Jerzy Korycki

Penzion na pobřeží

I

Policejní lékař si začíná psát deník

Čtvrtek, 8. června

Poručík na mne dělá docela dobrý dojem. Mladý, vysoký, světlovlasý, je na něm vidět, že pěstoval nejrůznější sporty. Především zřejmě lyžařil; u nás ve Švédsku to je velice rozšířený sport.

A protože bydlí v Lundu u moře, asi také plave.

Divím se však, že tak mladému člověku, nemůže mu být víc než osmadvacet let, člověku s poměrně nízkou hodností poručíka, se rozhodli svěřit natolik komplikovaný případ. Kdybych byl velitelem policie v Lundu, pověřil bych tím někoho, kdo má vyšší hodnost a větší zkušenosti jak kriminalistické, tak životní. Náš policejní ředitel v Uppsale Lars Estberg by nikdy nesvěřil vyšetřování vraždy takovému zelenáči, jakým se zdá být poručík Magnus Torg.

Pravda, není to má věc a nejsem povinen zabývat se starostmi či rozhodnutími policie v Lundu.

Jsem však jako ostatní hosté penziónu Astrid Brandsové náhodou a proti své vůli zapleten do tohoto záhadného případu a záleží mi pochopitelně na tom, aby se případ objasnil co nejrychleji a vrah byl vypátrán.

Proto jsem se rozhodl Magnusu Torgovi jako jeho zkušenější kolega pomáhat. Myslím, že pomoc člověka, který je přes patnáct let policejním lékařem a má za sebou stovky případů, může mladý kriminalista jen uvítat. Už proto, že, jak se říká, víc hlav víc ví. Zejména když jedna hlava je mladá a nezkušená, stvořená spíše k tomu, aby nosila čepici, než myslela.

Magnus Torg ovšem vypadá, jako by se pro uniformu narodil. Škoda že švédská kriminální policie chodí v civilu. Vyjímal by se dobře v přiléhavém zeleném stejnokroji a v čepici se širokým štítkem.

Přiznávám se docela upřímně, že jsem nejednou, když jsem asistoval u různých složitých případů, toužil po tom, abych nemusel jen ohledávat mrtvoly anebo vyšetřovat řezné či bodné rány, ale abych byl hlavním hrdinou takového dramatu. Tím, který na základě několika nic neříkajících stop rozuzlí záhadu a demaskuje vraha. Nikdy jsem si ovšem nenamlouval, že se mé ambice někdy splní, tím méně pak, že by se splnily v malém přímořském hnízdě Lommě, kde trávím dva týdny dovolené v penziónu Astrid Brandsové.

Rozhodl jsem se zapisovat si všechny události od samého začátku, tedy od chvíle, kdy se ta strašná věc udála. Budu si také poznamenávat každý krok Magnuse Torga při vyšetřování, stejně tak i své nápady, myšlenky, domněnky. Mé záznamy se tak stanou přesným deníkem zločinu a policejních akcí při hledání vraha. Možná že se mi v budoucnu podaří vydat je. Byla by to zajímavá kriminální knížka, která by se od tisíců románů tohoto druhu lišila tím, že by to vlastně bylo autentické vyprávění.

Rozepisuji se zatím příliš zeširoka, a nic konkrétního jsem dosud neřekl. Je třeba, jak říkali staří Římané, začít ab ovo, od prvopočátku.

Jmenuji se Bjorn Nilerud. Je mi pětapadesát let a jsem lékař. Moje matka byla Norka. Narodil jsem se v Kalmaru, kde jsme bydleli až do otcovy smrti. Později jsme se s matkou vrátili do Norska.

Tam jsem vychodil střední školu, medicínu jsem však vystudoval ve Vídni. Začátek války mě zastihl opět v Norsku, které jsem vždy považoval a považuji za svou druhou vlast. Zúčastnil jsem se hnutí odporu. V roce 1944 jsem byl zatčen, podařilo se mi však z vězení uniknout a dostat se do neutrálního Švédska. Několik let jsem působil jako lékař na švédských lodích, později však, když mému zdraví nevyhovovaly neustálé změny podnebí, jsem se usadil v Uppsale. Tam jsem přijal místo policejního lékaře.

Nejsem ženatý a časem se ze mne stal samotář. Bydlím sám a neudržuji žádné bližší styky ani s kolegy od policie, ani s lékaři v Uppsale. A je mi v tom osamocení docela dobře. Soukromou praxí se nezabývám. Z dob cest po moři mám docela slušné úspory. Měl jsem také dost štěstí na burze. K tomu přišlo malé dědictví po matce a to vše spolu se zaměstnáním policejního lékaře mě činí finančně nezávislým, takže se nemusím honit za vedlejšími výdělky, jak to obvykle dělají jiní kolegové. Mohl bych žít dokonce i trochu přepychověji, než žiji, a dovolit si občas nějaký luxus, ale nebavilo by mě to. Nemám ani auto, ačkoli poslední model volvo by do mých úspor a příjmů neudělal žádnou vážnější díru.

Za léta putování po všech světadílech jsem poznal tolik lidí a tolik států, že se mi už za hranice ani nechce. Nejezdím ani do sousedního Norska, ani do Finska, a to nehovořím o jiných státech.

Nezajímá mě ani proslule levná vodka na polském prámu, který spojuje Ystad se Svinoústím; sklenku výborného francouzského koňaku si přece mohu dovolit, aniž bych jezdil za hranice Švédska. Já ostatně víc než jednu skleničku nikdy nevypiju. Rád si zahraji bridž v dobré společnosti, která nepovažuje výhru za nejvyšší metu života. Uvádím to proto, že tato okolnost měla svůj význam v událostech, které popisuji.

Nemám rád davy lidí, a proto vždycky jezdím na dovolenou před sezónou nebo po ní. Když se vydám k moři, pak nejpozději v červnu, vypravím-li se na lyže, pak v lednu, než se ozdravovny zaplní rámusem.

Letos jsem si vyrazil k moři do Lommy. Je to malé letovisko nad Sundem několik kilometrů od Malmö. Podél pěkné písčité pláže vede silnice, které se říká Strandvägen. Podél ní leží nevelká, příjemná městečka: Alnarp, Lomma, Bjarred, Vikhög a o něco dál Barseb. V každém z nich je množství nejrůznějších hotelů a penziónů, které uspokojí nároky a požadavky všech, kteří dovolenou tráví rádi u moře.

Vybral jsem si penzión Astrid Brandsové. Je až za Lommou, asi tak v polovině cesty do Bjarredu. Jeho velkou předností je, že leží u moře. Od Strandvägenu ho odděluje rozsáhlý, starý park obehnaný živým plotem, jehož zelená stěna brání cizím očím nahlížet dovnitř.

Nemusím jistě zdůrazňovat, že penzión je drahý a dostupný proto jen velmi dobře situovaným lidem. Určitě ne obyčejným policejním lékařům. Já však, jak jsem už uvedl, mám na trochu toho přepychu, a to tím spíš v červnu, kdy jsou na pobřeží ceny nižší než v plné sezóně a kdy si Astrid Brandsová každého hosta váží.

Co mě vlastně přimělo, abych si vybral tento penzión a ne nějaký jiný? Je u něho starý park, to za prvé. A za druhé, majitelka penziónu, ve snaze zaručit svým hostům co největší klid, si vymínila, že hosté nesmějí mít automobil, anebo, mají-li ho, musí garážovat nebo parkovat mimo obvod penziónu. Proto jsme ušetřeni denního hluku motorů. Panuje tu ticho a klid tak potřebný člověku, který má za sebou celoroční vysilující práci a chce si konečně několik týdnů odpočinout a obnovit síly.

Přijel jsem v posledních květnových dnech. U Astrid Brandsové jsem zastihl jen tři hosty.

Ingvara Hardinga ze Stockholmu a manžele Kláru a Egila Tuvessonovy. Je to velmi sympatický pár. On je důstojníkem obchodního loďstva a plaví se na pravidelné lince do Austrálie. Domů se dostane tak jednou za tři měsíce. Ona je asi o deset let mladší než Tuvesson. Mají dva syny, školáky, v Göteborgu, kde Tuvessonovi bydlí. Letos mohl mít Tuvesson dovolenou jen v červnu, a proto přijeli do penziónu. Vypadají, jako by byli na svatební cestě. Není se co divit; Tuvesson opět za několik týdnů odpluje do Austrálie.

Ingvar Harding je zkušený, obratný kapitalista. Svůj majetek uložil do nemovitostí. Kupuje parcely kolem Stockholmu, staví domy a prodává je. I jeho přivábila do Lommy možnost plného odpočinku v tichu a samotě. Když Hardinga slyším, vyprávět, kolik má starostí a trápení se stavebními firmami, nedivím se, že po tak vysilující práci odpočinek velice potřebuje.

Dva dny po mém příjezdu přibyl do našeho penziónu ještě jeden host. Marie Janssonová. Štíhlá, poměrně vysoká, něco tak přes čtyřicet. Elegantně oblečená, šperky, auto se šoférem, který ji přivezl z hlavního města, to vše nasvědčovalo, že nemusí počítat s každým öre. Naše pokojská Lilljan, hezká blondýnka, jaké se rodí jen ve Skandinávii, mi prozradila, že Marie Janssonová je hostem penziónu každý rok a že od ní dostává největší spropitné ze všech hostů. Samozřejmě!

Firma Jansson a syn, velký exportní podnik s pobočkami v mnoha státech nejen na evropské pevnině, nýbrž i v zámoří, musí vynášet pěkné zisky. A Marie Janssonová je vdova po Janssonovi starším.

Přes své bohatství, a snad právě proto, že je tak bohatá, asi nemá nervy docela v pořádku.

Přichází do jídelny jen ke společné večeři. Nedívá se s námi na televizi a očividně se straní lidí.

Několikrát jsem ji viděl z okna svého pokoje, jak se sama prochází po pláži. Občas také na dlouhé hodiny zmizí a od Lilljan vím, že málokdy přichází včas k obědu. Zato už několikrát velmi dlouho hovořila telefonicky se Stockholmem, často v nějakém neznámém jazyce. Musí za ty telefonáty vydat spoustu peněz.

Druhého června se naše nepočetná společnost rozrostla. A zase to byla žena. Nora Lindnerová z Halmstadu. Hezká, veselá žena. Není jí ještě ani třicet a už se stačila dvakrát provdat a dvakrát rozvést. Nelze pochybovat, že se do tak módního a „vyhlášeného“ hnízda, jako je Lomma, vydala proto, aby našla další přístav ve své manželské kariéře. Na první pohled pak bylo zřejmé, jak je rozčarovaná, že je tu takřka prázdno a že v penziónu Astrid Brandsové jsou jen tři muži a jeden z nich velmi dobře střežený.

Okamžitě zaútočila na mne, a to tak prudce, že jsem se musel podvolit a již druhý den po jejím příjezdu s ní jít do nočního klubu v Malmö, kde jsem se při pohledu na to, jak se celkem ucházející striptérky svlékají, nudil jako pes. Kromě toho vyšlo najevo, že ani tanec není má silná stránka.

Samozřejmě že jsem krásné rozvedené dámě nemohl imponovat!

Naštěstí se již nazítří v Lommě objevil Gustav Dalin, vysoký úředník nebo dokonce ředitel nějaké banky v Norköpingu. Naše kráska se rychle zřekla mé společnosti a pustila se do obléhání nového hosta.

Snažil jsem se alespoň krátce charakterizovat hlavní postavy dramatu. Ještě snad několik slov o Astrid Brandsové. Provozuje svůj penzión již osm let. Čím byl Brands a žije ještě? O tom se nemluví. Buď jak buď, Astrid Brandsová před osmi lety koupila rozlehlou vilu, kterou si dal postavit jakýsi továrník nebo zbohatlík, a přetvořila ji v exkluzivní penzión. Penzión vzkvétá. Astrid Brandsová sama nakupuje a řídí hospodaření. Jako stálé zaměstnankyně má kvalifikovanou kuchařku a jednu pokojskou. Pouze v sezóně najímá několik dalších služebných, dcerek místních rybářů.

Její syn studuje na technice ve Stockholmu, o prázdninách přijíždí do Lommy a pomáhá matce.

Jak jsem vypozoroval, žije Astrid Brandsová sama, přítele nemá, anebo svou známost diskrétně tají.

Kuchařka Ranhild Mobergová tu pracuje od začátku a je to důvěryhodná žena. Bydlí s manželem v malém pavilónu u vjezdu do parku. Neplatí nájem a Moberg za to topí v ústředním topení a v zimě odstraňuje sníh z cest. Je řidičem autobusu u cestovní kanceláře v Malmö a v těchto dnech odjel na několikatýdenní zájezd za hranice, do Španělska. V létě je ve Švédsku málo, protože neustále jezdí na zahraniční cesty s turisty.

O naší pokojské Lilljan jsem se už zmínil. Zbývá dodat, že to je dcera rolníka z Bjarredu, a jak to s pokojskými bývá, je přiměřeně zvědavá a přiměřeně upovídaná. Ostatně jen její zásluhou jsem získal tak podrobné informace o spolubydlících, majitelce penziónu a služebnictvu.

A nyní se vynasnažím vypsat pokud možno nejpodrobněji vše, co se odehrálo od samého rána dne 7. června. Píšu svůj deník s průklepem, protože jsem Magnusu Torgovi slíbil, že mu dám kopii svých záznamů pro protokol, který samozřejmě musí pořídit pro policejní ředitelství v Lundu.

Jak si sami pamatujete, bylo sedmého června již od rána parno. Přestože počasí bylo pěkné, což zpravidla v té době ve Švédsku nebývá, cítili se lidé dost zle. Okamžitě jsem pochopil příčinu, když jsem se podíval na barometr v hale penziónu. Tlak rychle klesal.

Podle zvyklostí, které v penziónu Astrid Brandsové panovaly, nosila Lilljan hostům snídani do pokoje. Naproti tomu obědy, které se podávají mezi jednou a druhou hodinou, a večeře o sedmé jsou společné. Pouze Marie Janssonová, jak už jsem řekl, tyto zvyklosti nedodržovala. Ale tak to už na světě chodí, že bohatí se těší výjimečným výsadám. A Marie Janssonová byla neobyčejně bohatá, dokonce i na poměry ve Švédsku, kde bohatých lidí není nedostatek.

Nasnídal jsem se někdy kolem osmé hodiny. Potom jsem se oholil, oblékl a sešel dolů, do salónu, abych si přečetl noviny.

Zapomněl jsem dodat, že penzión má dvě poschodí. V přízemí je pěkně zařízený salón, o něco menší místnost nazývaná bůhvíproč knihovnou, ačkoliv tam je jen jedna skříň s knížkami, které každý dávno v mládí přečetl, a rozlehlá jídelna. Kromě toho jsou v přízemí ještě dva pokojesoukromý byt majitelky penziónu – a čtyři nevelké hostinské pokoje. Většinou nebývají obsazeny, protože jejich okna nevedou na moře, ale do parku. A každý, kdo přijel do Lommy, se chtěl co nejvíc těšit pohledem na světle zelené vlny Sundu.

V prvním poschodí je osm pokojů a dvě terasy, na něž vedou z každého pokoje dveře. V jednom z těchto pokojů se usídlili manželé Tuvessonovi, sousední jsem obsadil já a z druhé strany bydlí Nora Lindnerová. Za ní se v malém pokojíku usadila prozatím Lilljan. V plné sezóně, kdy bývají všechny pokoje obsazeny, bydlí Lilljan v pokojíku v suterénu. Tam je ještě kuchyně, prádelna a jiné hospodářské místnosti a zařízení.

Druhé poschodí je v podstatě stejné jako první. Dva prostřední pokoje s výhledem na moře obývají Marie Janssonová a Gustav Dalin. Lilljan si občas posteskla, že sedmero hostí bydlí ve dvou poschodích a že ji unavuje běhat po schodech s těžkými podnosy s jídly. Má samozřejmě kus pravdy, ale, jak jsem se zmínil, každý z nás chtěl mít okna na moře a před sezónou při nedostatku zájemců s tímto požadavkem musela majitelka penziónu počítat.

Musím ještě dodat, že všechny pokoje, které jsou v poschodích, mají vlastní koupelnu. V přízemí jsou pouze dvě; jedna soukromá Astrid Brandsové a druhá společná pro nájemníky čtyř pokojů. Celkem může penzión svým hostům nabídnout šest jednolůžkových a čtrnáct dvoulůžkových pokojů. Najednou se v něm tedy může ubytovat čtyřiatřicet hostí. Při větším zájmu pak může Astrid Brandsová ubytovat hosty ještě v malém pavilóně u vjezdu do parku. V přízemí bydlí kuchařka Mobergová s manželem, ale v poschodí jsou ještě čtyři místnosti.

Tak tedy kolem deváté jsem sešel dolů a usedl za stůl, abych si přečetl v novinách, co je ve světě nového. Vybral jsem si Sydsvenska Dagbladet. Několik minut po mně přišel Dalin, jehož zajímal deník z Göteborgu. Jak jsem zpozoroval, upoutaly jeho pozornost především burzovní zprávy.

Potom přišli dolů Klára a Egil Tuvessonovi. O dalším čtení už nemohla být řeč. Začalo se hovořit o počasí. Paní Klára si stěžovala, že měla neklidnou noc a že ji bolí hlava. Jako lékař jsem jí vysvětlil, že v tomto případě jí prášky nepomohou. Je to jednoduše reakce organismu na rychlý pokles tlaku a upraví se to samo, jakmile si organismus zvykne na změnu. Pamatuju se, že Dalin nám vysvětloval atmosférickou situaci a dodal, že noviny varují před bouří.

V tu chvíli se objevil Harding, o němž jsem zapomněl napsat, že také bydlí v druhém poschodí, a vmísil se do hovoru. Vedro bylo tak nesnesitelné, že se jen těžko dýchalo. Sotva jsme se hýbali.

Někdy před desátou se zjevila krásná Nora. Té počasí nevadilo. Přišla dolů jen v opalovačkáchmenší by se snad v celém Švédsku nenašly; nic nezakrývaly, naopak, ukazovaly, čím se paní Lindnerová mohla právem chlubit… Kromě toho měla s sebou jakési divoce barevné kalhoty. A hned na nás spustila:

„To je ale nádherný den! Jdu rovnou na pláž…“

Když muži spatřili ten div krásy, zatáhli břicho a vypjali prsa. Nikdo se neosmělil namítnout, že počasí je pod psa a že se pomalu ani nedá dýchat. Dokonce i Klára Tuvessonová, která zřejmě nechtěla zůstat za Norou Lindnerovou pozadu, nás začala přemlouvat, abychom šli na pláž všichni.

Jenom já jsem se osmělil upozornit, že země je ještě vlhká a že by bylo dobře vzít si s sebou nejen velké ručníky froté, nýbrž i igelit, abychom neleželi na zrádném písku.

„Výborně!“ řekla Nora Lindnerová. „Doktor nám tedy vezme všechno, co považuje za potřebné.

A jde se!“

V tom okamžiku se na schodech, na které bylo z našeho místa dobře vidět, ukázala Marie Janssonová. Když nás spatřila, zarazila se, jako by se chtěla vrátit, ale to už na ni Nora volala:

„Paní Marie! Jdeme na pláž. Pojďte s námi. Je nádherné počasí! Slunce pálí jako uprostřed srpna.“

„Děkuju, ale nemůžu,“ odpověděla Marie Janssonová svým obvyklým chladným tónem. „Mám domluvenou schůzku a pospíchám. Přeju vám pěknou zábavu.“

„Chcete-li, můžete si půjčit můj vůz,“ nabídl se Harding. „Stojí jako obvykle na parkovišti u autobusové stanice do Bjarredu. Rád vám ho půjčím. Tady je klíček. Je to tmavomodré volvo.“

Musím dodat, že Harding si vůz pořídil teprve před několika týdny a dost se s ním chlubil. Už první den pobytu v penziónu, a přijel zároveň se mnou, se chytil s Astrid Brandsonovou, která ho kategoricky žádala, aby vůz odklidil od domu. Harding ho tedy zaparkoval u stanice autobusu vzdálené dobře půldruhého kilometru.

„Děkuju,“ odpověděla Marie Janssonová, „jdu jen do Lommy a ráda se projdu. Vždyť to je stejně daleko jako k vašemu automobilu.“

Domluvila, pokynula nám hlavou a vyšla na dvůr. Ještě jsme chvíli hovořili a potom šli na pláž.

Jenom já jsem musel jít nahoru pro igelit. Zbytečně se s tím budu tahat, to jsem věděl, ale co mi je konečně do toho, když si chce někdo uhnat housera!

Dokonce i na pláži bylo parno. Ačkoliv bylo úplné bezvětří, vlny stále rostly. Viděli jsme, že rybáři z Lommy a Bjarredu se rychle vracejí z moře k pobřeží. Někteří z nich už vytáhli lodě na břeh a upevnili je ocelovými lany k vysokým kůlům.

„Vypadá to na uragán,“ podotkl Tuvesson. „Jako námořník se v tom trochu vyznám. Nelíbí se mi ty vysoké vlny při naprostém bezvětří…“

„Uragán? Tady? Nejsme přece někde na Samoa, ale ve Švédsku! Tohle není Pacifik, to je pobřeží Sundu,“ smála se Nora.

Bývají tu však takové bouře, že nejen rybářské kutry, ale i větší lodě se musí uchýlit pod ochranu přístavu. Pamatuju se, jak jsem jednou plul z Visby do Gdyně. Chytila nás taková bouře, že mnoho nechybělo a octli jsme se na dně Baltu. Pravda, bylo to v listopadu. Ale i v červnu to tady umí pěkně řádit!

Leželi jsme dál na pláži a opalovali se v paprscích podivného, narudlého slunce. Naše dvakrát rozvedená kráska nás přemlouvala, abychom se vykoupali ve zpěněných vodách Sundu, a Dalin by snad byl jejímu naléhání podlehl. Naštěstí proti tomu energicky vystoupil Tuvesson. Jeho, ostříleného mořského vlka, poslechla dokonce i krásná, rozmarná dáma.

Několik minut po jedné hodině jsme se vrátili do penziónu a za půl hodiny jsme se pak setkali v jídelně u oběda. Jako obyčejně Marie Janssonová s námi za stůl nezasedla, ačkoli v penziónu byla.

Vím to určité, protože když jsem scházel do přízemí, v jídelně ještě nikdo nebyl, zašel jsem tedy do knihovny a čekal, až se ozve gong, jímž Lilljan oznamovala, že je oběd hotov. Prohlížel jsem si jakousi knihu, kterou jsem nazdařbůh vytáhl z přihrádky ve skříni. Tu jsem zaslechl, že Marie Janssonová v hale telefonuje. Neposlouchal jsem, ale rozpoznal jsem, že sice začala švédsky, ale pokračovala v nějakém neznámém jazyce. Několik minut poté se ozval gong a já jsem přešel do jídelny.

Oběd plynul v příjemné pohodě. Nora Lindnerová žertem dotírala na kapitána Tuvessona, že nám nedovolil vykoupat se. Určitě prý proto, protože podle ní ani jeden námořník plavat neumí a bojí se vody.

Kapitán s vážnou tváří vysvětloval, že lidem od moře není nic platné, když umějí plavat.

Octnou-li se ve vlnách oceánu, jen se déle trápí. Neumějí-li plavat, brzy utonou a mají bezbolestnou smrt. Paní Tuvessonová neměla příliš velký smysl pro humor, protože svému manželovi zděšeně naslouchala a vzhlížela k němu jako k nějakému legendárnímu hrdinovi.

Ještě než skončil oběd, navrhl Harding, abychom si zahráli bridž.

„Takové krásné počasí!“ protestovala Nora. „O tom nemůže být řeč. Jdu na procházku. Musím si v Lommě něco zařídit. Snad. pánové, nedovolíte, abych šla sama…“

Řekla sice ,pánové’, ale hleděla pouze jedním směrem. Dalin rychle pochopil:

„Dovolíte, abych vás doprovodil?“

„Nu, když nikdo z ostatních pánů nechce ubohé ženě pomoci, musím vaši nabídku přijmout.“

Nakonec jsme se dohodli, že začneme hrát ve čtyři hodiny, protože Klára Tuvessonová si chtěla po obědě odpočinout. Stále ji trápila bolest hlavy a myslela si, že jí pomůže, když si na chvíli zdřímne. Nora si vyhradila, aby pro ni Dalin zašel do pokoje nejpozději v půl čtvrté.

Vstal jsem první od stolu a šel jsem rovnou do svého pokoje. Nikdy po obědě nespím, a tak jsem se jen natáhl na pohovku a četl knihu. Slyšel jsem, jak někdy před čtvrtou schází po schodech Nora

Lindnerová a hovoří se svým společníkem.

Jsem zásadně přesný, a když mé hodinky ukazovaly čtvrtou, sešel jsem dolů. Jako obyčejně jsem byl první. Sedl jsem si do pohodlného křesla v salóně a čekal na ostatní. Ve dveřích stanula Astrid Brandsová. Prohodili jsme spolu několik bezvýznamných slov. Měla přes ruku plášť a vysvětlovala, že pospíchá na autobus, protože odjíždí do Lundu na návštěvu k nějaké své přítelkyni.

Navzájem jsme si popřáli dobrou zábavu.

Vtom vešel Harding a okamžitě jí nabídl, aby si vzala jeho auto. S díky odmítla; její přítelkyně, řekla, dělá znamenitý domácí likér, což je pro ni příliš velké pokušení. Raději se zřekne jízdy automobilem než skleničky toho božského nápoje.

Když Astrid Brandsová odešla, čekali jsme ještě nějakou chvíli na Tuvessonovy. Objevili se teprve deset minut po čtvrté. Paní Klára nás prosila o prominutí, ale usnula prý tak hluboce, že manželovi bylo líto ji budit. Zato ji však přešla bolest hlavy.

Zasedli jsme a zahájili bridžovou válku. Harding hraje dokonale! Je to hráč velkého formátu, zcela určitě nejlepší z nás všech. Paní Klára licituje s obvyklou ženskou opatrností a nikdy se neodchýlí od pravidel. Předpisy a pravidla jsou pro ni svaté. Náš mořský vlk se vyznačuje ohromnou fantazií. Dokáže partii rozehrát tak bleskově, že by se za to nemusel stydět nejlepší hráč na kterémkoliv turnaji. A hned potom se dopouští školáckých chyb… Musím se pochválit, že jsem v této partě nezůstával pozadu a pod úrovní ostatních.

Hráli jsme bez přestávky do osmi. Výhry byly minimální. Nejvíce samozřejmě vyhrál Harding.

Já jsem vstrčil do kapsy asi tak čtyři koruny. Jediný, kdo prohrál, byl Egil Tuvesson. Vymstila se mu jeho mánie trumfovat v nepravý okamžik. S Hardingem se takové žerty nedají dělat, neprojdou.

Nehráli jsme ostatně o velké částky – bod za pětadvacet öre. Nebyl to tedy hazard.

Večeře se o něco opozdila, protože Astrid Brandsová se vrátila teprve těsně před osmou. Náš ,zamilovaný’ pár se také zjevil tak po sedmé hodině. Nora si libovala, že zašli na jeden drink do lokálu na rohu Strandvägenu a Fiskaregatanu v Lommě, jednoho ze dvou podniků otevřených před sezónou.

Byli jsme tak zabráni do hry, že nikdo z nás nezpozoroval, jak se šumění moře změnilo v děsivý hukot vln, které se stále větší prudkostí zaplavovaly pláž. Už nebylo tak klidno jako po poledni.

Občas do penziónu udeřil silný vítr, až se stromy v parku kymácely. Lilljan pozavírala všechna okna.

Večeřeli jsme mlčky. V té vichřici bylo cosi zlověstného. Ani teď nás Marie Janssonová nepoctila svou přítomností. Její příbor zůstal netknutý. Pravděpodobně, říkali jsme si, se ještě nevrátila z jedné ze svých tajemných vycházek.

„Zanesla jsi večeři nahoru?“ obrátila se Astrid Brandsová k Lilljaně.

„Nezanesla. Když jsem paní Janssonové přinesla oběd, řekla mi, že přijde dolů, když to stačí. A když ne, abychom na ni nečekali, protože se vrátí později.“

Sotva jsme dojedli, rozpoutalo se peklo. To už nebyl vichr, ale skutečný uragán. Ještě nespadla ani kapka deště, a už se začalo blýskat a silně hřmělo. Takovou bouři jsem snad v životě nezažil.

Přešli jsme do salónu a dívali se do tmy, kterou protínaly blesky. Chvílemi se udělalo jasno jako ve dne. Dokonce i Nora Lindnerová a Astrid Brandsová měly ustrašený výraz. Pokud jde o Lilljan, ta se křižovala při každém zahřmění. Přiznám se, že my, muži, jsme se přetvařovali; nikomu z nás nebylo příjemně, tím spíše, že po dvou mimořádně silných a zřejmě blízkých úderech blesku zhaslo světlo, sice jen na několik minut, ale příjemné minuty to nebyly. Zřejmě někde uhodilo do vedení.

Lilljan zapálila svíčky.

Také telefon přestal fungovat. Klára Tuvessonová se začala obávat, jak tu bouři prožívají její děti v Göteborgu, a kapitán se proto snažil spojit se s domovem, aby ji uklidnil. Telefon však byl bohužel hluchý…

„To se stává často,“ podotkla Astrid Brandsová, „při každé větší bouřce se v centrále na poště v Lommě něco sepsuje a telefony pak několik hodin nejdou. Už mnohokrát slibovali, že to napraví, ale jaksi z toho vždycky sešlo.“

Nora si povzdechla:

„Chudák paní Janssonová, nezávidím jí, jestli ji bouřka chytla někde na cestě.“

„Určitě ne!“ utěšoval krásku její ctitel Dalin. „Kdyby šla do penziónu z Lommy, určitě by to stihla ještě před deštěm. Myslím, že spíš zůstala v Malmö.“

„Paní Janssonová šla do Malmö?“ zeptal jsem se.

„Tak nějak to naznačovala, když jsem ji před obědem potkal na schodech.“

Někdy po půl desáté se bouře přece jen trochu uklidnila. Zato se otevřela nebeská stavidla a k zemi se řítila záplava vody, jako by ji kdosi vyléval z gigantického vědra. Ale přesto tato průtrž mračen byla lepší než bouře s blesky a hromobitím. Trochu jsme otevřeli dveře na verandu, protože v salóně bylo tak horko a dusno, že se nedalo dýchat.

Astrid Brandsová se rozpomenula na své povinnosti majitelky penziónu a obrátila se k pokojské:

„Ustlala jsi, Lilljan, ve všech pokojích? Panstvo si jistě po těch dnešních zážitcích bude chtít jít lehnout dříve.“

„Už jdu, paní,“ řekla Lilljan a vyběhla nahoru.

Chvíli bylo ticho. Dychtivě jsme vdechovali svěží vzduch. Bouře vyčistila ovzduší. Jak lehce a příjemně se dýchalo.

Vtom se kdesi rozlehl zoufalý ženský výkřik.

