod nohama houpala jako paluba bajkalského člunu. Šel a přidržoval se plechové karosérie pojízdné dílny. Před ním stál mohutný dřevařský tahač. Z kabiny nad rozpáleným motorem vykukoval mladík v modré rádiovce.

„Tuhle máš Dymova,“ řekl řidič. „Dál nejedeš?“

„Ne, děkuju. Dobrý den.“

„Nazdar. Co je?“

„Rád bych se s tebou svez, můžu?“

„Jasně.“

Kabina tahače byla nečekaně prostorná a dokonce útulná. Pérované sedadlo bylo pro Míšovo roztřesené tělo přímo požehnáním. Motor běžel pravidelně a spolehlivě. Nad předním sklem se klinkal chlupatý čertík. Teprve teď Batorovovi došlo, jak se v pojízdné dílně vytřásl. Vyschlo mu v ústech a zvedal se mu žaludek. Opatrně si pootevřel okénko a dýchal čistý vzduch zvenčí. Na chvíli zapomněl, proč sem vlastně jel, i na Dymova. Uslyšel tlumený smích a otočil se. Dymov po něm pokukoval a zadržoval smích.

„Je ti špatně, nebo co?“

„No jo…“ přiznal se Míša.

Dymov držel volant levou rukou, pravou sáhl někam za sebe a vyndal termosku.

„Napij se. Většinou je v autě špatně ženským. Mává to s nima, že se na to člověk nemůže koukat. Ty jsi přece jel v kostitřasu, tam je nanic každýmu. Napij se, nestyď se.“

V termosce byl silný, tmavý horký čaj. Míša si nalil půl kelímku a pak si dal ještě jednou. Pil by pořád, ale ovládl se, zavřel kelímkem termosku a vrátil ji Dymovovi. Ten termosku položil na místo a zeptal se: „Je to lepší?“

„Zdá se, že jo.“

Styděl se za svou slabost a nechtěl, aby se Dymov, pán vozu, stal i pánem situace. Pozdě ho napadlo, že se neměl k nevolností přiznat. A ten čaj taky neměl pít.

Ale řidič si ho už nevšímal, díval se přímo před sebe na silnici, ubíhající pod břichem vozu.

„Čaj je pro nás to nejdůležitější. Když se člověku v noci chce spát, napije se, a je to dobrý.“

To je známá věc, že řidiči na dálkových tratích rádi mluví s náhodnými spolujezdci. Během dlouhých hodin osamělosti mají mlčení plné zuby a rádi se rozptýlí. Dymov nebyl výjimka. Chtěl si popovídat.

„Copak se dá za volantem usnout?“ zeptal se Míša, aby něco řekl.

„Usnout se dá, ale probuzení je horší…“ Dymov ukázal palcem za sebe.

Za zadním sklem kabiny se převalovaly v nebezpečné blízkosti ohromné kmeny borovic s červenavou kůrou a žlutými slzami živé pryskyřice. Kdyby se ta mnohatunová tíha posunula na kabinu… Jo, tady si člověk nezchrupne.

Silnice, vedoucí hustou tajgou, zdolávala srázy, obtáčela svahy, padala do údolí a zase se vinula vzhůru do kopců. Dymov měl práce nad hlavu. Brzdil, řadil, ubíral plyn, přidával… Ale dělal to bez nejmenšího vypětí, dokonce skoro mechanicky. Asi to tak je. Když jdeme po vlastních nohou, taky obcházíme louže a přeskakujeme kameny a výmoly mechanicky a bez uvažování. Je to profesionál, to se nedá nic dělat. A ani na to nevypadá.

Čerstvý vzduch, prosycený vůní chvojí a horký čaj udělaly Míšovi dobře. Přešla ho nevolnost a začal pozorně sledovat Dymova. Budou asi stejně staří. Má úzký, vyhublý obličej a plné, měkké rty. Pod rádiovkou mu vykukují dlouhé rozcuchané vlasy. Když přišly dlouhé vlasy do módy, přestal si Míša kudrliny stříhat. A slušelo mu to. Ale jednou se na něho Alexej Antonovič tak podíval a tak zakroutil hlavou, že bez řečí utíkal k holiči. Dal se ostříhat, ale dodnes těch vlasů lituje. Je to nespravedlnost, každý to může nosit, ale ne.

Míšovi bylo čím dál líp. Jelo se mu příjemně a pohodlně.

„Slušně to jede…“

„Dobrej auťák,“ ozval se ochotně Dymov. „Člověku se s tím dobře dělá. Já od malička rád montuju. Táta se mnou hrozně zkusil. Koupil mi hračku a já jsem ji hned rozebral. Pak jsem rozebral kolo, nakonec došlo i na tátovu motorku. Rozebrat jsem to uměl, to jo, ale dát to zas dohromady mi už nešlo.“ Jeho ruce klidně ležely na černém volantu a otáčely jím do stran. Pohled měl přikovaný na silnici a po měkkých rtech mu přeběhl zamyšlený úsměv. „Hned po škole jsem si sed za volant. Nejdřív mi dali starou cisternu a vozil jsem vodu. Pak mi svěřili benzín a nakonec jsem přesedlal na tahač. Zkraje mi dal zabrat. Jedu do kopce, leje ze mě pot, jedu z kopce, třesu se jako sulc. Dneska je mi to k smíchu.“

Zasmál se a nosní dírky se mu při tom legračně chvěly.

„A bylo to všechno z neznalosti. Neznal jsem možnosti vozu, a tak jsem mu nevěřil. Je to samozřejmě železo, neživá věc. Ale když někdy sedím vedle řidiče a vidím, jak všechno rve a škube, nemůžu se na to dívat. Autu musí člověk rozumět a mít pro něj cit. Pak člověka poslouchá a nenechá ho ve štychu.“

„A nenudí vás to?“

„Co?“

„Práce. Dneska dřevo, zítra dřevo.“

„Když jsem vozil vodu, brzo mě to začalo nudit. Ale tady to zatím jde. Baví mě to.“

„Co vás na tom může bavit?“

Míša pořád odkládal věc, kvůli které vlastně přijel, i když mu bylo jasné, že později se mu bude téma hovoru měnit hůř.

„Tady je plno zajímavých věcí,“ pokračoval Dymov. „Já tu ještě všechno pořádně neznám. Vím jen to hlavní, ale detaily ne. Každá jízda mi něco dá a tuhle,“ poklepal si na čelo, „mi něco přibude.“

„Ale já si stejně myslím, že vás to jednou přestane bavit jako ta voda.“

„Tak si vezmu jiný auto. Mám v plánu vyzkoušet všechno, co v lese pracuje.“

„To je zajímavý program. Ačkoliv… já si myslím, že lepší je jít na průmyslovku nebo na vysokou. Tam se toho člověk doví víc a líp.“

„Já určitě půjdu na vysokou. Ale až pak, až tady na místě prakticky poznám všechna auta a až budu mít hodně problémů a otázek. Pak půjdu na školu.“

„Abyste si vyřešil ty problémy?“

„No jistě.“

„A co když žádné nebudete mít?“

„Ale budu,“ řekl s jistotou Dymov. „Problémy jsou vždycky. My tu máme jednoho chytrýho dědu, lesníka. Rád s ním jezdím a poslouchám jeho úvahy. Říká například, že kdybysme se naučili kácet jen vyzrálé stromy, zůstala by tajga taková, jako byla původně. A dříví by bylo taky dost. Jenže s dnešní technikou člověk jeden strom kácí a dalších dvacet zmrzačí. Takže je tu zapotřebí jiný techniky a tu zatím neznáme. Copak tohle není problém?“

Batorov čím dál tím víc chápal, proč oddaluje zásadní rozhovor. Příčí se mu každá chytristika a snaha nachytat člověka na nevinných otázkách.

„Vy se nezeptáte, proč s vámi jedu?“

„Ale já vím. Jste od bezpečnosti,“ řekl Dymov, jako by to bylo nabíledni. „Byl jsem se podívat na Věru Michajlovnu a vy jste zrovna přijeli.“

„A víte, proč se vezu s vámi?“

Dymov chvíli mlčel. Přemýšlel. A jako by se omlouval za vlastní nechápavost, odpověděl:

„Ne, to nevím.“

„Vznikla tu hypotéza, že neměla být zastřelena Věra Michajlovna,“ začal nejistě Míša, protože nevěděl, jestli dělá dobře, když je takhle upřímný.

„Lidi říkají, že někdo mířil na Minkova a já si to taky myslím.“

„A kdo by to tak byl?“

„Nevím. Asi někdo z těch, komu to pořádně zavařil.“

„Asi. Ale vám to přece taky zavařil.“

„Jo, to Je pravda. Ale to už je dávno. Už jsem na to zapomněl. Vy jste si myslel, že já…“ Dymov se podíval na Míšu klidně a nechápavě.

„Ani ne. Ale musíme si ověřit, že vy jste to nebyl, a proč. Není to tak jednoduché, jak by se zdálo. Chápete?“

„Ale ano. Proč ne. Někdy se to stává 1 s autem. Něco se poroučí, jde to člověku na nervy, tak si říká, to budou tyhle šrouby, utáhne to, ale ono to zase drnčí. Kolikrát člověk utáhne třicet šroubů, než se dopracuje k tomu, co to dělá. A to je auťák.“ Dymov zmlknul a najednou ožil: „Proč já si s tím lámu hlavu. Z čeho bych střílel, když s sebou ani nevozím pušku? Já ani žádnou nemám, všichni to vědí.“

Míša se zamračil.

„Dřív jste ji s sebou vozil.“

„Ne, nikdy.“

„Jak to, že ne?“ Míša se nepříjemně překvapil.

„No fakt. To bylo tak. Můj soused jezdil v lese na traktoru a já jsem mu z domu vozil jídlo a tak. Jednou mě poprosil, abych mu přivez karabinu. Nakazoval mi, abych o tom nikomu nic neříkal, že zatím nemá povolení. No, tak jsem jel, puška ležela vedle na sedadle. A najednou koukám, na silnici stojí srnec a kroutí hlavou. A pak to šlo jako na drátku. Zastavil jsem, vystrčím karabinu a prásk! Koukám, srnec padnul. Běžím k němu, stříká mu z krku krev. Chce zvednout hlavu, ale nemůže. A černýma kulatýma očima se na mě dívá. Úplně mě to vzalo. Šel jsem kousek dál a sednul jsem si. Mrzelo mě to. Vtom vidím, že přijelo auto a v něm Miňkov a lidi z našeho vedení. Bez řečí vyplnil nějaký papír, dal mi ho podepsat, vzal mi pušku a patrony a řek, že budu tvrdě potrestanej. Já jsem z toho tehdy měl skoro radost. Říkal jsem si: „To ti, troubo, patří.“ Ale nedošlo mi, že puška není moje. Soused mi samozřejmě strašně vynadal. Zrovna měl dostat povolení a těšil se, že bude mít dovolenou a zastřílí si. A já jsem mu všechno zkazil. Tak jsem šel za Miňkovem a prosil jsem ho, aby mi vrátil tu pušku. Říkám, ať mi radši dá dvojitou pokutu. Ale Miňkov mi povídá, abych mu přivez dříví, že si potom promluvíme. Tak jsem mu tajně, na černo, přivez plnej auťák dříví. Sto litrů nafty jsem projel. Celou noc jsem nespal. Vyklopil jsem mu dříví u baráku. Vyšel ven a krčí rameny. Tu pušku prý už odevzdal a nemá možnost dostat ji zpátky. To dříví si prý mám zase vzít zpátky. To se ale lehko řekne. Leží to na zemi, bez jeřábu to nenaložím. Povídám mu to a on se směje. Strká mi peníze na flašku. Pochopitelně jsem je nevzal a jel domů. Můj soused se taky snažil, aby se to vysvětlilo. A tehdy vyšlo najevo, že Miňkov tu karabinu odevzdal hned, a když mi říkal o to dříví, věděl, že ji nemůže vrátit. To mě teda naštvalo.“

Silnice klesala do bažinaté nížiny. Byly přes ni položeny stlučené klády. Dymov ztichl a opatrně přes klády přejel. Na pevné půdě šlápl na plyn. Den pohasínal. V kabině už bylo šero, osamělé jedle zčernaly, jen vrcholky ještě svítily zelení.

„To bylo všechno?“ zeptal se Míša.

„Ale ne. Po čase jsem to Miňkovovi oplatil. Tak za šest neděl jedu jednou z lesa. Už byl sníh a mráz. A dvacet kilometrů od vsi stopují dva chlapi, Miňkov a ještě jeden. Šli z lovu. Rádi by se svezli. A já povídám tomu cizímu: „Sedni si. A tebe, Stěpane Vasiljeviči, nesvezu.“ Něco mi začal vykládat, ale já jsem trval na svým. Ten cizí pak se mnou taky nejel. A dopadlo to tak, že se nahoře ve skladu rozbil jeřáb, takže víc aut dolů nejelo. Miňkov s kamarádem prostě museli šlapat až domů. Miňkov si stěžoval. Pak do mě mluvili a chtěli, abych se mu omluvil. Souhlasil jsem. Jenže Miňkov přišel sám a začal mě špinit. Že jsem pytlák a že jsem ho chtěl podplatit, a proto jsem mu přivez dříví. Bez jeho vědomí jsem mu to složil u domu.“

Dymov rozsvítil světla. Soumrak hned zhoustl a neproniknutelná tma se přiblížila k silnici.

„A co bylo dál?“ zeptal se Míša.

„Podali si mě, musel jsem zaplatit za tu naftu. A tím to zhaslo. Bylo to skoro před rokem. Tehdy bych mu málem dal přes hubu, ale abych ho zabil…“

„A co se stalo s autem v pátek večer?“

„Ucpal se mi přívod nafty. Mordoval jsem se s tím dlouho, ale nemoh jsem přijít na to, kde to je. Lilo jako z konve a fičel vítr. Tak jsem vlezl do kabiny. Řek jsem si, že počkám na kluky. Někdo mi pomůže nastartovat nebo mě dotáhnou do garáže. Čekal jsem, pořád nikdo nejel, a tak jsem ze všeho usnul.“

„Měl jste nějaký náklad?“

„Ne. V osm jsem vyjel z garáže. Jen jsem vyjel z vesnice, začal mě zlobit motor a pak mi to chcíplo úplně.“ To jsi teda nevyjel v pravou chvíli, pomyslel si Míša. A motor ti chcípnul taky dost nevhod.

„Kdo vás vzbudil?“

„Sám jsem se vzbudil. Auťáky ani nejezdily. Bylo šíleně bláta. Tak jsem šel za opravářem do garáží. Vrátili jsme se sem s pojízdnou dílnou a spravili jsme to. Moh jsem jet, ale byl jsem úplně mokrej, tak mě opravář vzal domů, abych se převlík. A doma jsem se dověděl, že někdo zastřelil Věru Michajlovnu.“

„V kolik jste se stavěl v garáži?“

„Ani nevím, nekoukal jsem na hodinky.“

„Potkal jste někoho cestou?“

„Ne, ani človíčka.“

V kabině klidně blikaly přístroje. Na předním skle se houpal chlupatý čertík. Vykulená očka se mu ďábelsky leskla. Byl jako živý a bylo mu veselo.

XXIII.

Když vešel do hotelu, měl pocit, jako by se vrátil domů. Z kuchyně vonělo něco dobrého. Zykov stál se lžící v ruce u vařiče, Soňa seděla u stolu, krájela cibulí a prolévala slzy.

„Copak že jste se dali na kuchtění?“

„Ty jsi už večeřel?“ zeptal se Zykov.

„Ne.“

„Tak vidíš. A bufet má zavřeno. Pečujeme o tvoje zdraví, a proto jsme se dali do té nejušlechtilejší lidské činnosti, totiž do přípravy pokrmu.“

„Já jsem jenom pomocná síla,“ řekla Soňa.

K večeři bylo maso, připravené podle Zykova. Vonělo nějakým kořením a pálilo jako čert. A mléko. Báječné venkovské mléko. Soňa ho pila přímo s požitkem.

„S vámi se člověk neztratí, tedy každopádně neumře hlady.“

„My už jsme prostě takoví, se vším si víme rady,“ řekl Zykov.

„Teď se od vás ani nehnu. Nezbavíte se mě.“

„My ani nechceme. A vůbec, nechte všeho a dejte se k nám. Koupíte si s Míšou krávu a budete mít vlastní mlíčko. Aspoň budete mít o čem psát. Po dojení napíšete reportáž o tom, jak Míša bojuje se zločinem.“

„To je nápad!“ Soňa se smála.

Míša se taky usmíval, i když cítil, jak se červená. Myslel na to, že obyčejný život je nádherná věc. Člověk si povídá s kamarády a nemusí vážit každé slovo ani slova ostatních. Bylo by mu úplně báječně, kdyby to Zykov s tím vtipkováním nepřeháněl. Už dávno si všiml, že Ivan zvlášť vyvádí tehdy, když se děje něco neblahého a když k tomu nemá důvod. A aby si nelámal hlavu dohady, zeptal se ho přímo:

„Tak kolik pušek jsi objevil?“

„Ani jednu.“ Zykov kajícně vzdychl, chtěl se poškrabat ve vlasech, ale podíval na Soňu a jen si uhladil svou bujnou hedvábnou kštici. „Ani jedna ráže 7,62. Nikdo tu pušku nemá a nikdo se ani nepamatuje, že by tu někdo vojenskou pušku mel. Když nepočítám válku, pochopitelně. A co ty?“

„Myslím, že to nebyl on.“

„A fakta?“

„Těch je málo. Dokonce nemám nic. Ale prostě cítím v kostech, že to nebyl on.“

„Ty se máš, že máš takové kosti.“

„Poslyšte, nechte těch tajuplných řečí!“ dopálila se Soňa. „Připadám si jako husa, když takhle mluvíte. Nebo je to tajemství? Jestli ne, tak mi to vysvětlete.“

„Jaká tajemství před vámi můžeme mít?“ řekl uraženě Zykov. „Ale vysvětlit vám nemůžeme nic, protože sami tápeme v temnotách.“

„Ach jo, vy detektivové. Spekulujete od rána do večera.“

„Děkujeme za upozornění. Chápeme ho tak, že nás nepokládáte za génie.“ Zykov dopil mléko a olízl si bílý proužek na horním rtu.

„Nenechal jste mě domluvit. Spekulujete od rána do večera, tváříte se tajemně a mluvíte v hádankách. Proč? já bych to dělala jinak, já bych se na vašem místě obula do toho Sysojeva. Puška tu není, tak ji musel někdo přivézt. A přijel sem ten Sysojev. Ten večer se chtěl s Věrou Michajlovnou vidět.“

„Kde jste vzala, že ji chtěl vidět?“

Zasmála se.

„Bože! Nedělejte ze sebe naivky. Od Agafji Platonovny jsem se toho dověděla tolik, co bych z vás vytáhla asi za měsíc.“

„No řekni, Míšo,“ rozzářil se Zykov, „proč tahle osoba nepracuje u bezpečnosti?“

„Že bychom to zařídili?“

„Jistě, dáme se do toho!“

„Jsem. štěstím bez sebe! Ale co když mi stačí ta novinařina. Mám jí až podsuď,“ přejela si prstem po krku s tmavou nitkou náhrdelníku. „Právě z toho hlediska mě váš případ zajímá. Tajemství si nechte, i když bych je nikde nevykládala.“

Zykovovi se už asi nechtělo pokračovat. Dal si ruce za hlavu a protáhl se.

„Kamarádi, už toho mám dost. Půjdu do hajan.“

„Co budeme dělat zítra?“ zeptal se Míša.

„Ráno moudřejší večera. Mělo by se zajet do lesa na pilu.“

„Doufám, že mě vezmete s sebou.“

„Ale jistě. Bez vás nedáme ránu. Jsme bez vás jako tělo bez duše. Tak já jdu.“

„A my si tu ještě zakouříme, viď, Míšo?“

„Jen si, děti, zakuřte. Třeba vám to k něčemu bude,“ Zykov se zvedl, zamyšleně se usmál a zamířil do pokoje.

XXIV.

Zykov se probouzel pomalu. Ani napřed nechápal, kde je. Zamlženým pohledem sklouzl po šedém stropě a po oknech, za kterými svítalo a po vedlejší posteli, na které spal Míša skrčený jako běžec na startu. Kabonil se, obočí měl stažené. „Vyšetřování pokračuje,“ pomyslel si Zykov, protáhl se a odhodil nohama deku. Hlavu měl ještě plnou spánku, myslelo mu to pomalu a líně, ale přesto se už začal probírat v hromadě starostí. Sílil v něm dojem, že něco dělají špatně, že na něco zapomněli a něčeho si nevšimli. Probral si znovu všechno, co o případu věděl, zopakoval si svoje akce a na žádnou chybu nebo opomenutí nepřišel. Zdálo se mu, že všechno předvídali a promysleli. Kruh je těsně uzavřen, zužuje se stále víc a víc, jenže člověk má dojem, že na prázdném místě. Ten pocit samozřejmě nic neznamená, na tom se nedá stavět a může to člověka zavést bůhvíkam. Ale odhodit ho taky nemůže.

Spustil nohy na studenou podlahu, sedl si na kraj postele a poplácal se po hrudníku a po zátylku. Míša to poplácávání asi uslyšel a neklidně se zavrtěl.

„Jestlipak není vhodná doba udělat to, co včera?“ řekl zpěvavě Zykov.

Míša hned otevřel svá mandlová očka, dětsky si je mnul pěstmi, pak se otočil na záda, okamžitě vyskočil a oblékl se. Tuhle pohotovost a schopnost okamžitě jednat mu Zykov, který byl spíš těžkopádný a pomalý, skoro záviděl.

„Čím skončil ten výslech?“

„Co? Jaký výslech?“ mrkal nechápavě Míša.

„Ty jsi ve spaní nikoho nevyslýchal?“

„Co tě to napadlo?“

„Škoda. Já tu sedím a čekám, jak to dopadne.“

„Tak si počkej ještě tak dvě hodiny, třeba se dočkáš.“

„Dobře. Večer půjdu spát dřív a počkám si na tvůj sen. Ale teď sebou hoď, zacvič si a vzbuď zástupce tisku.“

Při umývání, oblékání a snídani Zykov pořád přemílal v paměti detaily vyšetřování. Neměl potřebnou jistotu. Zbývalo jim vyslechnout jen Jefima Konstantinoviče. A to je všechno. Co dál? Co ten Sysojev? Musí zavolat Alexeje Antonoviče…

Cestou k sovětu Zykova napadlo, že se staví u Timofeje Pavzina. Míša mu to rozmlouval, neměl by mařit čas a radši jet do lesa. Ale Soňa se dověděla, že Timofej je kamarád Minkova, a proto rozhodně řekla:

„To je právě to, co potřebuju. Kde bydlí?“

Domek Timofeje Pavzina byl postaven bůhvíkdy, dřevo ztvrdlo na kámen a střecha porostla mechem. Seděl v zemi skoro až po okénka, která se smutně a přisleple dívala na Bajkal. Dvorek byl malý, stály v něm polorozbořené kůlny, v koutech bujely kopřivy a plevel a prostředek byl zaházený třískami a klacky. Všude bylo vidět nedostatek jakékoliv péče.

Zykov strčil do dveří. Otevřely se s jakýmsi stařeckým hekáním. V domě bylo šero. Na špinavé podlaze se válely nedopalky, jediný stůl byl pokrytý novinami s černými koly od sazí. Na kamnech funěl začouzený čajník. Timofej stál uprostřed světnice. Hlavu měl sehnutou, jako by se bál, že se uhodí o nízký strop, malá očka se mračila pod velkými nadočnicovými oblouky. Zykov nečekal na pozvání a posadil se na dlouhou lavici podél zdi a ukázal Míšovi a Soně, aby si taky sedli. Vesele a udiveně řekl:

„Ty máš ale brloh! A to prý jsi nejlepší lovec a vyděláš spoustu peněz.“

„To jo,“ vypravil ze sebe Timofej.

„Tak co nebydlíš jako člověk?“

„Taky budu. To nejde najednou.“ Timofej si dal ruce do kapes, hned je zas vyndal a spojil za zády. Ještě víc se nahrbil. „Co chcete?“

„Jen jsme se stavili. Ty jsi kamarád Minkova, ne?“ Timofej sklonil hlavu.

„Třeba nám pomůžeš.“

„S čím?“

„To zatím nevím,“ přiznal Zykov. „Hodně lidí tu nemá Minkova rádo?“

„Dost.“

„A proč?“

„Je přísnej.“

Timofej byl zarostlý tvrdým strniskem, tvářil se utrápeně a zarytě. Zykovovi došlo, že má pořádnou kocovinu a nejradši by nebyl na světě.

„Sedněte si.“

„Radši postojím,“ přešlápl Timofej z jedné nohy na druhou a olízl si okoralé rty.

„Ve vsi se říká, že jste svého času taky pytlačil. Je to pravda?“

„Jo, to je dávno.“

„A co teď?“

„Nechal jsem toho.“

„Zajímalo by mě proč.“

„Nemá se to. Stěpan mi to vysvětlil.“

„A předtím vám to nevysvětlil nikdo?“

„Ne. Nadávali mi a dávali mi pokuty.“

„Poslyšte,“ zasáhla do rozmluvy Soňa. „Vážíte si Stěpana Minkova? Ano?“

„Jo, vážím si ho.“

„Je to hodný člověk, viďte?“

„Pro všecky ne.“ Timofej se utrápeně podíval do rohu světnice, kde stál dřevěný kbelík.

„Ale pro vás je to hodný člověk?“

„Jo.“

„A co pro vás udělal? A co vy pro něj? Proč se spolu kamarádíte?“ sypala Soňa otázky z rukávu.

„Pomáhá mi.“

„S čím? Jak? Moc mě to zajímá.“

„Ve všem.“ Timofejovi vystoupil na čele pot. „Žil jsem špatně. Neuměl jsem to. A teď do toho vidím.“

„Vy tedy teď víte, že se dá žít jinak, než jste žil dřív, ano? A to vás naučil Stěpan Miňkov? To jste myslel?“

„Jo. Budu bydlet jinde. Jako člověk. A budu mít všeho.“ Šel ke kbelíku, nabral si plecháčkem vodu a chtivě pil. Zvedal přitom hlavu a jeho zarostlý krk a tváře se křečovitě chvěly.

Míša strčil loktem do Zykova, přejel si prstem po krku a zakroutil hlavou. Soňa si toho všimla a pohoršené zvedla obočí. Timofej pověsil plecháč na hřebík, sedl si na kraj lavice a složil na stůl velké ruce.

„Včera jste si trochu přihnul, ne?“ zeptal se Zykov, aby předhonil Soňu, která si chystala další otázky.

„Jo… Taková věc… Věra Michajlovna…“ Najednou svraštil obličej, jako kdyby chtěl kýchnout, oči mu zvlhly a mohutné sevřené pěsti sklouzly po stole. „Člověku je to líto.“ Hlasitě popotáhl. ‚Vyndal cigarety a dlouho si nemohl zapálit, protože se mu zápalky lámaly v nešikovných prstech.

Soňa protáhla obličej. Několikrát zamrkala, přisedla si blíž k Timofejovi a řekla prosebně:

„Nenechávejte kamaráda samotného. Je mu těžko.“

Timofej se ponuře zadíval na konec cigarety, kterou svíral v zažloutlých prstech a mlčel. Sonina ustaranost na něj neudělala žádný dojem. Asi ho měli nechat na pokoji, ale Zykov chvíli váhal a pak pokračoval v rozhovoru:

„Ve vsi se říká, že jste dřív hodně pil.“

Soňa se prudce otočila a podívala se na Zykova s neskrývaným rozhořčením.

„Jo,“ odpověděl stručně a lhostejně Timofej.

„A co teď?“ nedal se odradit Zykov, aniž si všiml Soniny reakce.

Míša sklonil hlavu a dal si ruku před pusu, aby schoval úsměv. Ta otázka ho rozesmála.

„Napiju se,“ řekl tupě Timofej. „Ale jen někdy. Slíbil jsem to Stěpanovi.“

„Co jste mu slíbil?“

„Že bez něj nevypiju ani kapku.“

„A dodržujete to?“ zasáhla Soňa.

„Jo.“

„Poslyšte, to jste ale pašák! A Miňkov taky. To je opravdové kamarádství!“ zvysoka se podívala na Zykova.

„Ještě něco, Timofeji,“ Zykov se odmlčel. „Měl bych takovou otázku… Doneslo se mi, že jste s Miňkovem nezákonně lovili soboly. Co vy na to?“

„Kecy. Podejte si ty, co to vykládaj.“

Soňa souhlasně přikývla. Dobře, Timofeji, správně. A uštěpačně se usmála – ten vám to dal, co? Míšovi se to nelíbilo, začal se vrtět a očima prosil Zykova, aby se taky na něco mohl zeptat. Zykov na znamení souhlasu trochu sklonil hlavu.

„Vy jste se narodil a žijete tady,“ začal Míša od lesa. „Od dětství chodíte na lov. Chtěl bych vědět, kterou pušku si tu lovci nejvíc považují.“

„Má střelu a chtěl by k ní mít pušku,“ pomyslel si Zykov.

„Podle toho na co. Na veverky je dobrá malorážka, na ptáky brokovnice a na zvěř karabina,“ odpověděl Timofej s větší ochotou.

„A vojenská puška je lepší než karabina?“ šel tvrdě za svým Míša.

„Nevím. Nikdy jsem ji neměl.“

„Ale někdo ji má, ne?“

„To nevím.“

Míša na okamžik zmlknul a Soňa se hned chopila příležitosti.

„Poslyšte, Timofeji, vy byste se měl zamyslet nad tím, kdo asi mohl mířit na vašeho kamaráda. Nebo se spoléháte na bezpečnost?“

„Copak bezpečnost… Co bych přemejšlel… Stejně nikdo na nic nepřijde,“ brumlal Timofej se sklopenou hlavou.

Ta rozmluva nepřinesla nic nového. Když Zykov vycházel z neútulné chalupy, znovu měl jasný pocit, že budou muset začít znovu.

Sotva byli kousek od domu, Soňa se na ně rozhořčeně obořila:

„Tedy já bych nechtěla, abyste mě vyslýchali! To byly delikátní otázky, jen co je pravda. Ty jsi alkoholik, viď? A pytlák, ne?“

„Tak se nám radši vyhni,“ poradil jí vesele Míša, ale pak vážně dodal: „A příště se, prosím tě, nepleť do výslechu.“

„Pane, ten jí to dal,“ pomyslel si pobaveně Zykov. „Nikdy bych neřek, že ji bude umět takhle usadit.“

„Ale! Tak já se vám do toho nemám plést!“ Soňa trhla uchem kabelky, kterou měla přes rameno. „To mám sedět a mlčky obdivovat vaše vyšetřovatelské umění? Třeba otázky typu: nemáte náhodou pušku, ze které byla Miňkovová zastřelená?“

Míšovi zčervenaly uši a naskočila mu vráska na čele. Zřejmě se tu chystala hádka, a tak vzal Zykov Soňu pod paží a řekl:

„Nesmíte směšovat dvě věci – nezávazný rozhovor a výslech. A taky si musíte uvědomit, že Timofej na vaši diplomacii není zvědavý. On by tomu ani nerozuměl.“

„Bezcitná hrubost mu dojde spíš?“

„Hádat se budeme až večer u čaje. Teď budeme zticha.“ Zykov se zasmál a zamířil k sovětu.

Předseda tam byl. Zmrzačenou rukou podepisoval nějaké papíry. Když je uviděl, hned položil pero a narovnal se. Na jeho nevyslovenou otázku Zykov odpověděl:

„Zatím nic. Ticho. Můžeme si zavolat?“

„Beze všeho. A jak to, že pořád nic? Lidi jsou nervózní a vyptávají se mě. Tady nejde jenom o toho, kdo to udělal, ale i o výchovnou stránku.“

„S výchovou jste tu dost na štíru, ne?“ řekla Soňa. „Ty jsi se vším nějak rychle hotová,“ zamumlal předseda překvapeně a uraženě.

„Ani ne,“ odrazila ho bojovně Soňa. „Všimla jsem si, že Miňkov byl na pytláky sám. Když nepočítáme Timofeje Pavzina.“

„Pomáhali jsme mu. To se vám jen tak zdá. A vlastně žádnou pomoc nepotřeboval.“

„Ale potřeboval. Jenže tady,“ Soňa zaťukala prstem do předsedova stolu, „pro to neměl nikdo pochopení, tak je to.“

„Kde jste to vzala? Já že jsem pro něj neměl pochopení? Nebo jsme ho snad nechtěli chápat?“ Petr Iljič se opřel o opěradlo židle a se zaujetím si Soňu prohlížel. „A co z toho vyplývá?“

„To uvidíte sám. Zatím je to dost neutěšený obrázek. Miňkov má jediného pomocníka. A kdo to donedávna byl? Povaleč, alkoholik a pytlák, že je to tak?“

„Svého času ano.“

„A co jste s tím udělali?“

„Poslyš, děvenko, uklidni se na chvíli. To je vážná věc. Pleteme tu dohromady moc různých věcí. Když už jsme u toho, tak ti řeknu na rovinu…“ Petr Iljič je všechny přejel přísným pohledem. Když ve škole kluk něco provede, zavoláme si učitele a rodiče. A dáme jim do těla, že kluka špatně vychovali. Dobře. Pak už to není kluk, ale mládenec. A zase vyvádí, chlastá a nedělá. Teď za to může kolektiv. „Kam jste dali oči?“ říkáme jeho vrstevníkům, slušným chlapcům a děvčatům. A ten, co to všechno zavařil, si o sobě myslí bůhvíco. To je ale nemožná věci Člověk má v první řadě odpovědnost sám za sebe a teprve pak za něho odpovídá společnost. K tomu musíme děti vést od malička. A když něco, tak zatočit s nima a ne s rodičema. Timofej Pavzin je zvláštní kapitola, ale stejně… Byl sirotek. Dali ho do dětského domova, ale utekl. Měli mu dát za vyučenou, ale kdepak. Začalo se nadávat na dětský domov, co že je tam za život a tak. Tak bude tady, no. Sirotek je to, všichni ho litujou a všude mu dají něco na zub. A Timocha běhá s puškou v lese. Má všechno, co potřebuje, ale učí se hůř a hůř. Měl by si ho někdo podat, ale to ne. Dali ho na starost jiným dětem. Ale Timocha věděl, že s ním nic nesvedou, a nechal učení úplně. A pořád byl v tajze. Šlo mu střílení a začaly se ho držet peníze. Tak se dal na pití. Ale na to mu peníze samosebou nestačily. Prodal dům a nastěhoval se do opuštěné chalupy. Peníze se mu rozkutálely. Když jsem mu domlouval, mlčel a dělal si dál, co chtěl. Začal tajně lovit v tajze i na Bajkalu. Ale nikdo ho nikdy nechytil. Jen se to vědělo. Tak jsem si řek, že s tím něco udělám. Nepřesvědčoval jsem ho, ale povídal jsem mu, že když toho nenechá, zabavím mu loď, sítě i pušku a bude muset dělat na pile. A to se mu nechtělo, práce se bojí jako čert kříže. Tak mu povídám, že jestli uteče z práce jako dřív a bude se schovávat v tajze, vystěhuju ho odsud navždycky. Došlo mu konečně a nechal toho.

„Takže vy jste ho převychoval?“ zeptala se Soňa. „je to složitější, ty všetečko. Křivá hůl se taky nedá najednou narovnat. Když tu udělali rezervací, Timocha zase začal a Stěpan Miňkov ho chytil. Věděl, jak to může dopadnout, a tak šel rovnou za mnou. Slitoval jsem se. Poprosil jsem Miňkova, aby to nedal dál, aby na něj dohlídnul a pomoh mu. Tak to bylo.“

Zykov zavolal Alexeje Antonoviče. Sotva pozdravil, Alexej Antonovič se ho zeptal: „Co je nového?“

„Zatím nic. Pracujeme na tom. Teď jedeme na pilu.“

„To teď, myslím, nemá cenu. Ať tam zajede Batorov sám. A vy hned přijeďte sem.“

Zykov zavěsil a zamyšleně se poškrábal za uchem.

XXV.

Po prvním výslechu Alexej Antonovič až do večera čekal, že Sysojev požádá o papír a pero nebo rozmluvu, ale nedočkal se. Pozdě večer volal dozorčímu z domova. Nic potěšujícího se však nedověděl. Sysojev jen celé hodiny chodil z rohu do rohu…

Začaly v něm hlodat pochybnosti. Co když udělal chybu? A kde? Před druhým výslechem si pozorně pročetl protokol. Ne, všechno bylo v pořádku. Výslech byl veden bezvadně a lhůta na rozmyšlenou byla na místě. Asi udělal chybu v tom, že přecenil roztržitost, vyčerpání a pasivitu Sysojeva. Možná že se prostě přetvařoval. Ale i kdyby, přece musí chápat, že nemá šanci se z toho dostat. Nebo si něco vymyslel? To by ovšem bylo zajímavé.

Stačil mu jediný pohled na Sysojeva, aby viděl, že i tuhle noc skoro nezamhouřil oka. Měl kalný pohled a zarudlé bělmo. Sotva dosedl na židli, vyndal cigarety a zápalky (jsou jeho, nebo mu je dal strážný?) a požádal o dovolení, aby si směl zakouřit. Alexej Antonovič sice nemohl cigaretový kouř ani vystát, ale vytáhl ze zásuvky popelník z umělé hmoty a postavil ho před Sysojeva.

„Tak co, nemáte mi co říct?“

„Přemýšlel jsem o tom, co jste ml včera řekl.“ Nervózně si zapálil.

Oblak kouře mu zahalil tvář. S výpovědí neměl naspěch.

„A co z toho?“

„Upřímně řečeno, mám z toho v hlavě galimatyáš. Nemůžu se soustředit, všechno mi připadá malicherné a nesmyslné. Někdy mě napadá, že je to všechno zlý sen, že se každou chvilku vzbudím a bude to pryč.“

„Prosím vás, mluvte k věci.“

„A nemluvím snad?“

„Vykládáte mi o svých stavech.“

„Promiňte. Ale mluvím o tom, abyste ml rozuměl. Těžko jsem chápal, co jste ml tu říkal, ale to hlavní mi snad přece jen došlo. Máte dost důvodů, abyste mě podezíral.“

„Já bych to řekl jinak, Sysojeve. Mám důvodů víc než dost.“

„Třeba. Ale já nejsem vrah. Je to prostě souhra okolností. Věřte mi, Věru jsem nezabil. Ani mě to nikdy nenapadlo!“

„Pokud jde o to, máte jistě pravdu. Říkám přece, že byla zabita náhodou. Náhodou!“

„A co z toho?“ řekl trpce Sysojev. „Je mrtvá.“

„Co z toho? To je dost důležité a vy to dobře víte. Když řekneme, že Věra Michajlovna není oběť náhody, ale že někdo mířil právě na ni, jste z obliga. Ztrácí se motiv vraždy, protože vy ji máte rád a nemáte proč ji zabít. Nemám pravdu?“

„Nevím,“ řekl Sysojev.

„Mám, Sysojeve. A nedělejte si marné naděje, že o tom víme málo. Mám vám říct, jak to bylo?“

„Ano.“ V očích Sysojeva se objevil zájem.

„Nebudete popírat, že jste měl Věru Michajlovnu vždycky rád. Nějakou dobu jste se snažil zapomenout. Ale nešlo to. A čas plynul a život nestál za nic. Postupně jste přišel na to, že musíte udělat poslední pokus a získat ji zpátky. Promyslel jste si to do detailu. Nejdřív jste se s ní musel setkat a přemluvit ji, aby odešla od manžela. Je to tak? Je, samozřejmě. Kdyby to tak nebylo, nechtěl byste se s ní setkat tajně, ale zašel byste k nim do domu nebo do nemocnice. Je tu ovšem ještě jeden důvod, proč jste nechtěl vycházet z hotelu. Nestál jste o to, aby si vás lidi všimli. A ke schůzce, ve kterou jste tolik doufal, nedošlo. Věra Michajlovna nepřišla. Co to pro vás mohlo znamenat? Nechtěla s vámi mluvit. Takže první cesta k ničemu nevedla. A pro ten případ jste měl v záloze ještě jinou cestu. Musel jste odstranit Minkova. Pokusil jste se o to. Jenže vám povolily nervy a zachvěla se vám ruka… Stala se nenapravitelná věc. Ztratil jste soudnost a udělal jste hromadu nepředložeností. Kdyby nedošlo k té osudné chybě, jistě byste zahladil stopy. Znal jste asi vztahy mezi místními pytláky a Miňkovem a na tom jste založil svůj plán. Vidíte, že to nebylo složité.“ Sysojev zavrtěl hlavou.

„Mýlíte se. Bylo to úplně jinak.“

„A jak?“

„Čekal jsem na Věru.“

„Kde?“

„U zastávky autobusu.“

„Jak dlouho?“

„Dlouho. Čekal jsem, i když už bylo hodně hodin. A pak jsem uslyšel výstřel a křik. Něco mě tam hnalo.“ Sysojev mluvil pomalu, tiše, jako by sám pro sebe. „Už tam byli lidi. Věra ležela na zemi…“

„Miňkov tam byl?“

„Nevím, neviděl jsem ho.“

„Chvíli jste tam postál a šel jste pryč?“

„Ano.“

„Neumím si to představit. Ať dělám, co dělám, Sysojeve. Vy mě chcete přesvědčit, že jste nevinen. Ale jak vám můžu uvěřit? Vidíte na zemi krvácející ženu. Milovanou ženu! V normální situaci byste ji vzal do náručí, nesl byste ji do domu a snažil se ji zachránit. Ale vy jste na to neměl ani pomyšlení. Nemám pravdu?“

„Máte,“ přikývl Sysojev. „Věra ležela na zemi, měla otevřené oči. A v očních důlcích jí stála dešťová voda. Pochopil jsem, že je mrtvá.“ Otřásl se, jak ho zamrazilo. „Šel jsem pryč. Kam a proč? Nevím. To je všechno.“ Sysojev vtáhl cigaretový kouř a pak vydechl:

„To je všechno.“

Cigareta se mu chvěla v ruce a popel mu padal na klín.

„Myslel jsem, že mi řeknete něco zajímavějšího,“ řekl Alexej Antonovič a cítil, jak v něm roste nepřátelství k tomu muži.

„Řekl jsem vám pravdu.“

„Pravdu se snažíte zatajit. Ale to se snažíte marně.“ Způsob, jakým to bylo řečeno, na Sysojeva neudělal žádný dojem. Zase se ponořil do sebe. Dokonce přestal kouřit. Zbytek cigarety ležel na okraji popelníku a proužek modrého kouře z ní stoupal ke stropu.

Alexej Antonovič chvíli seděl mlčky, dal myšlenky dohromady a pak začal Sysojevovi klást nejrůznější otázky. Sysojev odpovídal jednoslabičně, aniž se probral ze stavu naprosté otupělosti. Jeho odpovědi nepřinesly nic nového. V Alexeji Antonoviči narůstala podrážděnost a sílilo podezření. Sysojev se schválně uzavírá do sebe, je to jeho způsob obrany. Je jako želva, když zalézá do krunýře…

Poslal ho zpátky do cely a podíval se na hodinky.

V noci musí bleskově volat do města. Plukovník asi čeká na jeho hlášení. Vražda není žádná legrace. Průběh vyšetřování zajímá i jiné lidi, nejen plukovníka. I on má své nadřízené…

Objednal si hovor, prošel se po pracovně a promýšlel si hlášení. Holínky mu tiše vrzaly a leskly se jako zrcadlo v pruhu světla, dopadajícího z okna. Na špičce pravé boty byla tmavá skvrna, přitahovala pozornost Alexeje Antonoviče a rozptylovala ho. Nakonec to nevydržel a rohem koberečku si botu utřel. V tu chvíli se ozval telefon.

„Tak co pro mě máš, Alexeji Antonoviči?“ zeptal se plukovník.

Tak rád by teď řekl: „Případ je uzavřen a vrah je zadržen.“ Ta věta mu přišla do hlavy hned tu první bezesnou noc ve vsi, když vyšetřování sotva začalo. Už tehdy doufal, že právě tohle bude hlásit nadřízenému. Ale bohužel na to pořád nemá právo. Řekl něco jiného: „Myslím, že ten případ uzavřeme v nejbližší době. Podezřelého máme u nás.“

„Vyslechli jste ho?“

„Sám jsem ho dvakrát vyslýchal. Vytáčí se samozřejmě.“

„Kdo je to? Někdo místní?“

„Ne. To je tak…“

Chtěl to plukovníkovi vysvětlit, ale ten ho přerušil: „Detaily si nechte na potom. Co důkazy?“

„Zatím máme k dispozici jen nepřímé.“

„A věcné?“

„Našli jsme střelu.“

„To je trochu málo,“ v plukovníkově hlasu se zřetelně ozvalo zklamání.

„Nepřímé důkazy…“

„Na ty moc nespoléhejte. Ptám se vás znova: nepotřebujete pomoc?“

„Říkám přece, že to do dvou dnů uzavřeme.“

„Tak dobře. Dejte mi jeho údaje, zavoláme si k němu do zaměstnání a prověříme si ho. A vy tam nespěte na vavřínech. Chápete přece, že přímé důkazy nejdou ničím nahradit?“

„Ale jistě,“ řekl uraženě Alexej Antonovič a vzpomněl si přitom, že plukovník je všehovšudy o tři čtyři roky starší než on.

Křivda ho bolela 1 pak, když domluvil. Rady a ponaučení se dávají snadno. Ale jdi a zkus si to… Nutí nám pomocníky. Myslí si, že jsme k ničemu… Alexej Antonovič se zarazil. Takhle by člověk nikam nedošel. Ať si plukovník mluví a myslí, co chce. Musí se mu prostě dokázat, že 1 tady Jsou lidi, kteří své věci rozumějí.

Znova si dal zavolat Sysojeva. Strávil s ním půl dne. Byl hrubý i laskavý, diskutoval s ním a přemlouval ho. Ale Sysojev se choval pořád stejně. Otázkám se nevyhýbal, ale odpovídal tak, že se Alexej Antonovič neměl čeho chytit. A tvrdošíjně trval na tom, že na nikoho nestřílel a nikoho nezabil. Nakonec z něho byl strašně unavený a nedosáhl ničeho. A navíc mu najednou bylo jasné, že tu skořápku, do které se Sysojev uzavírá, prolomit nemůže. Možná že s ním něco svede Zykov. To, že teď spoléhá na Zykova, mu taky vadilo. Ale úplně nejhůř jim bude, když ani Zykov ničeho nedosáhne. Pak budou muset prosit plukovníka, aby jim pomohl. To se ovšem rovná přiznání vlastní neschopnosti.

Zykov přijel autobusem. Hned šel za Alexejem Antonovičem do pracovny, svlékl si zaprášený kabát a sedl si na židli, na které před chvílí seděl Sysojev. Měl jasné světle modré oči, mírný úsměv na plných rtech a zarůžovělé tváře. Ta jeho spokojená vizáž šla Alexeji Antonoviči na nervy.

Mlčky ho vyslechl a předal mu protokol z výslechu. Zykov se nad ním sklonil. Slunce mu pronikalo měkkými vlasy, takže se mu kolem hlavy rozprostřela jakási zlatavá svatozář, přímo důkaz jeho andělské nevinnosti. Četl pozorně, na papíru si dělal poznámky, maloval si tam i nějaká kolečka a spojil je čarou.

„Co si o tom všem myslíte?“ zeptal se ho netrpělivě Alexej Antonovič.

„Všelicos… Rád bych toho člověka viděl…“

„Jen si ho prohlédněte,“ ušklíbl se Alexej Antonovič.

Podrobně mu vyprávěl o všem, co bylo v protokolu. Zykov ho pozorně poslouchal, položil mu pár otázek, ale svůj názor neprozradil, takže Alexej Antonovič nevěděl, co si o Sysojevovi myslí. Vstal od stolu.

„Sedněte si a začněte s výslechem. Poslechnu si to.“

Zykov se usadil ke stolu. Když přivedli Sysojeva, vstal a oficiálně se představil. Sysojev se na něho lhostejně podíval, sedl si na své obvyklé místo a sklopil hlavu. Nezajímalo ho vůbec nic na světě.

„Seznámil jsem se s vaší výpovědí,“ začal Zykov všedně, jako by navaloval na nějaký předchozí rozhovor. „Potřeboval bych něco upřesnit. Věnujte mi, prosím vás, pozornost.“

„Už jsem unavený,“ Sysojev si přejel rukou po obličeji. „A mám toho všeho dost.“

„Nedá se bohužel nic dělat,“ povzdechl si soucitně Zykov. „je to moc vážná věc.“

Alexej Antonovič seděl stranou na pohovce, měl před sebou otevřený časopis a poctivě se snažil číst. Jenže písmena mu tančila před očima, takže vůbec nechápal, co čte.

„Nemám ponětí, co chcete,“ řekl rezignovaně Sysojev.