Ve vteřině seběhla po schodech Lilljan. V její tváři nebyla kapka krve. Nohy se jí chvěly. Těžce ze sebe vypravila několik slov:

„Paní Janssonová… nežije… leží zavražděná na posteli…“

Omdlela. Kdyby ji Egil Tuvesson, který stál vedle ní, nezachytil, zřítila by se na podlahu.

II

Smrt nastala mezi pátou a sedmou hodinou

Po Lilljaniných slovech se v místnosti rozhostilo ticho. Všichni strnuli. Byla to podivná scéna; na jedné straně skupinka žen a mužů, na druhé Egil Tuvesson s omdlelou dívkou v náručí.

Vzpamatoval jsem se první. Přiskočil jsem k Tuvessonovi a přisunul mu křeslo. Položil do něho bezvládnou Lilljan. Sehnul jsem se k ní. Několik lehkých úderů po tvářích a začínala přicházet k sobě. A s ní jako by se probudili i ostatní v salóně.

„Co to žvaníš, Lilljan?“ nechtěla Astrid Brandsová vzít na vědomí tragickou zprávu.

„Ona nežije,“ opakovala již klidněji dívka. „Leží na pohovce, hlavu má celou v krvi. To je strašné!“

Bylo nutné něco podniknout. Rozhodl jsem se: „Půjdu se tam podívat.“

„Jdeme všichni,“ řekla Astrid Brandsová.

Zamířili ke schodům, ale zadržel jsem je:

„Jestli je pravda, co říká Lilljan, zůstaňte raději zde. Vražda, to není nic pro ženské oči.“

Dobře se pamatuju, že jsem řekl ,vražda’, protože jako policejní lékař zvyklý na nejrůznější hrůzné scény jsem okamžitě věděl, že když Lilljan mluví o mrtvé ženě ležící na pohovce se zkrvavenou hlavou, bude to zločin.

„Jdu s vámi,“ rozhodla se majitelka penziónu. „Patří to k mým povinnostem. Nebojím se živých, tím méně mrtvých.“ A začala vystupovat do prvního poschodí.

Pospíšil jsem za ní, za námi se vydali také Harding a Dalin a k mému podivu i Nora Lindnerová.

V tomto pořadí jsme vyšli do druhého poschodí. Na konci schodiště byla malá čtvercová hala, z níž vedly osmery dveře do pokojů. Všechny byly zavřeny, až na dveře do pokoje Marie Janssonové.

Už ze schodů bylo vidět v pokoji malou chodbičku a nalevo vchod do koupelny. Na pohovce jsme uzřeli obrys ženské postavy pod pokrývkou, hlavu měla obrácenou ke stěně, tmavé vlasy rozhozeny po polštáři, na němž byla velká, jasně červená krvavá louže.

Za mými zády se ozval nářek. Nemusel jsem se obracet, abych poznal, že krásné Noře povolily nervy; byly přece jen slabší než ženská zvědavost. Nepospíchal jsem jí pomoci, věděl jsem, že to okamžitě učiní někdo jiný, povolanější než já. Jedním dlouhým krokem jsem zdolal poslední dva schody a vešel jsem do pokoje.

Nachýlil jsem se nad ležící ženu. Na první pohled bylo jasné, že tu ani ten nejlepší lékař nic nesvede. Marie Janssonová nežila.

Rozhlédl jsem se. Nikde stopy po zápasu. Pokoj naopak působil docela přívětivým dojmem, až na tu postavu ležící na lůžku. Všude čistota a pořádek, možná poněkud přehnaný. Vzduch byl provoněn jemným prvotřídním parfémem. Na toaletním stolku s velkým zrcadlem stála sbírka kosmetických přípravků. U lůžka na křesle ležely šaty, které měla Marie Janssonová na sobě, když jsem ji viděl naposledy, tehdy, když telefonovala. Nebylo nesnadné si představit, co se tu odehrálo.

Po návratu do svého pokoje si svlékla šaty a ve spodním prádle ulehla na lůžko. Pravděpodobně usnula, zločinec se přikradl a zasadil své oběti smrtelnou ránu.

Musel ji udeřit něčím těžkým, snad kladivem nebo sekerou, protože jí roztříštil lebku, tak silný to byl úder. Proto tu bylo tolik krve. Smrt nastala okamžitě, spící nestačila ani vykřiknout, natož se probudit.

Mimoděk jsem se podíval na hodinky. Bylo sedm minut po desáté. Vzal jsem mrtvou za ruku a pokusil jsem se ji ohnout v kloubech. Necítil jsem žádný velký odpor, svalstvo teprve začalo tuhnout, tělo však bylo již celkem chladné. Při takovém vedru a nízkém tlaku muselo vychládat přinejmenším více než tři hodiny, kdežto svalstvo začalo tuhnout, tedy takzvaný rigor mortis, teprve po hodině, dokonce i po dvou hodinách, od vychladnutí těla. Kdybych měl tento odborný výklad podat srozumitelně, řekl bych, že zločin byl spáchán nejdříve v pět hodin a nejpozději v sedm hodin večer.

Se svými závěry jsem se svěřil Astrid Brandsové a Ingvaru Hardingovi, kteří v tu chvíli stáli vedle mne u lůžka s mrtvou. Noru Lindnerovou doprovodil dolů, do jejího pokoje v prvním poschodí, Dalin.

Svým způsobem mi zaimponovala Astrid Brandsová. Byla snad ještě klidnější než já. A pro policejního lékaře je přece ohledání mrtvoly denním chlebem. Něco jiného to je pro majitelku prvotřídního, lze říci exkluzivního penziónu.

„Musíme o tom uvědomit policii.“ řekl jsem. „V Lommě přece je policejní stanice, že?“

„Ano, ale na druhém konci obce, je to přes tři kilometry, možná i víc,“ odpověděla Astrid Brandsová.

„Mají jistě telefon…“

„Jenomže telefony, jak víte, nefungují. To už zjišťoval pan Tuvesson. Po bouřce a dešti se obyčejně nikam nemůžeme několik hodin dovolat.“

„Tak tam tedy dojdu pěšky,“ rozhodl jsem se.

Ingvar Harding se nabídl, že půjde se mnou.

„Dojdeme k autobusové stanici na Bjarred, nejsou to ani dva kilometry,“ řekl, „tam si vezmeme mé auto a pojedeme na policii.“

„Bude lépe jít rovnou do Lommy. Co když po té bouři nebudete moci auto nastartovat?“

„To se nemůže stát! Je to přece úplně nový vůz, sotva zajetý.“

„Toho se právě bojím. S novými auty člověk nikdy neví.“

„Snad tu už nemusíme stát,“ řekla Astrid Brandsová. „Vy jste tu, doktore, své vykonal. Té nešťastnici už nepomůžeme… Já se na to nemůžu déle dívat.“

Vyšli jsme z místnosti. Před odchodem jsem však zjistil, že dveře na terasu jsou otevřené.

Vyhlédl jsem ven, ale nic jsem nezpozoroval. Byly-li tam nějaké stopy, déšť je dávno smyl. Pečlivě jsem dveře zavřel, potom jsem zhasl světlo v pokoji – mrtvá je nepotřebovala – a zamkl jsem dveře.

Klíč jsem dal Astrid Brandsové.

„Než přijde policie,“ řekl jsem, „nikdo do tohoto pokoje nesmí. To je velice závažná věc. My jsme tam s ničím nepohnuli, jen jsem se, jak jste viděli, přesvědčil, že paní Janssonová nežije, a odhadl dobu, kdy nastala smrt. Zbytek už je věcí policie. Možná že tam najde nějaké stopy, které umožní odhalit vraha.“

„Nejlépe bude, když dveře přelepíme páskem papíru a všichni se na něj podepíšeme,“ navrhla

Astrid Brandsová. „Nikdo, i kdyby snad měl klíč, se pečeť neodváží strhnout.“

„Kde ji ale vezmeme?“ namítl Harding.

Odpověděla, že to je velmi jednoduché, a otevřela dveře do jednolůžkového pokoje, takového, v jakém v prvním poschodí bydlela Lilljan. Okna tohoto pokoje, který sousedil s pokojem zavražděné, také vedla k moři. Na psacím stolku byly dopisní papíry a lepidlo, Astrid Brandsová utrhla úzký proužek papíru a všichni jsme se na něj podepsali. Potom jej potřela lepidlem a tuto provizorní pečeť umístila ve výši hlavy na zamčené dveře.

Sešli jsme dolů. Cestou jsem si vzal plášť, Harding si opatřil něco na sebe proti dešti ještě nahoře. Bydlel v druhém poschodí vedle pokoje Gustava Dalina, který bezprostředně sousedil s Marií Janssonovou.

Dole se oba muži, Tuvesson a Dalin, marně pokoušeli uklidnit ženy. Největší hysterický záchvat dostala Nora Lindnerová, ačkoli ani Lilljan k němu neměla daleko. Stále před sebou viděla zkrvavenou hlavu nebohé ženy. Na to se tak snadno nezapomíná.

„Jdeme,“ vyzval jsem Hardinga.

„Kam chcete jít?“ vyhrkla Nora s očima plnýma slz.

„Na policejní stanici. Musíme jim přece oznámit, co se tu stalo.“

V tu chvíli jako z udělání uhodil blesk tak blízko, že skla v oknech zadrnčela.

„Nikam nepůjdete,“ rozklepala se Nora, „já vás nepustím! Už je dost na tom, že tu je jedna mrtvola.“

Klára Tuvessonová se k ní připojila:

„Má pravdu! Chodit ven v takové bouři je zbytečné riziko. Nepokoušejte osud.“

„Teď už mrtvé nikdo nepomůže,“ podporovala je majitelka penziónu, „a nikdy bych si neodpustila, kdyby se vám něco stalo.“

Jako na dotvrzení jejích slov osvětlil okolí další blesk, snad ještě větší než první, a hrom zaburácel vzápětí tak mocně, že mi až v uších zalehlo.

„Opravdu,“ souhlasil Tuvesson, „bude lépe, když počkáte, až se bouře přežene. Nemůže to trvat věčně. Chůze po otevřené silnici za bouře, pod elektrickým vedením, je nebezpečná.“

Chtěl jsem protestovat, ale když jsem se podíval na Hardinga, poznal jsem, že ho odvaha opouští. Konečně důvody Astrid Brandsové i Tuvessona byly přesvědčivé.

„Půjdu do kuchyně a uvařím silnou kávu. To nám udělá dobře,“ řekla Astrid Brandsová.

„Já mám láhev koňaku,“ řekl Tuvesson, „jistě si každý rád dá skleničku. Ani našim dámám neuškodí.“

„Kávu uvařím já.“ přihlásila se Lilljan, které se konečně podařilo ovládnout nervy.

Egil Tuvesson odešel nahoru pro koňak a já jsem se vydal za ním. Za mými zády se od schodů ozval Harding, který si odnášel do pokoje plášť:

„To všechno kvůli té Brandsové. Kdyby nebyla tak tvrdohlavá, stál by teď můj vůz tady, před domem. Nasedli bychom a jeli déšť nedéšť. Ale té ženské se nedalo nic vysvětlit. Postavila si jednoduše hlavu a hotovo. Je to přece směšné bydlet v drahém penziónu, a svůj vůz mít na veřejném parkovišti dva kilometry daleko.“

Stále s sebou vozím malou příruční lékárničku. Jsou v ní i uklidňující prostředky. Vzal jsem z ní tedy lék – bróm s jódem – a když jsme se dole zase sešli, podal jsem ženám po lžičce. Lék je sice hořký, ale účinný. Kromě toho jsem doufal, že tu pomůže autosugesce. Tak se také stalo. Za deset minut již naše rozvedená kráska měla na tváři úsměv.

„Jak jste dobrý, doktore!“ zvolala trochu pateticky. „Myslel jste na nás. Jiní by mě tu nechali třeba umřít.“ Tím ,jiní’ neměla na mysli nikoho jiného než Dalina. A ten byl, chudák, naprosto bez viny, naopak, od samého začátku se až nápadně horlivě ujal Nory; doprovodil ji nejprve do pokoje a pak dolů, do přízemí. Jediným jeho hříchem bylo, že neměl u sebe bróm a nepředvídal, že Marie Janssonová bude zavražděna.

Lilljan přinesla vonící horkou kávu, mnohem silnější, než jaká se tu obvykle vaří. Pili jsme ji s chutí a naslouchali hukotu moře a řádění deště za okny. Čas od času prosvětlil oblohu blesk.

Nikdo z nás nepromluvil slovo. Po těch strašných zážitcích poslední hodiny se dostavila obvyklá reakce; každý se cítil strašně unaven, nikomu se nechtělo na nic myslet, natož pak hovořit.

Tak jsme proseděli asi hodinu. Bouře se za tu dobu neutišila.

Až se ozval Egil Tuvesson:

„Nemá smysl tady sedět a čekat bůhví na co. Dámy se sotva drží na nohou. A nám také moc neschází… Takový strašný den! Začalo to už ráno. Bez nadsázky, v tom počasí bylo cítit vraždu.“

„Paní Janssonovou nezabilo počasí,“ odporoval jsem, „ale zločinec s kladivem v ruce.“

„O to mi nejde,“ namítl. „Myslel jsem to tak, že už od rána jsme byli unavení a nervózní. To bylo tím dusnem a nízkým tlakem… Všichni bychom si měli alespoň několik hodin odpočinout.

Navrhuji, abychom šli spát. Bude pomalu půlnoc, a jak to vypadá, není naděje, že by se bouře uklidnila dřív než za takových pět hodin. Bylo by nerozumné a dětinské sedět do rána tady v salóně.

Nejlíp, když si lehneme a pokusíme se usnout. Třeba jen na chvíli.“

To byl rozumný návrh. A tak jsme se rozešli do svých pokojů. Pozdrav na dobrou noc, který jsme si mezi sebou vyměnili, zněl za této situace poněkud podivně…

„Mám budík,“ řekl Harding, „nařídím ho na šestou a vzbudím vás, doktore. Půjdeme na policejní stanici.“

Poděkoval jsem mu. Když jsem byl ve svém pokoji, pocítil jsem takovou únavu, že jsem si jen zul boty, shodil sako a vrhl se na postel. Bylo mi jedno, že není ustlaná. Lilljan zřejmě večer začala s přípravou postelí na noc od druhého poschodí. A pak když našla Marii Janssonovou mrtvou, na to neměla ani pomyšlení.

Sotva jsem položil hlavu na polštář, usnul jsem těžkým, tvrdým spánkem. Spánkem beze snu.

Pak mi kdosi třásl ramenem. S námahou jsem otevřel oči. Přede mnou stál Harding.

„Vy máte ale spánek,“ řekl. „Nejdřív jsem klepal na dveře, ale nevzbudil jsem vás. Naštěstí nebyly dveře zamčené. Ale musel jsem s vámi pořádně zatřást, abyste se probudil. Doufám, že mi to nemáte za zlé.“

Teď už jsem byl při smyslech a posadil jsem se na okraj postele. Harding byl už oblečený. Na sobě měl plášť do deště. Podíval jsem se z okna – přestalo pršet, ale nad mořem se ploužily nízké mraky. Bylo tak pět minut po šesté. Rychle jsem se obul a oblékl sako. Sešli jsme dolů a tam už byla Astrid Brandsová, oblečená tak jako v noci. Jako by vůbec nešla spát.

„Bylo by dobře, kdybyste posnídali,“ vyzvala nás.

„Děkujeme, to není třeba, Oznámíme jen na policejní stanici, co se tu stalo, a hned se vrátíme.“

„Zkoušela jsem tam volat, ale telefon ještě nefunguje.“

Nenamítal jsem nic, když jsme vyšli na silnici a Harding zamířil vlevo směrem k Bjarredu. Po slabé čtvrthodině jsme došli k autobusové stanici. Tam, na menším prostranství, stálo několik automobilů, mezi nimi tmavomodré, novoučké volvo, lesknoucí se lakem a chromem. Jeho majitel se na mne vítězoslavně podíval, když vůz naskočil hned po prvním stisknutí startéru.

Projeli jsme nejméně stovkou ještě prázdnou Lommou a zastavili před nevelkou budovou s nápisem Policejní stanice. Museli jsme dost dlouho a dost silně bouchat na dveře, než nám otevřel rozespalý policista, jeden ze dvou, kteří – jak se ukázalo – tvoří posádku malé, poklidné stanice.

Beze slova vyslechl, co jsme mu sdělili, a stejně tak mlčky sáhl po telefonu. Několikrát jím zacloumal, pak drsně zaklel a znechuceně praštil sluchátkem do vidlice.

„Vždycky to je stejné,“ řekl. „Stačí, když trochu zaprší, a všechny telefony v Lommě jsou k ničemu! Už jsme je mockrát žádali, aby se na to podívali, ale teď pošlu takové hlášení, že sebou budou mrskat!“

Přitáhl si radiotelefon.

„Tady Lomma, tady Lomma. Desátník Algot Olsson. Slyšíte mě? Přepínám.“

Když dostal kladnou odpověď, hlásil:

„V penziónu Brandsové na Strandvägenu se stala vražda. Pošlete ihned pátrací skupinu.

Opakuji, stala se vražda…“

Vypnul přístroj a obrátil se k nám:

„Nahlásil jsem to policejnímu ředitelství v Lundu. Slíbili, že okamžitě vyšlou pátrací skupinu.

Chcete tu počkat? Anebo ne, vraťte se, já tam hned přijedu, jen co to ještě řeknu seržantovi.“

Tentokrát Astrid Brandsová neprotestovala ani slůvkem, když Harding zastavil před vchodem do penziónu. Lilljan už byla na nohou a pozvala nás do jídelny, kde bylo prostřeno pro dvě osoby.

Když jsme snídali, přišla majitelka penziónu. O všem jsme ji informovali.

„To je strašné,“ povzdechla si. „Vražda a policie v mém penziónu… Z celé sezóny už nebude nic. Nepřijede nikdo. A dovedu si představit, jakou reklamu mi udělá tisk!“

Harding ji uklidňoval:

„Z toho nemějte obavy! U nás ve Švédsku je tolik lidí, kteří baží po senzaci, že se vám sem budou hrnout nejen dveřmi, ale i okny.“

Ještě jsme ani nevstali od stolu, když přijel desátník Olsson a krátce po něm dvě šedá auta s černým pásem a nápisem Policie. Z prvního vystoupil mladý, sympatický světlovlasý muž a starší pán. Z druhého vyskočili tři muži s kufříky. Zvědavě se rozhlédli. Potom zamířili k těm dvěma prvním. Jako policejní lékař jsem okamžitě poznal, kdo je kdo. Starší by mohl být policejní lékař z Lundu. A ti tři jsou bezpochyby technici – fotograf, daktyloskop a specialista na zámky a podobné věci.

Představil jsem se:

„Bjorn Nilerud, policejní lékař.“

„Kde jste se tu vzal?“ podivil se blondýn.

„Docela obyčejná náhoda. Mám totiž dovolenou a jsem tu jako host. Myslím,“ obrátil jsem se k staršímu muži, „že mám před sebou kolegu.“

„Uhodl jste. Doktor Thorsten Ross,“ nepatrně se uklonil. „Jsem rád, že tu jste. Ve dvou nám to půjde líp. Smím vědět, kde pracujete?“

„V Uppsale. Mým představeným je plukovník Lars Estberg.“

Sáhl jsem do kapsy a podal blondýnovi služební legitimaci. Podíval se na ni a v jeho úsměvu se objevilo cosi jako projev náklonnosti. Řekl mi:

„Byl bych rád, kdybyste nám s tímhle případem pomohl. To je neuvěřitelné, vražda v Lommě!

V malé, klidné Lommě. Ani se mi to nechce věřit…“

„Můžete se mnou počítat, pane…“

„Magnus Torg, poručík z Lundu, pověřený vyšetřováním tohoto případu.“

„Budu jen rád,“ odpověděl jsem, „když vám budu užitečný. Bohužel toho moc nevím. Je tu plno nejasností. Ale pojďme dovnitř.“

Ve dveřích stála Astrid Brandsová a tvářila se ustaraně. Představil jsem jí policisty a jim jsem řekl, že je to majitelka penziónu. Všichni jsme se potom odebrali nahoru. Magnus Torg se usmál, když viděl na dveřích provizorní pečeť.

„Vidím, že jste, doktore, nezahálel.“

„Jsem přece policejní lékař a myslel jsem si, že to je má povinnost.“

„Učinil jste dobře,“ přikývl. „Ale opravdu nikdo v pokoji s ničím nepohnul?“

„Jistě!“ ubezpečil jsem ho. „Jen jsem se přesvědčil, že paní Janssonová nežije, a pokusil jsem se zjistit hodinu smrti. Domníval jsem se, že to mohu určit mnohem přesněji než lékař, který se dostane na místo činu až za mnoho hodin.“

„To je samozřejmé,“ souhlasil Torg.

„A k jakým závěrům jste došel, kolego?“ zeptal se doktor Ross.

„Tělo jsem ohledal přesně pět minut po desáté večer. Zjistil jsem začínající tuhnutí svalstva.

Protože včerejší den byl výjimečně parný a v místnosti, kde zabitá ležela, bylo velmi teplo, domnívám se, že mrtvola musela chladnout dvě tři hodiny a proces tuhnutí nastal až za další hodinu.

Podle mého názoru tedy byla vražda spáchána mezi pátou a sedmou hodinou večer.“

„Souhlasím s vámi, doktore,“ řekl policejní lékař z Lundu.

Astrid Brandsová podala poručíkovi klíč od pokoje. Torg ho vsunul do zámku a otočil jím…

Teď, večer, jsem co nejdůkladněji sepsal všechny události až do okamžiku, kdy poručík odtrhl pečeť ze dveří a vkročil do pokoje Marie Janssonové, aby oficiálně zahájil vyšetřování vraždy.

Domnívám se, že tyto podrobné poznámky budou mladému důstojníkovi víc platné než výslech hostů penziónu. Jejich výpovědi nemohou obsáhnout všechny události onoho tragického dne, protože každý z nich zná pouze zlomek celku. Kromě toho tito lidé nemají schopnost tak logicky uvažovat jako policejní lékař, a i když se setkali teď se zločinem, nedokázali si zachovat potřebnou rozvahu, aby byli objektivními svědky.

III

Číslo 38 242

Poručík Magnus Torg otevřel dveře a do pokoje vstoupil jako první; za ním vešli dva policejní lékaři a tři policisté z technického oddělení.

Uvnitř bylo velmi teplo. Široké dveře na terasu byly zavřeny, takže čerstvý vzduch sem neměl přístup. A navíc slunce, které rozehnalo mraky, svítilo rovnou do oken.

V pokoji byl nasládlý, mdlý pach krve. Poručík se celkem zběžně rozhlédl a otevřel dveře na terasu dokořán. Teprve potom přistoupil k lůžku. Marie Janssonová ležela naznak s hlavou lehce obrácenou ke straně, tváří ke stěně. Krev na podušce již zaschla v tvrdý škraloup. Tmavé prameny vlasů byly slepeny.

„Byla zabita tak silným úderem do hlavy, že jí praskla lebeční kost. Proto ten silný výron krve,“ řekl doktor Bjorn Nilerud.

Druhý lékař, doktor Thorsten Ross z Lundu, se zvědavě nachýlil nad mrtvou a prohlížel si ránu.

„Vypadá to, že ji udeřil něčím těžkým. Kladivem nebo tupou stranou sekery.“

Policejní fotograf udělal rychle sérii snímků zabité, poté vyfotografoval místnost.

Magnus Torg podrobně prohlížel pokoj. Panoval v něm pořádek. Na toaletním stolku ležely různé drobnosti. Na stole byl vedle vázy s květinami jakýsi obrátkový magazín, otevřený na stránce s napůl vyluštěnou křížovkou. Vedle ležela knížka, levné kapesní vydání, jaké se obvykle kupuje na dovolenou, kdy člověk čte jen za špatného počasí. Přes opěradlo křesla byly přehozeny šedé vlněné šaty. Hned u postele stály řádně urovnané pantoflíčky, jeden vedle druhého jako v pozoru.

„S ničím tu nebylo pohnuto?“ zeptal se již podruhé poručík.

„Nikoli.“ odpověděla Astrid Brandsová ode dveří. „Vešli jsme sem s doktorem Nilerudem a panem Hardingem jen na chvíli. Když jsme zjistili, že paní Janssonová nežije, ihned jsme pokoj opustili. Předtím ještě pan doktor zamkl dveře na terasu.“

„Proč jste okamžitě neuvědomili policii?“

„A jak? V celé Lommě přestaly fungovat telefony půl hodiny po tom, co začalo pršet. A že by bylo možné jít čtyři kilometry na policejní stanici v prudké bouři a lijáku, o tom nebylo ani řeči.

Proto jsme zapečetili pokoj a policii oznámili, co se stalo, jakmile to šlo.“

„Já si ty dráteníky za ty hluché telefony vypůjčím! To se opakuje pořád,“ ozval se rozhořčeně jeden z policistů a druhý dodal:

„Už to trvá snad osm let. Vždycky se vymlouvají, že jsou špatné spoje a když se kabel namočí, vznikne krátké spojení.“

„A proč je to jen v Lommě a nikde jinde?“

„Zeptejte se jich. Copak já vím? Oni to tvrdí.“

„Teď se samozřejmě zas budou vymlouvat.“

Jeden z policistů se podíval pod postel.

„Něco tam je,“ řekl.

Vyndal z kufříku kovový prut a zpod postele vytáhl velké, těžké kladivo. Byly na něm stopy zaschlé krve. Vlasy, které se na něm uchytily, dokazovaly, že vrah použil k útoku na svou oběť tohoto nástroje.

„Opatrně, mohou tam být otisky,“ řekl doktor Nilerud.

Policista se na něj nevraživě podíval a zabručel pro sebe:

„To mám moc rád, když mě někdo poučuje…“

Vzal kladivo opatrně do šátku a stejně opatrně je položil na stůl. Pak vyňal z kufříku rozprašovač a celé je postříkal světle šedým práškem.

„Nic na něm není,“ povzdechl si zklamaně.

Obrátil kladivo a celé to opakoval.

„Měl zřejmě rukavice,“ obrátil se k ostatním. „Vsadím se, že tu nikde jeho otisky nenajdeme.

Teď už si každý začátečník bere rukavice. Kriminální filmy a knížky, to je dobrá škola…“

„Byl jsem si skoro jist, že na kladivu nebude nic,“ řekl poručík.

Doktor Nilerud se zadíval na kladivo.

„Násada je úplně čistá. To nasvědčuje, že kladivo bylo koupeno nedávno a že je ještě nikdo nepoužíval. V Bjarredu a Lommě je jen několik obchodů, kde je takové kladivo možno koupit, a možná že si některý prodavač bude pamatovat, kdo je naposledy kupoval.“

„Děda Porada!“ procedil mezi zuby policista, jehož před chvílí doktor upozorňoval, aby se podíval po otiscích prstů na vražedném nástroji.

Oba lékaři dělali, jako že ho neslyší, ani poručík si ho jako by nevšímal. Odpověděl doktoru

Nilerudovi:

„To je pravda, v Bjarredu a Lommě je jen několik málo obchodů, ale v Lundu lze takové kladivo zakoupit takřka v každé ulici a dokonce i ve větším obchodě s průmyslovým zbožím. A v

Malmö jsou obchodů stovky. Kde je psáno, že si je pachatel obstaral ve Švédsku? Mohl přece klidně oželet šest korun osmdesát örů a zajet si do Kodaně. A ani naše, ani dánská policie nebude hledat v dvoumiliónovém městě obchod, který prodal tohle kladivo. Vždyť na něm není ani značka, ani firma. Takových jsou tisíce. Samozřejmě že kvůli pořádku budeme pátrat v Lommě a okolí, ale tím to zřejmě skončí.“

Rozhlížel se pokorně po pokoji a potom vyšel na terasu. Zadíval se na její konec. Byla tam okapová roura.

„Tudy by se mohl dostat pachatel dolů,“ řekl, „ale je vyloučeno, aby se tudy dostal nahoru bez žebříku. Leda by měl křídla.“

Mezitím technici s udivující profesionální zručností dokončili svou práci; jejich námaha byla bezvýsledná. Daktyloskop to vyjádřil dost jadrně:

„Do háje s takovou prací! Otisků málo a všechny stejné. Vsadím se, že patří mrtvé nebo lidem z penziónu.“

„Sejměte, prosím, otisky všem, kteří tu bydlí, i služebnictvu,“ nařídil Magnus Torg. „Snímky a otisky mi doručíte zítra ráno.“

Technici sbalili kufříky a zeptali se:

„Potřebujete nás tu ještě?“

„Už ne. Jeďte do Lundu,“ řekl poručík.

Lékař se shýbl nad mrtvou a stáhl přikrývku, kterou byla zakryta. Marie Janssonová na sobě měla jen prádlo, jehož kvalita svědčila jak o dobrém vkusu, tak i o tom, že nemusela počítat s každým öre.

„Tuhnutí svalů silně pokročilo,“ poznamenal doktor Ross.

Doktor Nilerud přikývl:

„To není nic divného. Když jsem ji prohlížel včera, bylo deset hodin večer. Tehdy proces tvhnutí svalů teprve začínal. Teď už máme jedenáct dopoledne druhého dne.“

Doktor Ross pokračoval ve své povinnosti policejního lékaře. Jeho kolega stál vedle něho a nijak se do toho nevměšoval; není přece ve službě. Je tu náhodou na dovolené.

„Podívejte se, pane kolego,“ upozornil ho pojednou doktor Ross, „má na předloktí jakési tetování. Zajímavé! Nějaká čísla.“

Na bílé kůži zavražděné se výrazně odrážela modrá, drobná čísla.

„Tři, osm, dva, čtyři, dva,“ četl doktor Ross. „Třicet osm tisíc dvě stě čtyřicet dva.“

„Něco takového vidím poprvé,“ přiznal se doktor Nilerud.

„Já také. Musíme na to upozornit poručíka. Pane Torgu…“

Magnus Torg v tom okamžiku prohlížel s Astrid Brandsovou ostatní pokoje v témže poschodí.

Když slyšel doktora Rosse, rychle se vrátil.

„Co se stalo?“

„Podívejte se, poručíku, mrtvá má na ruce vytetovaná čísla.“

„Teď už mi je jasné, proč paní Janssonová stále chodila v blůze nebo ve svetru s dlouhými rukávy,“ řekla Astrid Brandsová. „Styděla se za to tetování…“

Magnus Torg se k ní obrátil:

„Určitě ne. Naopak, mohla na ně být pyšná. Ubezpečuju vás.“

„Co ta čísla znamenají?“ zeptal se ho doktor Nilerud.

„Tato žena byla vězněna v koncentračním táboře v Osvětimi. V hitlerovském koncentráku.“

„Auschwitz!“ vykřikl doktor Ross. „Slyšel jsem o něm. Když jsem se před několika lety zúčastnil lékařského kongresu v Polsku, bylo to v Krakově, dovezli nás pořadatelé na místo, kde byl koncentrační tábor. Otřesné! Kdyby mě někdo provedl peklem, sotva bych spatřil něco horšího. V Auschwitzu hitlerovci zavraždili přes tři milióny lidí! Mužů, žen, dětí…“

„Švédsko však bylo neutrální země,“ řekl doktor Nilerud. „Jak to že tato žena byla v táboře, kam se dostali jen nepřátelé Němců?“

„V Auschwitzu zahynulo také mnoho tisíc Němců, a to jenom proto, že nesmýšleli jako Hitler.“

„To je pravda.“ řekl doktor Nilerud, „kdyby se mi tenkrát ve čtyřiačtyřicátém v Norsku nepodařilo utéci z rukou gestapa, možná že bych se byl také octl v některém koncentráku. Určitě!