„A co byste chtěl chápat?“ překvapil se Zykov. „Vyšetřujeme těžký zločin. Vy k němu máte určitý vztah. Nebo se mýlím?“

„Podle vás to vypadá, že vrah jsem já. Nijak vám nemůžu dokázat svou nevinu. Tak si pište, co chcete a mě nechte na pokoji.“

„Vy jste dobrý – pište si, co chcete!“ zasmál se Zykov. „Asi nemáte představu o tom, co děláme. Mimochodem podle zákona vůbec nemusíte prokázat svou nevinu. To naopak my musíme zjistit, jste-li skutečně vinen. A to taky uděláme. Ale máme k vám prosbu – pomozte nám.“

„Vy chcete dokázat mou nevinu?“ zeptal se nedůvěřivě Sysojev. „Pak už nerozumím ničemu. Tady mi říkali něco jiného.“

„Víte, tady v tom,“ Zykov poklepal na protokol, „je moc věcí, které mluví ve váš neprospěch.“

„Já vím. Ale nikoho jsem nezabil.“

„Podívejte, vyjdeme z toho, že jste nezabil. A zkusíme to dokázat.“

„To nejde. Vy mi nevěříte a fakta, jak vím, jsou proti mně. Nemám nic, co bych postavil proti nim.“

„Ba ne, v tom s vámi nesouhlasím,“ namítl skoro vesele Zykov. „Není to tak, jak myslíte. Chceme od vás jen jedno. Odpovídejte přesně, nic neskrývejte a nevymýšlejte si. Souhlasíte?“

Sysojev přikýv‘

Alexej Antonovič chápal Zykovovu snahu o navozeni důvěrné atmosféry. Něco se mu skutečně podařilo. Sysojev má vztyčenou hlavu, nedívá se tupě a lhostejně.

To Je člověku vlastní, že se chytá stébla 1 v beznadějné situaci. Ale Zykov by měl mít na paměti, že naděje, třeba nepatrná, může mnohonásobně zvětšit lidské síly. A tvrdošíjnosti měl Sysojev i tak dost.

„Tak nejdřív si řekneme něco o tom, a je to velmi důležitý moment, co vás přivedlo do vesnice,“ navrhl Zykov.

„Nikoho jsem nepřijel zabít,“ odpověděl ponuře Sysojev.

„Nepospíchejte. A neopakujte to, co jste už jednou řekl. Připusťme, že jste nenáviděl Minkova. Taky můžeme připustit, že jste si s ním chtěl vyřídit účty. Je tu, pravda, nasnadě otázka, co s tím má společného Miňkov. Jeho odstranění nic neřeší. Všechno záleží na Věře Michajlovně, celé vaše štěstí nebo neštěstí. Ale v životě se stává všelicos… K vraždě může člověka dohnat nenávist jako touha po pomstě. Takže zatím budeme předpokládat, že jste chtěl odstranit Miňkova. Ovšem v tom případě jste měl být maximálně opatrný.“ Alexej Antonovič zbystřil pozornost. Zykov se dal nemístně unést a narazil na hlavní problém. Tady i ta nejmenší neopatrnost může věc vysloveně poškodit.

„Ale co vidíme,“ pokračoval klidně Zykov. „Jedete autobusem, který má konečnou ve vesnici. Skoro všichni cestující jsou místní. Určitě si vás jako neznámého člověka všimnou. Mnohem logičtější by bylo, kdybyste vystoupil v sousední vsí a došel ten kousek pěšky. A dál. Ubytoval jste se v hotelu, poslal jste vzkaz Věře Michajlovně. Prostě, dělal jste všechno proto, aby podezření padlo na vás…“

Alexej Antonovič se přímo vyděsil. Zbláznil se nebo co? Co to vyvádí? A Sysojev… Kampak se poděla jeho odevzdanost? Hltá každé slovo. Aby taky ne! Už byl málem pod vodou, a najednou mu někdo podává ruku – buďte tak hodný, vylezte na břeh.

„Proč jsem se měl schovávat,“ řekl Sysojev, „když Jsem přijel jenom proto, abych si promluvil s Věrou?“

„Pak se vás ovšem na něco zeptám,“ Zykov mrkl do poznámek. „Věru Michajlovnu jste neviděl několik let. A najednou… Můžete mi to vysvětlit?“

„Já bych nerad…“ Sysojev okamžitě svěsil hlavu. „Ale musíme si to vysvětlit. Přece jste ml to slíbil.“

„Tak dobře.“ Sysojev si olízl suché rty. „Dobře… Nedávno jsem Věru čirou náhodou potkal ve městě. Na ulici. Myslel jsem si, že mě to už přebolelo. Ale uviděl jsem ji… Mluvili jsme o všeličems, jen chvilku, minutu nebo dvě. Ani nevím o čem. Ale pamatuju si jedno slovo. Řekla, že jsem zrádce. Věra nemluvila jen tak do větru. To slovo ve mně zůstalo trčet jako rezavý hřebík. Kde, kdy jsem ji zradil? S takovým obviněním se nedá žít. A tak jsem jel za ní, abych to vysvětlil…“ Natáhl se po karafě, nejistou rukou naplnil sklenici vodou a obrátil ji do sebe. „Nejhorší na tom je, že i tam v tom dešti jsem se na ni díval a cítil jsem, že jsem ji zradil. Nevím, kdy a jak, ale zradil jsem ji. jsem zrádce. A s tím mám teď žít?“

„A do té doby jste se před Věrou Michajlovnou necítil vinen?“

„Ne,“ řekl Sysojev a po chvilce přemýšlení opakoval s jistotou: „Ne.“

„A s Miňkovem jste si rozuměli? Nebo jste se hádali?“

„Ne. Když jsme studovali, byl pořádný lenoch. A přeli jsme se jako kamarádi. Hádky to nebyly.“

„Nemohl jste ho někdy něčím urazit?“

„Nevím, ale myslím, že ne. Spíš ne. Ale na to se zeptejte jeho.“

„Ano… A řekněte mi po pravdě, mrzelo vás to na něho?“

„Na něho?“ zeptal se Sysojev a zavrtěl hlavou. „Na něj ne, na Věru mě to moc mrzelo, moc.“

„Proč?“

„Měl jsem ji rád. Chodili jsme spolu a chystali svatbu.“

„A co se vlastně stalo?“

„Nevím, do dneška to nechápu.“

„Tak se zeptám jinak. Jak se to stalo?“

„Jednoduše…“ Sysojev byl chvíli zticha, jako by se rozmýšlel, má-li o věci mluvit, ale viděl Zykovův upřímný pohled, a tak pokračoval: „Po studiích jsem dostal umístěnku do jiného města. Věra ještě studovala. Psali jsme si a najednou mi přestaly chodit dopisy. Nedostal jsem odpověď na několik dopisů. Napsal jsem Stěpanovi, jestli neví, co se stalo. Odpověděl mi, že nic.

Věra Je živa a zdráva, studuje, občas si jde zatancovat. To se mě tehdy dotklo. Napsal jsem ji, že ve městě je plno pěkných děvčat, takže se mám s kým bavit a že mi její dopisy nechybějí. A podobné nesmysly. Pak jsem dostal telegram, ve kterém mě prosila, abych jí nepsal. Že mi to chtěla říct už dávno, ale neměla odvahu. Z posledního dopisu prý pochopila, že o ni už taky nestojím. Že je ráda a že mi přeje všechno nejlepší. To bylo všechno…“

„No, to je zajímavé,“ řekl Zykov. „Vy jste si běžně posílali telegramy?“

„Ne. I k narozeninám jsme si přáli na pohlednicích.“

„A tím to všechno skončilo?“

„Dá se říct, že ano. Odpracoval jsem si rok a přijel jsem na dovolenou. Přišel za mnou Stěpan. Nemůžu říct, že to bylo příjemné setkání. Požádal mě, abych se s Věrou nestýkal. Vzali se a odjíždějí na venkov. Tak jsem mu to slíbil.“

„Od té doby jste se neviděli?“

„Ne. Můžete se ho zeptat.“

Zykov o něčem přemýšlel. Na jeho vysokém čele naskočily vrásky. Sysojev se taky zamyslel. Jak tak seděli proti sobě, byli si podobní, i když byl každý z nich jiný. To by Alexeje Antonoviče snad i pobavilo, kdyby si ovšem neuvědomoval, že naděje, které vkládal do Zykova, byly marné. Jistě, Zykov se dověděl plno nových věcí, ale nic z toho případ nevyjasňuje, ale naopak zamotává. A úplně nemožné je to, že Zykov Sysojeva probudil z letargie a že mu pomohl překonat pocit beznaděje. Teď si jistě začne vymýšlet nejrůznější nesmysly.

Zykov nahlédl do poznámek, začal listovat v protokole a něco v něm hledal. Sysojev ho pozoroval. Nečekaně se zeptal:

„Ten lístek jste našli u Věry?“

„V kapse jejího kabátu. A našel ho Stěpan Miňkov. Proč jste o tom lístku nic neřekl, dokud vám ho neukázali? Proč jste taky neřekl o tom, že jste Věru nedávno potkal?“

„Ze stejného důvodu. Všechno, co je spojeno s Věrou, se mě bolestně dotýká. Radši o tom nemluvím.“

„To je sice hezká věc, ale všechny ty nedořečené a zamlčené informace nám ztěžují práci. Zavádějí nás jinam. Ale to jen tak mezi řečí. Teď bych chtěl říct tohle: Stěpan Miňkov se o vás vyjádřil, mírně řečeno, nepříliš lichotivě. Řekl, že jste člověk, který má rád jen sám sebe.“

„Tohle že řekl? To není možné!“

„A přece to tak řekl. Před Alexejem Antonovičem.“ Alexej Antonovič to musel potvrdit.

„Vyjádřil se tak.“

„Nevím… Nikdy neměl důvod…“ Sysojev se kousl do dolního rtu, chvilku mlčel a pak najednou ožil. „Třeba to bylo tím vzkazem, ne? Řekl si, že jsem porušil slib. A měl pravdu. A navíc v jeho situaci… Jemu je teď hůř než mně.“

„Proč?“

„No, myslím si to. V něčem to má ale lehčí. Nemusí si Věřinu smrt vyčítat.“

„To je zatím všechno. Odpočiňte si. Doufám, že všechno bude v pořádku.“

„Pro mě nebude už nikdy nic v pořádku,“ řekl trpce Sysojev a zvedl se. *

Zykov si zvolna srovnal stránky protokolu, schoval si do kapsy propisku, sfoukl si smítko ze saka a zvolna vstal od stolu. Alexej Antonovič si nesedl na své místo, ale začal přecházet po pracovně. Zase se ozvala kolena, čert aby to vzal. I bez toho mu šla ze všeho hlava kolem. To to dopadá! Podíval se na Zykova. Ten seděl na pohovce, drbal se za uchem a o něčem přemýšlel. S ledovým klidem. Člověk by s ním nejradši zatřepal, aby se probral.

„Tak jak to vypadá?“

„Zatím nijak. Nic se nám nerýsuje.“

„Poslyšte, Zykove, ale takhle to dál nejde.“

„Já vám nerozumím.“

„To je právě ta chyba. A velká chyba. Říkal jsem vám přece, že na něj musíte dělat nátlak. A vy jste se s ním mazlil a napovídal mu různé výmluvy. Tak tady to máte. Sysojev má k přiznání stejně daleko jako první den.“

„Přiznání v tomhle případě nic neznamená. Bez důkazů nula od nuly pojde. A s důkazy na tom nejsme nijak slavně. Vlastně nemáme nic. Vaše verze na první pohled bezvadná, při bližším pohledu praská ve švech, jak jste viděl. Ani jediným faktem, jedinou svědeckou výpovědí nebo věcným důkazem nemůžeme doložit, že měl Sysojev zločinné úmysly a že střílel.“

„Dobře, Zykove. A máte stoprocentní Jistotu, že nestřílel?“

„To nemám.“

„Tak vidíte!“ Alexej Antonovič už to nevydržel: „Tak co jste s ním hrál tu komedii?!“

„To nebyla komedie, Alexeji Antonoviči. Podezřelý ještě není zločinec. Zákon í svědomí nás přece nutí k opatrnosti. Když chirurg odstraňuje odumřelou tkáň, snaží se, aby nepoškodil živou. A my máme k dispozici nástroje ještě ostřejší, než je skalpel. Člověk může snadno ublížit jiným i sobě.“

„No, vy si neublížíte…“ Alexej Antonovič sáhl po sklenici, ale pak si vzpomněl, že z ní pil Sysojev, a odešel od stolu.

Bylo mu nějak těžko. Něco ho dusilo a svíralo se mu srdce. Nejraději by si povolil kravatu a rozepnul límec. Ale to si před Zykovem nemohl dovolit. Celý nešťastný si vzpomněl, že musí plukovníkovi podat hlášení. Vlastně mu nemá co říct. Co když tu vraždu vůbec odhalí a vrah mu uteče? Na to ani nechce pomyslet. Jak by se podíval do očí Stěpanu Miňkovovi a ostatním vesničanům?

„Tak co teď navrhujete?“

„Musím jet do vesnice. Tam to rozmotáme…“

„A co s tím Sysojevem?“

„Máme ho tu už osmačtyřicet hodin. Ještě den ho můžete zadržovat. Ale když během dne nic nezjistíte, musíte před ním smeknout a omluvit se.“

„Doufám, že tak daleko to nedojde,“ zamračil se Alexej Antonovič. „Zůstanu tady. Počkám si na zprávu z jeho pracoviště. Třeba tam i zajedu a promluvím si s nimi. A s ním jsem taky ještě neskončil. Ale prosím vás, Zykove, když na cokoliv narazíte, dejte mi okamžitě vědět.“

„Samozřejmě.“ Zykov mu podal velkou pevnou ruku.

XXVI.

Než Zykov odjel do okresního města, domluvil s vedením, aby Míšovi půjčili auto, až pojede na pilu. Míša se chystal jet sám, protože nechtěl, aby Soňa byla při jeho rozmluvě s Jefimem Konstantinovičem. Ale ta odmítla zůstat ve vsi.

„Není tam nic zajímavého,“ snažil se ji odradit. „A špatně se tam jede.“

„Hele, ty mi nebudeš říkat, co je tam zajímavého a co ne. To vím sama nejlíp.“

Auto bylo úplně nové, vonělo lakem a koženkou. Sedli si dozadu a vyjeli. Za posledními domky někdo stopoval. Zastavili. Do pootevřených dvířek strčil hlavu Konstantin Danilyč.

„Jedete daleko?“

„Na pilu, dědo.“

„To je dobře, já tam mám taky cestu.“

Sundal si kabát, sedl si dopředu a hned si začal nacpávat dýmku. Míša si vzpomněl, že o té cestě na pilu mluvili před Agafjou Platonovnou. Je docela možné, že tu děda není náhodou. Míšovi to nebylo příjemné. „Poslyš, mladej, co žes přestal kopat?“

„Na čas jsem toho nechal. Teď se do toho dá Soňa.“

„No, z toho nic nebude.“ Děda si Soňu prohlédl. „Lopata není tužka…“

Soňa chtěla něco říct, ale Míša do ní strčil, aby byla zticha.

Cesta vedla do kopce. Byl celý porostlý vybledlou trávou, ze které trčely zuhelnatělé pařezy. Vypadalo to dost bezútěšně. Zleva na vrcholu strměly šedé skály a nad nimi se tyčil osamělý strom se zvláštní korunou, zformovanou větrem k jedné straně.

Koukej, Míšo. To je jako u Lermontova:

Na severu stojí sosna osamělá,

nad skálu se k nebi vypíná…

„Je to přesné a krásné.“ Soňa si povzdechla.

„To je cedr,“ podotkl Konstantin Danilyč.

„Má odvahu,“ ozval se Míša a myslel na to, že cedr s korunou ke straně vypadá jako zelená vlajka tajgy, ale neřekl to nahlas, protože se bál, aby si před Soňou neudělal ostudu.

„To je cedr,“ opakoval Konstantin Danilyč s úctou. „Dobrej strom. Královskej.“

„Mám cedry ráda,“ řekla Soňa. „Jsou krásné a mají husté, dlouhé a jemné jehličí. Člověk by si Je rád pohladil.“

„Každá rostlina je krásná. Ale tady nejde o krásu.“ Děda si zapálil dýmku a zatáhl. „Z cedru má užitek plno zvířat. Ptáci, myši, medvědi… A Člověk, že jo. Ale to není všechno. Dává ořechy a má kvalitní dřevo. Dobře se s ním pracuje a má pěknou barvu. A taky je lehký a trvanlivý. Nejrychlejší loďky jsou z cedru. Ale teď chci říct něco jinýho. Ty jsi, mládenče, povídal, že má odvahu. Tos řek dobře. Když člověk vyleze vysoko do hor, je tam dost chladno i v létě, natož v zimě. Kameny tam mrazem praskají a žádnej strom to nevydrží. Jen cedr si z toho nic nedělá. Vypadá tam ale jinak, neroste nahoru, ale při zemi a do šířky.“

„A cedry se taky kácejí?“

„Všechno se kácí. Moc se s tím nepáraj. Cedry dávaj na jednu hromadu s osikama… Je to neštěstí. Vidíte ty holý kopce? Vykáceli to všechno a zničili půdu. Teď už se to takhle nedělá, ale stejně… Podívejte se například na rostlinnou výrobu. Kolchoz má třeba sto hektarů půdy. Když sklidí úrodu, musí myslet na to, co bude napřesrok, jinak by se neurodilo. A s lesem je to jinak. Dřevařský kombináty dostanou kus lesa a začnou kácet. Berou si jen kmeny a vršky, větve, chvojí a pařezy zahazujou. Prej na to nemaj techniku, možnosti a tak podobně. Dobře, když na to nemaj, může se s tím počkat. Ale podle mýho to v tomhle nevězí. Kombinát vykácí les a jde jinam. Půda je rozdloubaná, podrost udupanej. Člověk by plakal. Kdyby jim dali jen jeden kus lesa a řekli jim podívejte, milánkové, tohle je váš les a všechno, co je na něm, je vaše, nic jinýho nedostanete, tak by koukali, aby viděli. Něco by vykáceli a s něčím by počkali. Ořechy, houby a lesní plody by napřed vysbírali a zvěř by koukali přilákat, aby se množila a aby měli z toho lesa co nejvíc.“

„Já si myslím, že nemá smysl dělat to tak, jak říkáte, když přece máme tisíce nebo spíš milióny hektarů netknuté tajgy,“ namítla Soňa.

„No právě,“ chytil se toho děda. „tohle si myslí moc lidí. Jako bysme se Jí museli dotýkat. Každej myslí, že dokud do ní nevjede na traktoru, nepřinese mu užitek. Copak nevíte, co se děje ve světě? Lidi už poničili, co mohli. A teď jim z toho najednou jde hlava kolem. U nás, zaplať pánbu, ještě máme lesy, co na ně lidi nesáhli a řeky, co nejsou zničený odpadama. A to Je dobře, jinak nás vnuci proklejou.“

„Možná že máte pravdu,“ řekla Soňa. „Na budoucnost pochopitelně musíme myslet. Ale neoháníte se tou budoucností nějak moc často? Čím hůř nám to jde v současnosti, tím raději mluvíme o budoucnosti. Myslím si, že nemá cenu stavět vzdušné zámky někde v mlhavé dálce, ale spíš pořádně koukat na to, co děláme dneska. A tak brzo přijdeme na to, že kořen všeho zla není v technologii dobývání dřeva.“

„A v čem teda?“ zamračil se děda.

„V naší psychice a v našem vztahu k přírodě. Na jedné straně lesy, louky, jezera a paseky nepatří nikomu. Spíš jsou cizí. A tak na ně kašleme. A kolem měst pak vyrůstají pásy z rezavých plechovek, rozbitých lahví a igelitových sáčků. A na druhé straně se každý chová jako pán řek, lesů a jezer a všichni mu musí z cesty. Někdo chtěl zabít Miňkova. A za co? Jen za to, že nedovolil, aby lidi ničili přírodu. Musíme lidi předělat, vypěstovat v nich úctu k přírodě. Aby je ani nenapadlo, že ji můžou pustošit. A to děláme špatně a hloupě. V tom jsme úplně vedle.“ Otočila se k Mísoví. „Jeden člověk přinesl do redakce verše. Ach jo, zase o kytičkách a větvičkách, o motýlcích a ptáčcích. To už se přežilo!“ Napodobila někoho protivným hlasem a zašklebila se. „Chápeš – přežilo se to! Nějaký pitomý komín, který na město chrlí saze, to jo, to se dneska nosí. Jenže já chci, aby lidi neměli rádi komíny a železné konstrukce, ale trávu, květiny a ptáky!“

„Člověk se nedá předělat řečma. Říkáte konzervy a flašky… To všechno ještě nic není. Spíš se podívejte, co dřeva se válí kolem cest.“ Konstantin Danilyč ukázal prstem napravo a nalevo. „To nejsou prázdné sklenice, ale naše bohatství.“

Na kopci se skutečně sem tam povalovaly klády. Někdy jedna, jindy celé hromady. Asi se něco stalo s autem, shodilo náklad, a bylo to. Ty ohromné kmeny tu leží dlouho. Z některých se sloupla kůra a dřevo zčernalo.

„Viděla jste například, aby se na zemi válely housky?“ zeptal se přísně Konstantin Danilyč. „Každej ví, že chleba není zadarmo, že se pole napřed musí zorat, pak je třeba zasít, sklidit a semlít zrní. Je s tím plno práce. Ale obilí vyroste za rok. A stromy, co se tu válejí, rostly padesát, osumdesát nebo i sto let. Neumíme si toho, co máme, vážit. A vy mluvíte o kytičkách.“

Když přijížděli na pilu, zeptal se Konstantin Danilyč Míši:

„Ty sem asi jedeš kvůli Jefimovi, ne?“

„No,“ zarazil se Míša.

Auto zastavilo u přízemního srubu, kde byla kancelář. Děda vylezl první a zadupal, aby si rozproudil krev v nohách.

„Jdu se zeptat, kde je. Zatím se podívejte támhle,“ ukázal na desku cti, zasklenou a zastřešenou.

Mezi ostatními fotografiemi Míša uviděl i obrázek Jefima Konstantinoviče. V bílé košili a neuměle uvázané kravatě důležitě shlížel na svět svýma hluboko posazenýma očima po otci.

Konstantin Danilyč se vrátil z kanceláře a řekl, že syn je v terénu a že se musí jet za ním. Sedl si na své místo do auta. Teď už Míša nepochyboval, že se jich děda nechytl náhodou, ale sleduje nějaké vlastní cíle.

V lese, určeném k vykácení, burácely traktory, hvízdaly benzínové pily a s lomozem padaly porážené stromy. Auto nechali dole a šli k dřevorubcům po lesní cestě. Konstantin Danilyč, štíhlý a mladistvě vzpřímený, šel lehkou chůzí jako první. Měl pravidelný krok, batůžek, který měl přehozený přes jedno rameno, se mu nehoupal. Najednou se zastavil, zaposlouchal se a odbočil stranou. Z lesa se vynořil traktor na přibližování dřeva a táhl za sebou klády. Lesklé pásy pod sebou drtily husté mlází. Děda začal mávat rukama. Traktor se zastavil. Z kabiny vykoukl traktorista.

„Kam se to ženeš, mizero?!“ zakřičel Konstantin Danilyč a hrozil mu pěstí.

„Co je?“ zeptal se nechápavě traktorista.

„Jak to, co je? Každej jedete jinou cestou. Kdo tě, ty lumpe, učil takhle pracovat?“

„Mám krátký lano,“ omlouval se rozpačitě traktorista.

„Žádný lano, rozum máš krátkej!“

Konstantin Danilyč si něco bručel pod nos, obešel traktor a začal svižně stoupat do vykáceného svahu, zaneřáděného úlomky větví a kmenů. Kousek dál ležely poražené stromy, které dřevorubci osekávali. „Jefime!“ zavolal děda na syna a sedl si na pařez. Jefim ve volné nepromokavé bundě, posypané chvojím a pilinami, přišel, mrkl na Soňu a na Míšu a pozdravil.

„Přived jsem ti návštěvu,“ zabručel děda.

„Vy se na mě nepamatujete?“ zeptal se Míša.

„Jak by se na vás moh pamatovat, když měl v hlavě.“

„Nech toho, táto,“ Jefim se na Míšu a na Soňu provinile usmál. „Nemůžu si na to ani vzpomenout.“ Míšovi se nechtělo začínat rozhovor před dědou a pořád doufal, že si půjde po svých, ale Konstantin Danilyč vytáhl z kapsy pytlík s tabáčkem, položil si ho vedle sebe na pařez; vyndal z něho dýmku a začal ji čistit ostrým kartáčkem. Mohl by odvést Jefima Konstantinoviče stranou, ale nějak se mu nechtělo. Ať je tedy děda u toho.