Pokud by mě ovšem nezastřelili na místě.“

„Vy jste se, doktore, účastnil hnutí odporu v Norsku a nevíte, co znamená takové číslo?“ podivil se doktor Ross.

„Nespojoval jsem je s válkou,“ řekl doktor Nilerud. „Ostatně jsem ani nevěděl, že hitlerovci v koncentrácích vězně tetovali. V Norsku to nedělali. A nikdy jsem neviděl nikoho, kdo byl v Osvětimi.“

„To proto, že tam zahynulo víc lidí, než jich zůstalo naživu.“

„Švédsko však bylo neutrální. Neumím si představit, že by hitlerovci poslali občanku neutrálního státu do koncentráku. Počítali přece se Švédskem,“ řekl doktor Nilerud.

Doktor Ross mávl rukou:

„Asi tak jako tygr s komárem. Abych pravdu řekl, také jsem neslyšel, že by v hitlerovských koncentračních táborech byli Švédové. Ale vyloučeno to není. Paní Janssonová mohla přece žít tehdy v Německu nebo v některé okupované zemi. Mohla například pomáhat nějakému zajatci na útěku nebo ukrývat Žida. A to hitlerovci považovali za zločin, za který byl jediný trest, trest smrti.

Koncentrační tábor byl ještě mírný trest.“

„Byla to strašná doba,“ povzdechl si doktor Nilerud.

Doktor Ross mlčky přikývl.

„Kdo však byla tato žena?“ ozval se Magnus Torg. „Zatím znám jen její jméno, ale ve Švédsku jsou Janssonů desetitisíce.“

„Marie Janssonová,“ řekla Astrid Brandsová, „byla vdova po Eriku Janssonovi. Spolumajitelka dovozní a vývozní firmy Eric Jansson a syn.“

Magnus Torg si tiše hvízdl.

„Známá firma! Můj bratranec se plaví na lince Švédsko – Brazílie na jedné ze zámořských lodí Janssonova podniku. Je to pravidelná linka do Jižní Ameriky a na Dálný východ. Má snad pobočku ve všech větších přístavech světa. Milionářka… Co říkám, miliardářka! Jedna z nejbohatších žen ve Švédsku. Veškerý tisk spustí pokřik, až se dozví, že byla v Lommě zavražděna. A zrovna já to musím dostat na starost. Čert aby to vzal…“

Chudák poručík! Nedivím se mu, že si to tak bere. Kdyby neuspěl s vyšetřováním, mělo by to neblahý vliv na jeho kariéru a na postup by si asi počkal… Bylo však na něm vidět, že překážky a nebezpečí jeho energii jen povzbuzují, protože okamžitě Astrid Brandsovou zasypal otázkami:

„Máte její adresu?“

„Samozřejmě. Paní Janssonová bydlela ve vile u jezera Vällingby ve Stockholmu. Adresa firmy je v každém telefonním seznamu.“

„Uvědomila jste její rodinu o tom, co se tu stalo?“

„Ještě ne.“

„Tak pošlete, prosím, okamžitě telegram. Anebo jim zatelefonujte, to bude lepší.“

„Telefon je přece mimo provoz.“

„Máte pravdu. Co se dá dělat. Tak tedy pošlete telegram, aby někdo z rodiny okamžitě přijel.“

Astrid Brandsová zamířila ke dveřím.

„Ještě moment, prosím.“

Zastavila se a tázavě se k němu obrátila.

„Měla paní Janssonová s sebou nějakou větší částku peněz?“

„Peníze?“ podivila se majitelka penziónu. „Měla přece šekovou knížku a šek firmy Eric Jansson a syn vezme každá banka ve Skandinávii a nebude se ptát, jestli je krytý, a na místě vyplatí jakoukoliv částku. Paní Janssonová platila zásadně šekem. Jenom samozřejmě, když šlo o drobné nákupy, tak snad…“

„Musíme tu šekovou knížku najít,“ rozhodl poručík. „Kde ji mívala, nevíte?“

„V kabelce jako každá žena.“

Kabelka ležela na malém stolku u lůžka.

Magnus Torg ji vzal a otevřel. Mezi různými drobnostmi byla v obalu z krásné safiánové kůže šeková knížka. Poručík dychtivě pročítal záznamy na útržcích vydaných šeků. Zněly na různé, většinou nevelké částky, největší na několik set korun a u té byla poznámka ,záloha paní Brandsové‘.

Poručík položil šekovou knížku na stůl a vyprázdnil kabelku. Rtěnka, plnicí pero, miniaturní peněženka a v ní dvě stě třicet korun v bankovkách, něco drobných. Kapesník, malý zápisník s jakýmisi poznámkami. V přihrádce několik fotografií. Byla na nich Marie Janssonová se starším mužem a chlapcem. A na další fotografii tytéž osoby, ale zřejmě o několik let později. Chlapec už byl velký. Zkrátka, nic tak důležitého, co by mohlo do dramatu včerejšího večera vrhnout světlo.

Poručík zase všechno vrátil do kabelky.

„Měla nějaké šperky?“ zeptal se.

Astrid Brandsová potvrdila, že měla, a dodala: „Dokonce mnoho. Viděla jsem u ní nejméně dva náramky, zlaté hodinky a několik prstenů.

Nebyly to asi příliš cenné klenoty, ty se na dovolenou neberou, ale určitě stály několik tisíc korun.

Paní Janssonová jednou říkala, že má ráda pěkné, drahé věci a že má drahocenný briliantový náhrdelník a vzácné smaragdy. Mluvila také o jiných briliantech. Mám dojem, že část svého majetku uložila právě v briliantech. Ale sotva je měla s sebou v Lommě. Buď budou u ní doma, v pancéřové pokladně, nebo v bankovním sejfu.“

„A kam dávala klenoty, které si přivezla s sebou?“

„Nemám ve zvyku prohlížet zavazadla svých hostí,“ ohradila se Astrid Brandsová.

„Ale ne, tak jsem to nemyslel,“ chlácholil ji poručík. „Mohla jste si toho všimnout třeba náhodou.“

„O tom snad by mohla něco vědět pokojská Lilljan.“

„Kde je?“

„Buď uklízí pokoje, nebo pomáhá kuchařce.“

„Zavolejte ji, prosím.“

„Lilljan našla včera večer paní Janssonovou mrtvou. Dostala z toho nervový záchvat. Když jsem jí dnes nařídila, aby uklidila pokoje, řekla mi, že se raději nechá vyhodit z místa, než aby šla do druhého poschodí, dokud tu bude mrtvola.“

Magnus Torg stiskl rty:

„Tak dobrá. Když nechce jít hora k Mohamedovi, musí Mohamed k hoře. To se nedá nic dělat…

Pojďte prosím se mnou.“

Obrátil se k ostatním a požádal je:

„A vy tu zatím, pánové, na mne počkejte.“

Lilljan našli v prvním poschodí. Na poručíkovu otázku odpověděla, že Marie Janssonová měla dřevěné pouzdro s podivnými řezbami na víku. Byly to nějaké hory a postava muže s kulatým kloboukem, dýmkou v ústech a sekerkou na dlouhém topůrku v ruce. V pouzdře byly klenoty, které zrovna nenosila, a malé hodinky. Pouzdro bylo obyčejně v zásuvce toaletky. Dál Lilljan uvedla dost podrobně a obsáhle, jaké šperky bohatá Švédka nosila. Kromě dvou širokých prstenů z dukátového zlata tam byl ještě prsten s briliantem, pak jiný s velkým rubínem, prsten s perlou vroubenou brilianty, briliantové náhrdelníky a dva náramky. Jeden moderní stylizovaný řetěz z bílého zlata, druhý starý v podobě hada, který měl místo očí dva brilianty a v tlamičce držel velký safír. Kromě malých náramkových hodinek tam byly další hodinky, větší, zlaté, na obyčejném nylonovém pásku.

„Proč s sebou nosila tolik zlata a briliantů?“ podivil se poručík. „Přece s tím vším nechodila na pláž.“

„Kdepak,“ odpověděla Lilljan. „Paní Janssonová málokdy chodila na pláž. Často jezdila do Malmö nebo do Kodaně. Vždycky se oblékla velmi elegantně. Měla hodně krásných šatů. Plné dva kufry a příruční necesér.“

Poručík jí poděkoval, vrátil se nahoru a sdělil oběma lékařům, co se právě dověděl od pokojské.

„Jedny hodinky má na ruce,“ řekl doktor Ross. „Drahá nicůtka, celá z platiny! Značka Pilippe-Patek. Nejdražší švýcarská firma.“

Doktor Nilerud podotkl:

„To není nic divného. Mohla si to dovolit.“

Magnus Torg vytáhl zásuvku toaletky. Až docela nahoře spočívalo mezi rukavičkami, kapesníky a jinými ženskými potřebami malé dřevěné pouzdro. Bylo ozdobeno řezbami tak, jak to popsala

Lillian. Bylo však prázdné…

„A máme motiv zločinu,“ řekl doktor Nilerud. „Vrah zabil spící ženu a ukradl šperky. Loupežná vražda! Pravděpodobně už v Malmö nebo v Kodani zahlédl ženu ověšenou šperky, vyslídil, kde bydlí, a využil nepozornosti služebnictva a proklouzl nahoru. Určitě to udělal v ranních hodinách, kdy až na paní Janssonovou byli všichni na pláži.“

„Pak by ale jen ukradl klenoty a nezabil by ji. Jaký by pro to měl důvod?“ podotkl Magnus Torg.

Astrid Brandsová se ozvala:

„Do budovy nemohl vejít nikdo, aniž to někdo ze služebnictva nezpozoroval. Lilljan sedí v hale, pokud neuklízí.“

„Nebo pomáhá Mobergové v kuchyni,“ dodal trochu popuzeně doktor Nilerud.

„Ano, ale já dávám pozor na celý dům a vchod se zamyká,“ bránila pověst svého penziónu Astrid Brandsová.

„Kdyby to bylo tak, jak nám to vylíčil tady kolega,“ řekl doktor Ross, „pak by se tu nestala vražda, jenom by zmizely klenoty.“

„Paní Janssonová odjela ráno do města. Neřekla nám, kam jede, ale myslím si, že jela do Malmö. Jako obvykle si vzala jen některé klenoty. Zločinec o tom věděl, možná že ji dokonce i po cestě potkal, a řekl si, že počká, až se vrátí, aby jeho kořist byla větší.“

„To nezní příliš přesvědčivě,“ oponoval mu poručík.

„Proč?“ podivil se lékař z Uppsaly.

„Příliš by riskoval, kdyby tu na někoho čekal, aby ho zabil a oloupil.“

„Tak velké riziko to zas nebylo. V tomto poschodí jsou obsazeny jen tři pokoje. Pět je volných.

V každém z nich mohl zloděj čekat nejen několik hodin, nýbrž i celý den. Nikdo do nich nepřijde.“

„Stejně o vaší teorii pochybuju…“

„Ale je dost pravděpodobná, to musíte uznat. Vysvětluje nám všechno, co se tu mohlo odehrát,“

„Především bych chtěl vidět zločince, který kvůli tomu, aby ukradl několik tisíc korun, což není na švédské poměry tak mnoho, zavraždí člověka, ačkoliv při značně menším riziku mohl získat kořist jen o něco málo menší. A kromě toho nejcennější předmět, platinové hodinky s náramkem, nechal zavražděné na ruce.“

„Nemusel je zpozorovat anebo mu selhaly nervy. Člověk musí mít dost velkou odvahu a být hodně otrlý, aby stáhl hodinky s ruky někomu, koho před chvílí zavraždil.“

„Když člověk zabije někoho kvůli zlatu, nechybí mu ani odvaha sáhnout po platině!“

Doktor Ross přistoupil k lůžku a sňal Marii Janssonové s ruky platinovou nicůtku. Podal hodinky poručíkovi, který si je prohlédl a odložil na toaletku.

„Jsou velmi nápadné,“ řekl doktor Nilerud. „Zločinec by je těžko prodával, určitě to věděl.

Ostatní klenoty byly celkem běžné, takže by je koupil asi každý klenotník.“

„Mě ovšem udivuje,“ stále nesouhlasil Magnus Torg s lékařovými závěry, „že by ten bandita vraždil jen proto, aby sebral několik zlatých drobností a šekovou knížku tu nechal. Jakákoliv pobočka kterékoliv banky v celém Švédsku proplatí každý šek do tisíce korun, aniž zkoumá, je-li krytý a je-li podpis pravý. A což teprve šek firmy Eric Jansson a syn! Stačilo by navštívit postupně v Malmö a v Lundu banky a v několika hodinách by získal daleko víc, než je cena těch klenotů.“

„Možná že o tom pachatel nevěděl,“ nedal se odbýt doktor Nilerud.

„Paní Janssonovou přece nezavraždilo dítě!“

„Obyčejní lidé však nemusejí znát předpisy o šecích.“

„Ty znají přece už kluci a děvčata ze základní školy. Ve státě, kde placení šekem nahrazuje hotové peníze, se v tom vyzná každý. Vaši hypotézu vylučuju!“

Policejní lékař nadhodil:

„Mohl to být také cizinec. Potlouká se jich teď po Švédsku spousta. Třeba některý z Jugoslávců, kteří pracují v Malmö a celé hodiny hrají v parku u průplavu čáru.“

„Myslím, že se zase mýlíte, doktore,“ řekl Magnus Torg. „Naše policejní statistiky dokazují, že zahraniční dělníci se většinou chovají značně poctivěji než našinci. Přijíždějí do Švédska za určitým cílem – nějaký čas tu pracovat a našetřit si nějaké peníze. A že hrají čáru o peníze? To je pro ně levnější zábava než kino. Přitom je to snad jejich jediná zábava. Ale to hlavní je, že chtějí rodině poslat co nejvíce peněz.“

„Výjimka může potvrzovat pravidlo.“

„Nebudeme se přít,“ ukončil poručík debatu s doktorem Nilerudem. „Vezmu vaši teorii v úvahu.

Tak co, pánové, už jste hotovi?“

„Co bylo možné udělat tady na místě, to jsem udělal,“ řekl doktor Ross. „Podrobnější nález nám ovšem může poskytnout až pitva. Bylo by třeba zavolat sanitku, aby mrtvou odvezli na prosekturu.“

Astrid Brandsová řekla s úlevou: „To je dobře. Jinak mi utečou všichni hosté, o nových ani nemluvím.“

„Budete jich mít dost,“ utěšoval ji poručík. „Jen co se novináři dozvědí, kdo tu byl zavražděn, sjedou se sem z celého Švédska. Každý tu bude chtít bydlet.“

„Nedej bože,“ pokřižovala se majitelka penziónu. „Nikoho takového nepustím přes práh.“

„Nevím, jestli se vám to podaří. Vlezou vám sem oknem, když je vyhodíte dveřmi. S tím se nedá nic dělat.“

„Já si už poradím.“

„Co jste zjistil, doktore?“ obrátil se Magnus Torg na Thorstena Rosse.

„Vzhledem k tomu, co mi sdělil kolega Nilerud, jsem toho názoru, že vražda byla skutečně spáchána mezi pátou a sedmou hodinou večerní ve středu sedmého června.“

„Podepíšete protokol v tomto smyslu?“

„Samozřejmě,“ přikývli oba lékaři.

„Tak alespoň jedno máme za sebou,“ řekl poručík, „a teď vezmeme mrtvou a vrátíme se do Lundu.“

„A co sanitka?“

„Musíme pro ni zatelefonovat.“

„Ale telefony přece nefungují.“

„Pravda. Tak jim tedy zavolám z vozu radiotelefonem a počkáme dole. Vrátím se buď ještě dnes odpoledne, nebo zítra ráno Prosím, aby zatím nikdo neopouštěl penzión, než bude vyslechnut a nedostane ode mne souhlas k odjezdu.“

„To tu mí hosté mají sedět jako ve vězení?“

„Mohou se pohybovat po Lommě, ale ať se z ní nevzdalují. Nejpozději zítra je vyslechnu. Vás, doktore Nilerude, prosím, abyste mi sepsal všechny události před vraždou a po ní, a to co nejpodrobněji. Jako přílohu k protokolu. To nám může usnadnit práci. Jste přece odborník. Je to opravdu vzácná náhoda, že v okamžiku, kdy byl spáchán zločin, byl na místě policejní lékař.“

Doktor Bjorn Nilerud se téměř začervenal zadostiučiněním. Pochopil to jako určitou náhradu za to, že poručík před chvílí tak tvrdě nesouhlasil s jeho názorem na motiv vraždy.

„A vy, paní Brandsová,“ obrátil se Torg k majitelce penziónu, „vezměte si prosím na starost všechny věci mrtvé. Jakmile se přihlásí někdo z její rodiny, věci prohlédneme a rozhodneme co s nimi. Myslím, že kromě dokladů a listin můžeme rodině odevzdat všechno. Od této chvíle odpovídáte, paní Brandsová, za každý kousek papíru v tomto pokoji.“

„Můžete být klidný. V mém penziónu se ještě nikdy nic neztratilo.“

„Kromě zlata, briliantů a lidského života,“ dodal ironicky poručík.

Majitelka penziónu ho obdařila takovým pohledem, že kdyby se její nevyslovené přání splnilo, ležela by tu další mrtvola.

Torg však na její špatnou náladu nic nedal a zeptal se jí: „Co jste dělala včera odpoledne mezi pátou a sedmou hodinou?“

„No poslechněte…“ zbledla.

„Paní Brandsová je mimo jakékoliv podezření,“ postavil se na její obranu doktor Nilerud.

„Všichni budou muset prokázat alibi. Vy také, doktore!“

„Prosím. Celé odpoledne až do večeře jsem hrál bridž dole v salóně, s panem Hardingem a manželi Tuvessonovými.“

„Já jsem byla v Lundu u známých. Vrátila jsem se až kolem osmé hodiny. To si snadno můžete ověřit, protože řidič autobusu si mne bude pamatovat, a také známí mi potvrdí, kdy jsem k nim přišla a kdy odcházela.“

„V pořádku. Zatím tedy všichni, jak tu jste, máte alibi. Jistě nebudete mít nic proti tomu, když si je ověříme, dokonce i bez vaši pobídky, paní Brandsová. To už patří k naší profesi. Ale o tom si podrobně pohovoříme až při oficiálním výslechu.“

Poručík zamkl dveře na terasu, všichni vyšli z pokoje a pak Torg otočil klíčem v zámku.

Mlčky sešli dolů.

IV

Magnus Torg se ujímá případu

Už před čtvrtou hodinou odpoledne se poručík Magnus Torg vrátil do penziónu Astrid Brandsové na Strandvägenu. Spolu s ním přijela úřednice policejního ředitelství v Lundu; měla s sebou přenosný psací stroj a usadila se v knihovně. Torga dále doprovázeli dva policisté v civilu.

Druhý automobil přivezl majora a kapitána, což byl nejlepší důkaz, že na policejním ředitelství považovali vraždu Marie Janssonové za věc prvořadé důležitosti. Pachatele bylo nutné nalézt co nejrychleji, než se zpráva o vraždě rozletí po celém Švédsku. Nestává se často, aby obětí hrdelního zločinu byla tak bohatá a vlivná žena, jakou byla spolumajitelka velké světové firmy Eric Jansson a syn.

Major a kapitán se poručíkovi do vyšetřování nevměšovali. Sami ho přece před několika hodinami případem pověřili a bylo by trapné vzít mu ho jen proto, že zavražděnou se ukázala osoba významnější, než se zdálo z prvního hlášení policejní stanice v Lommě. Proto policejní ředitel a vrchní komisař považovali za nutné seznámit se s místem vraždy a přesvědčit se, jak si poručík Magnus Torg vede při pátrání, ale nic víc.

Je třeba přiznat, že mladému poručíkovi iniciativa nechyběla. Nejprve si se svými pomocníky důkladně prohlédl pokoj, který si pronajala Marie Janssonová. Každý kus oděvu a prádla byl podroben bedlivé prohlídce. Přečetli si i ten nejmenší kousek papíru. Všechny adresy v jejím notýsku okamžitě telefonovali do Stockholmu, aby se zjistilo, co je to za lidi. Poručík zaměstnal každého příslušníka policie v Lommě. Jeden telefonický hovor střídal druhý, věc v penziónu Astrid Brandsové nevídaná.

Bohužel ani prohlídka pokoje zavražděné a jejích věcí, ani důkladná revize ostatních místností v témže poschodí nevnesly do případu jasno. Vrah po sobě nezanechal jedinou stopu… V okolí budovy také nenašli sebemenší stopu a stejně tak i v parku kolem penziónu. Jestliže tam nějaké stopy byly, pak je zničily déšť a bouře. Pátrání nejprve v sousedních a posléze i v dost vzdálených domech bylo bezvýsledné. Nikdo nic podezřelého nezpozoroval. Ve Švédsku se lidé celkem o sousedy nestarají; dokonce obyvatelé nejbližších vil se neupamatovali, jak zavražděná žena vypadala, tím méně aby si povšimli jejího vraha.

Z příkazu Magnuse Torga vyšetřovali místní policisté v obchodech v Bjarredu a Lommě, zda si někdo v poslední době kupoval kladivo podobné tomu, jaké použil zločinec.

Jedním slovem řečeno – důkladné fiasko! Již po prvních krocích bylo poručíkovi zřejmé, že to bude složitý případ. Nebude snadné odhalit vraha, jak si to ze začátku v Lundu představovali. Jistě si to uvědomovali i oni, a proto také nikdo z vyšších důstojníků policejního ředitelství nepospíchal, aby od poručíka převzal vyšetřování, které mu tak lehkomyslně, jak, se jim nyní zdálo, svěřili. Tak to už na tom světě chodí, že když se něco nepovede, padne vina na toho, kdo se nemůže bránit. Na policii to je také tak. Každý se v duchu radoval, že to ‚vyznamenání’ potkalo ‚jakéhosi’ poručíka a nikoli jeho. Všichni se omezili jen na to, že mu slíbili všemožnou pomoc. Magnus Torg dobře rozpoznal, že svůj další osud má ve svých rukách. Bude-li mít při tomto případu úspěch, pak má kariéru zajištěnou, ne-li, pak by pro něj bylo nejlíp, kdyby si hledal jiné zaměstnání. Ale poručík věřil ve svou šťastnou hvězdu!

Téměř nic neukazovalo na to, že by pachatel přišel zvenku; musí se tedy skrývat mezi obyvateli tohoto luxusního penziónu na Strandvägenu. Ale kdo jím může být z těch devíti lidí, kteří přebývají za zelenou stěnou parku, jenž odděluje vznosný bílý dům od rušné silnice? A jaký mohl mít motiv činu? Byla ta žena zavražděna pouze pro několik prstenů a náramků, které měla ve své vyřezávané schránce? Poručík si umínil, že z obyvatel penziónu vytáhne pravdu stůj co stůj.

První přišla na řadu pokojská Lilljan.

„Vyličte mi všechno, co se toho dne stalo,“ začal Magnus Torg výslech, když si sekretářka zapsala potřebná nacionále dívky.

„Paní Janssonová nepřišla na večeři. U nás v penziónu je zvykem, že do pokojů nosíme jen snídani,“ vysvětlovala pokojská. „Jedinou výjimkou byla paní Janssonová, které jsem občas nosila nahoru i obědy. Ale večeře se pro všechny podává v jídelně. Ani jsem se nepodivila, že paní

Janssonová u večeře nebyla, protože mi říkala, že pojede do města a že se možná vrátí až pozdě večer.“

„Kdy to říkala?“

„Když jsem jí přinesla oběd.“

„A kdy jste od ní odklidila příbory a nádobí?“

„Někdy kolem třetí. Uklidila jsem v jídelně a potom jsem šla nahoru do pokoje paní Janssonové pro talíře.“

„Byla paní Janssonová ve svém pokoji?“

„Snad ano…“

„Jak to snad?“

„Neviděla jsem ji.“

„Nebyla v pokoji?“

„Nevím, dovnitř jsem nešla ani jsem neklepala na dveře. Když naši hosté jedí v pokoji, dají pak příbory a nádobí na stůl v hale, která je v každém poschodí. Tam byl také podnos s talíři od paní Janssonové. Vzala jsem ho a odnesla dolů do kuchyně.“

„A co jste dělala potom?“

„Umyla jsem nádobí a sedla jsem si dole v hale. Když nemám co dělat, vždycky tam sedím.“

„Co jste tam dělala?“

„Četla jsem večerník Kvällsposten a dávala jsem pozor na vchod.“

„A co jste viděla?“

„Nejdříve odešla z penziónu paní Nora Lindnerová s panem Gustavem Dalinem. Potom paní Brandsová. Počkejte, ne,“ opravila se, „paní Brandsová odešla později. Nejdřív přišel shora doktor Nilerud. Potom teprve vyšla ze svého pokoje paní Brandsová, mluvila s panem doktorem, a když šla kolem mne, nařídila mi, abych pomohla paní Mobergové připravit večeři, protože sama odjíždí do Lundu a vrátí se prý asi až v osm hodin. Hned jak paní Brandsová odešla, sešli dolů paní Klára a pan Egil… Promiňte… Pan kapitán Egil Tuvesson a jeho manželka Klára Tuvessonová.“

„A co bylo dál?“

„Viděla jsem, jak pánové spolu hovořili a pak začali hrát karty.“

„Řekněte všechno, co víte. Člověk aby z vás tahal každé slovíčko!“ nasupil se poručík, že pokojská odpovídá tak skoupě na jeho otázky a že zřejmě nemá chuť vypovědět něco víc.

„Hned jsem zamkla vchod a sešla dolů. Paní Mobergová a já jsme byly až do večeře v kuchyni.“

„Ani jednou jste nešla nahoru?“

„Jenom jednou.“

„Tak mluvte ježíšmarjá! Kdy a proč?“

„Bylo to ve tři čtvrtě na osm. Dobře si to pamatuji, protože paní Mobergová říkala, že za patnáct minut bude třeba dát znamení a začít podávat večeři. Zvedl se velký vítr a v přízemí byla všechna okna dokořán. Tak jsem šla a zavřela jsem je a také dveře na terasu. Pánové byli tak zabráni do hry, že to ani nezpozorovali. Zavřela jsem okna také v bytě paní Brandsové, ona se ještě nevrátila z Lundu. Když jsem šla zpátky do kuchyně, řekla jsem tedy kuchařce, že s večeří budeme muset počkat, až se vrátí paní Brandsová. Vždycky při večeři seděla s hosty. To je u nás zvykem.“

„Když jste byla v kuchyni, nezpozorovala jste nebo nezaslechla něco?“

„Ne, nic.“

„Vyšla v té době Mobergová z kuchyně?“

„To ano, do špižírny v suterénu. Brala z ní potraviny, které jsme potřebovaly na večeři.“

„A nahoru nešla?“

„Určitě ne!“

„Co bylo potom?“

„Když se paní Brandsová vrátila z Lundu, udeřila jsem do gongu. Paní Lindnerová a pan Dalin už také byli v penziónu. Pánové skončili bridž a šli do jídelny.“

„A kdy jste večeřela vy?“

„Asi čtvrt hodiny předtím. Když jsem pozavírala okna a vrátila se dolů, najedly jsme se obě, já i paní Mobergová.“

„O čem se mluvilo při večeři?“

„To jsem neslyšela. Dělala jsem si své. Jenom pamatuju, že když začala bouřka, někdo si vzpomněl na paní Janssonovou.“

„Kdo to byl a co říkal?“

„Nepamatuju se, kdo to byl. Někdo upozornil, že v takovém nečase může být pro paní Janssonovou zpáteční cesta nebezpečná. Někdo jiný zase říkal, že paní Janssonová určitě zůstane ve městě, dokud bude taková bouřka. Strašně se blýskalo už při večeři. Dámy se bály, a tak všichni přešli do salónu. Protože zhaslo světlo, zapálila jsem svíčky. Když potom začalo pršet a už nebyla taková bouřka, řekla mi paní Brandsová, abych v pokojích ustlala. Já vždycky začínám v druhém poschodí. Šla jsem tedy nahoru a nejdřív jsem ustlala v pokoji pana Hardinga. Potom jsem šla do pokoje paní Janssonové, tam byla tma, a když jsem rozsvítila světlo a viděla jsem na polštáři krev a paní Janssonovou mrtvou, začala jsem křičet a běžela jsem dolů. Pan Tuvesson a pan doktor Nilerud mi přišli na pomoc, jinak bych určitě omdlela.“‘

„Jak jste věděla, že paní Janssonová nežije?“

„Ležela přece se zakrvácenou hlavou a u postele byla velká kaluž krve.“

„Šla jste až k posteli?“

„Nešla. Hned jsem vyběhla z pokoje.“

„Mohla být však jen poraněná a potřebovat pomoc. A vy jste tedy věděla, že nežije?“

„Já bych utekla, i kdyby byla jen poraněná. Já nemůžu vidět krev. Jednou se paní Mobergová řízla do dlaně, a když jsem viděla, jak jí teče krev, omdlela jsem.“

„No dobrá,“ řekl poručík, ale na jeho hlase bylo znát. že s takovým vysvětlením není příliš spokojen. „A teď mi prosím řekněte, proč jste si zkoušela ty klenoty.“

„Jak to víte?“

„Policie ví všechno.“

„Před několika dny jsem přišla do pokoje paní Janssonové, abych tam uklidila. Paní Janssonová byla v pokoji a na stole stála ta krabička. Paní Janssonová říkala, co si má vzít k těm modrým šatům, co měla na sobě. Řekla jsem o náramku, že je tuze pěkný, a ona mi ukázala všechny prsteny a dokonce mi dovolila, abych si je vyzkoušela.“

„Mluvily jste spolu o těch špercích?“

„Povídala jsem jí, že to je štěstí, když někdo má tolik krásných věcí. Ona se nejdřív smála, ale pak najednou byla smutná a řekla, že bohatství ji potkalo příliš pozdě. Když prý byla mladá a bylo jí asi tolik jako mně, měla nouzi a pořád byla hladová. Nevím, co tím myslela.“

„Líbily se vám ty prsteny?“

„Moc! Nejvíc ten s tou perlou. Takový krásný…“

„Viděla jste někdy tohle kladivo?“ řekl pojednou poručík a vytáhl z aktovky těžké, velké kladivo. Byly na něm tmavé skvrny.

Dívka zbledla.