„Pojďte, sedneme si, máme toho víc.“

Jefim Konstantinovič a Soňa si sedil na kmen poražené borovice. Míša chtěl na všechny vidět, a proto se usadil na hromadě větví.

Jefim Konstantinovič odpovídal ochotně a vesele. Byl úplně jiný než při prvním setkání. Alkohol skutečně lidi hodně změní.

A nebo tak v ne, třeba jen vypíná nějaký systém sebekontroly a člověk pak odhalí svou přirozenost a podstatu…

„Berete si dovolenou vždycky ve stejnou dobu? Když je lovecká sezóna?“

„No, vždycky mi to nevyjde. Mám zaměstnání, a teď, co dělám parťáka, to mám horší. Loni jsem měl kvůli tomu nepříjemnosti.“

„Jen z toho?“ změřil si ho přísně děda.

„No a ne?“ zvýšil hlas Jefim Konstantinovič a přisedl si blíž k Míšovi. „Dostal jsem povolení na jelena. Ale měl jsem potíže s dovolenou. Museli jsme splnit plán, aby kluci dostali prémie. Tak Jsem vyrazil do tajgy, když už mi povolení málem prošlo. No, a na lovu musí mít člověk štěstí. Čekal jsem na toho jelena několik týdnů a dostal jsem ho až pět dní po tom, co mi povolení vypršelo. Řek jsem si, že pět dní nic není. Čekal jsem na tu příležitost celej rok. Klidně a veřejně jsem si to maso přivez domů. A co myslíte? Nějak se o tom doslech Stěpan Miňkov. Vypravil se ke mně a ne sám, hned se svědkem a s člověkem od bezpečnosti. Povídá, že udělají prohlídku. Já na to, že přece nic neschovávám. Vytáhli z komory maso a kůži a sepsali protokol. Vyptávali se mě horem dolem, kde jsem toho jelena dostal a kdy. Kdybych já pitomec měl trochu rozumu, bylo by to v suchu. Nikdo by mi nemoh dokázat, že jsem porušil zákon. Ale to ne, všechno jsem jim vyklopil po pravdě. A tak mi napařili pokutu a zabavili mi karabinu.“

„Vrátili vám ji?“

„Jo, leda houby… To bych se načekal!“ Jefim Konstantinovič se krátce zasmál a hned se zarazil: „Toho Minkova mi byl čert dlužen.“

„Dávno jsem ti říkal, abys toho nechali“ blýskl očima Konstantin Danilyč. „Já jsem pušku neměl v ruce už dvacet let.“

„Možná, táto, že toho nechám jako ty. Ale až se ml bude chtít, a ne proto, že mi Miňkov zabavil pušku.“

„Jefime Konstantinoviči, vy jste se pak s Miňkovem pohádal?“ zeptal se Míša.

„My jsme se pak prostě neviděli. Jednou jsem mu řek: „Ty, Stěpane, nejsi žádnej ochránce přírody, ale mrňavej, mstívej chlap.“

Soňa jedovatě poznamenala:

„To je ale zvláštní logika!“

„Moc mu to mluví,“ řekl děda. „Jinej by mlčel, ale on si musí říct svoje.“

„Ale tati, ty jsi to samý. Proč bych měl bejt jinej?“

„Ostatní mají k Miňkovovi vztah jako vy?“ zeptala se Soňa a ukázala na dřevorubce.

„Tyhle lidi nechoděj na lov, snad jen dva. Tak se jich zeptejte.“

Během rozmluvy s Jefimem Konstantinovičem držel Míša v ruce borovou větvičku, ze které pomalu otrhával chvojí. Nenápadně se přes ni díval na dědu. Seděl trochu ohnutý na pařezu, v zubech držel vyhaslou dýmku a měl přihmouřené oči. Byl hranatý a vrásčitý, takže připomínal pohanského bůžka, neuměle vytesaného ze dřeva. Člověk by řekl, že ho rozhovor ani valně nezajímá. Ale nebyla to pravda, přivřenýma očima bystře sledoval Jefima i Míšu. Postupně ale jeho pozornost slábla, a když promluvila Soňa, začal se rozhlížet kolem dokola.

Najednou se zvedl a dýmku strčil do kapsy. „Poseďte si tu, já se trochu projdu…“

Jefim Konstantinovič se za ním podíval a ušklíbl se. „Kdy jste v pátek přijel do vsi?“ zeptal se Míša a zahodil oškubanou větvičku.

„Kdo si to má pamatovat?… Někdy kvečeru. Šel jsem do lázně a pak hned ke stolu.“

„U nikoho jste se nestavil? Nikoho jste nepotkal?“

„Ne. Auto mě dovezlo až k domu. Vzal mě řidič z pily.“

„Přivezl jste matce jelení maso, ne?“

„Jo.“

„Jak jste k němu přišel, když nemáte karabinu?“

„Karabinu jsem si moh půjčit u kluků, ale povolení mi teď nikdo nedá. O maso se se mnou rozdělil Maxim Stěpnoj. Složil jelena podle předpisů. Ale doma jsem nemoh říct, jak jsem to dopracoval…, že si pro matku půjčuju maso.“

Když domluvili, děda položil Míšovi nečekaně na rameno těžkou, svalnatou ruku a podíval se mu do očí: „Jsi vedle, mladej. O Jefimovi si můžeš myslet všechno možný, ale ne to, na co spekulujete vy…“

Míša sklopil oči.

„My si nic špatného nemyslíme.“

„Ale nech toho. Schválně jsem jel s váma, abych se přesvědčil… Ale Jefim na tohle není. A uvaž taky, že doma dávno žádnou pušku nemáme. To ti potvrdí každej. Vy jste ale… Napřed jsem si říkal, že seš snaživej. Ale ty se snažíš na špatný adrese.“

Prudce odtáhl ruku a bez ohlédnutí odešel.

Do vsi přijeli za světla. Míša se musel spojit se Zykovem, a proto zastavil před sovětem. Soňa s ním nešla, řekla, že se staví u Miňkova, aby si o něm udělala vlastní (to zdůraznila) představu a nenechala se ovlivnit různými řečmi.

V sovětu Míšovi řekli, že Zykov jel k náčelníkovi, ale to už je dávno, a od té doby se tu neobjevil.

Náčelník tu taky není.

Míšu to rozladilo. Co má dělat? Měl promluvit s Jefimem Konstantinovičem. To udělal. A co teď? Tyhle dny se pořád honil, někam spěchal a něčím si lámal hlavu. A najednou nemá co dělat. Trápila ho nepříjemná myšlenka, že není schopen udělat něco samostatně. Potřebuje vedení. To Zykov ví sám, co má dělat.

XXVII.

Časně ráno přišel do hotelu Miňkov. V černém obleku a černém tričku, zapnutém až ke krku, jen vzdáleně připomínal rozcuchaného muže s těkavým pohledem, který se skláněl nad mrtvou ženou. Mluvil sice tichým, jakoby uskřípnutým hlasem a pohled jeho šedých očí byl neklidný a pátravý, ale celkem se držel dobře. Nevyptával se, jak pátrání pokračuje. Je to prostě vyrovnaný a chápavý člověk. Tak se o něm taky vyjádřila Soňa. Vrátila se od něj pozdě večer, byla ve vzrušené a optimistické náladě a říkala, že se nemýlila, protože Miňkov je přesně takový, jakého si ho představovala. Byla by vyložená husa, kdyby ten zajímavý materiál hned nevyužila. Teď mluvila s Miňkovem laskavě, soucitně a ohleduplně. Takže uměla být i jemná a taktní.

„Jaké máte na dnešek plány?“ zeptala se Miňkova. „Jaké můžu mít plány?“ odpověděl bezbarvě. „Všechno na mě padá. Je to mizérie…“

„Chtěla bych si s vámi popovídat. Kdyby vás to ovšem neobtěžovalo.“

„Ale naopak. Z toho sezení doma je mi nanic. Chystám se do tajgy.“

Miňkov se tázavě podíval na Zykova. Asi chtěl vědět, může-li odejít z vesnice, když ještě vyšetřování neskončilo. Zykov mlčel.

„V tajze jsem ještě nikdy nebyla,“ řekla Soňa. „To musí být něco. Viděla bych tam opravdové chaloupky lovců a chodila bych po jejich pěšinách. Šlo by to zařídit?“

„To se musí jít hodně daleko. Ale kousek opravdové tajgy bych vám mohl ukázat třeba dneska. Motorovou lodí je to k Útesům tak hodinu a půl. Tam je tajga ještě nedotčená.“

„To je senzace! Poslyšte, šerloci, nechte dneska všeho a dělejte mi společnost.“

Míša se podíval na Zykova. Nesměje se? Sonina lehkomyslnost by taky mohla mít své meze. Vypadá jako chytrá holka a teď řekne takovou pitomost… Ale Zykov se přemýšlivě drbal za uchem.

„Co ty na to, Míšo?“

„Tak jo!“

„Uvaříme si na ohni čaj a opečeme si masíčko,“ Zykov zamlaskal. „To bude dobrota. Já jsem pro.“ Miňkov se šel domů převléci. Vzal si gumovky, nepromokavý plášť a pásek s patrontaškou. Byl v tom oblečení těžkopádný a nemotorný.

Sedli si do člunu. Miňkov ho odrazil tyčí od břehu a zapnul motor. Ten párkrát škytl, pak nabral obrátky a prořízl ticho vítězným řevem. Šroub pěnil vodu a člun vyrazil dopředu. Příď rozrážela vlny a po obou stranách odlamovala průzračně zelené plástve vody. Vodní tříšť dopadala na záď. Soňa se otřásla a přisedla si k Míšovi. Ten roztáhl celtu, kterou s sebou Miňkov vzal, přehodil ji přes Soňu a objal ji kolem ramen. Něco řekla, ale nebylo jí rozumět, a zasmála se.

Zykov si lehl na příď, ruce si dal za hlavu a díval se na bílé načechrané obláčky. Miňkov v širokém plášti seděl u kormidla a kouřil.

Kolem míjel břeh. U vody se zvedal val různobarevných oblých kamenů, za nimi byla žlutá hlinitá strž, ze které trčely černé kořeny stromů. Od strže se táhl les do hor, až k vrcholkům, pocukrovaným raným sněhem. Po druhém boku lodi se rozkládala pustá hladina Bajkalu. V dálce se modraly obrysy ostrova 01chon. Řev motoru se odrážel od břehu a v kaskádách se tříštil nad hladinou. Nedalo se mluvit, a to Míšu těšilo. Tiše seděl a vdechoval svěží a chladný vzduch, díval se na ohromný a prostorný svět a uvědomoval si, že mlčenlivé zelené vlny a nedohledná šírava Bajkalu nepůsobí tísnivě, ale naopak člověka povznášejí nad každodenní všednost a naplňují ho velkorysostí, laskavostí a štědrostí. Člověku se ani nechce věřit, že tady mohl v něčí hlavě uzrát zločinný úmysl. Nebo tihle lidé mají jiný vnitřní život? Asi ano. Asi ho mají ukrytý hodně hluboko a prožraný nenávistí, zlobou a závistí jako dřevo červotočem.

Loďka lehce plula po hladině, pod tenkým dnem lodi šplouchala voda a za zádí zůstávala bílá pěnivá stopa. Břeh byl vyšší a příkřejší a místy z něho trčely balvany. Přiblížili se k útesu, zbrázděnému puklinami, který trčel z vody a zakrýval slunce. Nebyly na něm ani stromy ani tráva, jen skvrny lišejníků. Čišel z něho ledový chlad. Za útesem vplul člun do zátoky. Hladina tu byla rovná jako zrcadlo, bez jediné vrásky. Odrážely se od ní břízy a borovice. Motor ztichnul a člun narazil na nízký břeh. Miňkov ho uvázal ke kmeni břízy, shodil plášť a začal vykládat věci z lodi. Vyhodil sekeru, začouzený kotlík, pověsil si na rameno dvojku a na druhé batoh a zamířil k černému kruhu starého ohniště.

„Projděte se a odpočiňte si, já zatím rozdělám oheň.“ Shrnul do prostředka ohniště ohořelé větve.

„Ne,“ řekl Zykov. „Já navrhuju, aby se Soňa s Míšou prošli a já budu vařit čaj. Kuchtění na ohni je moje vášeň.“

„Jak chcete,“ Miňkov nabil pušku a přehodil si ji přes rameno.

Podél břehu vedla do lesa nenápadná pěšinka. Pod nohama měkce pérovalo listí a suchá tráva. Větve se proplétaly člověku nad hlavou. Slunce jimi prosvítalo a kropilo pěšinu žlutými skvrnami. V lese bylo královské ticho. I šelest kroků působil nevhodně a opovážlivě. Soňa a Míša vyšli k tichému potůčku. Na jeho březích rostly keře rybízu. Větve se skláněly pod tíží přezrálých plodů.

Soňa si utrhla velkou lesklou bobuli, dala ji do pusy a překvapila se:

„Bože, to je dobrota! A co toho tady je. To jsem v životě neviděla!“

Les se rozestoupil a odhalil malé jezírko. Na jeho březích se zelenala ostřice a místy trčely metličky rákosí. Na zrcadlové hladině, zalité sluncem, plavali hoholi. Ucítili člověka, vznesli se a zakroužili nad vodou. Vzduchem se neslo plácání krátkých křídel. Miňkov strhl pušku s ramene a zamířil. Utrápený výraz mu zmizel z tváře. Pohled přimhouřených očí ztvrdl. Soňa ho zatáhla za rukáv.

„Nedělejte to, prosím vás.“

„Proč, uvaříme si polívku.“ Miňkov se obrátil na Míšu a čekal, že ho podpoří.

Ale Míša nic neřekl a šel dál.

Vraceli se po břehu Bajkalu, těsně u vody. Bylo dobře vidět na dno, vyložené barevnými oblázky. Na pestré mozaice se třpytila sluneční prasátka.

„Myslím, že začínám chápat, čím člověka přitahuje panenská příroda,“ řekla Soňa a nečekaně se zeptala Miňkova: „Není vám samotnému v tajze smutno?“

Miňkov neurčitě pokrčil rameny.

Pod starou borovicí seděl Zykov na celtě jako Buddha. Na novinách rozložil kousky chleba a salámu.

„Sedněte si,“ řekl. „Šašlyk bude hned.“

Oheň se rozhořel. Nad hromadou žhavých uhlíků stoupal namodralý žár. Maso, napíchané na větev, prskalo a trochu se z něj kouřilo. Těžké kapky Čas od času padaly do ohně a plály oranžovým plamenem. Vůně pečeného masa se mísila s nahořklou vůní pryskyřice, s nasládlým pachem odumřelých rostlin a s trpkým kořením.

U břehu pleskala voda a ten zvuk připomínal dětské švitoření. Na hladině se houpal odraz stromů – tmavozelených cedrů, světlejších borovic, žlutohnědých polosvlečených bříz. Barvy harmonicky přecházely jedna do druhé. Zrcadlo vody, u břehu hladké, se dál od břehu vrásnilo a ve vráskách mu zářily a uhasínaly bílé jiskřičky. A v ještě větší dálce se zeleň lesa i lesk vody rozpouštěl v chladné modři nebe.

Soňa seděla na celtě s koleny u brady. Skla brýlí se jí leskla, takže jí nebylo vidět do očí a vypadala jako nevidoucí a cizí.

„Víš, na co teď myslím?“ zeptala se. „Člověka považujeme za nejlepší výtvor přírody. A je to tak skutečně? Vůbec to není tak jednoduché. Podívej se, všechen život, tráva, stromy, ryby, ptáci, zvěř, hadi, všichni se spolu snášejí a tvoří jeden celek. Ale člověk… To je strašně nenasytný tvor.“

„Tos tomu zas dala,“ řekl Míša.

Zykov se velkoryse usmál.

„Soňo,“ řekl, „nepouštějte se do hříšného zobecňování. Pravda je vždycky konkrétní.“

„Neříkejte! To jsem netušila,“ rozpálila se hned Soňa. „A kdo tedy podle vás po staletí ničí všechno kolem sebe? Žraloci? Lvi? Tygři? Krokodýlové? Houby! To je dílo rozumného tvora, zvaného homo sapiens. Do všeho se hrne. Už skoro zpustošil planetu a teď se nestačí divit, kam že to všechno zmizelo.“

„Takže přece jen má rozum, když se nestačí divit,“ řekl Míša. „Však on už na něco přijde.“

„Přijít na něco není kumšt. Moudrých myšlenek a odvážných plánů bylo vždycky dost. Ale pořád je zatlačuje do pozadí lidská chamtivost a nenasytnost. Absolutistická vláda člověka nad přírodou mu zdeformovala psychiku a nemožně nafoukla jeho vlastní mínění o sobě. Každý, kdo se dotkne nohou země, se pokládá za jejího vládce.“

Soňa si všimla, že se Zykov potměšile a shovívavě usmívá, odmlčela se a pak řekla:

„Vy jste prostě nemožní, nedá se s vámi vážně mluvit.“ Shodila boty, natáhla si nohy a zavolala: „Stěpane Vasiljeviči!“

Miňkov pořád něco kutil. Buď se hrabal v motoru, nebo chodil po lese a sbíral suché klestí. Když přišel k ohni, sedl si jako burjati do tureckého sedu a tázavě se podíval na Soňu.

„Stěpane Vasiljeviči, chtěla jsem se vás na něco zeptat. Kdyby všichni lidé ve vsi pochopili, že lov už nemůže být to, co dřív, byly by tu pořád rozpory?“

„Ale ne. A taky bych měl po zaměstnání, nemělo by cenu to dělat. Ale zatím je ochrana nutná. A asi to tak bude pořád.“

„Proč?“ zajímala se Soňa.

Miňkov si odkašlal.

„To je člověku vlastní. Každý ví, že žije jenom jednou. Proč by se měl v něčem omezovat? A kvůli komu? Kvůli těm neznámým, co přijdou po něm?“

„Ale tak to není,“ namítla Soňa. „Člověk by se nikdy nestal tím, čím je, kdyby nemyslel na příští generace.“ Zykov se posadil blíž k ohni, sundal kousek šašlyku, chvilku si ho přehazoval z jedné dlaně do druhé a pak ho ochutnal. Když polkl, přivřel blahem oči. „Něco senzačního. Račte ke stolu.“

Miňkov vytáhl z batohu kousek špeku, uzené okouny a každému dal kalíšek z umělé hmoty. Vytáhl láhev vodky, zažloutlými zuby strhl kovový uzávěr a všem nalil. Pak sklonil hlavu a řekl:

„Na Věřinu památku.“

Na nikoho se nepodíval a napil se. Soňa lítostivě zamrkala, pak se nadechla a vypila kalíšek do dna. Miňkov nabral z Bajkalu vodu a podal ji Soně. „Zapijte to. Nenapadlo mě vzít pro vás víno, nezlobte se.“

„Děkuju.“ Soňa se napila. „Vaší manželce se s vámi asi žilo dobře.“

„Nevím,“ Miňkov uřízl kousek špeku, položil si ho na chleba, na to dal kroužek cibule a zamyšleně jedl. „Nevím, ale asi moc ne.“

„To vám přece nebudu věřit.“

„Neměli jsme to jednoduchý.“ Miňkov znovu všem nalil. „A teď se napijeme na naše seznámení, pojďte. Děkuju vám, že jste tady se mnou. Už jsem doma nemoh vydržet.“

Zase se první napil a dal se do jídla. Zrůžověl v obličeji a na nose mu vystoupil pot. Pak si chystal cigaretu. „Lituju ji dvojnásob. Provinil jsem se na ní.“

„Ale nemůžete za to, přestaňte si dělat výčitky,“ Soňa měla hlas plný soucitu.

„Ba ne, mám na tom vinu. Neměl jsem ji rád…“

„Cože?“ trhla sebou Soňa. „Co si to vymýšlíte?“

„Nic.“ Miňkov škrtl zápalkou, dlouho si ji prohlížel, až si skoro spálil prsty. „A Věra měla ráda jinýho. Kamaráda Viktora. Po škole odjel jinam. A Věra měla malér za malérem. Umřel jí nejbližší člověk, táta. Pak se nastydla a ležela se zápalem plic v nemocnici. Chodil jsem za ní skoro denně. Viktorovy dopisy chodily do koleje a já jsem jí je nosil. Jednou si přečetla dopis a udělalo se jí špatně. Kamarád jí naznačil, že už o ni nestojí.“

„Četl jste ten dopis?“ zeptal se Zykov.

„Neměla přede mnou tajnosti… Byl to pro ni blesk z čistýho nebe. Představte si, co to bylo za situaci. Byla nemocná, slabá a osamělá. Nemohl jsem ji v tom nechat, zničilo by ji to. A tak se to všechno seběhlo.“

„To je hrůza!“ Soniny oči byly bez brýlí velké a bezbranné. „Zachoval jste se pěkně.“ Pak se zamyslela a rozhodila ruce: „Ale vlastně nevím…“

Ve vrcholcích stromů zašuměl vítr. Větve se rozhoupaly a na zem se začalo sypat suché chvojí. Zykov lovil klacíkem chvojí z čaje a zeptal se:

„A vy jste vašemu kamarádovi nezatelefonoval nebo nenapsal?“

„Proč? V takových případech je třetí člověk na obtíž.“

„To je pravda,“ souhlasil Zykov. „Takže ten váš kamarád byl prostě povrchní člověk.“

„To bych neřekl. Ve všem měl štěstí. A to člověka vždycky zkazí.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Soňa a rychle si nasadila brýle. „Proč je špatné, když člověku přeje štěstí?“

„No, tihle lidé nemají z ničeho radost.“

„To bych neřekla. Když mně něco nejde, mám vztek a jsem i nespravedlivá. A když mám štěstí, jsem hodná a chci, aby byli šťastni všichni.“

Zykov jedl s takovým požitkem, že by vedle něho dostal chuť i ten nejpřejedenější člověk. Jedl a díval se na hladinu zátoky, kde občas vyskočila ryba, nebo na rezavé jazyky ohně, olizující zčernalé kameny ohniště. Zdálo se, že se ho zpověď Miňkova ani netkla a Soňa mu pohledem dávala nepokrytě najevo, že s jeho lhostejností nesouhlasí. Čekala na příležitost, kdy by mu ji mohla i sdělit. Ale Zykov mlčel a tak jí tu možnost nedával. Zeptala se Miňkova:

„Poslyšte a nikdy jste nelitoval, že jste se dal na tuhle práci? Ani teď ani dřív?“

„Ta práce je zajímavá. Ale lidi, ty lidi…“

„To si dovedu představit. Když jsou schopni střelit někoho do zad, co to může být za lidi.“

„Dřív jste se o život nebál?“

„Ani ne. A pak, dřív dělali něco jinýho.“

„Co?“

„No, různě.“

Minkova ten hovor nejspíš nebavil. Uhlazoval si řídké vlasy a utíral si dlaní pot. Ale Soňu to zaujalo a té se hned tak zbavit nemohl.

„Tak co vám dělali, řekněte nám o tom.“

„Ale nemá to cenu. Je to samá faleš a člověka to ponižuje.“ Všiml si, že mu Soňa chce něco namítnout, a tak se vzdal. „Tak dobře. Na ukázku vám řeknu o jednom případu. Máme tu řidiče Dymova, mladýho. Za přestupek jsem mu musel zabavit karabinu. A hned na to mi složil u domu fůru dřeva. To se tu dělá běžně. Člověku přivezou dříví, zaplatí si ho… Tak jsem zaplatil.“

„Dymov si ty peníze vzal?“ zeptal se Míša, ale hned zmlknul, protože si všiml varovného pohledu Zykova.

„Aby ne!“ usmál se křivě Miňkov. „Samozřejmě, že je vzal a navíc mě hned pomluvil. Řekl, že jsem to dřevo chtěl jako úplatek a že jsem mu za to chtěl vrátit karabinu.“

„To je ale syčák,“ neudržela se Soňa.

„Ale tady jsou ještě větší mizerové. Jednou Grigorjev složil v rezervaci srnce. Chytili jsme ho s Timofejem. Sepsal jsem protokol a on ho v první chvíli podepsal. Ale pak začal tvrdit, že to nepodepsal a taky mě začal špinit. Že jsme s Timofejem v rezervaci lovili soboly a prodávali je na černo.“

„A uvěřil mu to někdo?“ zeptala se znechuceně Soňa.

„Samozřejmě že ne. Oni s tím asi ani nepočítali. Sledovali něco jinýho. Prostě mi naznačili, že mě můžou zničit. Lumpové zatracený!“ Poprvé mu v hlase zazněla zášť, pleť se mu napjala a rysy ztvrdly. Ale hned se vzpamatoval a trpce dodal: „Za to, že jsem se nedal, zaplatila Věra životem.“

Dokud Miňkov nemluvil o Dymovovi, poslouchal ho Míša s pochopením a soucitem, i když menším než Soňa. Ale pak zpozorněl a nedůvěřivě naslouchal Miňkovovým řečem, aby v nich zachytil nějakou falešnou notu. Ale nezachytil nic, a tak si začal v duchu opakovat celou rozmluvu s Dýmovém. Že by se v něm spletl? Copak ho ten na pohled obyčejný a upřímný kluk převezl jako úplného hlupáka? To snad ne. Jenže jestli mluvil pravdu Dymov, pak nestydatě lže Miňkov. Nedá se mu věřit. Ale proč? Že by tím chtěl Mísoví naznačit, jak málo se v lidech vyzná? Nebo je tak ješitný, že Miňkovovi nedůvěřuje, protože zpochybnil jeho práci s lidmi?

Zykov se opřel o borovici, cucal stéblo trávy a zeptal se Minkova:

„Nepotkal jste tehdy večer auto neboť motocykl? Vzpomeňte si.“

„Nejspíš ne,“ řekl nějak nejistě Miňkov. „Myslím, že ne. Ale třeba jsem si toho nevšiml. Byl jsem v takovém stavu, když jsem našel ten lístek‘ od Viktora, že ani nevím, jak jsem došel do nemocnice.“

„Třeba si toho všiml Timofej,“ řekl Zykov. „Tomu přece nic nebylo.“

„No, ne tak docela,“ řekl Miňkov. „Říkal jsem vám, že jsme se trochu napili. A ten když začne, neví, kdy přestat. Celou cestu do nemocnice mě přemlouval, abysme si ještě dali.“

„Měl jste doma vodku?“

„Ne, ale on měl myslím doma láhev. Něco v tom smyslu říkal. Jo, měl. U nemocnice pak přidal do kroku.“

„Timofej o vás moc hezky mluví,“ řekla Soňa.

„No jistě, díky mně z něj není alkoholik. Vytáh jsem ho z toho za uši,“ Miňkov prstem cvrnkl do láhve. „Teď sám nikdy nepije.“

„To nám taky říkal,“ potvrdila Soňa. „Říkal, že pije jenom s vámi.“

„Ale tehdy utíkal k flašce sám,“ podotknul Zykov. „Dovolil jsem mu to,“ Miňkov ustaraně pohlédl na Zykova. „Neměl jsem na něj náladu. Nechtěl jsem, aby se Viktor sešel s Věrou.“

„A co se vám na tom setkání zdálo špatného?“

„To je ale otázka,“ vybuchla Soňa. „Ten Viktor je prostě mizera.“

Miňkov k tomu nic neřekl. Byl bledý, nervózní, těkal očima a stíral si pot z čela.

„Ach jo, kamarádi, to bych spal,“ Zykov vstal a protáhl se. „Trochu se projdu.“

„Já bych šel taky,“ řekl Míša a podíval se na Soňu. „A co vy, Stěpane Vasiljeviči?“ zeptala se Soňa.

„Já tu počkám u ohně. Už mám lesa plný zuby. Až se mi o něm zdá.“

„Tak já tu počkám s vámi,“ rozhodla se Soňa.

Šli po známé pěšince. Zykov šel první a zanechával v trávě pořádné stopy. Suché větvičky a chrastí drtil pod nohama.

„Ty bys byl pytlák za všechny peníze,“ zažertoval Míša.

Zykov na to neodpověděl, ale zpomalil a šel teď vedle Míši.

„Tak co? Odpočinul sis?“

„To jo. Ale prošvihli jsme den.“

Nad hlavou jim přelétlo hejno ořešníků. Všimli si lidí, zakroužili nad nimi a pronikavě se rozkřičeli. Pak na pěšinu skočila veverka, kterou ptáci vylekali. Sedla si na zadní, zamrkala korálkovýma očkama, pak pískla a zmizela. Zykov zapískal, chtěl ji napodobit, ale nepovedlo se mu to.

„To je mrška. Ale ten den, Míšo, nebyl tak marný.“

„No, nevím. Spíš je z toho teď pěkná motanice. Někdo nám lže.“

„Tebe to překvapuje?“

„Ale ne, jenže někomu přece věřit musíme. Musím si ještě jednou promluvit s Dýmovém.“

Došli k rybízu. Ořešníci nad nimi pořád kroužili a otravně rámusili. Zykov je pozoroval, trhal rybíz a mechanicky si ho házel do pusy.

„Dymova zatím necháme na pokoji. Vrátíme se a ty, Míšo, zajdeš do nemocnice.“

Ve vrcholcích stromů zase zašuměl vítr a les si povzdychl, rozhýbal se a probral se k životu.

U ohniště Miňkov skládal věcí. S obavami se díval na Bajkal. Blyskotavá hladina se zbrázdila vlnami. Vítr rozhoupal větve bříz a žluté listí jako hejno motýlů padalo do vody.

„Poslyšte, mně se odtud vůbec nechce,“ řekla Soňa Míšovi a Zykovovi.

„Musíme jet. Zvedá se vítr.“ Miňkov začal rolovat celtu. „Já bych taky… Popovídali Jsme si a je mi hned líp. Jste fajn lidi.“

XXVIII.

Ale ve skutečnosti se Miňkovovi neulevilo. Naopak ho to ke konci zmohlo. Z pití nebo z těch řečí ho rozbolela hlava a píchalo ho ve spáncích. Nejvíc ze všeho chtěl být sám. Už v duchu litoval, že ten výlet zorganizoval. Chtěl vyhovět tomu obrýlenému torpédu; byla mu přece tak nakloněná. Ale ti dva, zvlášť ten Zykov, se mu zamlouvali čím dál tím míň. Na Zykovovi ho dráždila oplácaná a zdravím kypící vizáž, nemožné kostkované sako, ve kterém vynikala zápasnická ramena…

Vítr zčeřil moře. Zatím byl ještě slabý, ale jeho ledový dech byl každým okamžikem citelnější. Vlny byly strmější a nasadily si pěnové čepice. Člun se buď zvedal nahoru nebo padal hluboko dolů a dno se otřásalo tupými údery. Člověka se zmocňoval strach. Zdálo se, že další náraz dno prorazí a vlny člun pohltí. Ani po něm nikdo nevzdechne, snad jen Timocha se namaže a pak si popláče.

Miňkov o tom přemýšlel a zlostně si odplivl. To jsou ale pitomosti. Musí pevně svírat kormidlo a dívat se jen dopředu. To je všechno.

Ledové krůpěje mu bubnovaly do pláště a stříkaly do obličeje. Dívat se jen před sebe bylo pořád horší.

A obrátit se nemohl.

Je to dřina. Ale řídit život je mnohem těžší. Co hloupostí, zbytečností a náhod už ho potkalo… Jako třeba s Viktorem. Řekne se kamarád. Ale přátelství obyčejně spojuje lidi, kteří si jsou něčím podobní. A oni dva byli úplně různí. A to jejich kamarádství bylo taky zvláštní.

Začalo dávno, u babičky na vesnici, když ještě ani nechodil do školy. Viktor byl udělaný, odvážný kluk a z neduživého městského Sťopky si nic nedělal. Pak začali chodit do školy a Sťopovi šlo učení samo. Všechno si bez námahy pamatoval. Viktorovi to tak nešlo, měl dvojky a trojky. Průbojnost a odvaha ho ve škole * opouštěla a někdy dokonce vypadal legračně. Jednou se měli zpaměti naučit básničku. Viktor na ni byl vyvolán, ale vypravil ze sebe jen první verš a dál nevěděl. Stopka mu napověděl nesmysl a Viktor ho bez rozmýšlení opakoval. Celá třída se smála.

Po vyučování Viktor Sťopovi vrazil pár za ucho a řekl mu:

„A nebreč. To si nech na potom, až se budu učit líp než ty.“

Učil se ze všech sil. Když dostal pěknou známku, mrkal: „To čumíš, co?“ Ale vydřená jednička je něco jiného než ta, kterou člověk dostal vlastně zadarmo.

Ale stejně spolu soupeřili dál. A nejen ve škole.

Za vesnicí byla jezera a na nich kachny. Zvlášť hodně jich tam bylo na podzim, když se chystaly na jih. Všichni kluci je chodili střílet.

Mezi nejlepší střelce patřil samozřejmě Viktor.

Stopková babička vyhrabala v komoře pušku po dědečkovi, Stopa ji zbavil rzi a pod vedením souseda Pachomyče se začal učit střílet. Nejdřív se strefoval do terče a pak si vyšel k jezerům.

Poznal, že lov je krásná věc. Vysoko nad hlavou letí člověku závratnou rychlostí pták, ale stačí nepatrný pohyb prstu a z pušky vyšlehne plamen, ozve se rána a pták padá k zemi jako nehybný balík. Člověk si připadá jako bůh.

Pachomyč byl asi dobrý učitel a Stopa byl bystrý žák. jako střelec se Viktorovi brzy vyrovnal.

Po babiččině smrti se musel vrátit do města a bylo po soupeření. Zdálo se, že navždycky.

Do města se mu strašně nechtělo. Nepřátelské vztahy k nevlastnímu otci v něm zanechaly hluboké stopy. S novým otčímem bojovat nemusel. Byl to docela dobrý chlap. Optimista s kulatým bříškem, výborný vypravěč anekdot, který pořád někam odjížděl a pak zase přijížděl. Byl zásobovačem a měl kolem sebe plno lidí. Matka je zvala, hostila, ale to bylo jen zajímavé.

Rostl a dospíval podle svého a nikdo ho neobtěžoval dohledem. Učení mu šlo pořád snadno. Měl plno času i peněz. Kino, koncerty, bruslení, plavání… Žil si bezstarostně a vesele. Ale v desáté třídě začal mít najednou potíže. Musel si plno věcí zopakovat, ale vysedávání nad učením ho nikdy nebavilo.

Takže maturita nebyla moc slavná.

Rodinná rada se usnesla, že půjde na techniku. Matka byla ráda, že nebude nikam dojíždět a otčím nadhodil, že tam má dobrého kamaráda.

A tehdy se znovu objevil Viktor. Navrhl mu, aby zkusil štěstí v jiném městě, ve vyhlášeném institutu. Přijímačky se nějak zvládnou, ujišťoval Viktor.

Moc se nerozmýšlel. Už nebude na obtíž matce. A otčím si nebude myslet, že se dostal na školu jen díky jeho protekci. Když tam jde Viktor…

A tak jeli. Jenže přijímačky neudělal, dostal se jen Viktor. Ten šprt Viktor. Jak to? Schopnosti jsou najednou míň než primitivní dření? Co člověk nedokáže hlavou, dokáže najednou přímo opačným koncem těla.

Doma zase začali o technice. Ale houby! Nemůže přece připustit, aby ho přetrumfl ten nemožný Viktor.

Rok byl doma. Zapřel se, učil se a na školu se dostal.

Byl na sebe pyšný.

Vysoká škola. Od jednoho zkouškového období ke druhému nemá student vlastně co dělat. V nejhorším přijdeš o stýpko. Ale z toho si nic nedělal. Z domova mu peníze chodily pravidelně jako z banky. A tak se to rozjelo. Noví kamarádi, mejdany, holky… Naučil se slušně hrát na kytaru, i otčímovy vtipy se mu hodily. Všude ho měli rádi.

A Viktor? Podle svého zvyku dřepěl nad učebnicemi a poznámkami. Málokdy vylezl z koleje a peníze utrácel s venkovskou obezřetností. Někdy ho Sťopa až litoval. Vždyť teď prožívají mládí, nejhezčí léta života…

Myslel si, že soupeření s Viktorem skončilo a že se všechno srovnalo.

Jenže soupeření vlastně teprve začínalo.

Na jednom z večírků se seznámil s děvčetem, které pocházelo z jeho kraje a studovalo medicínu, s Věrou.

I předtím chodil s děvčaty, ale žádnou delší známost zatím neměl. Děvčata se objevovala, mizela a zase objevovala. S Věrou to vypadalo stejně. Několikrát si spolu povídali na lavičce před kolejí a šli do kina. A nejspíš by se brzo rozešli.

Jenže se na obzoru objevil Viktor. Potkali ho náhodou. Šli se pak projít ve třech. A od té doby se ty procházky dost často opakovaly. Viktor byl legrační. Když se na něho Věra dívala, nebo se ho dotkla, červenal se a ztrácel řeč. Byl to neotesaný venkovan.

Ale jednou Viktor povídá: „Hele, Stěpane, nebude ti vadit, když budu chodit s Věrou?“ Kdyby to byl někdo jiný, ani by nehnul brvou. Ale tohle ho těžce zasáhlo. Ať je to, jak chce, Věra dala přednost Viktorovi.

A zrovna tehdy přišel dopis od matky, celý rozmazaný od slz. Veselý otčím podcenil nějaké okolnosti a šel na tři roky za mříže. Takže peníze nebudou, dokud si matka nenajde nějaké místo. Uměl si představit, kolik asi bude vydělávat. A tak musel bojovat o stýpko. jenže žít ze stipendia bylo tak těžké, že z toho byl občas zoufalý. Kamarádi se najednou vypařili, takže mu zůstal jen Viktor. Ale ten ho začal poučovat, jak má žít a snažil se mu pomoct. Někdy to vypadalo, že se mu nevědomky vysmívá.

Přešel na dálkové studium a začal pracovat na stavbě. Nosil cihly a vápno. Večer v ubytovně padal únavou. Bolelo ho v kříži a nemohl hnout rukou ani nohou. Na učení neměl ani pomyšlení. Diplom inženýra se pomalu ale jistě měnil v nedostižný přelud.

V neděli se někdy připojil k Viktorovi a Věře, něco ho k nim táhlo. A tak se s nimi loudal městem.

V létě ho pozvali do téhle vesnice na návštěvu k Věřinu otci. Vesnické ulice, besídky u domků, štěkání psů a skřípění okovů u studní mu připomínaly šťastná léta, strávená u babičky.

Loďka zdolávala vinu za vlnou. Boční vítr se ji snažil natočit bokem k šumícímu valu bílé pěny. Motor se namáhal, jako by mlel z posledního. Stěpanovi ztuhl obličej pod ledovou prškou, mokré ruce, svírající kormidlo, ho ze zimy bolely. Teď byla plavba skutečně nebezpečná. Co je asi s Viktorem? Zykov ani Batorov o něho neprojevili nejmenší zájem. Co to může znamenat?

XXIX.

Pracovní den se chýlil ke konci a dveře sovětu byly zamčené. Zykov šátral za zárubní. Klíč tam byl. Otevřel si a hned si objednal meziměstský hovor. Spojili ho neuvěřitelně brzy.

„Vadime, to jsi ty?“ zeptal se Zykov, i když kamaráda poznal podle hlasu. „Ahoj. Odkud volám? Zdaleka. Mám pro tebe radostnou novinu. Narodila se mi dcera. Tři kila šedesát. Takže si zamlouváme vašeho kluka, pamatuj na to. Děkuju. Ne, nevolám z domu. Copak někdo sedí doma, když má dceru? Jsem na Bajkalu, piju a nic nedělám. Z nudy luštím křížovky a rébusy. Takže tu zrovna mám jednu hádanku. Vidím, že jí bez tebe neudolám. Že jsem vykuk? Ale ne, prostě nemám tvou hlavu. Tak hele: v tajze jsou soboli. Střílet se nesmějí a soukromý prodej kožešin je absolutně zakázaný. Jak to ale, že dámy u vás ve městě nosí sobolí čepice? Tvoje žena ji nemá? Moje taky ne. To je náhoda! Soboli se do města prostě nedostanou sami. Teď si zapiš jméno jedné dámy, teď bydlí tady. Ale dřív pracovala ve městě v obchodním domě. Chápeš? Pašák! Že nemáš čas? Tos mě ale překvapil, já jsem si myslel, že umíráš nudou. Tak tě o to nemám prosit? A co takhle služební příkaz? No, vidíš. Pro tebe to bude hračka. Vem si na to mládence a sám se trochu proběhni. Já ti zítra brnknu. A koukej, abys viděl! Protože jinak holku tomu vašemu klukovi nedám!“ Zykov zavěsil a rozesmál se. Teď Vadim vyskočí od stolu, bude vztekle běhat po místnosti a nadávat. Až se vyřádí, sedne si a začne o věci přemýšlet. A když se do toho dá, bude to k něčemu vypadat. Je to prima, když má člověk takového kamaráda.

Zykov zamkl, klíč dal na místo a namířil si to k chalupě Timofeje Pavzina. Byl doma. Rozložil si na podlaze pasti, čistil je a kontroloval. Na pozdrav sotva odpověděl, ani hlavu nezvedl. Za tu dobu se ani jednou neoholil a vypadal odpudivě jako starý kartáč na boty.

„Chystáte se do lesa?“

„Jo.“

Na podlaze i na kalhotách měl skvrny od rzi. Rez měl i na prstech.

„My jsme dneska se Stěpanem Vasiljevičem byli na Útesech. Udělali jsme si na ohni čaj. Co že jste nejel s námi? Nebo vám o tom Stěpan Vasiljevič neřekl?“

„Proč by mi o tom měl říkat?“

„No vy přece děláte všechno společně?“

Past klapla. Timofej vytáhl prst a zanadával. Pomalu mu začala vyrážet kapka krve. Slízl ji, odplivl si a začal prohlížet další pasti. Rezavé železo skřípalo a sypal se z něho rezavý prach.

„Kolik sobolů chcete ulovit letos?“

„Kolik jich bude. Co bych špekuloval, když jsem ještě nic neulovil.“

„A o těch ulovených byste mi nechtěl povědět? Co vy na to?“

„Co jsem ulovil, to mám. Jakýpak řeči.“ Timofej se sklonil nad pastí a silný krk mu naběhl krví.

„Možná máte pravdu. Teď není vhodná doba k vykládání o sobolech. Dneska jsme u ohně vzpomínali na Věru Michajlovnu. Nemáme dobrý pocit. Pořád jsme nenarazili na stopy vraha, a tak otravujeme lidi. Takže i vás budeme muset obtěžovat. Když jste tehdy večer doprovázel Miňkova do nemocnice, nepotkal jste dřevařský tahač nebo motorku? Nebo cokoliv?“

„Co říkal Stěpan?“

„Povídal, že byl rozčilený, a tak si ničeho nevšiml.“

„A co má bejt?“

„No, vy jste přece nebyl rozčilený. I když jste měl už pořádně v hlavě…“

„No jo, napil jsem se.“

„Hodně nebo tak prostředně?“

„Tak prostředně.“

Timofej slova nevyslovoval, on je doloval. A byla to dřina.

„Takže jste se tak prostředně opil. To si jistě dobře pamatujete, co se ten večer stalo. Vzpomeňte si, jak to bylo. U Miňkova jste něco popili, a co dál?“

„Pak jsme šli.“

„Jen tak? Už jste neměl žízeň?“

„Ale jo, jenže došla vodka.“

„Tak proč jste si neskočili ke Klavě?“

„Stěpan nechtěl. Pospíchal.“

„Proč najednou pospíchal?“

„Přečet si nějakej papírek. A pak jsme hned šli.“

„A povídali jste si něco?“

„Ani ne.“

„Šli jste po ulici nebo kolem potoka?“

Timocha si zhluboka vzdychl a podíval se zdola na Zykova, jako by se ptal: „Co sis na mě tak zašed?“

„Kolem potoka.“

„A pak? Od nemocnice jste šel domů?“

„Kam jinam?“

„Mohl jste jít kamkoliv. Například ke Klavě pro vodku. Nebo jste měl něco doma?“

„Ne, dal jsem Stěpanovi slovo.“

„Tak proč jste nezašel ke Klavě?“

„Prodá mi, jen když jsem se Stěpanem, nebo když mám od něho lístek. Smluvili si to.“ Timofej si zase povzdechl, tentokrát lítostivě.

„Ale Stěpan Vasiljevič říkal, že jste tehdy doma měl láhev.“ Timofejovy zhrublé prsty tiskly a zase povolovaly pružinu pastičky. Nijak se nenamáhal, zdálo se, že nemačká pružinu, ale proužek papíru. Jen suché cvakání prozrazovalo, že je to pružná ocel.

„Tak měl jste tu láhev nebo ne?“ Zykov musel otázku zopakovat, protože se Timofej neměl k odpovědi.

„Ne.“

„Tak proč to Stěpan Vasiljevič říkal?“

„Řek jsem mu, že mám flašku. A až bysme přišli sem, skočil bych s cedulí ke Klavě.“

„Chápu. Malá vojenská lest.“

„Jo.“ Po zachmuřeném obličeji Timofeje přeběhl stín; možná že se v duchu ušklíbl, nebo si na něco vzpomněl. Přestal mechanicky mačkat pružinu, natáhl kus drátu a začal na něj pasti navlékat.

„Takže jste cestou do nemocnice nepotkali nikoho?“

„Ne.“

„To mě právě zajímalo. Promiňte, že jsem vás zdržel.“

„Ale to nic.“

Timofej měl radost, že se Zykova zbaví. Zvedl se, šel první ke dveřím, aby otevřel, a pak pořádně zabouchl. Ale Zykov nepospíchal. Vstal a zadíval se z okna. Venku přeběhl chlapec v krátké bundě, prošli muž a žena, kteří si o něčem ustaraně povídali, a projelo auto.

„Víte, Timofeji, život je zvláštní věc. Není vždycky spravedlivý. Věra Michajlovna byla hodná a všichni ji měli rádi. A už tu není. A její vrah, člověk plný zloby a nenávisti, chodí po zemi, jí a pije a ani mu sousto nevázne v krku.“

XXX.

Ve srovnání s čistým bajkalským vzduchem byl pach léků zvlášť citelný a nepříjemný.

Míša seděl v místnosti, ze které naposledy odešla Věra Michajlovna. Ve skříni visel její plášť a naškrobený čepeček. Na stole pod sklem ležel kalendář a některé dny byly zakroužkované. V tomhle, posledním měsíci jejího života, i v dalších až do konce roku. Proč si ty dny asi zatrhla? Asi měla něco udělat v práci, nějaký výkaz nebo objednávku léků a nebo někomu chtěla přát k narozeninám. Když člověk odejde, nikdo už za něj nic neudělá.

Proti Míšovi seděla na pohovce potažené voskovaným plátnem Marijka. Prohlížela si Míšu i místnost se zvědavou úctou a bázní.

„Byl tu někdo po smrti Věry Michajlovny?“

„Ne, jak zamkla, tak to je. Zamkla a dala mi klíč. Řekla: Tak zítra nashle“ Dívce se zaleskly oči a zkrabatila ústa.

„Hele, nech toho,“ řekl přísně Míša.

„Jak si na to vzpomenu, chce se mi brečet. Ale nebudu. Věra Michajlovna taky neplakala, všechno nosila v sobě.“

„A ubližoval jí někdo?“

„Ale ne,“ řekla naštvaně Marijka. „Kdo by jí ubližoval. Člověku je přece někdy smutno i tak. Mě někdy popadne záchvat smíchu, že to nemůžu zastavit. Směju se a vím, že za chvilku budu brečet. Fakt…“

„To se ti povedlo. Pak mi to vyložíš. A co se týče Věry Michajlovny…, myslíš, že jí bývalo smutno?“

„To mně je smutno. S ní to bylo jinak. Mockrát jsem ji viděla, že si sedla, hlavu opřela do dlaní a i když měla otevřené oči, neviděla nic. Když jsem něco řekla, vzpamatovala se a dala se do práce. Nebo mi řekla, abych vypadla. Nechtěla, abych ji takhle viděla.“

„Chodil za ní Stěpan Vasiljevič často?“

„Ani ne. A když, tak Věra Michajlovna nebyla ráda. Aspoň mám ten dojem.“

„Jak jsi na to přišla?“ Míšovi najednou došlo, že dívce tyká a opravil se. „Jak jste na to přišla?“ Vypadalo to trapně, ale Marijka si ničeho nevšimla.