„Tímhle kladivem… paní Janssonovou?“

„Jak to víte?“

„Protože… Vždyť je na něm krev!“

„Odkud je to kladivo?“

„Já jsem je nikdy neviděla. V domě máme různé nářadí a také několik kladívek, ale takovéhle mezi nimi nebylo.“

„Co jste dělala před polednem?“

„Uklízela jsem pokoje a pomáhala v kuchyni. A potom jsem seděla v hale.“

„Mohl někdo nepozorovaně vejít do domu?“

„To je vyloučeno! Vrátka do ulice jsou zamčená a plot je přes dva metry vysoký. A vchod na pláž se také zamyká. Když nikdo není v hale, zamykáme i dveře do penziónu.“

„Ale ze salónu a jídelny vedou dveře na terasu. Tamtudy je také možno vejít dovnitř.“

„Ráno se ty dveře neotvírají. Hosté snídají v pokojích.“

„Ale mohl se tamtudy někdo dostat dovnitř po poledni? Byly dveře z jídelny na terasu otevřeny nebo zavřeny v době oběda?“

„To se už nepamatuju. Snad byly otevřené.“

„A zavírala jste je potom?“

„Nezavírala. V sousední místnosti hráli pánové bridž. Mezi salónem a jídelnou jsou široké, zasklené dveře. Obyčejně jsou otevřené, a kdyby jimi někdo chtěl vejít, museli by ho zpozorovat.“

„A než začali hrát karty?“

„To jsem uklízela v jídelně.“

„Po celou tu dobu, než začali hrát?“

„No… ne.“

„Tak tedy někdo mohl dovnitř vejít.“

„A jak by se dostal do parku?“

„Mohl by přelézt plot nebo někdo nechal vchod na pláž otevřený.“

„Ale ta vrátka se sama zaklapávají. Stačí je jen přibouchnout.“

Magnus Torg viděl, že se od pokojské víc nedozví, a poslal ji pryč. Požádal pak, aby se k němu dostavila Astrid Brandsová.

Majitelka penziónu vysvětlila, že se před polednem necítila dvakrát dobře a že proto většinu času strávila ve svém bytě. Několikrát sice vyšla, ale jen proto, aby se přesvědčila, jde-li všechno, jak má jít. Sešla do kuchyně, dala kuchařce patřičné příkazy týkající se oběda a večeře. Nahlédla také do místností v přízemí, jsou-li uklizeny. Věděla, že hosté jsou na pláži, ale nikoho z nich neviděla. Nespatřila ani paní Janssonovou.

„Obědvala paní Janssonová vždycky nahoře?“

„Většinou ano. Snad jen první den, když přijela, obědvala dole. Pak za mnou přišla a prosila mě, abych jí jídlo posílala nahoru.“

„A jaký důvod uvedla?“

„Říkala, že je velmi vyčerpaná a že už pohled na lidi ji rozčiluje.“

„Vás to neudivilo?“

„Majitelka takovéhohle penziónu se nesmí divit ničemu. Kdybyste věděl, s kolika žádostmi se na mne hosté obracejí…“

„Ale na večeři paní Janssonová chodila?“

„Také nejdříve chtěla, aby ji nosili nahoru, ale já jsem to odmítla. V mém penziónu je zvykem, že večeře je pro všechny vždycky společná. Vysvětlila jsem jí, že se nemůže tak stranit lidí. vždyť by ji považovali za blázna – ovšem neřekla jsem jí to těmito slovy. Příliš se jí nechtělo, ale nakonec souhlasila.“

„Můžete mi říct něco o zvycích paní Janssonové?“

„Podle mého byla velice divná. S ostatními hosty toho mnoho nenamluvila. Když se jí někdo na něco ptal, odpověděla krátce, řekla bych, že skoro úsečně. Po večeři hned vstala a odešla.“

„Doprovázel ji někdy někdo?“

„O tom nic nevím.“

„A jinak?“

„Ve skutečnosti byla většinou stále mimo penzión. Odcházela zpravidla brzy po snídani.“

„Víte snad, kam chodila?“

„Občas na procházku po pláži podél moře. Ale nejvíce jezdila do Malmö nebo do Kodaně.“

„Svěřila se vám někdy, proč tam jezdí?“

„To ne, ale myslím si, že to bylo kvůli firmě. Mají přece pobočku v Kodani.“

„Často tam telefonovala?“

„Měla dost hovorů, nejvíc se synem ve Stockholmu. Tam volala opravdu často.“

„Slyšela jste, o čem hovořili?“

Astrid Brandsová se nasupila:

„Neposlouchám, co moji hosté říkají do telefonu.“

„Ale mohla jste něco zaslechnout náhodou.“

„Nezajímala jsem se o to. Mohu jen říct, že někdy mluvili neznámým jazykem.

„Jak? Finsky?“

„Kdepak. Finové jsou u nás často a já jejich řeč poznám.“

„Tak tedy anglicky? Německy?“

„To také ne. A ani ne francouzsky nebo španělsky či italsky. Byl to nějaký tvrdý jazyk, jak bych řekla. Mnoho z těch slov by Švéd neuměl ani vyslovit.“

„Zapisují se tu čísla, na která hosté telefonují?“

„Ne.“

„Tak jak jim vyúčtujete hovory?“

„Neúčtuju je. Hovory jsou započítány v ceně pokoje.“

„Jak to?“ podivil se poručík.

„To je taková reklama – telefony zdarma.“

„A vyplácí se vám to?“

„To tedy určitě! Hosté sem přijíždějí, aby si odpočinuli, a ne aby hodiny telefonovali. Takhle to praktikuje většina prvotřídních penziónů.“

„Co myslíte? Mohl se někdo nepozorovaně vloudit do domu? Ráno nebo po obědě…“

„Vyloučeno! Zásadně se buď zamykají dveře, nebo Lilljan sedí v hale a dává pozor, aby sem nevešel nikdo cizí. Všichni hosté mají svůj klíč od vchodu i od branky v parku. Zámky jsou solidní a zvenku se zavírají automaticky.“

„Vraťme se k událostem po poledni. Co jste dělala po obědě? Jedla jste spolu s hosty?“

„Málokdy s nimi obědvám. Obyčejně jím v kuchyni s Mobergovou a Lilljan o něco dřív, než obědvají hosté. Mohu pak totiž vždycky zakročit, když není něco v pořádku. Takový podnik, jako je můj penzión, vyžaduje neustálou pozornost. Na co sama nedohlédnu, to není! Ale nemyslete si, že si stěžuju na služebnictvo. Lilljan je pracovitá a Mobergová u mne pracuje už sedm let. Za jejich poctivost ručím!“

„Kde jste byla, když se podával oběd?“

„Nejdříve v kuchyni a potom jsem se vrátila nahoru, do svého pokoje. Trochu jsem si odpočinula a pak jsem, to bylo asi kolem čtvrté, odešla ven. Lilljan seděla v hale. Krátce jsem hovořila s doktorem Nilerudem a snad také s panem Hardingem. Vím, že oba chtěli hrát karty s panem Tuvessonem. Odjela jsem z autobusové stanice v Bjarredu do Lundu. Řidič se na mě musí pamatovat, protože autobus byl celkem prázdný. Na stanici jsme nastoupili jen tři. V Lundu jsem byla u známých, prosím, tady je jejich přesná adresa a telefon. Večer mě doprovodili k autobusu a asi deset minut po osmé jsem zase byla zpátky. Lilljan na mne čekala s večeří. Potom jsme byli všichni pohromadě až do doby, kdy jsme shora slyšeli křik naší pokojské.

„Znáte své hosty?“

„Jakžtakž. Nejdéle znám pana Hardinga. Byl přítelem mého zemřelého manžela. Byl to vlastně pan Harding, kdo mě přemluvil, abych si tu otevřela penzión a dala mu nějaký originální ráz. Máme jen rozdílné názory na automobilismus, ale myslím si, že i ten můj zákaz parkování automobilů v blízkosti penziónu není marný. Ke mně přijíždějí lidé středního věku, kteří si chtějí skutečně odpočinout, a ne se bavit. Samozřejmě že občas se najdou výjimky. To se nedá nic dělat. Pan

Harding je úspěšný podnikatel, dělá v hlavním městě velké obchody. Je tu jednou dvakrát do roka, obyčejně v květnu nebo v říjnu, protože v plné sezóně si musí hledět svého podniku.“

„A ostatní?“

„Pan doktor Nilerud tu byl předtím už dvakrát. Také sem nejezdí v plné sezóně. Bere si dovolenou, když v Lommě není tak plno. Pan Gustav Dalin tu je poprvé, ale když mi psal, odvolával se na jednoho našeho společného známého. Nerada přijímám lidi, o nichž nic nevím. Můj podnik má jistou pověst a nechtěla bych ji ztratit.“

„A Tuvessonovi?“

„Znala jsem je, vlastně jeho, ještě v době, kdy jsem bydlela v Göteborgu. Tady jsou poprvé. A poprvé tu je také paní Lindnerová. Když je sezóna, měla bych tu místo ní možná raději někoho jiného, ale chápete jistě, že na začátku června si člověk moc vybírat nemůže. Nu, nakonec jsem si řekla, že jí nebudu nic vytýkat.“

„Paní Janssonová…?“

„Bydlela u mne přede dvěma lety. Ta doporučení nepotřebovala. Pamatuji se, že tenkrát za mnou přijel ředitel jejich pobočky v Kodani. Hledal na pobřeží místo, které by jeho šéfové vyhovovalo, a někdo mu v Lommě doporučil můj penzión. Prohovořili jsme spolu všechno a za několik dní se tu paní Janssonová objevila,“

„Byla tenkrát přede dvěma lety také, jak jste říkala, trochu divná?“

Astrid Brandsová se na chvíli zamyslela. „Ani ne. Pravda, bylo to sotva půldruhého roku po smrti jejího manžela, ale paní Janssonová byla tehdy v daleko lepším duševním stavu než teď.

Nestranila se lidí, chodila s nimi na pláž, zúčastnila se malých výletů, které jsme tehdy organizovali, a jednou dokonce uspořádala malou hostinu.“

„Kdo se jí zúčastnil?“

„Přijel její syn a ten ředitel z Kodaně a pozvala také všechny hosty penziónu. Bylo to docela pěkné.“

„Myslíte tedy, že se paní Janssonová za ty dva roky, co nebyla v Lommě, změnila?“

„Ano, byla úplně jiná. Málem jsem ji nepoznávala.“

Potom usedl proti poručíkovi Egil Tuvesson. Uvedl, že je kapitánem dálné plavby a že se většinou plaví jako první důstojník na pravidelné lince z evropských přístavů do Austrálie, Po obědě se s manželkou vrátil do jejich pokoje. Paní Tuvessonová si lehla, protože ji od rána silně bolela hlava, a hned usnula. On sám četl knihu. Protože si domluvili na čtvrtou hodinu partii bridže, vzbudil manželku pět minut před čtvrtou. Než se ale připravila, uplynulo tak patnáct minut a přišli dolů pozdě. Ještě teď mu prý je trapné, že se opozdil.

„Hráli jste v knihovně?“

„Nikoli, v salóně. Tam to je lepší.“

„Byly dveře jídelny otevřeny?“

„Určitě, protože jsem vyšel, abych se napil sodovky.“

„Bylo z vašeho místa vidět do haly?“

„Bylo. A také na vchod do penziónu.“

„Vešel nebo vyšel někdo v době, kdy jste seděli u karet?“

„Nikdo, teprve po osmé hodině přišla majitelka penziónu paní Brandsová.“

„A z hráčů nikdo neopustil salón?“

„Bylo horko, dokonce bych řekl vedro. Moje manželka vyšla do koupelny.“

„Nahoru do svého pokoje?“

„Proč? Hygienická zařízení jsou také v přízemí. Nahoru nešel nikdo.“

„Pamatujete si to dobře?“

„Velice dobře!“

„Znal jste paní Janssonovou?“

„Viděl jsem ji poprvé až tady. Dokonce bych ani nevěděl, kdo to je, kdyby nebylo naší neocenitelné informátorky Lilljany.“

„Mluvil jste s paní Janssonovou?“

„Několikrát. Jednou jsme s manželkou šli na procházku a potkali jsme ji na pláži za Bjarredem.

Klára i já máme rádi dlouhé pěší túry. Pro mne to je, pochopte, vzácnost. A právě na jednom takovém výletu jsme potkali paní Janssonovou. Vraceli jsme se společně.“

„Pamatujete se, o čem jste hovořili?“

„To si pamatuju dobře. Paní Janssonová byla inteligentní a milá žena. Podrobně se mě vyptávala na mou námořnickou kariéru. Zmínila se také, že její firma si obstarala novou zaoceánskou loď.

Kdybych se chtěl ujmout jejího řízení, mám se prý spojit s jejich centrálou ve Stockholmu. Zapsal jsem si její adresu.“

„A přijal jste tu nabídku?“

„Ani nepřijal, ani neodmítl. O takové věci se člověk nemůže rozhodnout za minutu. Nabídka ostatně nebyla ani příliš konkrétní, ani oficiální, spíše, jak se říká, aby řeč nestála. Řeknu upřímně, že bych ji rád přijal. Za prvé bych byl kapitánem na velké lodi, zatímco teď jsem prvním důstojníkem, a to je přece rozdíl. A za druhé se mi už pomalu protiví věčně jezdit do Austrálie a zpátky. Tohle by bylo příjemnější, pestřejší, člověk by měl možnost víc se uplatnit. Měl bych sice větší odpovědnost, ale i vyšší plat, a to také není bez významu. Paní Janssonová řekla, že se k tomu ještě vrátíme.“

„Nebylo vám na ní něco nápadné?“

„Především jazyk. Mluvila dokonale švédsky. Spisovnou švédštinou. Četla hodně naší literatury, znala historii, ale vsadil bych se, že nebyla, rozená Švédka.“

„Proč? Měla přízvuk?“

„To ani ne. Ostatně ve Švédsku se mluví s mnoha přízvuky. Jinak mluví na jihu, jinak na severu.

Zarazil mě způsob, jímž se vyjadřovala. Užívala výrazy, které by Švéd v dané situaci nepoužil.

Dělala na mne dojem, že se švédsky naučila, že to není její mateřština.“

„Ptal jste se jí na to?“

„Jak bych mohl! To je přece její soukromá věc.“

„Prý se vyhýbala společnosti.“

„To je pravda. Paní Brandsová nám vysvětlila, že paní Janssonová není příliš zdravá, a proto že jí nosí obědy nahoru. A tak jsme byli překvapeni, když se na výletě ukázala jako příjemná, veselá žena, dobrý parťák, jak se lidově říká. Navrhla nám, že bychom se mohli za několik dní vydat ve třech někam dál. Ta středeční tragédie nám to znemožnila…“

„A jak se chovala paní Janssonová v penziónu?“

„Byla velice zamlklá. Chodila sice dolů na večeři, ale hned potom se vracela do svého pokoje.

Když jsme se náhodou v penziónu potkali, jen jsme se pozdravili, nanejvýš prohodili několik konvenčních slov o počasí.“

„Znáte další hosty v penziónu?“

„Z dřívějška jsem znal jen paní Brandsovou. Když jsem se dověděl, že má v Lommě penzión, a přečetl si oznámení – už nevím, v jakých novinách – rozjeli jsme se sem. Teprve tady jsem poznal, že to je elegantní, drahý podnik. Ale nechtěli jsme už couvnout. Konečně jednou za několik let si člověk může zahrát na milionáře, ne? My s manželkou máme málo příležitostí být spolu sami.“

Klára Tuvessonová vcelku potvrdila výpověď svého manžela. V době, kdy hráli karty, nikdo z penziónu nevyšel. A nikdo z hráčů nešel nahoru.

Pan Dalin podrobně vypověděl, jak se nejdříve procházel s Norou Lindnerovou po Lommě. Jeho společnice si obstarala nějaké drobnosti, potom napsala pohledy a odeslala je. Z domu odešli tak něco kolem čtvrté. V hale viděli Lilljan, která tam seděla a něco četla. Po procházce Dalin Lindnerové navrhl, aby v Lommě zašli do malé hospůdky na rohu Strandvägenu a Fiskaregatanu.

Když však do ní vešli, uvědomili si, že mají hlad. Jen proto poseděli déle, místo aby vypili kávu a šli, jak si nejdříve umínili. Dali si také dvě skleničky vodky, té, co v ní plave nějaká tráva a jmenuje se Bizon brandy. Zdrželi se tam dost dlouho a odešli, když kukačka na hodinách zakukala půl osmé.

Začalo hřmít a zvedl se dost silný vítr. Naštěstí ho měli v zádech, pospíchali a tak se dostali do penziónu už krátce před osmou. Ani on, ani jeho společnice nešli nahoru. V salóně se hrál ještě bridž a trochu hráčům kibicovali. Nejlíp podle Dalinova názoru hraje Harding; kdyby neměl ten svůj podnik, docela dobře by ho uživily karty.

„Znáte někoho z penziónu blíže?“

„Nikoho. Jsem tu poprvé a myslím si, že to je dobrý penzión a společnost tu je docela milá a na výši. Zejména paní Lindnerová a pan Harding. Známost s panem Hardingem se mi může hodit.

Nedávno jsme spolu hovořili o určitých investičních projektech v Kalmaru. Možná že z toho něco bude. Já si v Lommě tedy nejen odpočinu, ale asi uzavřu i výnosný obchod.“

Dalin pak uvedl, že Marii Janssonovou neznal. Samozřejmě jako bankéř ví o existenci firmy Eric Jansson a syn. Jeho styky s paní Janssonovou se však omezily jen na několik slov, když se dva lidé potkají na schodech nebo v jídelně.

„Co jste dělal po obědě?“

„Šel jsem k sobě nahoru. Trochu jsem odpočíval a potom jsem se sebral a sešel do prvního poschodí do pokoje paní Lindnerové.“

„Nezaslechl jste něco ze sousedního pokoje?“

„Vůbec ne. Na akustiku v penziónu paní Brandsové si nikdo nemůže naříkat, to vám potvrdí každý. Tenhle dům je postaven velice solidně.“

„Možná že jste slyšel, jak někdo jde po schodech?“

„Pamatuju se, že z jídelny nejdřív odešel pan doktor Nilerud. Za několik minut po něm odešli manželé Tuvessonovi. My, totiž paní Nora a pan Harding, jsme seděli trochu déle u stolu a odešli jsme společně. Paní Lindnerová šla k sobě do prvního poschodí a my dva do druhého. Potom bylo v celém domě úplné ticho.“

Nora Lindnerová potvrdila výpověď svého společníka. Pánové Karding a Nilerud kategoricky tvrdili, že když hráli karty, nikdo z nich čtyř nevyšel a neopustil penzión. Z tohoto hlediska se všechny výpovědi shodovaly. Harding si dokonce pamatoval, že Nora Lindnerová a její společník

Dalin se vrátili přesně za pět minut osm. Ještě prý vtipkoval, že stačilo pět minut, a nedostali by už večeři.

Policejní ředitel, který po celou tu dobu seděl poněkud stranou, za zády svého podřízeného, bedlivě naslouchal výpovědím. Když poslední z vyslýchaných opustil knihovnu, řekl se znatelným sarkasmem:

„Poprvé se setkávám s tak zajímavým případem. Nejdříve se někdo zbaví šperků v ceně několika tisíc korun, potom spáchá sebevraždu tak, že si kladivem rozbije hlavu. A nakonec sám to kladivo schová pod postel…“

V

Historie jedné kariéry

Policejní ředitel rozhodl, aby poručík Magnus Torg a dva jeho pomocníci zůstali v penziónu Astrid Brandsové, což usnadní vyšetřování. Spojení s Lundem vzdáleným něco přes deset kilometrů se bude udržovat telefonicky, případně rádiem. Astrid Brandsová už nemohla protestovat, že před jejím penziónem stojí automobil; byl na něm nápis Policie.

Poručík si vybral pokoj v přízemí a dva seržanti zabrali pokoj v druhém poschodí.

Již v sedm hodin ráno se před vchodem do penziónu shromáždila malá skupina lidí a na Strandvägenu se objevilo několik aut. Novináři z Malmö a z místního tisku se snažili dovědět něco přímo na místě činu. Nic divného. Vražda Marie Janssonové, jedné z nejbohatších žen ve Švédsku, musela vzbudit senzaci v celém státě.

Astrid Brandsová však byla neoblomná. Brána byla zamčena na dva západy a vrátný, syn jednoho z místních rybářů, který zřejmě takový nápor předvídal, striktně odmítal novináře, kteří se dobývali do dveří, a nikomu nic bližšího neřekl.

Když se před devátou hodinou stávala situace před penziónem kritickou, Magnus Torg zasáhl u jeho majitelky.

„Kdybych byl na vašem místě, vpustil bych ty lidi a dokonce bych jim nabídl šálek kávy. Jsou to přece představitelé švédského tisku a také dánští novináři z Kodaně. Tisk je velmoc a je nebezpečné a neprozřetelné si ho rozhněvat. Když je nepustíte dovnitř, pak vás tak vylíčí a zesměšní, že to může mít nepěkný vliv na prosperitu vašeho penziónu. Naopak, když k nim projevíte určitou náklonnost, udělají vám reklamu. Dokonce reklamu, která vás nebude stát ani groš.“

„Budou tu pobíhat a fotografovat a nedají mým hostům chvilku pokoje! A pak v těch svých plátcích stejně všechna fakta překroutí.“

„Je přece možné se s nimi domluvit, aby neuváděli v novinách jména vašich hostů, a předhodit jim například Lilljan. Dívka to je k světu, rádi si ji vyfotografují a udělají s ní interview. To ona našla paní Janssonovou mrtvou… A fotografie elegantně zařízeného pokoje, v němž byla paní Janssonová zavražděna, vašeho penziónu a dobře udržovaného parku vám určitě neuškodí. Za reklamu vydáte dost korun, že? A teď vám novináři udělají daleko lepší za šálek kávy a několik vlídnějších slov. To má také svůj význam, anebo ne?“

Poručík věděl, jaké argumenty má použít. Ještě se sice rozmýšlela, ještě hledala vytáčky, ale v podstatě už byla přesvědčena a souhlasila.

„Tak dobrá, zařiďte ale prosím, aby se mi nemotali po celém domě.“

„Pustíme je jen do salónu a do druhého poschodí do pokoje paní Janssonové. A pokud jde o hosty, ukážeme jim nanejvýš pana Hardinga a doktora Nileruda. Oba už jistě měli co dělat s novináři, takže si s nimi budou umět poradit.“

Oba muži neměli námitky, aby se setkali s představiteli tisku. Poručík odešel k bráně. Někteří novináři ho poznali už na dálku a pustili se dost nevybíravými slovy do lundské policie, která zabraňuje tisku v přístupu na místo zločinu.

„Mýlíte se, pánové! Velmi rád s vámi pobeseduju a řeknu vám vše, co víme. Upozorňuju, že toho není mnoho. A paní Brandsová vám mileráda ukáže celý svůj nádherný dům.“

„Tak proč nás tedy zadržujete za vraty?“ rozčiloval se novinář ze Sydsvenska Dagbladet.

„Je tu jedna okolnost. Penzión je v provozu a je v něm hodně hostů. Znáte to – obchod je obchod. Paní Brandsová se obává, že by vaše návštěva mohla její zákazníky, mám-li je tak nazvat, znepokojit. Vysvětlil jsem jí, že vám jde pouze o několik snímků uvnitř penziónu, o popis místností v přízemí a pokoj, v němž bydlela paní Janssonová. A kromě toho budete asi chtít vidět pokojskou a pohovořit si s ní, protože to byla ona, která našla zavražděnou, a také snad dva hosty, kteří byli mezi prvními na místě činu, zabezpečili je a uvědomili policii. Mám pravdu?“

„Dobrá, dobrá… To nám bude zatím úplně stačit.“

„Tak tudy, prosím. Nejdříve půjdeme do salónu a já vám při kávě vylíčím celý případ.“

Vrátný otevřel bránu a novináři doslova vpadli dovnitř. Ráz na ráz cvakaly spouště fotoaparátů.

V hale přivítala ne příliš žádoucí hosty Astrid Brandsová. Přesto pro každého měla vhodné slovo a úsměv. Ochotně se nechala fotografovat. Když se všichni shromáždili v salóně, do něhož nanosili křesla z jídelny a z neobsazených pokojů, přinesla Lilljan podnos se šálky kávy. Musela se dvakrát vrátit, než se dostalo na všechny.

Pak si vzal slovo Magnus Torg. Vylíčil, co se odehrálo v den vraždy, tak jak si to vybavil podle výpovědí obyvatel penziónu. Uvedl také, že podle názoru policejního lékaře smrt paní Janssonové nastala ve středu mezi pátou a sedmou hodinou večerní. Ukázal novinářům vražedný nástroj, kladivo. A znovu se fotografové pustili do práce.

„A teď,“ ukončil poručík svou krátkou zprávu, „toto je slečna Lilljan, která první našla zavražděnou a spustila poplach.“

Pokojská nebyla ani v nejmenším vyplašená. Hlavní role v tomto malém představení se jí docela zamlouvala. Pózovala, když ji fotografovali, a neobyčejně ochotně poskytovala informace.

Několikrát musela opakovat, jak vešla do tmavého pokoje v druhém poschodí, jak zažehla světlo, jak spatřila hrůzný obraz – paní Janssonovou ležící na lůžku a zalitou krví…

Novináři ji požádali, aby jim všechno předvedla na místě činu. Lilljan jim vyhověla; dva dny po tragické události se již nebála. Tělo Marie Janssonové odvezli na prosekturu a pokoj byl důkladně uklizen.

Astrid Brandsová, která byla novinářům neustále nablízku, je nenápadně upozornila na přepychové vybavení celého penziónu, nikoli jen pokoje Marie Janssonové, a na velice příhodné položení penziónu ve velkém parku stranou rušné silnice. Argument Magnuse Torga, že si může sama udělat bezplatnou reklamu, padl na úrodnou půdu. A novináři ve snaze napsat o senzační vraždě co nejvíc si zapisovali každé její slovo. Bylo jim jasné, že čtenáři si raději přečtou reportáž o nálezu mrtvoly bohaté ženy v luxusním podniku než reportáž o někom, kdo uhořel ve stohu slámy někde na poli.

Také doktor Nilerud podrobně před novináři rozvedl svou úlohu v té strašné události. Zdůraznil, že jako lékař chtěl Marii Janssonové zachránit život, že ovšem každá pomoc už byla marná.

Neopomněl připomenout, jaké bylo počasí toho dne a že on a pan Harding byli odhodláni ujít ty čtyři kilometry na policejní stanici v bouři a za hrozného hromobití. Museli od toho ovšem upustit, protože ostatní hosté to považovali za vyložené šílenství a stavěli se proti tomu.

Lékař z Uppsaly měl pouze jedinou výhradu. Prosil, aby ho nefotografovali. Nechce se vynášet nad své kolegy, aby si nemysleli, že si dělá reklamu. Musí dodržovat lékařskou etiku. Proto velmi prosil… Novináři nemeškali a poznamenali si, jak je policejní lékař skromný.

Takovými zábranami však naprosto netrpěl Ingvar Harding, který se fotografovat dal. Měl kromě toho příležitost uvést se jako významný průmyslník ze Stockholmu, který provádí velké stavební práce. Také to si žurnalisté napsali.

Jakoby mimochodem poznamenal Magnus Torg, že má určitou domněnku o osobě vraha; případ však je velmi složitý, těžký, a může trvat delší čas, než ho uzavřou. Požádal novináře, aby měli porozumění a byli trpěliví. S pomocí nepostradatelné Lilljan dal novinářům také podrobný popis uloupených klenotů.

Poručík totiž věděl, že musí nájezdu novinářů na penzión využít. Jejich prostřednictvím budou všichni klenotníci ve Švédsku a Dánsku varováni před koupí ukradených skvostů a zavázáni hlásit policii každý pokus dát je na trh dříve a lépe, než by to policejní ředitelství dokázalo zvláštním oběžníkem.

Novináři byli celkem spokojeni. Každý z nich získal nějakou zvláštní informaci pro sebe, jakou nebude mít konkurence. Magnus Torg znal praktiky tisku a dbal, aby každému novináři dal mezi čtyřma očima ještě dodatečně nějakou drobnou informaci.

Astrid Brandsová musela uznat, že se novináři nepokoušeli obejít tichou úmluvu uzavřenou před branou penziónu s poručíkem. Nenakukovali do pokojů hostů penziónu a ani se nesnažili s hosty navazovat hovor.

Po půldruhé hodině novináři penzión opustili. Dohodli se s Magnusem Torgem, že další informace dostanou od něho buď telefonicky, anebo z jeho zpráv policejnímu ředitelství v Lundu, případně na policejní stanici v Lommě.

„Odbylo se to docela bezbolestně,“ podotkla s mírným uspokojením Astrid Brandsová, když za posledním představitelem tisku zaklaply dveře.

Poručík se usmál:

„Ovšem jen proto, že první stránky novin teď zabírají podstatně vážnější události na Blízkém východě. Nebýt toho, tak snadno bychom se jich nezbavili.“

Ani ne za hodinu zastavilo před branou penziónu pěkné sportovní volvo. Vysedl z něho asi třicetiletý, vysoký světlovlasý muž s modrýma očima. Byl oblečen s nedbalou elegancí, jakou si mohou dovolit lidé, kteří mají dost peněz na drahé obleky od nejlepších krejčích. Když vrátný uslyšel jméno Helmer Jansson, beze slova otevřel bránu dokořán. Volvo pomalu zabočilo dovnitř a zůstalo stát vedle policejního vozu. Astrid Brandsová uvítala návštěvníka.

„Za jak strašných okolností se opět setkáváme… Přijměte, prosím, projevy mé nejhlubší soustrasti.“

„Nikdy si neodpustím, že jsem přijel tak pozdě. Bohužel příliš pozdě! Ale vzhledem k mezinárodní situaci, chápete, byla má přítomnost v centrále naší firmy nezbytná. Myslel jsem, že zprávy, které jsem dostával od své matky, jsou jenom obvyklá ženská přehánění. Bohužel…“

„Pane poručíku,“ představovala, muže Astrid Brandsová, „to je pan Helmer Jansson, syn paní Janssonové. Poručík Magnus Torg, který vyšetřuje smrt vaší matky. A to je pan doktor Nilerud, policejní lékař z Uppsaly.“

Pánové si stiskli ruce,

„Váš telegram jsem dostal teprve včera odpoledne,“ vysvětloval Jansson. „Spadlo to na mne jako blesk z čistého nebe. Rychle jsem zařídil, co bylo neodkladně třeba s odvozem matky, a od rána jsem na cestě k vám. Jak se to stalo?“

Poručík mu v krátkosti vylíčil celý případ. Jansson jen naslouchal a na nic se neptal. Když poručík skončil, řekl: „Matka mi telefonovala druhý den po příjezdu do Lommy. Byla velmi nervózní a prosila mě, abych hned přijel, že mi chce sdělit něco závažného. Dost těžko jsem ji přesvědčoval, že je mezinárodní situace tak napjatá, že možná stojíme na pokraji války, která se může změnit ve válku světovou, a že musím myslet především na zájmy naší firmy. Tím spíš, že jsem v té chvíli zůstal sám. Zdálo se mi, že mě chápe, ale za dva dny mě zase volala.“

„Říkala snad, že jí hrozí nebezpečí?“

„Poprvé nic takového ani nenaznačila. Při druhé rozmluvě to řekla, jak si teď uvědomuju, dost nápadně. Stále však jsem byl přesvědčen, že to jsou jen ty její oslabené nervy, protože byla přepracovaná a prakticky na pokraji svých sil. Radil jsem jí, aby se obrátila na policii nebo si najala soukromého detektiva, a slíbil jsem jí, že se vynasnažím přijet třeba jen na jeden den, v neděli.“

„Volala vás potom ještě?“

„Ano, volala. Byla stále neklidná, ale náš hovor se točil především kolem obchodů naší firmy.

Prosil jsem ji, aby využila zdejšího pobytu, zajela do Kodaně a zařídila tam v naší pobočce určité věci.“

„A udělala to?“

„Byla v Kodani dvakrát.“

„Když vaše matka hovořila o nějakém nebezpečí, které jí hrozí, mluvila o něčem konkrétním?“

„Řekla jen, že má určité podezření. Jestliže se nemýlí, pak prý jí může hrozit vážné nebezpečí.“

„Čeho se to týkalo?“

„Matka byla v Osvětimi a potom v Ravensbrücku. Ztratila za války celou rodinu. A tak jako mnoho lidi, kteří strávili několik let v takovém pekle, jakým byly hitlerovské koncentrační tábory, měla určitý komplex. V každém druhém Němci viděla válečného zločince. V poslední době mnoho četla o katech z Osvětimi a o ukrývajících se hitlerovcích. To samozřejmě zapůsobilo na její nervový stav. Od smrti otce, jsou tomu čtyři roky, nenabyla duševní rovnováhu. V téhle situaci se mi svěřovala, že tu nebo onde potkala nějakého Němce, v němž viděla některého ze svých dávných pronásledovatelů. Tehdy jsem si vždy myslel, že to jsou, jak už jsem řekl, nervy, ale teď jsem téměř přesvědčen, že to byla pravda. Nikdy si neodpustím, že jsem všeho nenechal a okamžitě se nerozjel sem do Lommy. Možná že by se jí nic nestalo.“

„Kdyby to byl válečný zločinec, který poznal, že ho odhalila, spíš by utekl, ale nevloupal by se do penziónu, neukradl by šperky a nezavraždil jejich majitelku.“

„Nevím,“ přiznal Jansson. „Já tomu nerozumím. Přece je vyloučeno, aby se ve Švédsku dvacet let, co říkám, dvaadvacet let po válce děly takové věci.“

„Můžete mi něco povědět o své matce? Víme, že byla v Osvětimi, protože měla na ruce vytetované číslo, ale víc nic. Jak se tam dostala? Jak to že hitlerovci poslali do koncentráku občanku neutrálního státu?“

„Jak se to stalo…? Moje matka byla Polka. Zavřeli ji a s celou rodinou odvezli do Osvětimi v únoru 1942. Kromě ní šli všichni z její rodiny z rampy rovnou do plynu. Do Švédska se dostala teprve v posledních měsících války. To už byla v Ravensbrücku. Tehdy, po intervenci Folke Bernadotta, Himmler souhlasil, aby několik tisíc vězňů z Ravensbrücku a některých jiných táborů bylo evakuováno. Byla to tehdy slavná akce. Všichni Švédové se těm lidem snažili pomoci. Většina z nich potřebovala dlouhé léčení. Později pak se vězňové vraceli do svých domovů. Nejvíce mezi nimi bylo Poláků, část jich však zůstala ve Švédsku. Zejména ženy, které se tu provdaly. Jednou z nich byla také matka.“

„Promiňte,“ přerušil ho Magnus Torg. „to však bylo před dvaadvaceti lety. A vy jste přece poněkud starší.“

Jansson se lehce usmál:

„Vidíte, stále říkám matka, a zapomněl jsem vám říci, že to byla druhá žena mého otce. Tedy macecha. Ale takovou macechu bych přál každému!“

„Pohádky o zlých macechách už dávno patří na smetiště,“ přikývl poručík. „Naopak se prokázalo, že se většinou dětem z prvního manželství věnují víc než jejich skutečné matky. Někdy je dokonce rozmazlují.“

„Máte pravdu. Můj otec měl potravinářský obchod na Styrmansgatanu, nedaleko Karla Planu. Z citových, možná i sentimentálních důvodů jsme si ho ponechali dodnes, i když nám prakticky nic nevynáší. Ale ani otec, ani později matka nechtěli ani slyšet, že bychom ho jako nepotřebný měli zrušit. Když tedy bývalí vězňové po rekonvalescenci opouštěli nemocnice a sanatoria, našli si ti, kteří se nevrátili domů, práci u různých podniků. Tak se k nám dostala Marie. Neměla nic a nikoho a neměla ani kde bydlet. Moje matka ji vzala k nám. Žila ještě dva roky poté, ale po celý ten čas byla nemocná. Marie pracovala v obchodě a kromě toho se starala – musím říci, že obětavě – o matku a o mne. Tehdy jsem byl chlapec. Dělala se mnou i úkoly, což pro ni bylo nakonec prospěšné, protože se našemu jazyku naučila tak, jako by se ve Švédsku narodila.“

„To je pravda,“ souhlasila Astrid Brandsová, „nikdy jsem si nepomyslela, že by se paní Janssonová narodila někde jinde než ve Stockholmu.“

„Když má matka umírala,“ pokračoval Jansson, „požádala Marii, aby pečovala o jejího syna a provdala se za mého otce. Byla to nepochybně oběť od mladé, dvacetileté dívky. Byla velice hezká.

Přesto si však po matčině smrti otce vzala. Byl o více než dvacet let starší než ona. Pro mne, jak už jsem vám řekl, to byla ta nejlepší matka. Proto jsem ji tak také vždycky nazýval, i když jí bylo jen o jedenáct let víc než mně.“

„Teď už tomu začínám rozumět,“ řekl Magnus Torg.

„Jak už se v takových případech často stává, Marie si mého otce oblíbila, i když si ho zřejmě nebrala z lásky. Ale byla sama, všichni její příbuzní zahynuli za války. Neměla se ke komu vrátit. A v otci našla oporu, pomoc, péči. Našla také životní cíl – starost o mne a o náš obchod. Dokázala z malého, zapadlého obchůdku udělat velkou, světovou firmu.“

„To je neuvěřitelné!“

„A přece tomu tak je! Dívka bez větších obchodních zkušeností, bez patřičného ekonomického vzdělání se od chvíle, kdy se ze skladnice stala šéfovou, měnila den ode dne. Rychle pronikala do tajů vedení obchodu a postřehla, co obyčejně lidé neberou na zřetel: Kdo chce hodně vydělat, musí také hodně riskovat. Řekla si, proč kupovat ve velkoobchodě několik desítek kil kávy, když je výhodnější dopravit do Švédska celou loď kávy a rozprodat ji bez všelijakých prostředníků. Nevím, čím dokázala otce přesvědčit, že nemá cenu, aby celý život provozoval malý obchůdek. Je třeba vsadit všechno na jednu kartu a buď získat mnoho, anebo se bez lítosti rozloučit s tím, co člověk má. Velmi rychle se pak vedle našeho malého obchodu objevila zpočátku ještě nevelká firma Eric

Jansson a syn. Tím synem jsem byl já. Bylo mi tenkrát právě dvanáct let, Marii bylo třiadvacet.“

„To je podivuhodné,“ podotkl Magnus Torg.

„Bylo to prostě fantastické! Jakou obchodnickou kariéru dokázala udělat… Nelze samozřejmě opomíjet úlohu mého otce, který byl zkušeným obchodníkem, znal trh a jeho praktiky a měl možnost získat úvěr. Ale všechny pozdější obchody se zrodily v její hlavě. Nejdříve káva a cukr.

Později dovoz uhlí z Polska. Kupovala všechno, co tehdy bylo možné v Evropě a Americe dostat. A

prodávala to tam, kde to bylo nejvýhodnější. Přála jí konjunktura, Evropa byla vyhladovělá a každé zboží bylo vítáno. Daně byly ve Švédsku menší než kde jinde. A tak se obchodní dům Eric Jansson a syn rozrůstal hodinu od hodiny. Matka měla neobyčejný cit pro obchod. Rychle se přeorientovala na vlastní zámořskou dopravu a začali jsme zakládat pobočky ve všech evropských a jihoamerických přístavech. Naše firma se vzmáhala. Otec byl jejím generálním ředitelem, ale správní radu řídila Marie. Otec se omezil pouze na to, aby ji občas zabrzdil, když bylo riziko neúměrně velké a zbytečné.“

„To se poslouchá jako pohádka,“ ozvala se Astrid Brandsová.

„A přesto to pohádka není! Ani v nejmenším. Dnes jsme světová firma. Po otcově smrti před čtyřmi lety jsem se stal předsedou správní rady. Tak to chtěla matka, na jejíž jméno zněla většina akcií. Otec v poslední vůli rozdělil majetek na dvě stejné části. Přiznám se, že jsem neučinil jediné závažnější rozhodnutí, aniž jsem se předem neporadil s matkou. Například ten její odvážný tah v poslední době. Jak dovedla vyčarovat celou flotilu tankových lodí! To byla nebezpečná hra. Mohli jsme na tom zkrachovat, ztratit milióny. Umíte si však představit, co to je, mít v okamžiku, kdy je zablokován Suezský průplav, velkou tonáž pro přepravu nafty? Požadavky na námořní dopravu okamžitě stouply. Znovu Marie vyhrála. Jenom tu poslední hru nedokázala rozehrát a dohrát…“

„Říkal jste, že paní Janssonová neměla žádné příbuzné,“ zeptal se poručík.

„Ani blízké, ani vzdálené. Vím to dobře.“

„Jezdila vaše paní matka – dovolte, abych ji tak nazýval – často za hranice?“

„Samozřejmě. Uzavírala obchody po celém světě.“

„A tady v Evropě? Kde všude byla?“

„Lze říci, že nebylo země, kam by nezajela. Velmi nerada však navštěvovala Německo. To je ten její komplex z tábora. Když zaslechla němčinu, všechno se v ní vzpouzelo. A Němci, jak to ostatně sám víte, mají ve zvyku chovat se dost halasně. Zvláště když jsou na dovolené za hranicemi.

Matku to strašně deprimovalo.“

„A v Polsku bývala? Navštívila také místo, kde stával v Osvětimi koncentrační tábor?“

„V Polsku také několikrát byla. Ne však příliš často. Byla tam na zotavené. Léčila se v nějakém sanatoriu a v Zakopaném lyžovala. Pobývala také u moře.“

„Dělala jí polská vláda nějaké obtíže se vstupním vízem?“

„To tedy ne, ani v nejmenším. Znovu opakuju, uzavírali jsme velké obchody i s Polskem. Dovoz i vývoz. Matka měla dobré styky s polským velvyslanectvím na Karlavägenu. Bývala tam na diplomatických recepcích a byla i členkou Společnosti švédsko-polského přátelství.“

„Měla nějaké nepřátele?“

„Člověk, který řídí velkou firmu, musí mít konkurenty, lidé mu závidí a ne všichni se k němu chovají přátelsky. To je samozřejmé.“

„Podezříváte někoho?“

„Absolutně ne! Jediný motiv vraždy, který mě napadl, je, že matku zabil ukrývající se nacista, kterého tu někde potkala. Už jsme o tom hovořili.“

„A loupež klenotů?“

„Ta mi do toho nějak nezapadá. Chápejte, vražda pro několik prstenů a náramků v ceně nanejvýš sedmi osmi tisíc korun vypadá dost podivně.“

Poručík se nechtěně usmál:

„Vy jste velmi bohatý muž, pro vás je osm tisíc korun maličkost. Jistě, pro průměrného Švéda to také není mnoho, ale i tak to je několikaměsíční průměrný výdělek. Ubezpečuju vás, že se už staly vraždy pro obnosy daleko menší.“

„Jistě máte pravdu,“ souhlasil Jansson a dodal: „Kdybyste mě potřebovali, mé peníze, můj vliv, mě osobně, všechno je vám k dispozici. Ten zločinec musí být chycen a potrestán! Nikde na světě nesmí najít úkryt. Zavraždit takovou ženu, jako byla Marie…“

Magnus Torg sklonil hlavu. Nepovažoval za nutné vysvětlovat mladému milionáři, že švédská policie má dostatek prostředků, aby vraha našla třeba pod zemí. Jenom se zeptal: „Dověděl jsem se, že vaše paní matka často mluvila do telefonu nějakým cizím jazykem. Jakým, prosím?“

„Hovořila plynně anglicky a francouzsky, znala samozřejmě i němčinu, ale raději ji nepoužívala, rozumíte?“

„Není to ani jeden z těchto jazyků.“

Jansson se usmál a řekl několik slov jakousi tvrdou řečí. Snad to byl verš, protože se slova rýmovala.

„Ano, takhle mluvila paní Janssonová, když jsem ji zaslechla telefonovat,“ zvolala Astrid Brandsová.

„To je polsky,“ řekl Jansson. „To byla matčina mateřština.“

„A vy mluvíte polsky?“

„Jistě, naučila mě to matka, a mého otce také. Docela se nám to při obchodním jednání někdy hodilo. Mohli jsme se dorozumět s našimi polskými partnery a ve Švédsku spolu hovořit bez obav, že nám někdo porozumí. Víte, jak se rozmáhá průmyslová špionáž…“

„Když vám telefonovala z Lommy, také mluvila polsky?“

Jansson se na okamžik zamyslel.

„Ano,“ přikývl posléze. „Matka se mnou mluvila převážně polsky. Byla sice loajální švédská občanka, mohlo by se říci patriotka, ale v hloubi duše zůstala Polkou. Určitě po polsku myslela. A polštinu používala vždy, kdy to bylo jen trochu možné.“

V tu chvíli Magnus Torg zpozoroval, že dveřmi, které vedly na terasu, vchází do jídelny jakýsi muž. Rozhlédl se, a když spatřil skupinu lidí v salóně, zamířil k ní. Poručík ho znal. Byl to reportér večerníku Kvällsposten, který vycházel v Malmö. Redaktor Sven Breman.

Redaktor Sven Breman se na ně usmál a stanul na prahu salónu.

„Slyšel jsem, že tu byla celá horda všelijakých pisálků,“ řekl. „Ale já se nerad tlačím, a tak jsem si řekl, že nebude škodit, když přijdu trochu později. A jak vidím, štěstí mi přeje. Nachytal jsem tu hlavního hrdinu, poručíka Magnuse Torga. A vedle ten pán, nemýlím-li se, je pan ředitel Jansson.

Paní Brandsovou jsem měl už čest také poznat. A bezpochyby tu bude i pan doktor Nilerud. Mám pravdu? Je to tak?“

Spokojen s efektem, který jeho náhlý příchod vyvolal, přistoupil ke stolu a se všemi se přivítal.

Potom zapadl do křesla a nadhodil:

„Pili jste kávu… Našel by se šálek i pro mne?“

Astrid Brandsová byla tak překvapena, že Lilljan, která sbírala prázdné šálky, bezděčně nařídila: „Dej pánovi také kávu!“

„Děkuju,“ uklonil se vsedě reportér, když před něj pokojská postavila šálek. Cukrem si posloužil sám; nasypal si do šálku čtyři lžičky a zamíchal. Polkl velký doušek vonící kávy a nenuceně pronesl: „Teď si tedy můžeme pohovořit o tom nesmyslném zločinu. Co si o něm myslíte, poručíku? Ty šperky se mi v celé věci nelíbí. Kdyby to byla šeková knížka, nepochyboval bych, že jeden z těch našich motorizovaných chuligánů využil příležitosti a už je za horama. Nebo jste ho snad už chytili?“

„Nikoli.“ odpověděl za poručíka Jansson. „Všechno nasvědčuje, že matka byla zabita ve spánku a že zmizely právě jen ty klenoty.“

„Tak to tedy nebyli raggare!“ pokračoval Sven Breman. „Ti jsou příliš chytří, aby vraždili pro pár tretek.“

Magnus Torg se na něj obořil:

„Především mi vysvětlete, redaktore, jak jste přemluvil vrátného, aby vás vpustil dovnitř!“

„Raději bych se setkal s Cerberem než s tím chlapíkem, co stojí u brány.“

„Jak jste se sem tedy dostal?“

„Já už mám své způsoby,“ napínal ho Sven Breman.

„Tak jaké? Na to jsem zvědav,“ řekl ostře Magnus Torg a na jeho hlase bylo znát, že přestávají žerty.

„Povím vám to kvůli našemu dávnému přátelství. Jednoduše jsem prolezl dírou v plotě…“

VI

Záznamy policejního lékaře

Tak tedy máme dům plný policistů. Ředitel Helmer Jansson strávil v Lommě několik hodin.

Poslal pro vedoucího pobočky jejich firmy v Kodani a pověřil ho, aby vyřídil všechny formality s vydáním pozůstatků Marie Janssonové rodině. Pohřbena bude ve Stockholmu. Hned po obědě se nyní už jediný žijící majitel firmy Eric Jansson a syn vrátil automobilem do hlavního města. Stačil ještě telefonicky hovořit s Londýnem, Paříží, Hamburkem a Ženevou. Taková už je otročina kolem velkých obchodů, že člověk ani nemá čas truchlit po matce…

Reportér Sven Breman to pěkně zavařil! Policisté z Lundu se zřejmě nepřetrhli a brali rozkaz důkladně prohledat místo činu a jeho nejbližší okolí na lehkou váhu. Dobře si vzpomínám, jak náš mladý poručík docela vážně tvrdil, že by vrah musel mít křídla a přiletět na balkón, aby se dostal do druhého poschodí. A zatím se ukázalo, že křídla nepotřeboval. Stačila díra v plotě. Přesněji řečeno, v drátěném plotě, jímž je obehnán celý park.

Budu si dlouho pamatovat udivený a trochu přihlouplý výraz, který se objevil na poručíkově tváři, když mu Sven Breman na dotaz, jak se dostal do parku, s klidem odpověděl:

„Jednoduše jsem prolezl dírou v plotě.“

To našeho pracovitého a přičinlivého poručíka úplně zničilo.

První zareagovala Astrid Brandsová: „Vy jste udělal díru do ohrady?“

„To nebylo třeba, milostivá paní. Někdo ji udělal přede mnou, a to tak odborně, že bych to já nesvedl. Má skromná zásluha je, že jsem ten zamaskovaný vchod našel. Tak jsem ho využil, abych se mohl napít kávy v milé společnosti.“

„Kde je ta díra?“ zeptal se poručík.

„Támhle, co je ten velký kaštan,“ mávl reportér rukou do neurčita.

„Doveďte nás tam!“

„Ani mě nenecháte dopít kávu,“ zatvářil se Sven Breman znechuceně. „Policie z Lundu dovede být ale pohostinná! Ale co by člověk neudělal pro naše milé úřady. Tak pojďte.“

Vstal z křesla, přešel salónem a jídelnou a pak po schodech z terasy do parku. Minul záhon s pestrými květy a dal se přes trávník k velkému, rozložitému kaštanu u samého plotu. Po obou stranách plotu rostly vysoké, husté keře. Sven Breman je rozhrnul a ukázal – skutečně, za tlustým pněm stromu byl plot odshora dolů rozstříhnut. Stačilo ho jen trochu rozhrnout a vznikla dostatečná mezera, aby se jí dospělý člověk bez obtíží protáhl.

Magnus Torg si drátěný plot prohlížel.

„Někdo ho přeštípal ostrými kleštěmi nanejvýš před několika dny, protože drát v místech zlomu ještě nestačil zrezivět.“

„To jsem rád, že jsem naší vševědoucí policii mohl poskytnout takovou službičku,“ ušklíbl se novinář. „Snad mi to v budoucnu přičte k dobru.“

„K čertu!“ obrátil se k němu dotčeně Magnus Torg. „Moji lidé měli přece rozkaz prohlédnout důkladně celý terén. Já jim ale ukážu!“

Rychlým krokem se vracel k penziónu a záhy byl zpět se svými dvěma pomocníky. Rozpačitě vysvětlovali, že obešli celý plot, ale tadyhle ho kryje křoví a strom. „Zdálo se nám, že plot je vcelku, byl docela napnutý. Jak jsme mohli vědět, že je rozstřižený.“

„Musím dodat,“ přispěchal jim na pomoc Sven Breman, „že když jsem hledal, kudy bych se dostal dovnitř, málem jsem tu díru přešel, tak dobře byla zamaskovaná. Na několika místech byl totiž plot zase svázán kousky drátu, někde tu musí ležet, protože jsem je odmotal a zahodil. Drželo to dobře a nebylo to vůbec vidět. Opravdu, najít tenhle vchod bylo těžké.“

„Když jste díru našel vy, tím spíš na ni měli přijít oni!“ rozčiloval se poručík. „Jenomže je nic netrkne a pak to takhle dopadá! Lámeme si hlavu, jak se vrah mohl dostat dovnitř, a tady je díra, že by jí projel auťák…“

„Tady jsou,“ zvolal jeden z policistů a zvedl se země kousek drátu. „Ta díra tady není dlouho. Je to obyčejný drát, který zrezaví za pár dní. A tenhle ještě nechytil rez.“

„To je nejlepší důkaz, že vrah paní Janssonové si razil cestu tudy.“ řekl Sven Breman.

Prolezl jsem dírou na druhou stranu. Celý terén až k Strandvägenu byl zarostlý keři. Každý mohl nepozorovaně odbočit ze silnice, dostat se k plotu a v klidu ho rozstřihnout. Sehnul jsem se a snažil se najít nějaké stopy. Marně. Déšť všechny důkladně spláchl.

Když jsme se vrátili do salónu, novinář dopil vychladlou kávu a obrátil se k Magnusu Torgovi:

„Něco za něco. Ukázal jsem vám cestu, kterou přišel vrah. Jsem ochoten zamlčet před veřejností, že na to musel přijít teprve novinář, protože naše milá policie, jak je vidět, se bojí vlézt do křoví, aby si neumazala uniformu. Za to mi, poručíku, otevřeně řekněte, jak daleko pokročilo pátrání. Určitě jste těm šmokům, co tu byli přede mnou, napovídal všelijaké nesmysly, ale já bych si s vámi chtěl pohovořit docela vážně.“

Magnus Torg znal tohoto novináře dlouho. Věděl, že Sven Breman je jedním z nejbystřejších reportérů ve Švédsku. Měl ostré pero; dovedl se nemilosrdně vysmát všem, kteří si ho znepřátelili.

Bylo však možné se na něj spolehnout. Nikdy neprozradil, co nesmělo na veřejnost a co by mohlo uškodit policii. Poručík si v něm přál mít spojence, nikoliv nepřítele. Proto se rozhodl, že mu řekne všechno, včetně domněnky, kterou vyslovil Helmer Jansson.

„Opravdu, redaktore, říkám vám, to v důvěře ve vaši diskrétnost. To nejsou informace pro veřejnost.“

„Vím a velmi toho lituju. Koncepce pana Janssona je docela zajímavá, ačkoli poněkud nepravděpodobná. Ale vyloučit ji zřejmě nelze. Paní Janssonová mohla v Malmö nebo v Kodani potkat nějakého Němce, který byl velkým zvířetem v osvětimském koncentráku. Poznala ho a on to zpozoroval. Vystopoval, kde bydlí, a zlikvidoval ji.“

„Váš názor mi tak docela nesedí,“ řekl jsem mu. „Kdyby to tak bylo, pak by přece stačilo, aby nasedl do prvního taxíku a zmizel paní Janssonové z očí. A potom co nejrychleji opustil Švédsko, případně Dánsko. Těžko věřit, že by válečný zločinec do této chvíle klidně žil v Dánsku nebo na jihu Švédska. Uplynulo už více než dvacet let od konce války. Ten člověk by se musel stýkat s mnoha lidmi a někdo by ho mohl odhalit. V koncentračních táborech bylo i mnoho Dánů. Švédsko navštíví každý rok tisíce cizinců a jsou mezi nimi určitě lidé, kteří by ho mohli identifikovat.

Přikláním se spíše k tomu, že paní Janssonová potkala někoho, kdo jí připomínal jednoho z osvětimských katů; a to ji duševně zničilo. Ale zabil ji někdo docela jiný, ten, kdo jí ukradl šperky.

Její syn tvrdil, že v poslední době byla velmi unavená a vyčerpaná. Viděla nebezpečí a hrozbu tam, kde nebyla, a skutečné nebezpečí přehlédla.“

„Ale vy, doktore, také nemáte důkazy pro takovou teorii.“

„Mám,“ odpověděl jsem mu, „a ne jeden. Především krádež šperků. Potom přípravu loupeže a zároveň vraždy. Důkladnou znalost místa. Vrah určitě musel nějaký čas pozorovat zvyklosti své budoucí oběti, a jak to chodí v penziónu. Jinak by se mu nepodařilo dostat se dovnitř. Muselo mu to trvat nejméně dva dny, než se seznámil s terénem. A celou tu dobu se určitě potuloval kolem penziónu. Paní Janssonová, jak víme, byla podezřívavá a zpozorovala, že ji sleduje člověk, o němž si myslela, že to je zločinec z Osvětimi. Její obavy se změnily, jak se domnívala, v jistotu, a proto telefonovala synovi. Proč ho však neposlechla a neuvědomila policii? Proč to neudělala? Zřejmě proto, že si nebyla docela jistá a nechtěla budit zbytečný rozruch. Šperky, to je jasný motiv. Tamta teorie, i když je hodně přitažlivá, neobstojí.“

„Na takovou podivnou shodu okolností nevěřím,“ poznamenal poručík.

„Myslím, že klíč k rozluštění této záhady je ve faktech, která ještě neznáme, a zejména v tom, že nevíme, co dělala po svém příjezdu do Lommy,“ řekl novinář. “Víme jen, že dvakrát byla v Kodani kvůli nějakým věcem své firmy. Občas se sama procházela po pláži. Ale nejčastěji z penziónu odcházela hned po obědě a vracela se teprve k večeři nebo i později. Zřejmě měla nějaké tajemství, snad udržovala styky s lidmi, které neznáme. Možná že jeden z nich je jejím vrahem.“

Přikývl jsem:

„Ano, máte asi pravdu, redaktore. V životě té ženy bylo nějaké tajemství. Ostatně v den, kdy byla zavražděna, jsme ji ráno zvali, aby s námi šla na pláž, a ona se vymluvila, že má již ujednanou nějakou schůzku. Také později u oběda říkala pokojské, aby na ni nečekali s večeří, že se možná vrátí později.“

„Člověk není špendlík. Zítra přinese veškerý tisk sáhodlouhé články o vraždě a spoustu snímků.

Mezi nimi nebude chybět ani fotografie paní Janssonové. Myslím, že to nějakou odezvu mít bude.

Možná že se na policii přihlásí někdo, kdo může poskytnout důležité informace,“ řekl Sven Breman. „Na vašem místě, poručíku, bych na to ale nečekal a rozeslal bych své lidi s fotografiemi zavražděné do Malmö, Lundu a jiných míst. Ukázal bych ji řidičům autobusů, taxíkářům, vrchním v kavárnách… Zkrátka všem, kteří se v zaměstnání stýkají s mnoha lidmi. Možná, že se někdo na paní Janssonovou rozpomene. Něco nám o ní bude moci povědět, i o tom, s kým se stýkala. Není pravděpodobné, že by vždycky byla jen a jen sama.“

Magnus Torg mu odpověděl:

„Zkoušíme to už od včerejška. Bezvýsledně. Samozřejmě, tisk kolem toho udělá hodně rámusu, ale těžko říci, bude-li to mít nějaký výsledek.“

„Je tu ještě jedna záhadná věc,“ podotkl novinář. „Jak se vrah dostal do penziónu a jak se mu podařilo odejít, aniž ho někdo spatřil? Pravda, mně se podařilo prolézt plotem, když jsem se však objevil na terase, poručík Torg mě objevil, ačkoliv, přiznávám, jsem chtěl udělat husarský kousek dostat se nepozorovaně až do druhého poschodí.“

„Teď po vraždě,“ řekl jsem, „je pozornost lidí mnohem větší než před ní. Všichni jsme sice slyšeli, že Lilljan buď sedí v hale, nebo zavře dveře na klíč, ale to je ovšem jen teorie. Myslím si, že prakticky to bývá docela jinak a že často nejen dveře, nýbrž i brána zůstanou otevřeny. Konečně, proč by to mělo být jinak? Nikdo nemusel mít z ničeno strach! Krádeže tu jsou hodně vzácné.“

Astrid Brandsová se ozvala:

„Mýlíte se, doktore! Do penziónu se tak snadno kdokoliv nedostane. To není jen teorie, že dveře jsou buď zamčeny, nebo pod dozorem. Na to já dbám! Nejde mi ani tak o zloděje, i když moji hosté jsou lidé zámožní, u nichž lze ledacos ukrást, třeba šekovou knížku. Šlo mi především vždycky o to, aby měli absolutní klid, ticho a pohodlí. Kdyby se brána nezamykala, měli bychom park plný zvědavců. Pod záminkou, že se chtějí jen na něco zeptat, by chtěli vidět, co se děje v tomhle bílém domě ve stínu stromů. Ti zvědavci by mi vtrhli i dovnitř. Já jsem se o tom přesvědčila v prvních dvou letech, co jsem měla tento penzión a kdy jsem neučinila taková opatření, aby mi sem nikdo nelezl. Denně se sem vloudilo dost cizích lidí. Někteří se domnívali, že tu je kavárna, jiní si důvod jednoduše vymysleli, řekli, co je právě napadlo. Švéd se o své sousedy nezajímá, ale když už je na výletě nebo na dovolené, chtěl by vědět a vidět všechno a všude se podívat. A kdybych dala na bránu tabulku, že cizím je vstup zakázán, bylo by to proti všem zásadám reklamy. Proto dbám, aby se dveře zamykaly.“

„Dobře se však pamatuju, že když jsem poprvé vešel do tohoto domu, nebyl v hale nikdo. Musel jsem hlasitě zavolat, aby se někdo objevil. Mohl jsem klidně vyjít do druhého poschodí, a tak to také udělal vrah.“

„Promiňte, doktore,“ ohradila se Astrid Brandsová, „zapomněl jste dodat, že jste přišel zároveň s příručím z obchodu, odkud nám posílají zboží. On má klíč od vrátek, a proto jste se dostal dovnitř.

Kromě toho jste nešli hlavním vchodem, ale vedlejším, který vede na schody do suterénu. Příručí šel do kuchyně a vy pak po vnitřním schodišti do haly v přízemí.“

„To je přece jedno, kudy jsem šel. Fakt je, že jsem se nepozorovaně dostal do haly, a nikde není řečeno, že vrah to neudělal také tak! V našem případu je pouze jedno jisté – zločinec přišel zvenku a neskrývá se mezi hosty penziónu. Všichni mají pevné alibi. To jste si, poručíku, určitě už zjistil.“

„Ano.“ souhlasil Magnus Torg. „Nikoho z těch, kteří bydlí v penziónu, ani jeho majitelku, ani hosty, ani služebnictvo, nelze z vraždy podezírat. Nikoli však proto, že by u někoho z nich bylo těžké najít motiv zločinu, ale proto, že každý má alibi. Je sice pravda, jak se zmínil tady doktor Nilerud, že nemám příliš velkou hodnost a mnoho zkušeností na vyšetřování tak složitého případu, ale alibi všech obyvatel penziónu jsem si ověřil opravdu důkladně.“

Musím přiznat, že jsem jeho slovy byl přiveden poněkud z rovnováhy. Poručík se zřejmě cítil dotčen úvahami na začátku mých zápisků. Měl jsem si uvědomit, že je píšu s kopií a že průklep dávám jemu. Opravdu to ode mne nebylo dost taktní. Budu muset alespoň první stránky zápisků patřičně pozměnit. Nu, už se stalo…

„Vrah přišel zvenku, to víme, protože známe, kudy se dostal do parku,“ řekl Sven Breman. „Jde jen o to, kdy a jak se dostal do druhého poschodí.“

„Mohlo se mu to podařit jen do čtyř hodin odpoledne. Sešel jsem dolů na bridž pět minut před čtvrtou. Posadil jsem se v salóně, hned potom přišla paní Brandsová a o něco později mí partneři. Je vyloučeno, aby se někdo cizí vloudil do haly a vyšel po schodech v době, kdy jsme hráli karty.