„Ale… Někdy byla taky veselá. Smála se, dělala vtipy, dobírala si pacienty. Ale jak přišel on, hned se změnila.“

„Viděla jste Minkova, když tehdy večer přišel do nemocnice?“

„Zrovna jsem byla na chodbě.“

„Přišel sám?“

„Samozřejmě. Jako vždycky.“

„Až k nemocnici šel s Timofejem Pavzinem. Neslyšela jste, co si přede dveřmi povídali?“

„Ne.“ Zamyslela se. „Ne, opravdu. Slyšela jsem, jak si někdo otírá nohy o rohožku. Řekla jsem si: „Tak budeme mít dalšího pacienta.“ Ale byl to Stěpan Vasiljevič. Vypadal nějak divně. Ne jako jindy. Dřív si vždycky dělal legraci: ‚Tak co, kdy si vezmeš Timofeje?‘ Ale tentokrát ani nepozdravil a zeptal se, kde je Věra Michajlovna, a chtěl, aby si pospíšila.“

„V nemocnici přece byli večer lidi. Nemohli Miňkova potkat?“

„Ale kdepak. Byli tu dřív. Nejdřív otec jedné holčičky, pak ti, co přivezli pacienta s otravou. Ne, to bylo mnohem dřív. Už jsme byli hotovi a Věra Michajlovna se chystala domů, když Stěpan Vasiljevič přišel.“

„A chodil někdy do téhle místnosti?“

„Sám nikdy. Věra Michajlovna přísně zakázala, aby sem bez jejího vědomí někdo cizí chodil.“

„No, Miňkov nebyl tak úplně cizí.“

„V nemocnici byl cizí,“ řekla přísně Marijka. „A už jsem vám řekla, že si ráda poseděla sama, přemýšlela nebo si něco psala. To tu nechtěla nikoho, ani mě.“

„Co si tak mohla psát?“

„To nevím. Ale ten sešit je asi pořád ve stole. Jestli chcete, podíváme se.“

Zatáhl za zásuvku, ale byla zamčená. Marijka prohledala kapsy pláště Věry Michajlovny a našla klíče.

„Počkej,“ řekl Míša. „Zavolej někoho jako svědka. Musíme sepsat protokol.“

Marijka přivedla jednoho z pacientů. Ve stole objevili tlustý sešit v koženkové vazbě. Na první stránce bylo velkými tiskacími písmeny napsáno DENÍK.

Marijka Míšovi nakukovala přes rameno. Najednou začala popotahovat, schovala obličej do dlaní a odešla.

Z deníku.

„Celý měsíc byl Stěpan pryč. V sezóně je vždycky dlouho v rezervací. Dobytek mě úplně umořil. Když jsem přišla pozdě a nedala mu včas nažrat, dělal rámus na celou ulici. Na jednoho čuníka jsem nedala pozor, a v noci mi pošel. Asi něco sežral. Čekala jsem, že se Stěpan bude zlobit. Většinou se vrací z tajgy v hrozném stavu, neholený a rozčilený z konfliktů s pytláky. A doma na něj čeká ztráta v hospodářství. To zas bude, myslela jsem si.

Ale nebylo. Vrátil se v dobré náladě a z něčeho měl radost. Tu nehodu s prasátkem přijal klidně. Ani mě nehuboval.

Měl výbornou náladu. Pořád jsem čekala, že mi řekne, proč. Ale neřekl mi to.

Když jsem přišla domů na oběd, byl u nás Timocha Pavzin. Stěpan ho napájel vodkou. Jak mě Timocha uviděl, popadl čepici a už byl pryč. Už dřív jsem si toho všimla. Jak se objevím, Timocha okamžitě mizí. Zeptala jsem se Stěpana, co mu je.

„Řekl jsem mu, že doma nemáš ráda cizí lidi. A když se rozzlobíš, násilím ho odvezeš do protialkoholní léčebny. Klidně.“ Smál se „Jinak tu bude ve dne v noci.“

Pochopitelně jsem se rozzlobila. Proč ze mne dělá strašidlo? Timochy je mi prostě líto. Nemá vlastní domov, tak se rád ohřeje u cizích.

Stěpan se nehádal a podíval se na mě tak, jako by věděl něco zvláštního, o čem nemám ani potuchy. A vůbec, poslední dobou se vyhýbá hádkám. Když se v něčem neshodneme, je zticha, nebo zavede řeč jinam. A tak mezi námi roste hora nevysloveného a nedořečeného…

Ptám se sama sebe, proč jsem si Stěpana vzala. Byla jsem zdeptaná, bezmocná a bála jsem se osamělosti. To je pravda. Ale přemýšlela jsem o něm. Věděla jsem předem, že je neklidný, nestálý a že se sám v sobě nevyzná. Kde nic není, ani smrt nebere. A láska teprv ne.

Ráda bych si s ním čestně a upřímně promluvila. Ale nemám k tomu příležitost.

Potkala jsem Semjona Grígorjeva. Stěžoval si na Stěpana a litoval mě. Kam prý jsem dala oči.

Zeptala jsem se Stěpana, co si se Semjonem udělali.

Pohrdavě se ušklíbl:

„Nestrkej nos do mých záležitostí.1

Měla jsem dojem, že pohrdá Semjonem i mnou.

Stále jasněji vidím, že Stěpan má svůj vlastní život, který se mě netýká. Co je to za život, nevím. Mlčíme. A když spolu mluvíme, tak o počasí, o houbách a o dřevu. Někdy mi to připomíná žolíky. Nanicovaté šestky jsou v oběhu, ale karty vyšších hodnot si každý drží a čeká na příležitost, kdy je uplatní a vyřadí spoluhráče.

„Stěpane, tobě nevadí, že spolu takhle hloupě žijeme?“

Nervózně trhá ramenem.

Teď už je mi líp. Ale cestou z města jsem měla dojem, že mě neroztřásá autobus, ale zimnice. Stydím se za to, ale celá ta léta jsem podvědomě čekala na setkání s Viktorem. Nemyslela jsem na to, ale ta naděje ve mně pořád žila. A teď jsme se potkali. Nepřála bych to ani největšímu nepříteli. Ale kdybych šla po té ulici o minutu dřív nebo později, minuli jsme se a třeba bychom se už nikdy v životě nepotkali. Ale to ne. Srdce mě nevarovalo.

Vůbec už nevím, co jsem mu řekla.

Viktor! Jak to mohl udělat? Já jsem ho milovala a byl pro mě vzorem čestného a přímého člověka.

Bolí mě u srdce.

Šťastný člověk, kdo se umí zbavit minulostí jako smítka z kabátu.“

XXXI.

V hotelové kuchyni bylo živo. Přijeli noví hosté, co tu byli služebně a ubíjeli čas dominem. Diskutovali a chechtali se. Soňa a Míša seděli u konferenčního stolku proti sobě a kouřili jako o závod. Před Soňou ležel otevřený blok. Chtěla si z deníku udělat výpisky a čekala, až jí ho Zykov půjčí. Ale ten by byl radši, kdyby o deníku určitou dobu nikdo nevěděl. To všechno Míša… Přinesl ho, když Zykov nebyl v hotelu a pochlubil se Soně. Už si ho spolu stačili přečíst. Teď si o tom povídali a Zykov je občas mimovolně poslouchal.

„…zachoval se slušně, dokonce šlechetně a lidsky,“ ujišťovala Soňa Míšu. „Ale laskavost má mít své meze. Pak se může lehce zvrátit v pravý opak.“

„Soňo, nepřeháněj to. Laskavost, šlechetnost, lidskost a navíc bezmezná. Tos tomu dala! Máš moc bujnou fantazii, to je všechno.“

„Poslouchej, proč musíš všechno snižovat? A nemožně zjednodušovat? Já přece potřebuju něco jiného než ty. Vy potřebujete fakta a já obrazy. A teď vidím Miňkova z jiného úhlu.“

„Ale ty fakta úplně Ignoruješ! Copak je to šlechetnost, když si člověk vezme za ženu někoho, ke komu nic necítí? Promiň, ale to je úplně něco jiného.“

„A co?“

„Řek bych…“

„Řek bys, ale nevíš co…“

„Ty jsi zapomněla, co Miňkov řekl. Neměl ji rád. Sám to přece řekl.“

„Já si dobře pamatuju, co říkal. A taky jsem měla určité pochybnosti. Ale…“ otočila se ke kuchyni, odkud se ozývaly výbuchy smíchu. „To je ale pitomá hra! A to chechtání taky. Víš, Míšo, co vypadá nemožně v normálních podmínkách, je najednou nutné za výjimečných okolností. Věra Michajlovna byla v takové situaci, že pro ni Stěpan Vasiljevič znamenal prostě záchranu.“

Chudákovi Míšovi zrudly uši, div mu od nich nechytly kudrnaté vlasy, ale nevzdal se.

„Soňo, právě v tomhle si přece odporuješ.“

„Ty si odporuješ. A taky vím, proč máš na Stěpana Vasiljeviče pifku. Protože on nejvíc čeká na výsledky vaší práce a vy mu nemáte co říct. To tě štve. Přiznej si, že je to tak.“

„Není to tak. Já prostě vím, že tvůj Stěpan…“ Zykov varovně zakašlal. Právě včas. Rozčilený Míša se rozkurážil jako mladý kohout. Zykov se plácl sešitem po koleně:

„Vy mě zničíte. Z jedné strany hazardní hráči a z druhé půlnoční hádalové. Kdybyste si ty emoce nechali na jindy! Ty přece, Míšo, víš, že v naší práci je přemíra citů věci na škodu. Z emocí často vyplývají rychlopalné závěry.“

Míša provinile mlčel. Soňa si opravila brýle a ironicky poznamenala:

„Přemíra citů? Vy přece žádné nemáte.“

„To máte pravdu,“ souhlasil radostně Zykov. „Víte, Soňo, co vám řeknu? Vezměte Míšu za rukáv a vytáhněte ho ven. Sedí tu, špekuluje a venku je krásně – vzduch, borovice, voda, měsíc…“

„Vy jste ale vykuk! Radši mi půjčte sešit, něco si z něj vypíšu.“

„Ten vám nepůjčím. Musím si ledacos vyjasnit. A mám k vám prosbu: neříkejte o něm nikomu.“

„Jasně,“ řekla a vstala. „Tak co, Míšo, půjdeme se trochu proluftovat, abych se vyjádřila delikátně.“ Zykov si ustlal, lehl si a otevřel smutné vyprávění Věry Michajlovny. V kuchyni se neúnavně hrálo.

To druhé čtení mu nedalo nic nového. Ale jedna myšlenka, až dosud nezřetelná a nenápadná, nabyla pevných obrysů, byla teď přesná a konkrétní. Pochybnosti zmizely, zbyla jen holá podstata.

Tu noc spal neklidně a mnohokrát se budil. Za svítání se zvedl, tiše se oblékl, aby Míšu neprobudil a vyšel před dům. Nad špičatými vrcholky stromů rudly červánky a lemovaly řídká oblaka. Od olovnatě šedé hladiny Bajkalu to táhlo pronikavým chladem. Po liduprázdné ulici Zykov přešel k sovětu, otevřel si a objednal si meziměstský hovor.

„Haló! Koho voláte?“ zeptal se rozespale Vadím. „Tebe, pochopitelně.“

„Aha, to jsi ty. Nejdou ti hodinky nebo co? Kolik ti ukazujou?“

„Neměj obavy, jdou mi dobře. A je úplně normální hodina. Teda podle našich venkovských měřítek.“

„Hele, ty ses úplně zbláznil. Trhni si nohou a jdi se vycpat s tou vesnicí.“

„Nenadávej, Vadíme. Chceš si poslechnout kohouty? Vystrčím sluchátko z okna. A to probuzení ti vynahradím.“

„Čím?“

„Přijeď se na nás podívat. Uložím tě na seno. Můžeš si spát do aleluja.“

„Hele, jdi někam. Co je zas?“

„Ale pořád totéž. Ty cesty sobolů.“

„Žádný neexistujou.“

„Ale jdi, prosím tě. Musí…“ Zykov foukl do sluchátka a dal si ho k druhému uchu. Něco tam šumělo a praskalo. „Spoléhal jsem se…“

„Jo, to nemáš spoléhat na kamarády. Ty si tam posloucháš kohouty, a já abych na tebe dřel. Našel jsem ti ty čepice.“

„Kolik?“

„Co stojí?“

„Hele, nenič mi nervy. Kolik jich máš?“

„Tři. To je málo?“

„Dost málo. Ale aspoň něco. Líbám tě na ouško, ty hlavičko.“

„Hele, tím mě neodbudeš. Ačkoliv se musím přiznat, že tvá známá není zrovna vynalézavá. V těch čepicích chodí její bývalé kolegyně. Tak ahoj. Ještě si zdřímnu.“

Zykov si roztržitě pohvizdoval, přecházel z rohu do rohu. Prkna pod ním praštěla. Sedl si k telefonu, mrkl na hodinky a zvedl sluchátko.

„To jsem já, Alexeji Antonoviči, dobré jitro.“

„Buďte zdráv, Zykove.“ Alexej Antonovič mluvil unaveně.

„Promiňte, že vás ruším tak časně…“

„Ale to nic. Já už dávno nespím. Není ml nějak zvláštně, a tak nemůžu spát. Mám z toho Sysojeva nervy pryč. Musel jsem ho bohužel propustit.“

„Nelitujte toho, Alexeji Antonoviči. To není vrah. Spíš oběť.“

„Sysojev že je oběť?“ zeptal se nedůvěřivě Alexej Antonovič.

„Ano, oběť lidské mazanosti a prohnanosti. Ale o tom teď nebudeme mluvit. Mám k vám prosbu.“ Zykov si hlasitě vzdychl. „Musím vás požádat, abyste získal povolení k domovní prohlídce u Miňkova a Pavzina a přivezl je sem.“

„Cože? Co jste to řekl? Nepřeslechl jsem se?“

„Ne.“

„Ale já nechápu… Vůbec tomu nerozumím! Do čeho mě to zatahujete? Co tam chcete hledat?“

„Soboly.“ Zykov si povzdechl. „Vzpomínáte si na to, co řekl Grigorjev? Tak…“

„Vykašlete se na soboly!“ zakřičel Alexej Antonovič. „Chápete, do čeho se to pouštíte? Ne, vy to prostě nechápete! Tomu člověku někdo před očima zavraždil ženu! Nemůžeme najít vraha a vy mu na základě nějakých pochybných informací chcete něco přišít. Víte, jak se tomu říká? Tak s tímhle já nechci mít nic společného. Ani bezprostředně ani nepřímo. Dneska se vrátí prokurátor a já vidím, že mu budu muset navrhnout, aby vám ten případ vzal.“

XXXII.

Stěpan se probudil zalitý studeným potem a s tlukoucím srdcem. Ve ztichlém domě hlasitě tikaly hodiny. Oknem se linul chladný svit měsíce a stín okenního rámu dopadal na zem jako kříž. Bylo po spánku. Stěpan se převracel a kouřil. „Ne, to nejde,“ říkal si.

Kdysi ho na půdě tohohle domu taky trápila nespavost. Vedle něj klidně pochrupoval Viktor. Jako naschvál. Proč by to dítě štěstěny taky nespalo. Diplom měl prakticky v kapse, vezme si Věru… a časem mu bude patřit tenhle dům. Prostě má ve všem štěstí. Ale proč? V čem je Stěpan horší? Myslí mu to, má nadání a šikovný je taky. Proč má tak mizerný život? Copak si za to může sám? Možná. Vlastně si toho dost zavinil sám. Věru si nechal přebrat. Není sice žádná princezna, ale stejně… Viktor by to neudělal, ten když se do něčeho zakousne, tak to nepustí. V tom to je.

Když Věře zemřel otec a byla v nemocnici, řekl si Stěpan: teď to zkus, teď máš příležitost. Všechno v klidu promyslel. Chybu si nemohl dovolit. Plán to byl úplně triviální. Ale v té jednoduchosti spočívala jeho účinnost. Viktorovy dopisy si vyzvedával v koleji a zahazoval je. Kromě jednoho dopisu, kde se ten trouba vychloubal, že se nenudí. To byl přímo dáreček. A pak… Telegram, odeslaný Věřiným jménem s tím, že se pokládá za nezadanou, vzal ten hlupák prostě na vědomí a neměl žádné pochybnosti. A pak jako vyložený debil odpověděl tak, jak bylo třeba.

Ne, Stěpan si tehdy nedělal žádné výčitky. Konec konců, každý má to, co mu patří. A ten boj s Viktorem prostě nemůže prohrát.

Ani před Věrou se necítil vinen. Věřil, že mu za to někdy později bude vděčná.

Tenhle dům se pro něj stal nejen obydlím a střechou nad hlavou, ale i něčím mnohem důležitějším. Tady se poprvé cítil pánem svého života a osudu. Se zaměstnáním mu to taky vyšlo. Nikdo mu nekouká do karet, může si chodit, kam chce, dělat, co chce a je úplně nezávislý. Na něm je ale závislých plno lidí, jen plat byl mizerný. A Věra taky nemá nijak moc. Člověk aby se pořád omezoval.

A tak začal hospodařit. Ale bylo s tím moc práce a málo užitku.

Pak se rozhlídl kolem a došlo mu, že má zlatý důl přímo na dosah. V tajze je přece maso, ryby, kožešiny… Když člověk není pitomec, bude si žít jako paša. Ale sám na to nestačil. Potřeboval k ruce lidi. A nemohl se spojit s kdekým. Timochu zpracoval rychle. Pohrozil mu, že ho může dát zavřít. Pak se s ním skamarádil a Timocha byl jako beránek. A penízky na přilepšenou se mu taky hodily. Je to buran, ale najednou chtěl ze špinavé chalupy pryč a že se přestěhuje do velkého a světlého domu. S lednicí a flaškama. S nikým jiným Stěpan nepochodil. Udělal dost chyb. Asi si nedával dost pozor. Nebo pracoval moc hrubě. Ale nic si z toho nedělal. Když neuspěl teď, může uspět příště… Hůř to dopadalo doma. Musel mlčet před vlastní ženou. Projevila se jako nebetyčná husa. Fajnovka.

Bim-bam, odbily hodiny. Ten hlasitý a táhlý zvuk Stěpanovi trhal uši, až se bolestně zašklebil. Měl dojem, že ho někdo mlátí po hlavě pravítkem.

Počítal odbíjení hodin. Šest. Teď už neusne. Začíná nový a těžký den.

Zvedl se a šel si do kuchyně uvařit čaj.

Kuchyňský nábytek svítil čistotou, leskla se lednice a porcelánový servis. Všechno tohle a plno dalších věcí koupil a rozestavil vlastníma rukama. Skoro vždycky musel Věře říct nižší cenu, než jakou ty věci měly, aby ji nic nenapadlo. A proto měl asi vždycky dojem, že to zařízení vlastně není jeho. A neměl pocit útulného domova, po kterém toužil. Ale na druhé straně nebyl schopen tohle všechno opustit. Kolikrát chtěl odejít ke Klavě, ale jen si pomyslel, že by sem přišel nový hospodář, hned byl vzteky bez sebe.

Doufal v bůhvíco, čekal na něco a vytrvale ženu nenáviděl. V poslední době si uvědomoval, že mu hrozí nebezpečí. Jestli jí něco došlo… Zase bude muset tahat cihly, ale pod dohledem. Co pak?

Čajník začal vypouštět páru, voda se vařila. Odstavil ho, nasypal do něj čaj a vypnul vařič. Díval se, jak rozpálená spirála pomalu vychládá a černá.

Tehdy večer se na sebe nahromadilo plno věcí. Klava mu pohrozila, že odjede. A bez ní soboly, které s Timochou nalovili, těžko udá. Navíc se tu objevil Viktor. Když se s Věrou sejde, všechno vyjde najevo.

Musel se rozhodnout, jak ten gordický uzel rozetnout jedním rázem.

Řekl Timochovi:

„Jsme v maléru, kamaráde. Včera mi Věra řekla, že o těch sobolech všechno ví a že nebude mlčet. Myslel jsem, že jen tak kecá, aby mě postrašila. Ale tadyhle mám lístek. Víš, od koho je? Od jejího dřívějšího galána. Zase se dali dohromady. Takže se mě potřebujou zbavit. Rozumíš?“

Timocha rozuměl. Našpicoval uši.

„Ale to ještě není všecko. Do lochu bys šel se mnou, to je právě ten malér. Pět šest let vyfasuješ. A až se vrátíš, bude Marijka vdaná a nikdo si tě nebude chtít vzít. Povolení na loveckou pušku ti taky nikdo nedá. Takže s lovem bude ámen jednou provždy.“

Timocha vytřeštil oči a ani nemrkal. Všemu věřil. A strachy ze sebe nemohl vypravit ani slovo.

„Ale je tu ještě jiná možnost. Já se s Klavou odstěhuju do města a ty tu budeš dělat hajnýho. Tenhle barák a všechno, co je v něm, ti nechám. A namluvím ti Marijku. Budeš se mít jako král.“

Timocha se zavrtěl na židli, rozhlédl se po kuchyni a přejel si po neholené bradě. Možná že se tu už viděl pánem. Jak sedí u stolu v bílé košili a u plotny se točí Marijka. Najednou se zamračil:

„A co Věra Michajlovna?“

Měl chuť na něj zařvat, že je pitomec a debil k pohledání, ale přemohl se.

„O ní je právě řeč. Zmáknem to, že se nikdo nic nedoví. Poslouchej…“

Timochův obličej, opálený a ošlehaný větrem, byl bledý jako křída. Čelist mu poklesla a prsty se musel zachytit okraje stolu.

„To neudělám.“

„Hele, mně přece nejde o sebe. Já budu z vězení venku raz dva a bude mi fajn. Ale s tebou to bude horší. Je mi tě líto, ale ty budeš vyřízenej. Takže si vyber. Buď tenhle barák nebo pokoj pro jednoho ve sklepě za železnejma dveřma.“

Přemlouval ho dlouho. A potom… Šel po liduprázdné cestě, snažil se jít od Věry co nejdál a v lopatkách měl křeč. Chtěl se zastavit a křiknout do tmy: „Ne!“ A málem to udělal, ale jazyk mu úplně zdřevěněl.

Z hromového výstřelu se mu podlomily nohy, vykřikl a omdlel.

I dneska, když si na to vzpomene, ho zamrazí a zatmí se mu v hlavě.

Chvatně si nalil čaj. Byl horký a silný. Řekl si, že teď nemá cenu přemílat vzpomínky. Musí se soustředit na něco jiného. Bezpečáci se chovají nějak divně. Pořád kolem čmuchají. K těm Útesům přece nejeli jen tak. Zykov se pořád motá kolem Timochy. Vyptává se ho, kudy šli a jak šli a o čem si povídali. Jen aby se Timocha nezaplet. Protože než jemu něco dojde, to by člověk výrost. A bezpečáci jsou čiperové, jsou vstavu potopit je oba. Ten Batorov byl kdovíproč v nemocnici. Co tam tak moh dělat? Ale možná že prostě nevědí, kudy kam. Žádná stopa přece neexistuje. Prostě není.

Ještě jednou si to v duchu všechno probral. Ne, na nic nemůžou přijít. Nemají nic. Absolutně.

Ale toho neklidu se pořád nemohl zbavit. Oblékl se a vyšel na dvůr. Chtěl něco udělat v hospodářství, ale nemohl, neměl na to náladu. Vyšel před dům a sedl si na lavičku pod topolem. Chladný vzduch ho osvěžil. Dole se v slunečních paprscích vlnil Bajkal. U břehu se na vlnách houpal bílý člun. Projel tahač a vypustil štiplavý výfukový plyn. Pak přeběhlo cestu něčí zaběhlé prase. Podíval se za ním a ze zvyku si řekl: „To jsou taky hospodáři…“ A skoro se uklidnil. To si dělá sám. Bezpečáci jsou taky lidi. A on už se tolikrát přesvědčil, že lidi chytrost většinou předstírají a ve skutečnosti jsou úplní hlupáci. Naučí se pár pouček a pojmů a norem, ale aby se trochu rozhlídli kolem, to je ani nenapadne.

Z nemocnice vyšla Marijka.

Šel jí naproti.

„Ze služby? Posaď se na chvilku. Rád si promluvím s někým, kdo Věru znal. A tebe měla ráda.“

„Já jsem ji taky měla ráda.“

„Všichni ji měli rádi,“ řekl dojatě. „A přece ji nějaký lump… Vlastníma rukama bych ho… A ta bezpečnost pořád přešlapuje na místě. Člověk vůbec neví, jestli něco dělají nebo ne.“

„Ale dělají, Stěpane Vasiljeviči. Včera se mnou jeden z nich mluvil.“

„No, právě, pořád jen mluvěj. A cos mu mohla říct?“

„Máte pravdu,“ souhlasila Marijka. „Nemůžu jim pomoct. Ale aspoň jsem jim dala deník.“

„Jaký deník?“

„No, co ho měla Věra Michajlovna ve stole.“

„Tos dobře udělala. Tak jdi, odpočiň si.“ Lehce ji postrčil.