Někdo z nás by ho zcela určitě zpozoroval.“

„A co když jste se tak zabrali do hry, že vrah vešel nejen do haly, nýbrž i do salónu, a vy jste si toho nevšimli?“

„To bylo nemožné! Hráli jsme klidně, a ostatně ty dřevěné schody vržou, a ani kdybyste šel po špičkách a snažil se jít jako duch, nedostal byste se tiše nahoru. A vrah nejen vešel, také potom odešel.“

S tím odchodem to měl ovšem snazší. Jestliže byl jen trochu zručný, obratný, spustil se po okapové rouře. Prohlédl jsem si terasu v druhém poschodí. Okapová roura tam vede těsně u ní a vypadá docela solidně. Člověka by udržela. Mohl se také pokusit skočit z balkónu v druhém poschodí na balkón v prvním poschodí a odtud sejít do přízemí. Ani to by nebylo tak těžké.

„Je tu ještě jedna věc, která mluví pro to, co si myslím, že totiž vraha paní Janssonové nemůžeme ztotožňovat s nějakým pomyslným válečným zločincem. Kdyby to byl bývalý esesman, muselo by mu dnes být dobře kolem padesáti let. A v tom věku se lidé sotva odváží šplhat po okapové rouře nebo skákat z balkónu na balkón.“

„To je pravda,“ přikývl novinář. „Ať se na to dívám z kterékoliv strany, přicházím k závěru, že nic nevím!“

„Já také ne,“ přiznal jsem otevřeně.

„A já jsem na tom stejně,“ připojil poručík. „Ale budu to vědět! Jsem si tím jist, jako že po noci přichází den.“

Magnus Torg tedy stále věří ve svou šťastnou hvězdu.

VII

Starý Polák

Případ se komplikuje stále víc a více. Už ani nevím, co si o tom všem mám myslet. Jako bychom měli co dělat s nějakým mezinárodním gangem. Znala snad Marie Janssonová neobyčejně důležité tajemství a musela proto zahynout? Měla snad u sebe něco víc než šperky, o nichž mluvila Lilljan? Ani se nechce věřit, že se takové věci dějí, a to nikoli v americké nebo africké džungli, ale v samém srdci Evropy, ve Švédsku, které je jedním z nejcivilizovanějších a nejklidnějších států na světě.

Začnu však od Adama. Jenom tak budou všechny události ze soboty a dalšího dne srozumitelné; pokusím se je seřadit do přesného logického sledu.

Tisk, jak předvídal Magnus Torg, přinesl v sobotu obšírný popis penziónu na Strandvägenu a snímky Astrid Brandsové. Deníky byly plny nejrůznějších podrobností ze života nejbohatší ženy ve Švédsku. Dlouze se rozepisovaly o jejím luxusním paláci ve Stockholmu a o tom, jak bleskovou kariéru udělala nepatrná skladnice z malého potravinářského obchodu. Kde to všechno novináři vyčuchali, to je záhada. Ředitel Jansson přece o své matce hovořil jenom v našem malém kroužku a nikdo z nás není taková drbna, aby jeho slova vytruboval do světa.

Kvällsposten přinesl dodatečnou zprávu, jak vrah přeštípal drátěný plot a jak se dostal do parku.

Zmínil se o tajemných výletech Marie Janssonové, které podnikala několik dní před svou smrtí.

Vyzýval čtenáře, aby každý, kdo ji někde viděl, o tom informoval policii. V tom bylo znát ruku redaktora Svena Bremana, který kromě toho zcela loajálně neuveřejnil ani slůvko navíc, jak to ostatně slíbil poručíkovi.

Tím to však začalo. Telefony na policejním ředitelství v Malmö byly okamžitě přetíženy. Byly to stovky hlášení. Lidé volali, že Marii Janssonovou spatřili na různých místech v celé jižní části státu, a to v témže čase. Na policii hlášení zaznamenávali, každému poděkovali a zprávu okamžitě sdělovali do našeho penziónu. A tady zanášel Magnus Torg s pomocí dvou policistů údaje na velkou mapu Švédska. Na každém praporku, který zabodl do mapy, bylo přesné datum a hodina. Na první pohled však bylo jasné, že jde o omyly. Bylo těžké uznat, že Marie Janssonová konferovala s nějakými třemi muži v malé kavárně v Landskroně a v témže okamžiku seděla v parku ve společnosti starší ženy, a nejen to, v tutéž hodinu nastoupila na prám z Malmö do Kodaně, kde už na ni čekala černá limuzína se zataženými záclonkami.

Ale dvě informace byly dost zajímavé. Majitel obchodu v Malmö udal, že Marie Janssonová u něho byla v obchodě čtyři dny před svou smrtí. Podrobnosti byly tak podivné, že jsme okamžitě nasedli do policejního auta a odjeli do Östra Förstandsgatanu v Malmö.

Je tam velký, moderní obchod s kožišinami. Za jeho výlohou lze spatřit norky, perzián, pantera a uvnitř zboží snad za několik miliónů korun. Když jsme vešli, vyšel nám v ústrety vysoký, elegantně oděný muž s prošedivělými skráněmi. Spatřil výkladem automobil s nápisem Policie a rázem mu bylo jasné, proč jsme ho navštívili. Zde jsou v krátkosti zachycena jeho slova: V sobotu před polednem vešla do obchodu žena. Obchodník měl právě zákazníky, a proto ji požádal, aby laskavě chvíli počkala. Posadila se do křesla. Obsluha zákazníků se poněkud protáhla; kožešina, to není houska na krámě, a zákazník se nerozhoduje unáhleně, když má vydat několik set nebo i tisíc korun.

„Ještě jednou jsem ji proto poprosil o shovívavost. Odpověděla, že nepospíchá. Potom přišly ještě dvě zákaznice, chtěl jsem se jí věnovat, ale řekla mi, že má dost času, abych obsloužil nejdříve ty dvě ženy. Teprve když jsme byli sami, se mne zeptala, jestli jsem Polák. Odpověděl jsem, že jsem. Pak se mi představila. Její jméno jsem v první chvíli nespojoval se známou exportní a importní firmou. Paní Janssonová na mě začala mluvit polsky. Vysvětlila mi, že se dověděla, že jak já, tak i můj společník jsme Poláci, a proto se na nás obrací s prosbou. Samozřejmě jsem jí řekl, že pro krajanku jsme připraveni k jakékoliv službě a že se určitě dohodneme o ceně i o podmínkách placení. Myslel jsem si, že chce koupit kožich a nemá s sebou potřebný obnos. My máme pevné ceny a úvěr poskytujeme jen podle přísných zásad, ale sami chápete, pánové, že v obchodě se nelze vždy držet striktně pravidel, tím spíše, když jste Polák a zákaznice je Polka.“

„Snad nepotřebovala úvěr?“ usmál se Magnus Torg.

„Dnes vím, že paní Janssonová by si mohla koupit několik takových obchodů, jaký mám já, a nezchudla by, ale tehdy jsem se hned nedovtípil, o koho jde. Pochopte, viděl jsem ji poprvé v životě. Vysvětlila mi, že jí o to nejde, samozřejmě, snad si u mne nějaký kožich koupí, dokonce raději než někde jinde, ale teď jí běží o něco docela jiného. A pak mi dala jednu otázku…“

„Vím,“ přerušil jsem ho. „Zeptala se, byl-li jste vězněn v koncentračním táboře.“

„Jak to víte?“ podíval se na mne udiveně. Mám dojem, že jsem trochu stoupl v očích Magnuse Torga.

Kožešník nám pak sdělil: „Přesněji řečeno, zeptala se nás na to obou, protože mezitím přišel můj společník. Naštěstí jsme neseděli v Osvětimi. Z Polska se nám za války podařilo uniknout na malé rybářské lodi do Švédska, bylo to hned na začátku, v listopadu 1939. Tehdy nás uteklo pět. Vytratili jsme se v noci z malé rybářské vsi Chalupy na Helu, obešli jsme německé stráže a po dvou dnech jsme byli v Bornholmu. Odtud jsme pak pluli dál do Švédska.“

„Vysvětlila vám paní Janssonová, proč hledá někoho, kdo byl v Osvětimi?“

„Nevysvětlila a byla zřejmě rozmrzelá, že jsme jí nemohli odpovědět jinak. Ptala se nás ještě, známe-li v Malmö nebo okolí nějakého Poláka, který byl v tom koncentráku.“

„Ptala se jen na Osvětim?“

„Jenom na ni. Když jsem jí řekl, že znám několik Poláků, kteří byli v Dachau, v Gussenu a v Mauthausenu, nezajímalo ji to a stále zdůrazňovala, že jí záleží jen na osvětimských vězních.“

„A dali jste jí nějakou adresu?“

„Nemohli jsme jí bohužel posloužit. Neznáme totiž ve Švédsku nikoho, kdo byl v Osvětimi.

Řekl jsem jí jen, že někde na pobřeží žije rybář, kterého Švédové nazývají starým Polákem.

Pravděpodobně byl v Osvětimi. Sami jsme ho neviděli, ani nevíme, kde žije. Je to prý podivín, a proto o něm ví kdekdo. Jednou nám o něm vykládala jedna z našich zákaznic, když se doslechla, že jsme Poláci.“

„Starý Polák,“ podotkl Magnus Torg. „Neřekl bych, že to je originální pojmenování. Bude asi těžké ho najít. Ale pokusíme se o to. A řekla vám paní Janssonová ještě něco?“

„Jenom to, že marně hledá někoho, kdo byl v tom táboře jako vězeň.“

„A co říkala dál?“

„Nic. Dokonce mi ani neřekla, že v tom koncentráku byla také. O tom jsem se dozvěděl až z novin. Hned jsem ji na fotografii poznal a vzpomněl jsem si na náš rozhovor, už proto, že to byla podivná, nápadná zákaznice. Telefonoval jsem proto na policejní ředitelství a byl bych rád, kdyby vám mé informace byly co platné.“

„Jsme vám za ně vděční,“ poděkoval Magnus Torg kožešníkovi a odporoučeli jsme se.

„Konečně nějaký záchytný bod,“ řekl Magnus Torg, když jsme byli venku. „Ale nač potřebovala bývalého osvětimského vězně?“

„To by snad potvrzovalo domněnku Helmera Janssona,“ nadhodil jsem. „Zřejmě si myslela, že potkala někoho, kdo se podobal nějakému válečnému zločinci, ale nebyla si tím jista. Chtěla najít dalšího svědka, a když ho hledala, potkala svého vraha…“

„Jak to, doktore?“ obrátil se ke mně jeden z policistů.

„To je přece evidentní. Nakonec přece jen potkala bývalého vězně z Osvětimi, a když ten poznal, že má před sebou bohatou ženu, která nosí šperky v ceně několika tisíc korun, pokusil se jí je uloupit. Vypátral, kde bydlí, vloudil se do jejího pokoje a nakonec ji zavraždil. Musel ji odstranit, protože by si určitě domyslela, kdo jí šperky ukradl.“

„Vy myslíte, že ten starý Polák…?“

„To nevím. Možná že to byl on, možná že někdo jiný. Není možné vyloučit, že vrah ani nikdy v Osvětimi nebyl. Když hledala svědka, vězně, mohla se setkat s nějakým podvodníkem, který viděl, že to je bohatá žena, a chtěl na ní vymámit peníze, a proto se vydával za bývalého osvětimského vězně. Ale když potom poznal, že padla kosa na kámen a že peněženka milionářky se mu neotvírá, rozhodl se dostat šperky loupeží a vraždou.“

„Pak by ale ukradl i šekovou knížku,“ vrátil se poručík k myšlence, která už byla několikrát zamítnuta.

„Paní Janssonová hledala především Poláky. Možná, že některý z nich, s nímž se potkala, přijel do Švédska teprve nedávno a neznal naše šekové předpisy, snad ani neuměl šeky vyplnit.“

„Vy se zřejmě stále domníváte, že pachatelem je cizinec. Nejdřív jste podezříval Jugoslávce, teď zase Poláka…“

„Já si neumím představit, že by Švéd nebo příslušník nějakého jiného civilizovaného národa mohl zabít ženu pro několik prstenů a náramků,“ řekl jsem.

Myslel jsem, že se vrátíme do Lommy, ale poručík nařídil řidiči, aby zajel do Malmö na policejní ředitelství. Jako by tušil, že nás hledají po celém městě. Na policii se totiž přihlásil svědek, jehož výpověď se zdála velmi závažná. Spojili se proto s Lommou, a policista, který zůstal v penziónu, jim sdělil, že jsme odjeli do Malmö. Proto nás tam hledali.

Tímto novým svědkem byl řidič taxíku z Malmö. Uvedl asi toto:

„Stál jsem na Skeppsbronu před přístavem. Bylo to minulý pátek po poledni. Právě přijela loď z Kodaně. Předjížděli jsme po řadě před přístavní můstek, a když jsem přišel na řadu, nasedla do mého taxíku žena. Neměla zavazadla. Zřejmě si v Kodani nekoupila ani máslo, ani sýr,“ podotkl ironicky, „jak to dělají všichni naši, protože to tam je levnější než u nás.“

„Vystoupila z prámu?“

„K automobilu přišla z přístavní kanceláře. Než nasedla, zeptala se mě, jestli bych ji dovezl do Ystadu.“

„A jel jste tam?“

„Samozřejmě. Takové rito se nenaskytne každý den. Jenom mě žádala, abych v Ystadu byl před šestou. Posadila se vedle mne, ne na zadní sedadlo. Celkem sympatická dáma. Po celý ten čas, co jsme jeli, jsme spolu hovořili.“

„O čem?“

„Jak už to tak bývá. Vysvětloval jsem jí, kudy jedeme, vyprávěl jsem jí o jižním Švédsku a o novém hnutí, které se tu objevilo, o separatistech, kteří by chtěli tuto část našeho státu oddělit od Švédska a zřídit z ní samostatnou republiku. Mají dokonce už i na automobilech svou vlajku… Je jich zatím několik set. Poslouchala a občas se mě na něco přeptala. Když jsem se jí zeptal, jestli pochází ze severního Švédska, rozesmála se a řekla, že je původem Polka. Dost jsem se tomu divil, protože mluvila švédsky, jako by se tu narodila. Poláci asi mají nadání na cizí jazyky, protože já znám jiného Poláka, který mluví švédsky, jako by se narodil a celý život prožil v Malmö. Má velký kožešnický závod a často ho vozím.“

„To jste byl vy, který jí dal adresu toho kožešníka?“

„Samosebou. Byla ráda, že může v Malmö najít Poláka. Říkala, že ho navštíví v obchodě.

Mluvili jsme a mluvili, až jsme byli v Ystadu. Právě přistávala loď, která obstarává převoz z Polska.

Vystoupila a řekla, abych počkal. Viděl jsem, jak vstoupila do přístavní kanceláře. Já jsem také vystoupil z auta, abych se trochu protáhl. Za chvíli se objevila na ulici a byl s ní muž v námořnické uniformě. Zůstali stát před vchodem a mluvili spolu nějakým jazykem, který neznám. Snad to bylo polsky, ale odpřisáhnout bych to nemohl. Ten muž potom zastavil několik lidí, kteří přijeli na lodi.“

„Švédů?“

„Asi to byli Poláci, protože s nimi mluvil stejnou řečí jako s mou zákaznicí.“

„A co bylo potom?“

„Nic zvláštního. Rozloučila se s tím mužem v námořnické uniformě, nasedla ke mně do auta a odjeli jsme. Po cestě jsem se jí zeptal, jestli se jí cesta vyplatila. Odpověděla, že prý ne a že se možná ještě jednou vypraví do Ystadu.“

„Vrátili jste se do Malmö?“

„Řekla mi, abych ji zavezl do Lommy. Tak jsem to tedy ve Svedali obrátil na Klagerup a odtud do Arlöv. Nemuseli jsme jet přes Malmö.“

„Kde vystoupila? Před penziónem?“

„Dnes samozřejmě vím, že bydlela v tom penziónu, protože jsem četl noviny, ale mně řekla, abych zastavil asi tak o dvě stě metrů blíž. Zaplatila a šla pěšky jako k Bjarredu. Předtím si mě objednala na druhý den. Zase jsme jeli do Ystadu a tam se to opakovalo. Pak jsme tam jeli ještě v neděli a v pondělí. Když jsme se v pondělí vraceli do Lommy, řekla mi, že všechny ty výpravy byly na nic, že jen ztratila čas a nic nepořídila. Nevysvětlila mi, oč jí šlo, a já jsem se jí také na to neptal.

Když jsem ji v pondělí dovezl zpátky do Lommy, poděkovala mi a řekla, že mě už nebude potřebovat. Bylo to dobré rito, slušně jsem si vydělal. Na rozloučenou mi dala za ztrátu času, jak řekla, tučné spropitné. Když jsem dneska ráno otevřel Sydsvenska Dagbladet, hned jsem jí na fotografii poznal. Byla to ona, má zákaznice. Ale nemohl jsem ráno přijít na policii, protože jsem měl cestu za město. Tak jsem se dostavil až teď.“

„Víte snad, co ji zajímalo a na co se ptal ten muž v námořnické uniformě cestujících?“

„Nemám ani zdání. Mluvili snad polsky a nerozuměl jsem jim jediné slovo.“

„A byl to stále týž muž?“

„Hovořila jenom s tím jedním.“

„Poznal byste ho?“

„Vždyť jsem ho viděl čtyřikrát. Poznal bych ho.“

„On také připlouval lodí?“

„Ale ne. My jsme vždycky přijeli do přístavu, než přirazil prám. Paní Janssonová nečekala, a hned šla do přístavní kanceláře. Pak oba vyšli a čekali u můstku, až začali první cestující procházet pasovou kontrolou.“

„A ten muž se vždycky na něco ptal těch turistů?“

„Ano. Byl to vždycky on. Zpozoroval jsem, že se ptal jen starších lidí, všem bylo víc než čtyřicet.“

„Tak dobrá.“ řekl Magnus Torg. „Když hned vyjedeme, budeme v Ystadu ještě před přistáním prámu. Budete muset jet s námi, nedá se nic dělat.“

Taxíkář z toho zrovna velkou radost neměl, ale co mohl dělat. Ve Švédsku si to taxíkáři nechtějí s policií rozházet, naopak, drobné úsluhy úřadům se jim mohou v budoucnu rentovat. Jenom požádal, aby svůj vůz mohl zanechat před budovou policie, a přesedl si do našeho auta.

Museli jsme jet na plný plyn, abychom to do šesti stihli do Ystadu. Ale podařilo se nám to. Na nábřeží jsme dorazili ve chvíli, kdy velká bílá loď vplouvala do přístavu a z ampliónů zněl pochod na uvítanou.

Vystoupili jsme a zašli do přístavní budovy. Celníci a pohraničníci tam již čekali na cestující.

Taxíkář se rozhlédl a ukázal na muže s opálenou tváří v námořnické uniformě se zlatými výložkami.

„Támhleten to je.“

Došli jsme k němu. Magnus Torg ho požádal o rozhovor a ukázal mu svůj služební průkaz. Muž se představil nějakým těžko vyslovitelným polským jménem. Řekl, že v Ystadu zastupuje polskou cestovní kancelář, která má na starosti lodní spojení mezi Polskem a Švédskem. Zeptal se, čím může sloužit. Taxíkář sice vyslovil názor, že Poláci se cizím jazykům učí snadno, ale tento muž hovořil švédsky velice chabě. Asi byl u nás ještě krátkou dobu. Byl to námořní kapitán.

Poručík se ho zeptal, vzpomíná-li si na určitou Polku, která asi tak před čtyřmi dny přijížděla pravidelně do Ystadu.

Kapitán přikývl:

„Dobře se na ni pamatuju. Paní Janssonová, nemýlím-li se.“

„Ano. Co chtěla?“

„To je dost divná věc. Prosila mě, abych mezi cestujícími vyhledal nějakého Poláka, který byl v osvětimském koncentračním táboře. Snažil jsem se jí pomoci a vyptával jsem se mnoha krajanů, jenomže marně. Navrhl jsem jí proto, aby si zajela na den do Štětína, že tam najde ne jednoho, ale stovky Poláků, kteří byli v osvětimském koncentráku. Ona mi však vysvětlila, že musí někoho takového najít tady, ve Švédsku.“

„Řekla vám proč ho hledá?“

„Ano. Byla prý přes dva roky vězněna v Osvětimi, odkud ji potom transportovali do Ravensbrücku a odtamtud se dostala do Švédska. Proč však hledala nějakého spoluvězně, to mi neřekla. Asi chtěla navázat styky s některým bývalým osvětimským vězněm ve Švédsku, potřebovala možná svědka, aby dostala náhradu za pobyt v koncentračním táboře.“

„To, mi tak docela nesedí,“ namítl Magnus Torg. „Byla to přece jedna z nejbohatších žen ve Švédsku.“

„Cože?“ podivil se kapitán. „Slyšel jsem, že zavraždili nějakou milionářku, jmenovala se také Janssonová, řekl mi to můj přítel, Švéd. Snad to není…?“

Přikývl jsem.

„Ano. Byla to táž Janssonová, s kterou jste několikrát mluvil.“

Poručík mu ukázal fotografii.

„Je to ona?“

„O tom nemůže být pochyb. To je strašné! Proč ji zabili? Kdo to udělal?“

„To bychom také rádi věděli.“

Další rozhovor s polským kapitánem nevnesl do vyšetřování nic nového. Víc nevěděl. Než jsme opustili Ystad, zeptal se Magnus Torg jednoho příslušníka pohraniční kontroly, měl-li kapitán, s nímž jsme právě hovořili, ve středu službu. Byla to jistě formalita, ale poručík nezanedbal jedinou věc. Dostal odpověď, jakou bylo možné očekávat; kapitán stál o šesté hodině večerní na svém obvyklém stanovišti, když prám připlul do Ystadu.

Neměli jsme tu už co na práci, a tak jsme odvezli taxíkáře do Malmö a vysadili ho před budovou policie. Protože záplava hlášení ustala a nečekaly nás žádné nové zprávy, znovu jsme nasedli do policejního auta a pomalu se vraceli do Lommy, do penziónu Astrid Brandsové. Stihli jsme to právě k večeři, což jsem vřele uvítal, protože Magnus Torg sice pamatoval na všechno, jenom na to ne, že bychom se měli také naobědvat.

Po večeři, jak to bylo v penziónu zvykem, jsme přešli do salónu. V televizi dávali nějaký film, ale nikdo ho nesledoval. Každý byl zvědavý, co jsme celý den dělali a kde jsme byli. Poručík neměl důvod, aby zamlčoval, že jsme celý ten čas věnovali stykům Marie Janssonové a že výsledky našeho snažení jsou méně než skrovné.

„To je divné,“ poznamenal kapitán Tuvesson, „proč hledala usilovně někoho, kdo také prožil tu strašnou dobu v Osvětimi?“

Musím na tomto místě dodat, že Tuvesson nevěděl o hypotéze ředitele Helmera Janssona, podle které jeho matka pravděpodobně poznala nějakého ukrývajícího se nacistického zločince.

„Já si myslím,“ ozvala se Nora Lindnerová, „že jako bohatá žena chtěla pomoci nějakému bývalému vězni. Proto asi jezdila do Ystadu.“

„Kvůli tomu nemusela hledat osvětimského vězně zrovna tam. Mohla například poslat peníze Červenému kříži s tím, že to je třeba pro oběti války ve Vietnamu.“

„Společný pobyt ve vězení vytváří mezi lidmi zvláštní pouto,“ řekl Gustav Dalin. „Bývalí političtí vězni udržují mezinárodní styky a pořádají všelijaké akce vzájemné pomoci. Já si myslím, že kdyby paní Janssonová skutečně chtěla věnovat peníze na nějaký humánní účel, poukázala by je těm, s nimiž byla v tom hitlerovském pekle.“

Všiml jsem si, že Magnus Torg mlčel. Nevměšoval se do debaty. Potom si vzala slovo naše milá Lilljan.

„Kdyby paní Janssonová chtěla pomoci nějakému Polákovi, tak by ho nemusela dlouho hledat.

U nás v Lommě máme jednoho, je to sice podivín, ale je na tom dost špatně.“

Poručík takřka vyskočil, když to slyšel, ale opanoval se a nenuceně se zeptal:

„V Lommě je nějaký Polák? Kdo to je? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Lilljan pohybovala rty, jako by cosi přežvykovala.

„Še-če-ky,“ hláskovala.

„Cože?“

Dívka to opakovala.

„Jmenuje se Šečeky nebo tak nějak. Je to ubožák. Bydlí v malém domku na opačném konci Lommy, co končí pláž. Hned u moře. Má jen dvě místnosti, pokoj a kuchyňku. Ten domek byl několik let prázdný a už ho chtěli zbourat. Pak se v Lommě objevil ten Polák a požádal obecní úřad, aby v něm mohl bydlet. Sám si ho opravil a teď tam žije. Představte si, je tak chudý, že nemá ani telefon.“

Nora Lindnerová se zatvářila nevěřícně.

„Jak někdo může žít bez telefonu! To je strašné.“

„Nemůže se ani bavit s přítelkyněmi, co?“ prohodil Dalin.

Kráska na ředitele banky vyplázla špičku jazyka a koketně mu pohrozila.

„Vy jste pěkný! Proč mě nemáte rád?“

„Říkáte podivín?“ zeptal se Magnus Torg.

„Strašný,“ řekla Lilljan. „Loví ryby, ale jen takové, na jaké má chuť. Stráví týden na lovu lososů, a zatím by mohl mít metráky sardinek. Nejraději líčí sítě a udice na úhoře. A ryby nedodává velkoobchodu, prodává je rovnou zákazníkům. Říká, že jen čerstvá ryba je chutná a že nechce lidi šidit. Když se mu lov vydaří a vydělá si trochu víc, na nějaký čas toho nechá a odjede. Jednou se ho někdo ptal, kde byl, a on vám řekl, že na návštěvě u přátel. Úplný blázen. A švédsky mluví strašně směšně.“

„Bydlí tu už dávno?“

„Objevil se dřív, než jsem se narodila. Po válce. Tenkrát nebyl moc starý, ale neoženil se, ani s nikým nežil. Dodnes zůstal sám, a přitom bylo v Lommě dost děvčat, která by ho naučila pořádně švédsky.“

„Vy také, slečno Lilljan?“ popíchl ji Harding.

„Pro mne je moc starý. Ale pro ty, co tu byly dvacet let přede mnou, byl docela akorát.“

„Takové těžké jméno,“ tvářil se Magnus Torg zvědavě, jako by dívku nevyslýchal. „Šečeky… na tom by si člověk zlámal jazyk. Jak jste se to naučila vyslovovat?“

„On mu tak nikdo neříká,“ řekla Lilljan pyšně, že se na ni soustředila pozornost. „Všichni mu říkají jednoduše starý Polák nebo starý rybář.“

Přesedl jsem si k poručíkovi.

„To by mohl být ten, o kterém mluvil kožešník. Tady přece nemohou být dva lidé, kterým se stejně říká starý Polák nebo starý rybář. Bylo by třeba ho ráno vyhledat a pohovořit si s ním.“

Poručík lehce přikývl. Zeptal se:

„Ten starý Polák, jak mu říkáte, je teď v Lommě?“

„Dnes ráno nám přinesl nádherného lososa. Zítra ho budete mít k obědu.“

Astrid Brandsová se na ni zamračila; nebyla ráda, když někdo prozrazoval, co se chystá k obědu. A losos na rožni, to měl být zlatý hřeb nedělního oběda. Teď kvůli té žvanilce je po překvapení. Lilljan zpozorovala, že řekla něco, co neměla, a rozpačitě zmlkla.

„Když má na lovu takové štěstí, to asi vypluje na moře i zítra, i když je neděle. Ovšem na lososy se musí brzy po ránu.“

„To ne,“ vysvětlovala Lilljan. „V neděli on nikdy neloví. Vždycky si obleče nejlepší šaty a v deset hodin jede do Lundu. Do katolického kostela. Náš pastor se ho mockrát snažil obrátit na pravou víru, ale on raději zůstává u těch římských bludařů. V Lundu se setkává také s jinými Poláky.“

„Paní Janssonová také jezdila v neděli do Lundu, ne?“

„Kdepak! Paní Janssonova byla dobrá Švédka, i když se narodila v Polsku. Do kostela sice nechodila, ale když přede dvěma lety církevní rada vybírala na opravu střechy kostela, dala jí paní Janssonová šek na pět set korun. Nejvíc z celé Lommy.“

„A na katolický kostel také přispívala?“ zeptal jsem se jí a stěží jsem se ubránil smíchu, když jsem poslouchal ty její rozumy.

„To já nevím. Zeptejte se faráře v Lundu. U nás nevybírali.“

„Možná že nemají děravou střechu,“ podotkl Dalin.

Teď jsme se už smáli všichni.

Vytáhl jsem z kapsy pouzdro s barevnými pilulkami.

„Tak mě ty události posledních dnů vzaly,“ řekl jsem, „že si musím brát lék na uklidnění.

Naštěstí s sebou nosím výborný barbiturát. Zdraví neškodný…“

Nalil jsem si trochu vody do sklenice a pilulku zapil. Nora Lindnerová se ozvala: „Já to prožívám také hrozně. Celé noci nemůžu spát, a když usínám, znovu vidím před očima ubohou paní Janssonovou, jak leží celá zakrvácená na lůžku.“

Tak docela pravda to tedy nebyla. Můj pokoj sousedí s jejím a vím, že když ta kráska v noci nespí, je to z docela jiného důvodu. Ale co mi je do toho! Podal jsem jí tedy pouzdro a upozornil ji: „To není uspávací, ale uklidňující prostředek. Nemůžete-li usnout, vezměte si raději něco jiného.“

„Myslím, že tohle bude dobré,“ odpověděla mi a polkla pilulku.

„Já bych to zkusila také,“ požádala mě Astrid Brandsová. „Uznejte, co se toho jen na mou ubohou hlavu navalilo!“

Neodporoval jsem jí, měla teď skutečně mnoho nesnází. Od vraždy Marie Janssonové uplynulo už několik dní, počasí se umoudřilo a bylo nádherné, ale v penziónu se noví hosté neukázali.

Potom i Ingvar Harding potřeboval uklidnit nervy. To bylo pro mne ponaučení – cožpak jsem lékárna?

Seděli jsme ještě asi tak půl hodiny. Hovor se sice stále točil kolem zločinu, ale už to nebylo zajímavé. Znovu jsem se nahnul k Magnusu Torgovi:

„Když se budete chtít setkat s tím rybářem v sedm ráno, budete si muset přivstat. Lidé od moře vstávají brzy, svátek nesvátek, neděle jako všední den. Co říkáte, mám jít s vámi?“

Poručík zřejmě v mém hlase poznal prosbu a souhlasil.

„Když se vám bude chtít tak časně vstávat…“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo za dvacet minut jedenáct.

„Já jdu spát,“ prohlásil jsem. „Dobrou noc, panstvo.“

Procházel jsem halou a zastavil jsem se u Lilljan. Bleskla mi hlavou myšlenka,

„Zajímalo by mě, věděla-li paní Janssonová, že má v Lommě rodáka.“

Lilljanina tvář se rozjasnila.

„Vzpomínám si,“ řekla, „že dva dny před svou smrtí se mě ptala, bylo to takhle navečer, jestli jsem slyšela o nějakém člověku, kterému říkají starý Polák. Odpověděla jsem jí, že bydlí v Lommě, a vysvětlila jí, kde ho najde. Byla velmi spokojená. Řekla mi, že toho starého rybáře musí navštívit a pohovořit si s ním.“

„A udělala to?“

„To už nevím. Jen si vzpomínám, že ve středu před obědem někdo paní Janssonovou volal telefonem. Já jsem ten hovor brala a pak jsem běžela nahoru říct jí to. Ten, co ji chtěl k telefonu, mluvil hodně špatně švédsky. Tenkrát jsem si toho nijak zvlášť nevšímala, ale teď si jsem jistá, že to byl ten starý Polák. Zaslechla jsem z haly, že spolu hovořili tím divným jazykem.“

Poděkoval jsem jí a řekl, že to oznámím poručíkovi a teď že jdu nahoru do svého pokoje. Chtělo se mi spát. Pokojská se přiznala, že se nemůže dočkat, až se hosté zvednou, protože už je také velmi unavená.

Měl jsem tvrdý spánek. Dokážu se však vzbudit bez budíku, kdykoliv si umíním. Proto jsem otevřel oči přesně ve čtvrt na sedm. Umyl jsem se, oblékl a sešel dolů. Magnus Torg už byl na nohou. Řekli jsme si, že nikoho z jeho pomocníků nebudeme budit; je přece neděle, ať si pospí.

Vrátíme se k snídani.

Vyprávěl jsem poručíkovi, co mi řekla Lilljan. Rozzlobil se.

„Proč my se tak honíme! Hledáme jehlu v kupce sena. Ta holka si vždycky nechá nejdůležitější věci pro sebe. Už jsem ji přece dvakrát vyslýchal. A ani slůvkem se nezmínila o tom telefonátu a o starém Polákovi. Upozornil jsem ji, že musí mluvit pravdu a nic než pravdu a že když něco zamlčí, může být potrestána.“

„Nic se přece nestalo,“ pokoušel jsem se pokojskou bránit. „Nu co, jednoduše na ten telefonát zapomněla a nepřikládala mu význam. Naštěstí se vyzpovídala alespoň mně.“

„Ztratili jsme tím dva dny. S tím se nežertuje. Za tu dobu mohl vrah utéci až na druhou stranu zeměkoule.“

Byl rozhodnut jí zřejmě nic nedarovat.

Nasedli jsme do auta a jeli do Lommy.

Lilljan ten malý domek popsala výstižně. Byla to skutečně poslední stavení v Lommě směrem na Arlöv. Ze Strandvägenu k nim vedla sotva znatelná, zpola zarostlá polní cesta. Píšu vědomě stavení v množném čísle, protože kromě rybářova domku tam stálo ještě jedno, menší, vzdálené od silnice tak padesát metrů. Od moře je dělila už jen asi třicet metrů široká pláž. Na pláži, vytažen na písek, byl obyčejný dřevěný, důkladně vysmolený rybářský člun. Ve Švédsku se takové čluny přestaly používat nejméně před patnácti lety. Na jejich místo nastoupily větší, lépe vybavené motorové kutry. Okolo člunu visely na tyčích sítě. I já, rybářský laik, jsem poznal čeřeny na úhoře.

Došli jsme k domku a zaklepali na dveře. Nikdo nám neotevřel a za dveřmi bylo ticho. Poručík zabouchal znovu, silněji. Nic. Kopl do dveří. Bez výsledku. Stiskl kliku. Dveře byly zamčeny.

Poodešel jsem k oknu a podíval se dovnitř. Spatřil jsem část skromného zařízení a rozestlané lože. Opodál na židli ležel oděv. Obešel jsem domek a zadíval se nevelkým oknem do kuchyně.

Bylo sice zastřeno záclonkou, ale podařilo se mi alespoň mlhavě rozpoznat, jak to tam vypadá. V koutě stála kamínka a na nich dva hrnce. Uprostřed byl menší stůl a dvě židle. A pojednou jsem zpozoroval… Nikoli, snad se mýlím! Zavolal jsem poručíka. Také se podíval dovnitř.

Na podlaze až u samých dveří, do nichž jsme se před malou chvílí dobývali, ležel člověk v pyžamu tmavé barvy.

VIII

Prsten s perlou

Neděle, 11. června, večer

Celé odpoledne jsem si zapisoval události ze soboty a dalšího dne. Naivně jsem se zpočátku domýšlel, že mi tato práce půjde rychle; k záznamům jsem se dostal až teď, po večeři.

Musím uznat, že poručík umí zachovat chladnokrevnou rozvahu a nepropadá panice. Podíval se oknem a prohlásil:

„Ten člověk nežije.“

Namítl jsem, že třeba jen ztratil vědomí, měli bychom mu pomoci, alespoň se o to pokusit.

„Co když omdlel? Může to být také infarkt. Takhle se to nepozná.“

„Nikoli,“ odporoval. „Na podlaze je vidět kaluž krve. To je vražda! Jsem si tím jist.“

Naráz přešel do rozkazovacího tónu: „Pojedete do penziónu a přivezete sem mé pomocníky. Po cestě se zastavte na policejní stanici v Lommě, ať o tom ihned zpraví Lund. Že čekám na výjezdní skupinu a policejního lékaře. Pak se sem s mými pomocníky co nejrychleji vraťte. Já to tady zatím okolo prohlédnu.“

Obě cesty jsem jel se zapnutou sirénou a zpátky jsem byl za patnáct minut. Když jsem se s policisty vracel, poručík právě znova nahlížel oknem dovnitř. Zpozoroval nás a obrátil se k nám:

„Důkladně jsem to tady všechno prohlédl, ale nenašel jsem jedinou stopu. Kéž bychom našli otisky prstů na klice nebo uvnitř.“

Teprve teď jsem si povšiml, že před vchodem do domku je úzký dlážděný chodník. Někdo, nejspíš ten starý Polák, ho vydláždil kamením a spáry zalil cementem. Na takovém chodníku se samozřejmě těžko nějaké stopy najdou.

„Okno do pokoje se dá otevřít,“ řekl jeden z poručíkových pomocníků. „Moc nedrží, a když se s ním trochu zahýbe, povolí.“

„Počkejte s tím, až přijedou z Lundu,“ zavrčel na něj Magnus Torg. „Tam tomu uvnitř už nepomůžeme. Mezitím si prohlédneme druhé stavení a podíváme se, nevedou-li nějaké stopy na pláž.“

V druhém stavení byly jen sítě, za prkennou ohrádkou trochu uhlí, zřejmě zbytky od minulé zimy, a staré, dávno nepoužívané kolo. Od stavení vedly k loďce na pláži napůl zastřené stopy. Na první pohled bylo patrné, že je udělal jeden a týž člověk.

„To byl určitě starý rybář, když vykládal svou loď,“ řekl policista.

„To si ověříme potom,“ odpověděl mu poručík.

Neuplynula ani hodina, když se vedle našeho vozu zastavil druhý. Vystoupili z něho policisté z technické skupiny a náš známý policejní lékař Thorsten Ross.

„Tak se tedy znovu setkáváme,“ řekl mi. „A zase za takových nešťastných okolností jako poprvé. Co se to jen v té Lommě děje? V Lundu už jsem šestnáct let a za ten čas se utopily tři osoby v moři. A teď v několika dnech už druhá mrtvola. Kde je?“

„Leží támhle uvnitř.“

„Měly by se vyrazit dveře.“

Pokrčil jsem rameny.

„Také jsem to říkal, ale pan poručík se mnou nesouhlasil. Tvrdí, že ten člověk je mrtvý.“

„No, no!“ obrátil se doktor Ross k poručíkovi. „Jestli to tak není, může z toho být pěkná polízanice. Neposkytnout pomoc raněnému nebo umírajícímu… Nechtěl bych pak být ve vaší kůži.“

„To je jeho věc,“ přidal jsem se. „Já jsem svou pomoc nabízel, ale proti rozkazu pana poručíka jsem přece nemohl nic dělat. Abych však řekl pravdu, nezdá se mi, že by se náš milý Magnus Torg mýlil.“

Mezitím technici pečlivě prohlíželi zvenčí celý dům, snímali otisky z kliky, z dřevěné zárubně dveří a dokonce i z okenních tabulí. Jeden z nich odléval do sádry stopy v písku kolem lodi. Se svou prací však spokojeni nebyli.

„Tady nic není!“ prohlásili nakonec svorně.

Velitel místní policejní stanice, který se tu objevil, ještě než přijela skupina z Lundu, nás informoval o obyvateli osamělého domku.

„Bydlel tu přes dvacet let. Přišel rovnou z nemocnice, kde se léčili vězni v akci Folke Bernadotta. Lékaři mu pravděpodobně nařídili pobyt u moře. Dobře si vzpomínám, že byl strašně slabý a neuměl ani slovo švédsky. Obec mu dala tenhle domek a pomohla mu ho dát do pořádku, aby se v něm dalo bydlet. Poslední léta byl totiž prázdný. Ze začátku se Polák dával najímat na různé práce, co však mohl podávat za výkony! Ještě dlouho vypadal, jako by utekl hrobníkovi z lopaty.“

„Vy se divíte?“ přerušil ho doktor Ross. „Pamatuju se na ty vězně, když je přiváželi na lodích do Göteborgu a Malmö. Většinou je museli do sanitek přenášet na nosítkách. Málokterý mohl chodit.

A měli byste slyšet, co vyprávěli o svých zážitcích z koncentračních táborů, Pánbůh ví, jak to mohli přežít.“

„Máte pravdu,“ přikývl policista. „Tenkrát jsem byl ještě malý kluk a všemu jsem nerozuměl.

Vím, že někteří lidé z Lommy chtěli toho muže vzít k sobě domů. Ale každého odmítl. Dodnes vlastně nikdo z Lommy neví, čím ten člověk byl dříve, co dělal. Rybář to určitě nebyl, protože když se trochu zotavil, začal jezdit na moře s našimi a učil se od nich řemeslu. Tu loďku, co támhle leží, koupil od mého strýce.“

„Byl to asi podivín,“ řekl jsem, „a když ne podivín, tak zcela určitě velmi záhadný člověk.“

„Ano. Před dvaceti lety byl ještě mladý, nebylo mu víc než čtyřicet. Nejedna mladá dívka z Lommy by se za něj docela ráda provdala, anebo se s ním zasnoubila, u nás to je přece jedno. Ale on se nepodíval ani na jednu, a byli rybáři, že mu dohazovali i svou dceru nebo sestru. S nikým se za ta léta důvěrněji nespřátelil. A kromě toho to byl katolík. Každou neděli jezdil do Lundu do kostela. Pokud víme, nikdo ho nenavštěvoval, to mi můžete věřit, protože my víme o všem, co se v Lommě děje. Když se tu někdo jako já narodí a pracuje… Ale o Šečekovi vám nemohu víc povědět, než co jsem vám řekl. Snad ještě jenom to, že na ryby jezdil vždycky sám, sám je roznášel po domech a prodával je. Lidé od něho docela rádi kupovali, protože se nehandrkoval o cenu, vzal, kolik mu dali, ale – a to je třeba mu přiznat – v rybaření se za ta léta vyznal. Takové pěkné ryby jako on jiní rybáři málokdy ulovili. Raději ztratil několik dní, aby dostal pár lososů nebo úhořů, než aby nachytal celou síť tresek nebo sardinek. A ryby měl vždycky čerstvé.“

„Slyšel jsem, že někam jezdil…“ nadhodil Magnus Torg.

„Jak jen nalovil a prodal víc úhořů, zavřel tenhle barák a několik dní ho nebylo vidět.“

„Měl švédskou státní příslušnost?“

„Dostal ji po osmi letech pobytu v Lommě.“

„A pas?“

„Ten měl také.“

„Jezdil za hranice?“

„Určitě jezdil. Nač by jinak pas potřeboval? Letos v květnu jsem s ním hovořil a říkal, že byl v Polsku. Zeptal jsem se ho, jestli u rodiny. Odpověděl krátce, že rodinu nemá. A tím náš rozhovor tenkrát skončil.“

„Tak jak to vypadá s vámi? Už jste hotovi?“ obrátil se poručík k technikům.

„Ano, tady se vším. Můžeme se podívat dovnitř.“

„Já tam vlezu,“ nabídl se seržant.

„Dobrá,“ souhlasil poručík, „ale opatrně. Dveře otevři tak, abys nezničil nějaké stopy.“

„Provedu!“ zasalutoval seržant, zručně otevřel okno a zmizel uvnitř. Za chvíli vyšel přede dveře.

„Měl jste pravdu, pane poručíku. Ten už nežije.“

Chtěli jsme s doktorem Rossem vejít dovnitř. Otevřenými dveřmi bylo starého Poláka dobře vidět – ležel na boku s pokrčenýma nohama, jednu ruku přitisknutou na prsou, tam, kde bylo pyžamo potřísněno krví. Na první pohled to byl muž, jemuž táhla sedmdesátka.

Udělal jsem krok do dveří, ale Magnus Torg mě zadržel:

„Nejdřív oni.“

Zůstali jsme tedy s doktorem Rossem, poručíkem a místním policistou na prahu.

Předsíň byla malinká, neměřila víc než půl metru, ale stačila zřejmě, aby v zimě zadržovala ostré větry vanoucí od dánských břehů a aby se sníh nedostal rovnou do kuchyně. Ani další místnost nebyla velká. Domek byl postaven z hrubých, nahrubo otesaných jedlových klád. Spáry byly utěsněny hoblinami a mechem. Právě takový srub, starý dobře několik set let, jsem viděl v městském muzeu v Lundu. Tenhle nemohl být o mnoho mladší. O jeho stáří nejlíp svědčilo, že neměl strop. Střecha byla připevněna na jednom konci trámů, na druhém konci pak byla přibita ohoblovaná prkna. Tak vzniklo dost originální stavení se šikmou střechou. Pod prkny byl asi rákos nebo sláma, aby se uvnitř drželo teplo.

Podlaha byla také z jedlových prken a byly v ní široké spáry. Starý rybář nabarvil podlahu tmavočervenou barvou. U dveří ležel kousek linolea a stejné linoleum bylo také kolem kamen, která stála u stěny proti dveřím. Nad nimi byla polička s hrnky, vedle ní stářím zčernalá skříň; dveře byly pootevřeny, takže bylo vidět nějaké krabice a nádoby, pravděpodobně se zásobami potravin.

Na kamnech stál velký hliníkový hrnec a čajník. To byla neklamná známka, že obyvatel tohoto srubu byl cizinec, který dává přednost čaji před kávou, což pro Švéda není typické.

Část kuchyně zabíral menší stůl a dvě židle, malé umývadlo, a to bylo celé zařízení. Skromné.

Na stole ležel talíř a na něm půl bochníku chleba v celofánu. Vedle nůž. Byla tam také sklenička se zbytkem nějakého nápoje. Na hřebících zatlučených do trámů visela pracovní kombinéza, stará rybářská kazajka s kapucí, čepice a ještě nějaké kusy oděvu.

Fotograf udělal celou sérii snímků a daktyloskop zaútočil na dveře tentokrát z druhé strany.

Opět bezvýsledně. Sejmul mrtvému otisky prstů a pak technici zašli do kuchyně.

Na řadě jsme byli my. První vešel Magnus Torg. sehnul se nad mrtvým a odhalil mu pyžamo na levé ruce. Blízko lokte byla malá modrá skvrna – vytetované číslo 147 859. Dost nepravidelné číslice byly sotva čitelné.

„Osvětim,“ řekl krátce doktor Ross. „Jako paní Janssonová. Jenomže ona měla mnohem nižší číslo, o víc než sto tisíc,“ podotkl jsem.

Poručík se k nám obrátil:

„V Osvětimi se vedla evidence mužů a žen zvlášť. Žen tam bylo méně než mužů, proto ten rozdíl v číslech.“

Svým způsobem mi Magnus Torg imponoval; může mu být nanejvýš tak osmadvacet, jak to že se tak vyzná v hitlerovských koncentračních táborech?

„Poznáváte zabitého?“ zeptal se poručík místního policisty. Byla to formalita, protože už sám oblek mrtvého, pyžamo, dokazoval, kdo to asi může být. Ale Torg byl někdy formalista, a protože protokol o ohledání mrtvoly obsahuje také rubriku ,mrtvého identifikoval…’, ani ho nenapadlo, že by ji mohl nechat prázdnou.

Policista přikývl:

„Starý Polák.“

Oba, doktor Ross a já, jsme se sehnuli k tělu. Můj kolega s určitou těžkostí uvolňoval ruku přitisknutou na prsa. Pod rukou byla rána, kudy kulka vnikla do těla. Podle velikosti otvoru, ani příliš velikého, ani malého, byla střela vypálena ze sedmičky, a to z bezprostřední blízkosti. Nebylo to více než z jednoho metru, protože kolem otvoru byly částečky prachu. Stejné bychom tedy měli najít na pyžamu. Poměrně malé krvácení nasvědčovalo tomu, že smrt nastala okamžitě.

„Přesná rána,“ řekl doktor Ross, „rovnou do srdce.“

Pak odhrnul zabitému košili na zádech a hledal, kudy střela vyletěla z těla. Ale tam rána nebyla.

Měl jsem na to svůj názor:

„Kulka pravděpodobně prošla srdcem šikmo, pronikla pravou srdeční komorou a zůstala někde pod lopatkou. Co tomu říkáte, kolego?“

„Také si myslím,“ přikývl. „Bezprostřední příčinou smrti bylo zřejmě poškození srdce a vnitřní krvácení. Zcela bezpečně to může ovšem potvrdit až pitva.“

„Podle mne to nemá žádný zvláštní význam,“ řekl Torg. „Daleko víc mě zajímá to číslo na předloktí.“

„Bylo by zajímavé zjistit,“ obrátil jsem se k němu, „zda se Marie Janssonová setkala s tímhle rybářem.“

„Můžu se po tom poptat,“ nabídl se místní policista.

„Moji lidé se o to také pokusí, ale pro vás jako místního to bude samozřejmě snadnější.“

„Myslím, že se museli vidět, protože Lilljan tvrdí, že tenhle Polák telefonoval paní Janssonové do penziónu.“

„Ano, ale v den smrti paní Janssonové několik hodin před vraždou. Možná že se domluvili na schůzce, která se pak už nemohla uskutečnit.“

Poručík nás přidržel při zemi:

„Na to bude dost času, až tady skončíme šetření.“

„Bez pitvy se nic víc nedozvíme,“ pokrčil rameny doktor Ross, když poručík mlčky ukázal na mrtvého.

„A pravděpodobná hodina skonu?“

„Myslím,“ pospíšil jsem si s odpovědí, „že ne dřív než jedenáct večer a ne později než jedna v noci.“

„Pan doktor Ross?“

„Taky si to myslím.“

Již podruhé jsme se tedy s doktorem Rossem shodli. Vzpomínám si, že jsme měli stejný názor, když jsme určili čas smrti Marie Janssonové na dobu mezi pátou a sedmou hodinou večerní. Musím se přiznat, že mi to dělalo dost dobře, protože doktor Ross byl známý specialista. V odborném tisku jsem četl nejednu jeho znamenitou práci. A kromě toho je profesorem na lékařské fakultě v Lundu, která se v celém Švédsku těší neobyčejné vážnosti. A tento člověk dvakrát přiznal, že obyčejný policejní lékař, který si nečiní nároky na vynikající pověst, má pravdu. To mému sebevědomí lichotí; takovému pocitu se přece nikdo neubrání…

Mezitím technici důkladně prohlédli všechno, co bylo v kuchyni. Moc toho nenašli, prakticky nic závažného. Pak přešli do pokoje, smí-li se tak nazvat místnost o něco větší než kuchyně, beze stropu, jen se šikmou střechou. Pokoj byl zařízen celkem slušně. Na podlaze ležel dost prošlapaný koberec, stůl byl dlouho používaný a asi pamatoval lepší časy, a čtyři židle jakbysmet. Byl tu také regál s více než dvěma sty knih. Rozestlaná pohovka. Na jedné židli složené šaty; byl to obyčejný oděv, jaký lze koupit za sto osmdesát korun v kterémkoli slušnějším obchodě v Malmö či Lundu.

Teprve teď jsem si všiml, že lampička na malém stolku u pohovky svítí.

„Vypadá to,“ ozval se místní policista, „že už spal, určitě ležel na pohovce. Někdo zaklepal, vstal tedy a šel ke dveřím. Otevřel a padl výstřel. Vrah pak zaklapl dveře. Hluk výstřelu přehlušilo moře, včera bouřilo víc než obyčejně.“

„Musel to být někdo, koho znal, cizímu by přece tak pozdě neotevřel,“ řekl jsem.

„Nevíme, co mu vrah řekl. Co když se představil jako listonoš, který mu nese telegram? Je to sice starý trik, ale vždycky účinný,“ uvažoval policista. „Tím spíš se mohl podařit tady, protože rybář neměl telefon.“

„To byl tak chudý?“ zeptal jsem se. Nemít ve Švédsku telefon, to je skutečně neobvyklé a považuje se to za znak velké nouze.

„Ani ne. Chudý sice byl, ale ne zas tolik, aby si nemohl ledacos dopřát. Kdyby byl chtěl víc vydělat, stačilo, aby častě ji vyjel na lov. Ale sám nám často říkal, že peníze nepotřebuje. Zkrátka, podivín. Po tom, co prožil v koncentráku, asi už nikdy nebyl normální.“

Prohlédli oděv zabitého a vyložili na stůl obsah kapes. Starou koženou peněženku, hřeben, zrcátko, poloprázdný balíček cigaret, kapesník, další kapesník úplně čistý a složený, několik stříbrných korun a trochu drobných a zapalovač, jaký používají rybáři a námořníci.

V peněžence bylo několik bankovek, celkem sto pětaosmdesát korun. Na takového chudáka, za jakého ho sousedé považovali, to bylo hodně. Kromě toho tam byl malý zápisníček a několik účtů, mezi jiným také z místní prádelny.

„Moc toho není,“ podotkl Magnus Torg. „Podíváme se do stolu.“

Málem jsem zapomněl poznamenat, že pod jedním oknem stál psací stůl a u něho dost pohodlné křeslo. Na stole byl popelník, stojací kalendář, blok čistého papíru a otevřená knížka.

Všechny zásuvky byly vytaženy. Těžko ovšem bylo předpokládat, že by vrah něco hledal, protože v nich byl pořádek. V jedné byl čistý papír, v druhé jakési ubrousky a mnoho fotografií.

Poručík je popravdě řečeno ani neprohlížel. Ve spodní zásuvce byly další knížky a v té nejspodnější množství jakýchsi léků.

V prostřední zásuvce jsme našli pas zabitého. Z fotografie na nás hleděl člověk nejméně o deset let mladší než ten, který ležel v kuchyni mrtvý. V rubrice ‚jméno a příjmení’ bylo krasopisně napsáno jméno, které Švédové mohou vyslovit jen s největšími obtížemi:

Stanislaw Trzeciecki.

„Mají to v tom Polsku divná jména,“ ušklíbl se místní policista. „Na tom by si člověk jazyk zlámal. Až se divím, že tam už i docela malé děti mluví polsky.“

„Starý vtip!“ zabručel doktor Ross. „Na druhé straně Baltu říkají totéž o Švédech.“

Z pasu bylo zřejmé, že zabitý Stanislaw Trzeciecki byl dvaapadesát roků starý. V rubrice ,zaměstnání‘ stálo ,rybář’ a v rubrice ,vzdělání’ – ,inženýr strojírenství’.

Až mi uniklo zahvízdnutí, když jsem si to přečetl. Co je to za inženýra strojírenství, který loví ryby, místo aby pracoval ve svém dobře placeném oboru?

Poručík listoval v pase. Byl vystaven před více než čtyřmi lety a zřejmě ho dost používal. Podle víz a razítek pohraniční kontroly hodně cestoval. Každý rok byl několikrát za hranicemi – v Belgii,

Holandsku, Anglii, Francii, několikrát také v Polsku. Poslední cestu do Polska vykonal začátkem května. Všechny zájezdy byly poměrně krátké, tři čtyři dny, nanejvýš týden. V době tryskových letadel sice ani cesta kolem světa netrvá déle, ale lidé, zejména ti, kteří cestují kvůli velkým obchodům, obyčejně vyjíždějí za hranice jako turisté na dobu delší než tři čtyři dny. A stejně tak i lidé méně zámožní.

V prostřední zásuvce byly dvě šekové knížky. Na jedné bylo tři sta dvacet sedm korun, na druhé osm tisíc sedm set čtyřicet. Na ubohého rybáře, který nemá ani telefon, to byl poklad. Co však bylo nejzajímavější, poslední výplata nesla páteční datum! A byla dost značná – patnáct set korun.

Policistu z Lommy částky překvapily:

„Podívejme se… Abych pravdu řekl, tenhle člověk se nikdy neobracel se žádostí o pomoc, ale všichni jsme ho považovali za chudáka, který má v kapse sotva pár korun…“

„To si prověříme důkladně,“ zdůraznil Magnus Torg.

V zásuvce byly také doklady psané neznámým jazykem, pravděpodobně polsky. Dvě jiné zásuvky zabíraly dopisy složené pečlivě do balíčků převázaných provázkem. Na obálkách byly známky snad z celého světa.

Všechny písemnosti vložil poručík do velké brašny.

„Pošlu to do Lundu, ať se na to podívají… Hleďme, dopisy ve všech možných řečech, dokonce také italsky! Na to musí být odborník.“

„Byl to velice záhadný člověk,“ ozval se zamyšleně doktor Ross.

„Tak to tady skončíme. Dům se zapečetí a jeden z policistů tu bude hlídat. Až o mrtvém budeme vědět víc než teď a až se především dozvíme, co je v té korespondenci, pak to tu možná prohlédneme ještě jednou a důkladně.

„Musíme obstarat odvoz těla,“ připomněl doktor Ross.

„To už jsem zařídil,“ řekl Magnus Torg. „Auto je na cestě, každou chvíli tu musí být.“

„A nábojnice?“ upozornil jsem poručíka. „Podle našich předpokladů vrah střílel od prahu.

Nábojnice tam někde musí ležet. To může být závažné.“

„Hledal jsem ji, než jste se vrátili ze stanice, ale nikde jsem ji nenašel. Asi ji vrah odnesl.“

„Vždyť byla tma.“

„Možná že střílel až v kuchyni a nábojnici zvedl. Anebo, jak to dělají profesionálové, pistoli zabalil do kapesníku a nábojnice v něm zůstala. Nebo střílel kapsou.“

„Pak by ale na pyžamu nebyly částečky střelného prachu,“ konstatoval doktor Ross.

„Ať to je jak chce, nábojnice tu není,“ tvrdil Magnus Torg.

Zamířili jsme k východu. Když jsme procházeli kuchyní, zdálo se mi, že se u nohy skříně něco leskne. Ukázal jsem tam.

„Támhle něco je. Nábojnice!“

Místní policista se sehnul a podíval se pod skříň. Nic tam neviděl.

„Víc ze strany,“ upozornil jsem ho… Viděl jsem docela zřetelně, jak se u pravé nohy něco žlutě zatřpytilo.“

Policista poklekl, sehnul hlavu až k podlaze, pak se vztyčil a vztáhl k poručíkovi ruku.

Na dlani Magnuse Torga ležel zlatý prsten s pěknou perlou.

IX

Porada štábu

V pondělí už od rána se do penziónu Astrid Brandsové začali hrnout hosté; bohužel nikoli takoví, jaké by majitelka tak renomovaného podniku na Strandvägenu ráda viděla.

Nejdříve se objevil policejní ředitel z Lundu s jedním komisařem. Potom přijel vševědoucí a všudypřítomný reportér Kvällspostenu redaktor Sven Breman a jako poslední zazvonili u brány dva pánové ze Stockholmu, zástupci ministerstva vnitra. Zároveň s nimi se dostavil představitel prokuratury v Malmö.

Na tom by nebylo nic divného – dvě vraždy krátce po sobě v nevelkém rekreačním středisku, to bylo na švédské poměry něco neobvyklého, i události na Blízkém východě musely před takovou senzací ustoupit. V tisku se objevovaly celé sloupce popisů Lommy, rozhovorů s jejími obyvateli, ale i snůšky nejrůznějších dohadů. Policii se dostalo pěkné dávky narážek a jízlivostí. Když si poručík Magnus Torg prohlížel při snídani plachty novin, lehce se mu třásla ruka.

Policejní ředitel hovořil se svým podřízeným dlouze v knihovně. O čem spolu mluvili, nedověděli jsme se nikdy. Fakt je, že pak měl Magnus Torg takřka červené uši. Mnoho chvály od svého nadřízeného zcela určitě neslyšel. Chudák poručík, dobře si uvědomoval, že když vyšetřování skončí fiaskem, všichni svalí vinu za neúspěch na jeho hlavu, a to nebyly právě příjemné vyhlídky.

Redaktor Sven Breman dlouho mluvil s doktorem Bjornem Nilerudem. Oba se shodli, že až dosud se policie příliš nevytáhla. Dva hlavní výsledky prozatímního pátrání – prostřižený plot u Strandvägenu a nález zlatého prstenu v bytě zavražděného Stanislava Trzecieckého nezaznamenali profesionálové, ale amatéři, kteří se tam naskytli náhodou.

„Je to jako v rybníku,“ usmál se Sven Breman. „aby kapři nelenošili a rychleji rostli, nasadí mezi ně štiku. Takové štiky naše slavná policie potřebuje. Až na dopravu a boje s chuligány nemá skoro co na práci a zvykla si na pohodlný život. A pak si při takových vraždách, jaké se staly v Lommě, neví rady a ztrácí hlavu.“

„A vy byste, redaktore, chtěl být takovou štikou?“

Sven Breman roztáhl ústa v širokém úsměvu:

„Ani nápad! Já mám své metody a vždycky se dozvím víc než mí kolegové od jiných novin, třeba jen o chlup, ale přece jen víc! Teď už ale tisk sotva zachová klid zbraní. Už se objevují útoky proti policii a jen počkejte, až opozice začne napadat vládu za špatný stav bezpečnosti ve státě a vytýkat jí neschopnost úřadů. A za rok jí to před volbami znovu všechno spočítá.“

Reportér Kvällspostenu měl nepochybně pravdu. Ve Stockholmu to věděli, a proto se v Lommě objevili dva vysocí úředníci ministerstva.