Kdyby ale mohl, tak by ji strčil, až by sletěla do potoka. Káča jedna pitomá! Co v tom deníku asi je? Myslel si, že ho snad roztrhala nebo spálila, ale ona ho schovávala. Takže tam psala něco, co potřebovala zatajit. Ale co? Nic určitého přece nevěděla. Ale ledacos mohla tušit. Ženská je jako pes, jde po čichu.

Do města odjížděl ranní autobus. Za okny trčely hlavy lidí. Co kdyby odsud zmizel? Ale ne, to nejde. To by právě vypadalo podezřele. Naopak, musí být bezpečnosti pořád na očích a sledovat, co se děje. Utéct může vždycky. Ale to až v krajním případě.

Vypravil se do hotelu. Soňa a Batorov byli v kuchyni a bavili se s Agafjou Platonovnou. Když přišel, zmlkli.

„Tak jsem tu zas.“ Sedl si na židli, vytáhl cigarety a nabídl: „Berte si. Kde je Zykov?“

„Jel na okres.“ Batorov si načal vlastní krabičku cigaret.

A v tom pohybu byla nějaká schválnost nebo co. Nebo to byla obyčejná nafoukanost. Ten Zykov je mazanější a zkušenější. Batorov to ještě neumí. Ale to je možná jen dobře…

„Máte něco nového?“

„Těžko říct,“ Batorov mnul cigaretu v prstech.

„Víte, teď se dá skutečně těžko co říct. Podezřelých je moc a viníka ještě nemají,“ řekla Soňa. „Zrovna jsem se k vám chystala. Nemáte fotografii Viktora Sysojeva?“

„Viktora?“ přeptal se, aby získal čas.

Co zas má s Viktorem? Asi si přečetla ten deník. A tam bude na každé druhé řádce. Zatracená ženská, nevěděla nic lepšího než popisovat svůj život. Osobnost! Co tam tak mohla čmárat? Samou blbost…

Myslel na ni, jako když ještě žila; s nastřádanou nenávistí.

„A na co potřebujete zrovna Viktorovu fotku? Nebo to může být i něco jiného?“

„Třeba. Prostě jsem se chtěla podívat.“

„Můžu vám přinést celé album. Nebo se u mě stavte vy.“

„Ne, radši to přineste sem.“

Soňa se teď na něj dívala vážně a ustaraně, jako by v jeho rysech nenašla to, co tam hledala.

„Poslyšte, vy jste měl těžký život?“ zeptala se nečekaně. „Ale vážně.“

Agafja Platonovna spráskla ruce.

„Proč by měl těžkej život? S Věrou Michajlovnou? Kdyby se mu s ní žilo špatně, s jakou by mu pak bylo dobře? K lidem byla a pracovat taky uměla.“

„Tak to nemyslím,“ řekla trochu nazlobeně Soňa.

Ale jak to myslela, to neřekla. A najednou nebylo o čem mluvit. Soňa byla skutečně rezervovanější a Stěpan už v ní neshledával dřívější úctu a touhu zobrazit jeho trpitelskou a hrdinskou osobnost. Pomluvila mě, ta pitomá ženská mě pomluvila. Kdyby v tom deníku byly jen nevinné hlouposti o počasí nebo o průjmech nějakého Petříčka nebo Pavlíčka, tak by mi ten deník dali. Ale jsou zticha!

Jindy by se je snažil rozpumpovat a obalamutit řečmi, aby z nich dostal aspoň část toho, co vědí, ale teď na to prostě neměl sílu. Šel domů a slíbil, že přinese fotografie.

Doma si lehl na pohovku. Co ho tak vyděsilo? No jo, ten deník… Co tam tak mohla psát? Nic konkrétního o jeho obchodech nevěděla. Naštěstí ho hned zkraje napadlo, aby ji do ničeho nezasvěcoval. A jejich vzájemné vztahy? No, na tom se mohla vyřádit, samozřejmě. Ale ať. Přece jen mu to myslelo a sám řekl bezpečákům, že zrovna nehořel láskou. A v tom případě jsou všelijaké složitosti normální. Takže z těch jejích románů nic nevyčtou.

Ale přesto se nemohl zbavit pocitu, že nebezpečí je na dosah. Na něco asi zapomněl. Ale na co? Kde je ten konec nitě, který by mohli najít?

Šel do krámu. Nikdo tam na štěstí nebyl, takže za sebou mohl dveře zavřít na zástrčku.

„Stopo, ty jsi tak zhubnul a jsi hrozně bledý.“ Klava se na něho soucitně dívala přes pult. Ale ten soucit jí nešel od srdce. V bílém naškrobeném plášti a čepečku vypadala jako ztělesnění nevinnosti. Tváře měla jako malované a do čela jí padala koketní lokýnka. Dobře se vyspala a neměla hrozné sny a výčitky. Ať se stane cokoliv, ona se jen trošku lekne, a to bude všecko. Jí se to týkat nebude.

„Včera tu u tebe byl ten Zykov. Mluvil s tebou?“

„Samosebou, je dost řečnej.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Co se na mě tak díváš? Nežárlíš náhodou?“ Se smíchem se k němu naklonila.

Odtáhl se. Husa jedna pitomá. Teď je tak zrovna vhodná chvíle…

„O čem jste spolu mluvili?“

„Ale jen tak jsme si pokecali.“

„O sobolech neříkal nic?“

„Ale jo. Slyšel prej, že se sobolí kožka dá koupit.“

„Cos mu řekla?“

„Copak jsem hloupější než on?“ Klava uraženě našpulila rty.

„Já vím. Prodala jsi všechny v Irkutsku?“

„Ne. Tři jsem přenechala kamarádkám ve městě.“

„Ty jsi ale husa! Copak jsem ti neříkal, abys kolem sebe měla čisto?“

„Moc je chtěly. A proč se ptáš? Děje se něco?“ zneklidněla Klava.

„Zatím nic…“

Ta nána, ta káča pitomá! Zykov jel asi do města. Ty kamarádky najde v momentě, to je pro něj hračka.

„Tak hele, Klavo, když se tě budou ptát na soboly, mě vynech. Ode mě nemáš ani jedinou kožku. Chápeš? Radši umři, než abys něco řekla. Když zůstanu stranou, ze všeho tě vysekám. A budeme spolu. Ale jestli něco kecneš, budeme sedět oba. Já si to odsedím a nic mi to neudělá, ale ty už nebudeš k ničemu.“

„Co to povídáš, Sťopo? Proč na nás přivoláváš neštěstí? Já už se těch kožešin ani nedotknu, jsou mi úplně ukradený!“

„Hele, já to neštěstí nepřivolávám. Jen tě varuju. Abys věděla, co máš mluvit, až tě budou vyslýchat.“

„A co jim mám říct? Od koho je teda mám, když ne od tebe?“

No jo vlastně, od koho by je měla? Na lovce se to svalit nedá, to by neprošlo. Ale nejmazanější lží je přece polopravda.

„Od Timochy jsi je měla, on ti je dával. A nikdo jinej.“

„Ale…“

„Pamatuj si, co jsem ti řek. A na ostatní zapomeň.“

Z krámu šel za Timofejem.

Ten už měl v hlavě. Smutná očka mu plavala. Byl zarostlý a vypadal jako strašidlo. Neřekl ani slovo, s funěním sáhl pod stůl, podal načatou láhev, ukrojil chleba a posypal ho krájenou cibulí a solí.

„Pil jsi beze mě?“

„Jo. Všechno vevnitř mám jako v plameni.“ Nalil vodku do dvou sklenic, skoro až po okraj.

„Neměli jsme to, Sťopo, dělat. Už jsem úplně vyřízenej.“

„Jaký jsme? Všechno to bylo kvůli tobě. A tys taky…“

Teď se Stěpanovi skutečně zdálo, že za všechno může tenhle tupec a ochlasta. Je mu všechno jedno, zastřelí zajíce jako člověka… Kde se tyhle lumpové pořád berou? Měli by je likvidovat hned v kolíbce. Nemají na světě co dělat.

„Co bude teď, Stěpane?“

„Nic, nikdo to neví. A nikdo se to nikdy nedoví.“

„Já mám strach. Hroznej. Proč za mnou furt choděj? A proč mě tak vyslýchaj? Maj podezření, že jo?“

„Povídám ti, že ne.“

„Mně se ale zdá, že něco vědí. Cítím to v kostech. A Věry Michajlovny je mi líto. Pořád na ni myslím.“

„Mysli radši na sebe. Ona by tě taky nelitovala.“ Ten hajzl mě udá. Trochu ho skřípnou a všechno vyklopí. Rád by se napil a na všechno zapomněl. Ale potlačil to v sobě. Musí mít jasnou hlavu a musí mu to myslet. Je tu jen jedno opravdové a vážné nebezpečí, a to je Timofej. Bože, proč je to takový trdlo! Vypil pár kapek vodky, pak si nabral vodu a pomalu ji upíjel. Chodil po světnici. Špinavé a začouzené zdi byly holé a odpudivé. Jen vedle dveří visela dvojka. Stěpan na ní ulpěl pohledem. To je ona. Kde má asi ten nástavec, tu další hlaveň? Asi to má někde tady. „Kde máš schovaný ostatní soboly?“

„Co?“ Timofej měl prázdný a nepřítomný pohled. „Doma ne. Tam v tom doupěti, co jsem ti ukazoval.“

„Tam si ale často hrajou děti. Mohly _by to najít. Musíme to přestěhovat.“

„Jo. Přestěhujeme to.“

Stěpan postavil sklenici na stůl, schoval si obličej do dlaní a chvílí tak postál. Pak položil ruku Timofejovi na záda.

„Všechno dobře dopadne. Budeš mít barák i Marijku. Tak hele… Až bude tma, přijď k tomu doupěti. Schováme ty soboly někam jinam. Ještě se nám budou hodit. Pak půjdem ke mně na večeři. Poprosím Klavu, aby něco uvařila. Popovídáme si a napijeme se. Co ty na to? A já teď půjdu na pár kachen. Moje puška nějak zlobí, vezmu si tu tvoji, jo?“

„Jo.“

„Dej mi něco, já si ji zabalím. A kde máš ten nástavec?“

Timofej nadzvedl prkno v podlaze a vyndal nástavnou hlaveň. Tak ji ten vrták měl přece jen úplně na ráně.

„Nech to tady. Pak to dáme taky někam jinam.“ Rozebral dvojku, zabalil ji do pytloviny a pak do novin, převázal ji provázkem. Byl z toho úhledný balíček. Když někoho potká, ani ho nenapadne, že nese pušku.

XXXIII.

Když Stěpan odešel, přišel do hotelu Konstantin Danilyč. Něco si vyřídil s Agafjou Platonovnou a pak si sedl a začal si nacpávat dýmku. Zeptal se Míši:

„Ty jsi tu sám?“

„Ano.“

„A co ty dva? Nebo maj něco důležitějšího?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl vyhýbavě Míša.

„Ale ty to zvládneš sám. Jsi snaživej. Rozkopal jsi celej kopec. Nebolej tě ruce?“

„Bolí. Ale nepřizná se,“ nahrála mu Soňa. „Je to chlap a má silnou vůli.“

„No, to nic není,“ řekl děda. „Horší by bylo, kdyby tě zlobila hlava.“

„To se hned tak nestane,“ přisadila si Soňa.

„Já mám taky ten dojem. Na to, aby si vzal na paškál Jefima, moc rozumu nepotřebuje. Jen se neškleb, mladej. Připadalo ml moc hloupý, když sis vzal do parády Jefima.“

„Promiňte, ale vy jste nic nepochopil. My jsme si nechtěli vzít Jefima do parády.“

„Ale pochopil jsem to dobře a měl jsem na vás vztek. Když jste za ním jeli, přidal Jsem se k vám, protože jsem se bál, že toho kluka tím podezíráním zmagoříte. Ale byl jsi opatrnej a šikovnej. Tak jsem si řek, že si nebudu zbytečně dělat starosti. Jefima přece znám skrz naskrz. Ale vy ne. Tak jste si ho museli proťukat. A přestal jsem se zlobit. Přemejšlel jsem, jestli by Jefim moh někoho zamordovat nebo ne. Ale ať jsem obracel sem nebo tam, nijak mi to neštymovalo. Vám asi taky ne, i když ho znáte míň než já.“

„Možná,“ řekl Míša a nuceně se zasmál.

Ten děda se s ním chce asi hádat. Ale to je vedle. Hádat se nebudeme, dědo. Tím spíš, že nejsi daleko od pravdy.

Zatímco děda pukal z vyhasínající dýmky, Míša chystal sousto pro Soňu. Řekl Konstantinu Danilyči: „Soňa píše knížku o přírodě a potřebuje vás. Jenže vás nechce obtěžovat. Popovídejte si s ní.“

„Pro věc čas nelituju. A nemá se stydět. Teď mám volno, tak jí můžu ledacos říct i ukázat.“

Soňa se napřímila a vrhla na Míšu ledový pohled. Ale ten se nemohl nabažit sladké pomsty a pokračoval: „No právě o to vás chtěla požádat.“

Ať se teď vykrucuje, jak umí.

„Když je to tak, můžeme jít.“

Děda pohotově vstal a schoval dýmku do kapsy. Soňa nemohla odmítnout. Když si zapínala kabát, utrousila:

„Počkej, já ti to připomenu.“

Od hotelu šli po cestičce, právě po té osudné. Vinula se travou jako hádek. Udupaná hlína stačila uschnout a nebyly na ní vidět žádné stopy. A tady Je potok, vody je na dně. A tuhle je rozkopaný svah. „Tak co, našels tu střelu?“ zeptal se děda.

„Jo.“

„Ale? To bych si nepomyslel…“

Nebylo poznat, zdali se děda diví upřímně, nebo se pod vousy směje. Míša si vzpomněl, jakou měl z nálezu radost. Myslel si, že je to zlatý klíček, který jim otevře dveře k tajemství.

„Střelu máme. Ale co z toho? Bez pušky nemá valnou cenu.“

„Takže je z vojenský pušky? Ráže 6,72?“

„Jo. A ty tady už dávno nikdo nemá.“

Děda se zastavil.

„Jen neříkej. Nemluv o tom, co nevíš. Přece jen ji někdo má.“

„Ale lidi říkají, že ne.“

„Poslouchej, co ti říkám. Před dvěma lety nebo tak nějak se mě někdo ptal, jestli k takový pušce nemám patrony. Ještě jsem se díval, jestli mi nezbylo něco z dob, kdy jsem chodil na lov. Ale neměl jsem nic. A kdo se mě to ptal… Jestlipak si jen vzpomenu?“ Děda rozpačitě přešlápl. „Ne, nepamatuje se. Ne.“ Ne.“

„Prosím vás, vzpomeňte si.“ Míšu to zaujalo. „Copak byste na to zapomněl?“

„Až budeš starej jako já, taky budeš mít děravou hlavu.“

„A poslyšte…“

„Počkej!“ přerušil děda Soňu a prudce se otočil k Míšovi. „Vzpomněl jsem sil Kuprian Gavrilovič se mě na to ptal.“

„Tak já si s ním promluvím,“ řekl Míša.

„Jdi. Ale nezapomeň, že tehdy večer byl Kuprian Gavrilovič u nás a ani na chvilku neodešel.“

Kuprian Gavrilovič doma nebyl. Jeho babka řekla, že šel někam na ryby, ale že neví, kam. Ale až do večera nebude doma, protože si vzal jídlo s sebou.

Míša se vypravil do obchodu. Ale ani tady neměl štěstí. Přivezli zboží a u pultu stála fronta. Klava byla jako vítr – vážila, sypala, krájela, nalívala a cvakala knoflíky na počítadle. Prodral se k ní zástupem ženských, které nespokojeně bručely a poprosil ji o cigarety. Když mu dávala zpátky, zeptal se:

„Kdy si s vámi můžu promluvit?“

„Večer, až tady zavřu.“

Najedl se v bufetu a šel do hotelu. Musel čekat.

XXXIV.

Alexeji Antonoviči bylo mizerně. Bolest v kolenou polevovala jen na chvilku a trápila ho ve dne v noci. A taky ho nějak začalo zlobit srdce. Bral svědomitě léky, ale ani na okamžik nevěřil, že mu pomohou. Teď vůbec nepotřeboval léky…

Případ, ve kterém ještě nedávno tušil mezník svého života, mu přinášel samé nepříjemnosti. Sysojeva musel pustit. Doplňující prověřování nepřineslo nic nového. A teď ten Zykov s domovní prohlídkou. Jak ho to vůbec mohlo napadnout?!

Skoro každou půlhodinku Alexej Antonovič volal na prokuraturu a sháněl prokurátora, ale ten tam pořád nebyl. A odpoledne mu řekli, že přijede nejspíš pozdě večer nebo až zítra ráno.

Co má dělat? To je otázka. Z formálního hlediska se o Zykova samozřejmě vůbec nemusí starat. Ať si klidně místo vraha hledá kůže. To si pochopitelně odnese. Ale odnese si to jen on? Kdes byl ty? Kam jsi dal oči a na cos myslel?

… Zykov vešel do pracovny bez věčného úsměvu, pozdravil kývnutím hlavy, a jako by pokračoval v ranním rozhovoru, řekl:

„Kožešiny z protizákonně lovených sobolů prodávala ta Klava, to mám zjištěno.“

„Prosím. To je možné, ale co s tím má společného Miňkov? Co to sem pletete, Zykove? Ten člověk utrpěl šok.“

„To se teprve uvidí.“

„No dovolte,“ urazil se Alexej Antonovič. „To už přestává všecko.“

„Alexeji Antonoviči, probereme si to bez osobního zaujetí, co říkáte,“ požádal Zykov.

„Proč ne,“ řekl odměřeně Alexej Antonovič. „Co když ta Klava měla kožešiny od Grigorjeva? Co budete dělat, až se ukáže, že to bylo takhle? To za prvé. A za druhé, co má společného ten lov a prodej sobolů s vraždou?“

„Jistě, to jsou věci různého řádu. Ale mají něco společného.“ Zykov se odmlčel a najednou začal mluvit o něčem jiném. „Jak ten případ pokračoval, pořád se mi vracela jedna myšlenka. Vrah musel přesně vědět, že Miňkov je v nemocnici, že se bude brzy vracet a že půjde kolem potoka. Ale ani Miňkov ani Pavzin cestou nikoho nepotkali. Můžete namítnout, že je někdo mohl vidět z okna, jak spolu šli po ulici. To je pravda. Ale zkuste uhádnout, kam šli, kdy se budou vracet a kudy. Takže tohle všechno mohli přesně vědět jen dva lidi, Miňkov a Pavzin.“

„To je stavba z karet, Zykove. Zavadí se o ni a spadne. Nenapadla vás taky úplně evidentní věc, že neznámý člověk byl u potoka náhodou a že si všiml Miňkovových. Kolem nebylo ani živáčka. A tak měl možnost vyřídit staré účty. Co když to bylo takhle?“

„Nebylo to tak. Hned vám řeknu proč. Bylo tma jako v pytli, lilo a u potoka, jak víte, není světlo. Aby člověk chodce poznal, musel by být hodně blízko. Kdyby ten neznámý viděl Miňkovovy, museli by oni vidět jeho. Jinak to prostě nejde. A jestliže střílel Pavzin, tak proč? Zabít Miňkova neměl důvod. Dobře spolu vycházeli. Timofej má dokonce Miňkova za kamaráda a váží si ho.“

„Pavzin že si ho vážil?“

„Jistě. Nezapomeňte, že dřív pil a pak toho nechal. Neznám moc lidí, kteří nechali pití ze strachu. Ale z lásky a úcty to udělalo dost lidí. Takže Pavzin neměl důvod, aby střílel do Miňkova a do Věry Michajlovny teprve ne.“

„Tak Jak to Jde dohromady?“

„Když jsem vyslýchal Sysojeva, zaujala mě jedna maličkost. Pamatujete si, jak řekl, že mu Věra Michajlovna poslala ten telegram o rozchodu? V takových situacích se přece píšou dopisy, kde se dá všechno vysvětlit, nebo se nepíše nic. A vůbec, celá ta historka s rozchodem… Zkrátka jsem si začal všímat Miňkova. Nejdřív to dalo práci, protože přece utrpěl těžkou osobní ztrátu. Ale teď jsem přesvědčen, že za maskou trpitele se skrývá nelítostný, vychytralý a prohnaný člověk. Že to není nezištný ochránce přírody, ale naopak dravec a rváč.“

Zykov vypadal klidně, ale v očích už neměl nevinný blankyt, nýbrž tvrdou a chladnou modř.

„To je silné, Zykove.“ Alexej Antonovič nesouhlasně kroutil hlavou. „Jak to zdůvodníte?“

Zykov si povzdechl, jako by něčeho zalitoval. „Důvody mám následující. Informace Semjona Grígorjeva o nadbytečných kožkách a o lovu sobolů v rezervaci, to za prvé.“ Zykov začal ohýbat prsty. „Pokusy osedlat si některé lovce, to za druhé…“

„Ale to přece mohly být samé lži!“

„Sobolí čepice ve městě, to za třetí,“ pokračoval Zykov. „Spojenectví Miňkova, Pavzina a Klavy za čtvrté, deník Věry Michajlovny a výpovědi Sysojeva za páté.“ Alexej Antonovič se díval na prsty, sevřené do těžké pěsti, jako by chtěl přijít na to, co v nich svírá. Závěr je jasný. Vrah je Pavzin a organizátor Miňkov. To, co Zykov řekl, je vážná věc a nedá se brát na lehkou váhu, ale taky se s tím nedá souhlasit. Je to divoké a nepřijatelné jako domácí skřítek pod elektrickým sporákem.

Ten Pavzin by ještě mohl připadat v úvahu. V hlavě toho zamračeného chlapa mohl vzniknout jakýkoliv šílený nápad. Ale Miňkov… Ten přece vůbec není takový, jak ho vylíčil Zykov. Kolikrát spolu přece seděli v lese u ohně. Vždycky byl střízlivý, rozumný a veselý… Žádnou uzavřenost nebo ziskuchtivost na něm nikdy nepozoroval. Tady něco neklape. V něčem bude chyba…

„A co důkazy? Máte něco?“

„Nemám. Proto potřebuju udělat domovní prohlídku. Možná, že tím nic nezískáme. Ale jsem přesvědčen, že Pavzin dlouho nevydrží a všechno přizná.“

„To jsem si taky myslel.“

Sysojeva nikdo nejmenoval, ale oběma bylo jasné, o kom je řeč. Alexeje Antonoviče napadlo, že s tím Sysojevem šlápl vedle. Jen aby se nespletl podruhé.

„Přesvědčil jste mě. Když přimhouřím oko, můžu souhlasit s tím, že střílel Pavzin. Ale to další… Měl bych takový návrh. Ještě jednou si promluvíme s lidmi, kterým můžeme stoprocentně věřit. Nesmíme se ukvapit, musíme si všechno důkladně promyslet.“

„Uvidíme,“ řekl neurčitě Zykov. „Tak jdem?“

„Teď?“ Alexej Antonovič se podíval na hodinky. „Takhle pozdě to nemá cenu. Pojedeme časně ráno.“ Doufal, že před odjezdem přece jen zastihne prokurátora. Kdyby s ním promluvil, měl by větší jistotu.

XXXV.

Když si Miňkov všechno promyslel a rozhodl se, byl klidnější. Strach a obavy ho přestaly trápit. Zbylo mu jen napětí, které mu bránilo sedět nebo ležet a nutilo ho pořád jednat a mluvit. Za celý den nebyl doma ani dvě hodiny. Dvakrát byl v krámě a strkal se ve frontě se ženskými, několikrát navštívil sousedy a řekl si buď o sůl nebo o mýdlo a zápalky, pak odnesl do hotelu album s fotografiemi. Soňu a Míšu nezastihl. Předal album Agafje Platonovně a řekl, že se staví později.

Blížil se večer. Stíny hor padly na hladinu Bajkalu a voda byla najednou tmavá a nepřívětivá. Zato v dálce, kam stíny ještě nedosáhly, hladina jiskřila a zářila jako posypaná žhavými uhlíky.

Miňkov se z okna podíval na Bajkal a začal se převlékat. Vzal si svůj nejlepší oblek, moderní boty na mechovce, nasadil si semišovou čepici se štítkem a podíval se na sebe do zrcadla. Pěkné oblečení mu vždycky dodávalo sebedůvěry a jistoty. Teď taky. Napětí skoro zmizelo. Dneska to všechno skončí. Přeruší poslední spojení a bude ze všeho venku.

Z krabice s loveckými potřebami si vzal dvě patrony, nabité hrubými broky, klubko silonového vlákna, oblékl si tenké gumové rukavice a do novin si zabalil staré pantofle. Sedl si na chvíli a přemýšlel, má-li všechno, co potřebuje. Pak vzal pušku, kterou si půjčil od Timofeje, a vyšel ven.

Přes humna, těsně kolem plotů se blížil k lesu. Tam si vyzul boty a navlékl si pantofle. Prošel se a prohlédl si stopy. Na zemi, plné chvojí, nebylo nic vidět. Pak se vydal k doupěti, ale pro jistotu se vyhýbal vyšlapaným cestičkám.

Půl kilometru od vesnice stál v hustém borovém lese starý suchý modřín. Byl k němu přístup z malé mýtiny. V kmeni stromu se kousek nad zemí černal otvor a v něm byly schovány sobolí kožky, zabalené do igelitového sáčku. Timofej půjde přes mýtinu, zvedne hlavu, až bude hledat otvor…

Rychle rozmotal pytlovinu a smontoval pušku, jen jednou viděl, jak Timofej seřizoval svůj „samostříl“, ale pamatoval si to a teď se do toho dal. Upevnil pušku ve výši hrudníku, pevně ji přivázal ke dvěma borovicím, jeden konec vlákna připevnil ke spoušti a druhý uvázal na druhé straně mýtiny. Zkontroloval zaměření a natáhl kohoutek. Vyšel na mýtinu. Pátral po vláknu, ale nebylo ho vidět. Dotkl se ho nataženou rukou a hned hlasitě cvakl kohoutek. Vložil do hlavní patrony, znovu natáhl kohoutek a po špičkách couval od doupěte, Když vyšel z lesa, rozběhl se. Na kraji lesa se přezul do bot a svlékl si zapocené a kluzké rukavice. Pantofle, rukavice i pytel zakopal na humnech pod plotem. Doma si pořádně umyl ruce a rychle zamířil k hotelu.

Soňu nezastihl ani teď, ale byl tam Batorov. Byl oblečený, jako by se někam chystal, nebo odněkud přišel, stál u stolu a listoval v albu. Co to tam hledá?

Andílek kudrnatej… Když se to tak vezme, je to blbec a nejspíš pořádnej hajzl. Tenhle měl dostat broky rovnou do tlamy a ne Timofej…

Zkusil se usmát, ale rty mu zdřevěněly. Sedl si a zapálil si. Čekal, že se ho kudrnáč na něco zeptá, ale ten mlčel.

„Kde je vaše slečna?“ Hlas se mu zrádně chvěl.

„Naše slečna je u Konstantina Danilyče.“

Tím „naše“ mu Batorov asi naznačoval odstup od Soni. Ale co, to je toho.

„Vrátí se brzy?“

„To nevím.“

„Hm. Víte, pořád mě to sem táhne.“ Už svůj hlas ovládal. „Jste inteligentní lidi. Ne jako Timocha. Ráno jsem k němu zašel. Lidi ještě nesnídali, ale on už se stačil namazat.“

„Ale? A sám?“ zajímal se Batorov.

„To je právě to. Už dávno to neudělal. Poslední dobou se s ním něco děje. Bojím se, aby zas nezačal pít. Ale to nic… Nějak to s ním udělám.“ Zhluboka vtáhl kouř. Rudý proužek se plazil po cigaretě a nechával za sebou šedý sloupek popele. Díval se na něj jako uhranutý, dokud popel neupadl. Vzpamatoval se. „Nedojdete pro Soňu?“

„Proč?“ Batorov zavřel album a podíval se na hodinky.

„Klava mě pozvala na večeři. Naznačil jsem jí, že nepřijdu sám. Byl bych moc rád, kdybyste přijali pozvání.“

„Já bohužel nemůžu,“ ozval se rychle Batorov a přejel si po knoflíkách. Někam se chystal.

„Škoda. Velká škoda.“

Nečekal na Batorova a vyšel z hotelu první. Odmítnul. Tak ať si trhne nohou. Stejně je nepotřebuje. To hlavní už udělal. A ty, chlapečku, mi dosvědčíš, že jsem byl večer u vás. A ve dne jsem se ani nehnul ze vsi, to mi zas dosvědčí lidi. A teď ke Klavě. Ta pozve někoho ze sousedů. Plno lidí se rádo napije zadarmo. A svědek navíc nemůže škodit.

Na nebi začaly vyskakovat hvězdy. Timofej se už asi chystá… Ale teď na to nebude myslet. Hotovo. Ani na Věru ani na něj. Nic se nestalo, vůbec nic.

Blízko Klavina bytu na něho dýchlo chladem od Bajkalu. Lehký větřík mu čechral vlasy. Uhladil si je dlaní a najednou se lekl: kde má čepici? Když šel do lesa, tak ji měl. Ale když šel z lesa… Snad ji tam nenechal? Nebo je doma?

Šel domů. Čepice tam nebyla. Takže ji asi nechal v lese. Okamžitě tam musí běžet! Už chtěl vyběhnout k humnům, ale zastavil se. Tam nemůže. Tam každou chvíli zahřmí výstřel. Musí být od toho místa co nejdál. Lidem na očích. A možná, že tam ta čepice vůbec není. Když se přezouval, tak ji měl. Ale jist si tím nebyl.

XXXVI.

Míša Batorov vzal čepici ze stolu a prohlížel si ji. Fešácká. Semiš je asi umělý, ale stejně je pěkná, nebyla by špatná… Co že je ten Miňkov takový roztržitý. A taky divně mluvil.

Batorov pověsil čepici na háček a šel za Kuprianem Gavrilovičem. Děda se zrovna vrátil a celý blažený popíjel čaj.

„Tak co, dědo, jak vám braly?“

„Něco do polívky jsem chytil. Sedni si a dej si čaj. Co je to za řeč, když jeden sedí u stolu a druhej stojí. Udělej mi to k vůli.“

Míša mu musel vyhovět.

„Dneska už to není ono. Za nic to nestojí, to ti teda řeknu. Dřív brali okouni jako divý, člověk je ani nestačil sundávat z udice. A jaký byli!“

„Lov už asi taky není jako dřív, co?“

„To víš že ne. Dřív si člověk vybral, ale teď…“

„Měl jste dobrou pušku?“

„Jako všichni. Puška není to hlavní. Ta jen střílí, ale loví člověk.“

„A měl jste vojenskou pušku?“

„Ne, tu jsem neměl. Měl jsem pěknou karabinu. Ale ten hajzl, ať mi pánbůh odpustí, Stopka Miňkov, mi ji zabavil. Nalej si čaj. S mlíkem? Chceš cukr nebo zavařeninu?“

„Děkuju, já si vezmu.“

„Copak takhle se pije čaj? To já jsem si zamlada dával i tucet sklenic čaje. Ještě dneska jich klidně vypiju šest.“

„Kupriane Gavriloviči, a pro koho jste před dvěma lety sháněl patrony do vojenské pušky?“

„Jo… To máš pravdu, že jsem je sháněl. Pro sebe jsem je chtěl, ale nikdo je neměl.“

„A na co jste je potřeboval, když jste, jak říkáte, neměl vojenskou pušku?“

„Tu jsem neměl, to je pravda,“ souhlasil ochotně Kuprian Gavrilovič. „Ale měl jsem tu ještě z třicátých let nástavec. Prostě hlaveň. Tu nasadíš do hlavně brokovnice. Zadní část je udělená tak, že dosedne zrovna na nábojní komoru. No, a už můžeš střílet. Na pohled máš brokovnici, ale ve skutečnosti je to vojenská puška.“

„Můžu se na tu věcičku podívat?“

„Přišel jsem o to taky, kamaráde. Vzali mi karabinu i malorážku, nechali mi jen holý ruce. Ale mě to táhlo do lesa, a tak jsem si vzpomněl na ten nástavec. Jenže jsem měl jen pět patron. Sháněl jsem je všude, ale nesehnal jsem nic. No co, říkám si, tak půjdu s těmahle. A šup do lesa. Jenže jako naschvál jsem potkal Miňkova a Timochu. A Stěpan hned: ‚Zase si, dědku, nedáš pokoj!‘ Já jsem se vymlouval. Povídám mu, že jsem si ani jednou nestřelil. Ale on mi vzal pušku z ramene, že se podívá, jestli mám čistý hlavně. A já tam měl ten nástavec. Tak to vytáhl a zahodil do křoví. Patrony mi taky sebral.“

Míša odsunul sklenici s čajem a opřel se hrudníkem o stůl.

„Ty patrony taky zahodil?“

„To se nějak nepamatuju.“

„Děkuju vám za čaj,“ Míša vstával od stolu. „Proč jste v tom křoví ten nástavec nehledal?“

„Ale hledal jsem ho,“ přiznal Kuprian Gavrilovič. „Ale nemoh jsem ho najít. Asi ho už někdo sebral.“ Míša se čajem zahřál a zpotil. Chvíli venku postál, aby se zchladil. Na sloupech se začaly rozsvěcet žárovky, a hvězdy pohasínaly. „Tak a je to,“ řekl si v duchu. Teď mu připadalo divné, že tak dlouho bloudili po falešných stopách.

„Tak a je to,“ opakoval si nahlas trochu nedůvěřivě. Něco mu teď chybělo. Případ je v pořádku, články řetězu do sebe zapadají. Tak proč z toho nemá radost? Spíš je mu smutno. Ani neví proč. Možná proto, že si znovu ověřil celou tu bezmeznou složitost lidského života. Nebo proto, že se to všechno mohlo uzavřít mnohem dřív, kdyby… Když se to tak vezme, tak až dneska pracoval samostatně. Až do té doby jen snaživě pomáhal Zykovovi. Ale žádná snaha nemůže nahradit práci rozumu a tvořivé fantazie. To Zykov… Teď už chápe, že Zykov dávno něco tušil. Ale mlčel. Protože co mohl říct? Někdy člověk nemůže nic říct prostě proto, že sám vidí věc nejasně, nereálně a nehmatatelně. Jako když si chce prohlídnout sněhovou vločku na horké dlani.

U domu Konstantina Danilyče Míša potkal Soňu. Společně zamířili k hotelu. Žárovky cedily na ulici sporé světlo. Hloučky mládenců a děvčat táhly k místnímu kulturnímu domu. Hlasitě se bavili. Smáli se a zpívali. Někdo neuměle trápil kytaru.

„Co mlčíš?“ zeptala se Soňa.

Neodpověděl. Vůbec mu nebylo do řeči.

„Tak mlč. Já budu taky mlčet. Ale mám co povídat. Dneska jsem měla zajímavý den. Jenže si říkám, že nemá cenu ti všechno říkat. Ty máš takový vzácný talent vidět všechno černě.“

„Ty tomu tak rozumíš,“ naježil se Míša.

Nechtěl, aby teď Soňa mluvila jako vždycky.

„Ty na mě máš špatný vliv. To je fakt. Dneska ráno v hotelu jsem si Miňkova prohlížela a vůbec jsem na něm neviděla to, co dřív. Ani už o něm nebudu psát tak, jak jsem chtěla. Něco ve mně umřelo. To tys to svou skepsí rozbil.“

„Když si budeš myslet, že umíš všechno prohlídnout na první pohled, tak nenapíšeš vůbec nic.“

„Proč jsi takový, Míšo?“ Hlas se jí zachvěl. „Ty jsi zlý. A nemáš rád lidi.“ Skoro křičela. „To z tebe udělala ta práce u bezpečnosti. Vidíš svět rozdělený na dvě půlky – na bezpečnost a na podezřelé.“

Takový výbuch od ní nečekal. Poprosil ji rozpačitě: „Nech toho, Soňo…“

„Nechci s tebou mluvit!“ Utekla.

Podpatky zaťukaly po schůdcích a hlasitě bouchly dveře. Pak všechno ztichlo. Chvilku postál venku a pak šel za ní. Bylo mu všelijak.

Doufal, že se už Zykov vrátil. Ale v hotelu nebyl. Sedl si na postel a zapálil si cigaretu. Soňa nevycházela ze svého pokoje. Hosté, co tu byli služebně, karbanili a chechtali se. Musí okamžitě hlásit Zykovovi a Alexeji Antonoviči tu věc s nástavcem k pušce. Musí jít do sovětu.

Neušel ani pár kroků, když za sebou uslyšel rychlé kroky. Někdo za ním běžel. Myslel si, že je to Soňa. „Počkejte!“

„Ne, nebyla to ona. Byl to Dymov. Za ním dobíhala Marijka.“

„Jdeme za vámi,“ Dymov se nadechl. „Možná, že vás zbytečně obtěžujeme. Ale byli jsme s Marijkou za vsí, je tam taková louka, leží na ní kláda. Seděli jsme tam, povídali si a najednou „prásk!“, někdo vystřelil.“

„Nejdřív se zablesklo,“ opravila ho Marijka. „Já jsem to viděla.“

„Já taky. Z ničeho nic. Plamen a rána. A pak jako by někdo vykřiknul.“

„Vykřiknul, já jsem to slyšela,“ brebentila Marijka. „Takhle: au! au!“

„Chtěl jsem tam jít, ale ona mě nepustila. Pověsila se na mě…“

„Já se bojím,“ Marijka se přitiskla k Dymovovi. „Od smrti Věry Michajlovny se bojím tmy a střílení.“

„Nepustila mě tam. Povídá, abysme šli rychle pryč. Tak jsem si myslel, že byste to měli vědět. Kdoví, co to bylo…“

„Je to daleko?“

„Ale ne. Ukážu vám to. A ty utíkej domů.“

„To určitě. Já půjdu taky. Máte revolver?“ zatahala Míšu za rukáv.

„Samosebou,“ zasmál se Míša a poplácal se po prázdné kapse.

U lesa byla tma. Ale Dymov šel jistě po známé pěšině. Černými větvemi probleskovaly hvězdy. Brzy se stromy rozestoupily a otevřela se malá paseka. Když se Míša rozkoukal, uviděl černou kládu a kousek ušlapané trávy před ní.

„Tady jsme seděli,“ zašeptal Dymov, sáhl do kapsy a vytáhl baterku. Světelný paprsek sklouzl po trávě a zamířil mezi stromy. „Tamhle odtud to bylo.“

Zase šel první a svítil si baterkou. Světelná skvrna vyvolávala ze tmy zelené tlapy borovic, hnědé kmeny a černé pařezy. Narazili na pěšinu. Klikatila se až k příkrému břehu Bajkalu. Zdola se ozývalo pleskání vody, vzdychání a skřípění kamenů. Světlo baterky přeběhlo po olejově černých vlnách a zhaslo.

„Asi jsme to přešli,“ zašeptal Dymov. „Musíme se vrátit.“

To šeptání bylo rozpačité, a Míša to chápal. Vystřelit přece mohl kdokoliv. Puška je tu skoro v každém domě. Taky si tu ale mohly hrát děti, nebo si z Dýmová vystřelili kluci a zítra se mu vysmějí.

„Půjčte mi tu baterku, já půjdu první,“ řekl nahlas Míša.

Chtěl prolomit to lesní ticho a tajemství, které skrývalo.

Vrátili se na paseku a Míša si to namířil přímo k místu, odkud podle Dymova a Marijky vyšlehl plamínek výstřelu. Často se zastavoval a naslouchal. Zase bylo všude kolem hluboké ticho, které zneklidňovalo. Došli k hustému borovému mlází. A za ním uslyšeli nějaký vzlyk nebo zasténání. Míša se prodíral lesem, suché větve ho šlehaly do obličeje a do rukou. Když vyšel na mýtinu, obešel starý modřín a s výkřikem se zastavil. Na zemi někdo ležel s rukama na prsou, ještě mu ani neviděl do obličeje, ale hned si řekl, že to bude Timofej Pavzin.

Baterku strčil Dymovovi a obrátil Timofeje na bok. Obličej a ruce měl celé od krve. Vydával slabé chroptění.

„Utíkejte do vesnice pro nosítka! Zavolejte na bezpečnost!“

Posvítil si baterkou a začal se rozhlížet kolem. Uviděl lesklé vlákno a šel po něm až k pušce. Obešel ji, aniž se jí dotkl a posvítil si do jejích zlověstně prázdných hlavní. Prošel mýtinu křížem krážem, svítil si na stromy i na hustou vrstvu jehličí na zemi. Nic jiného nenašel. Zhasl baterku a čekal.

Brzo uslyšel hučení motoru a uviděl světla. Auto zastavilo na kraji lesa. Lidé šli přímo přes les. Míša jim dával znamení baterkou.

Timofeje uložili na nosítka a odnášeli ho. Ale z vesnice se začali trousit lidé a zvědavě si prohlíželi místo, kde Pavzin ležel, tlumeně mluvili, vyjadřovali dohady a hádali se. Míša se bál, že všechny stopy, pokud tu nějaké jsou, zničí, a proto se snažil držet lidi v určité vzdálenosti. Vrátil se Dymov. Řekl, že zavolal na bezpečnost a Marijka zatelefonovala chirurgovi z okresní nemocnice. Ale s Pavzinem je to špatné. Míša Dymova poprosil, aby odsud zvědavce odvedl.

„A co vy?“ zeptal se Dymov.

„Zůstanu tady. Budu čekat na naše lidi.“

„Budu tu s váma, nebo někomu řekneme.“

„Ne. Radši se postarejte o to, aby do nemocnice nepřišel nikdo cizí.“

„Dobře,“ řekl Dymov a šel k vesničanům. „Ten výstřel jsem slyšel já a Marijka, pojďte, řeknu vám, jak to bylo…“

Míša osaměl. Obklopilo ho těžké, lepkavé ticho. Opřel se o modřín, zvedl si límec u kabátu a choulil se před vlhkým chladem, který klesal z hor. Litoval, že se pohádal se Soňou. Asi se na něj zlobí. A ani ji nenapadne, že teď v liduprázdném lese hlídá kousek země, kde nedávno krvácel člověk. Zase jedna oběť. Čeho? Strachu, hlouposti, zášti?

Dlouhá noc zvolna přecházela v ráno, když na kraji lesa znovu zastavilo auto. Dymov přivezl Alexeje Antonoviče a Zykova. Voloďa přinesl silný reflektor, mýtinu zalilo chladné bílé světlo.

„Byli jste v nemocnici?“ zeptal se Míša Zykova. „Jo. Zatím žije. Ale…“ mávl rukou.

Zamračený Alexej Antonovič si mlčky prohlížel pušku a zatáhl za vlákno.

„Musíme zjistit, čí to je.“

Zykov si pušku také prohlédl.

„Tu jsem viděl u Pavzina v domě.“

„Ano? Pak je ale možné, že to byla sebevražda.“

„Trochu moc komplikovaná.“ Zykov vytáhl z aktovky aparát a začal fotografovat.

„Ať už je komplikovaná nebo ne, nic to nedokazuje.“

Náčelník se procházel po mýtině a koukal si pod nohy. Pod jeho naleštěnými holínkami praskaly suché větvičky. Byl v uniformě. Pravý cíp blůzy mu odstával, jak se tam rýsovalo pouzdro s pistolí. Ve světle reflektoru mu zářily měděné knoflíky. Míša se zadíval na Zykova. Ten byl ve svém kostkovaném saku a v kalhotách s vyboulenými koleny. Ale přesto vypadal líp než šéf. Zykov totiž pracoval. A šéf prostě nevěděl, co by měl dělat.

Míša jim řekl o rozmluvě s Kuprianem Gavrilovičem.

„Helemese,“ řekl Zykov. „Tak takhle to je.“ Otočil se k Alexeji Antonoviči. „Ale vy jste mi říkal, že jste Kupriana Gavriloviče vyslechl.“

Alexej Antonovič pokrčil rameny.

Nebe začínalo blednout a světlo blesku bylo čím dál tím méně viditelné. Zykov dofotografoval a poprosil Míšu, aby zabalil pušku i vlákno. Sám sáhl do doupěte a vytáhl balíček.

„Tady jsou ty kůže.“

„No vidíte,“ zaradoval se kdovíproč Alexej Antonovič. „Myslím, že budu mít pravdu já a ne vy.“

Voloďa a Dymov rozdělali oheň. Seděli u něho, kouřili a vyprávěli si o svých problémech.

„Hotovo,“ řekl Zykov. „Můžeme jet.“

Vyšli z lesa a nasedli do auta.

„Kam teď?“ zeptal se Voloďa a vyjel na cestu.

„Do nemocnice,“ řekl Zykov.

Alexej Antonovič se krčil na předním sedadle a ani jednou se neotočil. Narovnal se až u nemocnice.

„Jen jděte. Já půjdu k Miňkovovi. Počkám tam na vás.“

Auto odjelo.

Zykov, Míša a Dymov si na prahu důkladně očistili boty. Zykov otevřel. Na chodbě potkali Marijku. Přísně se na ně podívala a dala si prst na ústa.

„Nepřišel k sobě?“ zeptal se tiše Zykov.

„Ale kdepak! Má rozbitý celý hrudník. Chirurg jen pokrčil rameny. Ten tu dlouho nebude.“

„Pojď, Míšo, jdeme k Miňkovovi,“ řekl Zykov.

Venku si hlasitě povzdechl a stiskl Míšovi rameno.

„To jsou věci, kamaráde…“

Míša by si rád zapálil. Sáhl do kapsy, ale krabička byla prázdná.

„Jdi napřed, Já si skočím pro cigarety.“

XXXVII.

Stěpan zůstal na noc u Klavy. Ale stejně nezamhouřil oka.

K ránu vstal, oblékl se a vyšel ven. Uviděl, že se z komína Konstantina Danilyče kouří, a tak zaklepal na okno. Tylové záclonky se rozhrnuly a vykoukla Agafja Platonovna.

„Co bys rád?“

„Sirky bych potřeboval,“ vzpamatoval se. „Chtěl jsem si zapálit, a nemám sirky.“

Otevřela a podala mu krabičku zápalek.

„Ale včera sis tu sirky bral, ne?“

„Jo. Ale asi jsem je ztratil,“ zachraňoval situaci.

„Člověk by ze všeho ztratil hlavu a ne jen sirky,“ popotáhla Agafja Platonovna. „Nejdřív Věra Michajlovna a teď Timofej. V životě se tu takový věci neděly! Říká se, že přijel doktor a že ho zachrání.“

Něco jí řekl a šel. Zpráva o tom, že Timocha žije, jím projela jako žhavé železo. Může mluvit. A to bude konec. Postaví ho ke zdi. Ledový strach, jaký dosud nikdy nepoznal, smrtelná úzkost mu projely tělem. Došel domů, ani nevěděl jak. Co má dělat? Co? Může utéct. Co nejdřív a co možná nejdál. Pak se uvidí.

Začal balit kufr. Je moc těžký, to by nešlo. Musí tu všechno nechat. Tak proč to všechno dělal?

Sedl si na kufr, potřásl hlavou a poručil si: Nepanikař! Timocha zatím žije. Zatím? A co čepice? To je pitomost. Nechal ji u Timochy, to je všechno. A co dál? Stalo se to včera večer a teď už je ráno. Kdyby Timocha mluvil, už by tu dávno byli. Nenechali by na sebe čekat.

Podíval se na ulici.

U domu zastavilo auto bezpečnosti a vystoupil z něho Alexej Antonovič. To je konec… Ale proč je sám? Kde jsou ti dva? Že by… Byla to mizivá naděje. Ale posílila ho. Přivítal Alexeje Antonoviče, jako by měl z jeho návštěvy radost. Vedl ho do kuchyně a nabídl mu židli.

„Dělám si zrovna snídani. Doufám, že neodmítnete trochu čaje. Nebo byste raději kávu?“

„Děkuju, nechci nic.“

To je špatné. Kdyby přišel jen tak, jistě by si vzal. „A co Timofej? Je nějaká naděje?“

„Nevím,“ Alexej Antonovič si masíroval kolena a podmračeně a pátravě se na něho díval.

„Co se stalo, Alexeji Antonoviči?“

Místo odpovědi se křivě usmál.

„Chtěl bych se vás, Stěpane Vasiljeviči, na pár věcí zeptat.“ Vyčkávavě se na něho zadíval. „Musíme si něco vysvětlit…“

Tak už je to tady.

„Odpovím vám na všechny otázky.“

Alexej Antonovič otálel. Buď si to všechno rovnal v hlavě, nebo ho tak otravovala bolest v kolenou. Stěpan si stoupl k oknu a přitiskl čelo na studené sklo.

K jeho domu mířil Zykov a takových sto metrů za ním se rýsovala postava kudrnatého Batorova.