Když se policisté, pracovníci ministerstva a prokuratury sešli v knihovně, Magnus Torg požádal redaktora Svena Bremana a doktora Nileruda, aby se zúčastnili porady. Oba tím byli překvapeni a usedli trochu stranou u police s knihami.

„Sešli jsme se, abychom se poradili, jakým způsobem by bylo možné oba případy rychle vyřešit.

Protože pánové Breman a doktor Nilerud nám velice pomohli, je namístě, aby se naší porady zúčastnili.“

Oba pracovníci ministerstva přikývli a policejní ředitel pokračoval:

„Pátrání zatím příliš nepokročilo. Přesto musím zdůraznit, že poručík Magnus Torg vyvíjí značnou energii a těžko mu můžeme něco vytknout. V této situaci by bylo nespravedlivé a nemělo by smysl svěřit vyšetřování někomu jinému. Jistě se mnou budete souhlasit, pánové.“

Všichni přítomní opět kývli. Sven Breman nečekal nic jiného a nezklamal se. Stále víc mu bylo jasné, že mladému policejnímu důstojníkovi podstrčili černého Petra. Snad, snad se poručíkovi ty záhadné vraždy podaří rozluštit. Ale i tak veškeré zásluhy nebudou přičteny jemu, nýbrž policejnímu ředitelství v Lundu…

„Po vraždě paní Marie Janssonové tu máme další zločin. Byl zabit starý rybář polského původu.

Dovolte, pánové, abych ho i nadále nazýval rybářem, protože to jeho polské jméno nelze vyslovit.

Co však je zajímavé – v rybářově bytě byl nalezen prsten, který předtím nepochybně patřil paní Janssonové. Prsten a stejně tak i okolnost, že paní Janssonová s rybářem hovořila několik hodin před svou smrtí, nám oba případy slučují v jeden. Chtěl bych také objasnit, že jsme prozkoumali všechny doklady, které se našly v domě starého Poláka. Jsou to jednak fotografie ze sjezdů bývalých politických vězňů, jednak i soukromá korespondence s bývalými vězni hitlerovských koncentračních táborů. V této korespondenci jsou časté zmínky o rybářových návštěvách u přátel.

To by vysvětlovalo jeho krátké odjezdy za hranice.

A dál: Zjistili jsme také příjmy toho člověka. Ve skutečnosti nebyly ani příliš velké, ani zase tak malé, jak by se zdálo. Lovil jen nejlepší a tedy i nejdražší ryby, například lososy a úhoře. Někdy mu lov nevynesl nic, jindy se mu podařilo chytit desítky lososů. Ihned je prodával v Malmö nebo v Kodani. V některých restauracích měl dokonce své stálé konto, jakýsi paušál. Neplatili mu od kusu.

V tomto týdnu například mu restaurace Grandhotelu v Malmö vyplatila kolem dvou tisíc korun za ryby, které jí dodal v posledních měsících. Proto měl tolik peněz na vkladní knížce. Nebyl takový ubožák, jak se některým sousedům zdálo.

A nakonec: Jeho daňovým přiznáním nelze nic vytknout. Měl celkem slušné příjmy a jeho úspory jsou docela normální, mohlo by se říci spíše nízké než nějak nadměrně vysoké. Ovšem, jak všichni víme, cestovat je nejen hezké, ale stojí také nějaké ty peníze.“

Policejní ředitel se odmlčel a dodal:

„Každý z vás má jistě nějakou koncepci vysvětlující naše případy. Jako člověk, který odpovídá za konečné výsledky vyšetřování, se s nimi milerád seznámím.“

První se ozval novinář:

„Chce-li policie slyšet názory nás, laiků, je to nejlepší důkaz, že sama nemá koncepci. Protože nic neví! Jak tedy máme něco vědět my? Jsou to opravdu divné případy… Neodpovídají žádné známé šabloně. Syn paní Janssonové se domnívá, že jeho matku mohl zavraždit válečný zločinec, který se tu skrývá. Pomineme-li určitou, řekněme, nesrovnalost, že takový zločinec by se mohl skrývat ve Švédsku, je to názor jistě dost zajímavý, ale má značné slabiny. Především, jakým způsobem by se vrah dostal do penziónu, aniž ho spatřili lidé, kteří v salóně hráli bridž? Víme, že prostříhal drátěný plot, ale to nijak nevysvětluje, jak se pak pohyboval po penziónu. Ukradl šperky, ale šekové knížky nechal bez povšimnutí, ačkoliv měly daleko větší cenu než šperky. To všechno nejde nějak dohromady.“

„Máte pravdu,“ přikývl zástupce prokuratury.

„Vražda starého rybáře, podle mého názoru, tuto teorii vyvrací. Kdyby byl vrahem nějaký skrývající se nacista, pak by odtud co nejrychleji prchl. Už by byl dávno v bezpečí, paní Janssonová ho nemohla odhalit…“

„Starý rybář však byl také v koncentračním táboře.“

„Ano, ale v Lundu žil přes dvacet let. Kdyby tu potkal nějakého nacistu, jistě by to ihned hlásil policii.“

„Co když to byl někdo, kdo tudy jen projížděl? Třeba zahraniční turista?“

„Tím spíše by okamžitě utekl,“ zdůraznil novinář „Ostatně takový turista by sotva kradl šperky.

Něco jiného je vraždit ze strachu před odhalením, a něco jiného loupež. Jak si také vysvětlit, že jeden z uloupených prstenů paní Janssonové se našel v bytě starého rybáře? Domnívám se, že celou záhadu rozluštíme, když objasníme tento fakt.“

„To se lehce řekne, ale…“ zvedl obočí pracovník ministerstva. Jeho kolega si vzal slovo:

„Jistě vám nemusím zdůrazňovat, jak je naléhavé odhalit a zatknout vraha, možná dvojnásobného vraha. Vyžaduje to naše soudnictví a náš cit pro spravedlnost, který je, jak všichni víme, nám Švédům vlastní. Tyto ohavné zločiny musí být co nejrychleji potrestány.“

Po malém odmlčení dodal:

„Je to ostatně také v zájmu všech, kteří tyto vraždy vyšetřují. To snad je každému jasné! Osobně slibuji jménem ministerstva jakoukoliv pomoc, o niž nás požádáte. Jestliže to bude třeba, vyšleme sem ze Stockholmu naše nejlepší odborníky. Nemusím podotýkat, že by to byla katastrofa, kdyby se nepodařilo zločince odhalit. Důsledky by pro určité osoby byly krajně nepříjemné.“

To znělo jako důrazné varování těm, kteří byli pověřeni vyšetřováním. Proto nebylo nic divného, že se policejní ředitel pod dojmem těchto slov zatvářil kysele. Pouze Magnus Torg zůstal navenek klidný.

„Všichni si uvědomujeme, jak vážná je situace,“ ozval se doktor Nilerud. „Pokud se týče policie, pak jako nezaujatý pozorovatel musím souhlasit s policejním ředitelem. Policie pracuje velmi energicky, nemá sice dosud velké úspěchy, to se však podle mého názoru změní. Zdá se mi, že právě ten prsten vnese do celé věci jasno a že dohady, které tu kolují, to znamená, že zločin na paní Janssonové je dílem válečného zločince, padnou jako zbytečné. Nakonec se zjistí, že to byl docela obyčejný loupežný vrah… Paní Janssonová navázala těsně před svou smrtí s tím rybářem kontakty. Poznal, že je to velmi bohatá žena, a řekl si, že ji zabije a oloupí o šperky. Možná že si představoval, že paní Janssonová má těch šperků daleko víc a cennějších. Co když se třeba svému rodákovi pyšnila, že peníze ukládá do briliantů? Mohl si myslet, že ty brilianty jsou v jejím pokoji v penziónu. Ženy se od svých klenotů přece nerady odlučují.“

„To se zavraždili navzájem?“ řekl sarkasticky zástupce prokuratury.

„Samozřejmě že ne. Zahynuli jednou a touž rukou. Polák byl dost chytrý, aby zabil a okradl paní Janssonovou sám. Bezpochyby si našel, pravděpodobně v některé přístavní krčmě v Malmö, pomocníka. Mohl to být jeho krajan, nějaký námořník z polské lodi. V každém větším přístavu se najdou všeho schopné typy. A jak víme, starý rybář znal Malmö dobře a určitě mu nedalo moc práce najít vhodného člověka. Seznámil ho se svým plánem a pak mu zařídil vstup do penziónu. Jak to udělal? Možná že ho sem propašoval už před polednem a ukryl ho v některém prázdném pokoji nahoře. Chodil přece často k paní Brandsové, když jí nosil ryby, a znal tedy celý penzión, věděl, kde jsou rozmístěny místnosti, kde jsou vchody… A protože ho tady nepovažovali za cizího, nevzbudil podezření. Nebo to mohl udělat také tak, že pozornost soustředil na sebe a mezitím jeho společník vyběhl nahoru a tam se ukryl a vyčkal, až se paní Janssonová vrátí.“

„Hm…“ zabručel bez velkého nadšení zástupce prokuratury.

„Myslím, že to bylo tak, jak říkám. Po vraždě unikl pravděpodobně po balkónech. Pro silného, tělesně zdatného námořníka to není nemožné. I já bych to dokázal. Musel, pravda, nakonec seskočit, ale ne z větší výšky než dva metry. Dole pak rybář někde v křoví na svého společníka čekal a vzal si celou kořist. Nebo snad šli do jeho domku a tam se rozdělili. Dál to je jednoduché a můžeme si to snadno představit. Člověk, který vraždí pro šperky, došel k názoru, že má příležitost získat celý lup. Druhá vražda byla ostatně lehčí – zastřelit člověka, který žije o samotě na mořském pobřeží, už bylo bez rizika. Vrah se u svého komplice přihlásil pozdě večer, pod nějakou záminkou ho přiměl, aby mu otevřel, a hned ve dveřích ho zastřelil. A odnesl zbytek kořisti. Jeden prsten spadl pod skříň a vrah ho nedokázal najít, bál se zůstat příliš dlouho na místě zločinu. Nechal prsten prstenem, zhasl v kuchyni světlo a zabouchl dveře. Zřejmě však zapomněl na lampičku na nočním stolku v pokoji. Být policistou, hledal bych vraha v přístavních krčmách v Malmö nebo Göteborgu.

Kdoví, nezmizel-li už ovšem ze Švédska. Prám z Ystadu do Polska jezdí každý den…“

Reportér přikývl:

„Vaše teorie oplývá železnou logikou a vysvětluje vše. Má jen jeden háček.“

„Jaký?“ zeptal se doktor Nilerud. „Není pravdivá! Sjezdil jsem celou Evropu a několikrát jsem byl v Polsku. Nemohu s vámi souhlasit, protože podle vás to je národ banditů, kteří vraždí na potkání pro několik prstenů. Ale zkušenosti našich policistů i novinářů vaše názory nijak nepotvrzují. Do Malmö nebo do Göteborgu samozřejmě připlouvají denně dvě tři lodě s bíločervenou vlajkou. Dej bůh, aby se všichni cizí námořníci v našich přístavech chovali tak jako Poláci. Jediný přestupek, který občas spáchají, je, že pronesou z lodi láhev vodky, aby ji vypili se svými švédskými přáteli. Ale iniciátory toho bývají většinou naši lidé, však dobře víme, jakou náklonnost mají k polské vodce. Proto mne nepřesvědčuje vaše tvrzení, že zločin naplánoval starý rybář. Proč? Za jakým cílem? Aby loupil? Měl přece v bance několik tisíc korun. Nevydělával právě málo a příliš toho nepotřeboval. A takový člověk by měl dostat zálusk na pár šperků v ceně, v nejlepším případě, několika tisíc korun? Přičemž by musel počítat, že je bude těžko prodávat.“

Doktor Nilerud se ohradil:

„Říkal jsem přece, že se mohl domnívat, že získá mnohem víc než ty šperky, které paní Janssonová nosila přes den. Jistě počítal s brilianty a smaragdy. Jestliže se s nimi paní Janssonová pochlubila pokojské, proč by to nemohla udělat i před svým krajanem? Rybář jako iniciátor loupeže určitě svému společníkovi řekl, aby sebral také šekové knížky. A právě to, že je vrah nevzal, mě přesvědčilo, že to je cizinec, který pochází ze státu, kde se šeky nepoužívají. Takovými zeměmi jsou komunistické státy.“

„Přesto jste mě nijak nepřesvědčil,“ zavrtěl hlavou novinář.

„Já netvrdím, že vrahem je Polák. Nezdá-li se vám to, redaktore, netrvám na tom. Já vám své názory nevnucuji. Jisté je, že zločincem je nějaký vyvrhel společnosti. A nosí-li v kapse švédské nebo cizí doklady, nerozhoduje. Podle mne je výchozím bodem pátrání prsten, který se našel pod skříní v rybářově domku. Tam ho mohl přinést jenom vrah!“

„S tím souhlasím,“ řekl Sven Breman.

„Pak je tedy vrahem paní Janssonové buď starý Polák, nebo jeho společník, ten, který potom zavraždil i rybáře, protože se nechtěl dělit o ovoce své krvavé práce. Jinak to být nemůže.“

Do rozhovoru se vmísil policejní ředitel:

„Vaše teorie, doktore, je nepochybně zajímavá, protože by vysvětlovala, jak se to stalo, a to je její přednost. Jejím slabým místem je osoba starého Poláka. Byl to, jak jsme nade vší pochybnost zjistili, člověk křišťálově čistý, velmi poctivý. Penězům nepřikládal velký význam. Svým spolutrpitelům z hitlerovských věznic poukazoval za hranice značné částky. Posílal peníze těm, kteří jsou nemocní nebo žijí v těžkých materiálních podmínkách. Nejednou to byla pomoc anonymní. A takový člověk by měl vraždit kvůli celkem nevelkým částkám? Kdepak!“

„Co když měl s paní Janssonovou nějaké staré, nevyrovnané účty?“ nedal se odbýt doktor Nilerud. „Hitlerovské koncentráky, to nebyla idyla! Lidé si v nich nejednou zachraňovali život i na úkor jiných. Možná že ten člověk někdy paní Janssonové ukřivdil, anebo to mohlo být naopak. Tak nebo tak, mohl mít důvody, aby ji vymazal ze seznamu živých. A šperky mu posloužily jen za záminku pro toho, koho získal pro tu špinavou práci.“

„Pak by asi nechal celou kořist vrahovi.“

„To by sotva udělal. Tím by se prozradil, že mu šlo o vraždu, a nikoli o kořist. Vůči svému společníkovi by se octl ve zlé situaci, protože ten by okamžitě vystihl, v čem je jádro věci, a mohl by rybáře vydírat. Když se však o lup rozdělili, dostali se na jednu loď. To bylo docela moudré rozhodnutí toho Trzecieckého.“

„Vaše hypotézy mají příliš mnoho nejasností a nedokážou mě přesvědčit,“ trval na svém novinář.

„Uznávám, že moje teorie je jen teorií a jako taková má i své slabiny, ale prosím, pánové, máte-li lepší…“

„Já si myslím,“ ozval se jeden z mužů ze Stockholmu, „že bez nějaké teorie nemůže policie přejít k soustavnému vyšetřování. Je třeba prozkoumat život toho rybáře a podívat se až do doby, kdy byl v Osvětimi. Bylo by záhodno si vyžádat zprávu od polské organizace bývalých politických vězňů. Zcela jistě se najdou lidé, kteří se na něj budou pamatovat. A bude-li třeba, jsme ochotni někoho vyslat do Varšavy, aby urychleně přivezl potřebný materiál. Bude také nutné objasnit některé podrobnosti z minulosti paní Janssonové. To může být pro další šetření důležité. Celkově vzato, čím víc toho o obou budeme vědět, tím líp pro nás. Musí se také zjistit, co rybář dělal v Malmö. Policie má jistě své způsoby, jak diskrétně vysondovat mezi tou, jak jste to, doktore, nazval, spodinou, co se tam říká o těchto vraždách a znají-li starého Poláka. Nemůžeme si dovolit opomenout sebemenší stopu.“

„Nic nebereme na lehkou váhu,“ ozval se poněkud dotčeně policejní ředitel. „Za pomoc, kterou nám nabízíte, jsme vděčni. Určitě jí využijeme.“

Reportér Kvällspostenu setrvával u svého pesimismu: „Stejně to všechno nebude k ničemu. V těchto případech je nějaká záhada, přiznávám, že nevím jaká. Možná že bychom na ni mohli přijít už teď a nemuseli bychom ani vyjít z tohoto pokoje. Nicméně celá dosavadní snaha policie vypadá, jako když se pes honí za svým ocasem – čím rychleji běhá, tím větší náskok má jeho ocas…“

Magnus Torg zvedl hlavu, ale neřekl ani slovo.

„Připadá mi,“ pokračoval Sven Breman, „že v tom musí být nějaká logika. Ne však vaše, doktore, ale vrahova. Je to člověk ke všemu odhodlaný, není hloupý, neriskuje. Vraždí, protože musí! Nemá jiné východisko. Zavraždil Marii Janssonovou, která mu nějakým způsobem zkřížila cestu. Nezavraždil ji však ani pro brilianty a smaragdy, v kterých si libovala, ani pro pár šperků, které jí uloupil. Musel ji odstranit. Z téhož neznámého důvodu byl donucen usmrtit starého Poláka.

Je to důsledný vrah. Páchá zločiny, protože nemá na vybranou. Neuvědomujete-li si to, nikdy pachatele neodhalíte! Proto musíme poznat důvod, proč zahynuly právě tyto dvě osoby.“

Doktor Nilerud na něj ukázal prstem:

„To, co říkáte teď, redaktore, je přesný opak toho, co jste tvrdil před půlhodinou. Odporujete si.

Nejdříve jste zavrhl názor ředitele Janssona, že zločin má politické pozadí a že ho spáchal nějaký hitlerovský válečný zločinec. A teď z vašich slov vyplývá, že se s ním shodujete.“

Magnus Torg učinil pohyb, jako by chtěl něco říci, ale znovu mlčel.

„Vidíte sám, redaktore,“ řekl policejní ředitel, „že to, co jste nám tu nadhodil, k ničemu nevede a nic nevysvětluje. Je docela možné, že se paní Janssonová a starý rybář znali. Oba byli v Osvětimi.

To dosvědčují čísla, která měli vytetovaná na předloktí. Ale to ještě nic nedokazuje. Krvavé vyúčtování mezi bývalými spoluvězni, jak je připomínal doktor Nilerud, se nám nezdá příliš věrohodné. Po dvaadvaceti letech? Všechno samozřejmé prověříme, budeme se zabývat každou hypotézou, dokonce i tou bez začátku a konce, kterou nám tu předestřel redaktor znamenitého Kvällspostenu.“

Redaktor Sven Breman nadskočil, jako by ho někdo píchl.

„Děkuji vám, vážený pane policejní řediteli, za takovou pochvalu, sotva si ji zasloužím,“ odsekl.

„Kdo se to ale prodíral křovím a mohl si přitom zničit šaty, jen aby pomohl policii, která neuměla najít díru v plotě? Ano, mám jiné názory než ostatní na tomto shromáždění. Asi se mi nepodařilo dostatečně výmluvně vyjádřit svá podezření, ale cítím, že se nemýlím. Potvrzuje to prsten, který se našel v rybářově domku. Nikdo mi nevymluví, že hraje v obou případech svou závažnou úlohu.“

„To je jednoduché,“ podotkl doktor Nilerud. „Ztratil ho tam dvojnásobný vrah.“

„Snad. Ale tím si nejsem tak jist jako vy, doktore. Co když paní Janssonová prsten dala sama svému krajanovi?“

„A šperky, které zmizely z její kazety, také, že!“

„To nemohu říct. Vím jen jedno. Všechno je ještě složitější, než se nám zdá.“

„Ještě složitější?“ usmál se zástupce prokuratury. „Já v tom nevidím nic jiného než komplikace!“

„V tom jsem s vámi zajedno. Je to skutečně složitější, než se nám zdá. Neusmívejte se, to není vtip. Je to složité proto, že se na to nehodí jediné schéma! A proto se policie nemůže pochlubit úspěchem.“

„A co nám tedy radíte, redaktore?“ zeptal se úředník ministerstva.

„Myslet! Velice intenzivně o tom všem přemýšlet. Nezanedbat přitom jedinou metodu vyšetřování. Prověřit všechny názory a teorie, které se tu objevily, i další, které se ještě mohou zrodit. Ale především myslet a ještě jednou myslet! Až do úmoru analyzovat události na základě faktů. Každou výpověď, každý dokument. Až se najde klíč k záhadě.“

„Obávám se,“ skočil mu do řeči policejní ředitel, „že do faktů, které známe, nám ani nejintenzívnější myšlení už nevnese nic nového, co by pátrání pohnulo z mrtvého bodu.“

„Jestliže, pánové, takto usuzujete,“ povzdechl si reportér, „pak to je smutné. Obávám se, že úspěchu nedosáhnete.“

„Všichni, kteří tu jsou, se už vypovídali,“ řekl jeden z mužů, kteří přijeli ze Stockholmu. „Jenom ten nejkompetentnější muž, který má na starosti vyšetřování, mlčí. Ani jednou neotevřel ústa. Co si o tom všem myslíte vy, poručíku?“

Magnus Torg zvedl hlavu:

„Jsem přesvědčen, že to ještě neskončilo. Naopak soudím, že jsme teprve na začátku událostí.“

„A nic víc nám nechcete povědět?“

„Jen to, že náš vrah se octl na šikmé ploše. Z důvodu, který ještě neznáme, musel zabít Marii Janssonovou. Pak se však ukázalo, že ho ta vražda nezachránila. Proto musel zahynout další člověk, starý rybář. To už byl druhý krok na šikmé ploše. Ta má tu vlastnost, že kdo na ni jednou vstoupí, nemůže couvnout. Musí jít jen a jen jedním směrem. Až do samého konce. A stále rychleji…“

„To by ale znamenalo… Snad nechcete tvrdit, že se stane další vražda!?“

„Právě to jsem měl na mysli,“ přikývl Magnus Torg.

„Jak to?“ obořil se na něj pracovník ministerstva. „Vy se domníváte, že se stane další zločin, a nečinně tu sedíte?“

„A co jiného mám dělat?“ pokrčil Magnus Torg rameny. „Ve Švédsku žije osm miliónů lidí. Jak mám vědět, kdo bude příští obětí? Nevíme nic o vrahovi ani o cíli, kterého chce dosáhnout svými zločiny. Učinil jsem sice zvláštní opatření, aby se bezpečnost v Lommě a okolí zvýšila, policejní stanice je od včerejška posílena o čtyři policisty, také počet automobilových hlídek je zvýšen, budou touto oblastí projíždět častěji než dosud… Udělal jsem všechno, co jsem za této situace udělat mohl! Nechtěl bych být špatným prorokem. Obávám se však, že série krvavých událostí neskončí, dokud bude zločinec na svobodě.“

„Vy před námi něco tajíte,“ řekl zástupce prokuratury roztrpčeně.

„Nic neskrývám,“ řekl poručík klidně. „Ani bych si to nedovolil. Jsem přece mezi lidmi, jimž služebně podléhám. Jedním si však jsem jist – zločince chytíme! Dostanu ho za mříže. Snad zítra, za týden, snad za měsíc.“

„Za měsíc! Za měsíc budeme mít na krku interpelaci v parlamentě a opozice podá návrh, aby byl ministr odvolán a v jeho úřadě učiněny změny.“

„Neudávám žádnou lhůtu, ani dlouhou, ani krátkou. Jenom…“

„Jenom co?“ řekl podrážděně policejní ředitel a podíval se se sevřenými rty na svého podřízeného.

„Jenom dám na radu představitele tisku.“ odpověděl klidně Magnus Torg. „Budu myslet. Velice intenzívně myslet!“

X

Krev na pláži

Středa, 14. června večer

Uplynul sotva týden od tragické smrti Marie Janssonové, a kolik jen událostí lidskému rozumu nepochopitelných, jsem musel zaznamenat. Kdybych to byl předvídal nikdy bych nejel do Lommy, která měla pověst tichého, klidného hnízda. Nikdy bych také své kroky nezamířil k výstavnému penziónu Astrid Brandsové na Strandvägenu. Bohužel osudu se nelze vyhnout. Stal jsem se kolečkem velkého stroje a nemohu z něho uniknout. Jediné, co mi zbývá, je podrobně popsat běh událostí.

Navykl jsem si dělat své denní záznamy s průklepem a jeden exemplář dávat Magnusu Torgovi.

Zpočátku, jak jsem usoudil, jim nepřikládal velkou váhu. Naštěstí mívám ve zvyku brát s sebou mnoho všelijakých krámů, ať jedu kam jedu. Mezi jiným, kromě příruční lékárničky, také přenosný psací stroj. Kdybych ho neměl, asi bych postrádal chuť a energii všechno to popisovat ručně, dokonce s kopií. Teď však poručík zřejmě rád a důkladně pročítá má hlášení. Není to dávno, přesněji řečeno právě včera, tvrdil, že je považuje za velmi užitečná, protože mu dávají důkladný obraz událostí, který pořizuje člověk nezaujatý, stojící stranou. Proto se snažím být co nejdůkladnější.

Po velké poradě za účasti zástupců různých úřadů, která se konala v pondělí, byl poručík stále na nohou. Někam jezdil, vyslechl snad všechny obyvatele Lommy. Když jsem v úterý sešel dolů, už tam nebyl. A nebyli tam ani jeho dva seržanti, ani policejní automobil. Všichni se vrátili pozdě večer, až po večeři.

Vzal jsem si svou pilulku na uklidnění; spím stále hůř, vražda starého Poláka mě rozrušila.

Probouzím se uprostřed noci a celé hodiny nemohu usnout. Přemýšlím, přemýšlím a přemýšlím.

Ráno vstávám unavený, jako bych celou noc štípal dříví.

Ostatně všichni, co bydlíme v penziónu, jsme na pokraji nervového vyčerpání. Tuvessonovi chtěli odjet a týž úmysl měla i naše krásná rozvedená Nora Lindnerová. Také další hosté by rádi opustili Lommu. Bohužel Magnus Torg je požádal, sice zdvořile, ale rozhodně, aby ještě několik dní vydrželi. Taková prosba se rovná rozkazu. Nelze se tedy divit, že mé pilulky na uklidnění nervů jdou na dračku. Vždycky po večeři si každý jednu vyžádá, dokonce i Lilljan a oba seržanti. Jenom Magnus Torg má pevné nervy a zdravý spánek. A chrápe tak mocně, že ho slyším, ačkoliv bydlím v prvním poschodí a on v přízemí. Takový spánek, to je velká výhra v životě.

V noci z úterka na středu jsem spal prachšpatně. Lék nepomohl, ačkoliv jsem si vzal dokonce dvě pilulky, což nikdy nedělám. Usnul jsem sice poměrně brzy, ale nespal jsem víc než dvě hodiny.

A potom jsem se obracel na posteli téměř do rozednění, a ne a ne usnout. Teprve někdy po čtvrté hodině jsem začal dřímat. A už před šestou mě probudil zvuk zvonku a hluk, jak se někdo dobývá do dveří. Potom na schodech zaduněly kroky. Policisté. Samozřejmě! Jako by se nemohli chovat alespoň trochu tiše. Když sami nemůžou spát, měli by si uvědomit, že nejsou v kasárnách, ale v penziónu, kam si lidé přijeli odpočinout.

Asi tak čtvrt hodiny jsem se snažil nevšímat si halasu přede dveřmi. Nakonec jsem vstal a v pyžamu vyšel na chodbu, abych seržanty mírně napomenul. Oni, pánbůh ví proč, nejvíc lomozili v těžkých botách právě na dřevěných schodech. Jeden z nich běžel shora. Už jsem otvíral ústa, abych ho okřikl, když mě spatřil a zavolal:

„Doktore, víte, že zavraždili desátníka z Lommy?“

„Koho?“

„Desátníka Algota Olssona! Toho vysokého blonďáka. Co jsme mu prvnímu ohlašovali smrt paní Janssonové. A teď už sám nežije…“

„Zavraždili?“ opakoval jsem, protože jsem si to stále nedovedl srovnat v hlavě.

„Nožem do zad.“

„A kde se to stalo?“

„Tady nedaleko. Na pláži. Snad ani ne dvě stě metrů od penziónu.“

Chtěl jsem se ho zeptat na podrobnosti, ale neměl čas a bral to po dvou schodech s dupotem dolů. Vrátil jsem se do pokoje a rychle se oblékl. Když jsem sešel do přízemí, nikdo tam nebyl.

Dveře z jídelny byly dokořán a otevřená byla i branka na pláž. Už z dálky jsem viděl skupinu lidí, mezi nimi také Magnuse Torga a oba seržanty.

Pospíšil jsem k nim. Rozpoznal jsem, že stojí kolem těla muže ležícího na písku. Nemohlo být pochyb, byl to Algot Olsson. Jeho světlé vlasy splývaly s barvou písku. Na sobě měl policejní uniformu. Ležel na břiše, hlavu měl poněkud otočenou na stranu, ruce široce rozhozeny. Na jeho tváři byl výraz údivu. Smrt ho zřejmě potkala v okamžiku, kdy to nejméně očekával.

Přistoupil jsem ke skupině. Seržant, s nímž jsem před chvílí hovořil, ukázal na záda mrtvého. V kabátě na levé straně byl nevelký otvor, právě tak na šířku nože. Sehnul jsem se – nemohlo být pochyb, byla to rána nožem a musela zasáhnout srdce. Byl jsem si jist, že nůž zajel zdola poněkud vzhůru a minul žebra a lopatku.

„Co nám k tomu řeknete?“ přivítal mě Magnus Torg.

„Zdá se mi, že smrt nastala okamžitě. Asi ani nestačil vykřiknout. A co víc, nevěděl, že umírá, proto má tak udivený výraz ve tváři. Kromě toho bych řekl, že ten, kdo ho bodl, musel mít značnou sílu a byl přinejmenším střední postavy. Zůstal nůž v ráně?“

„Nenašli jsme ho.“

„A stopy?“

„Stop tu je mnoho. Písek je měkký a suchý. Ale jsou napůl zasypané a bezcenné. Než jsme se sem dostali, prošlo tu hodně lidí. Je sem vidět ze silnice. Spatřil ho nějaký cestující z autobusu, vykřikl, autobus zastavil a všichni i s řidičem se sem rozběhli. Jestli tady nějaké stopy byly, důkladně je rozdupali.“

„To oni vás uvědomili?“

„Ano. Lidé z Bjarredu vědí, že u paní Brandsové bydlí poručík od kriminálky, a jeden z nich přiběhl do penziónu. Než vzbudil kuchařku Mobergovou, která bydlí ve vrátnici, a než ta otevřela branku, uplynulo hodně času. A zatím se sem nahrnula spousta lidí. Sotva jsme se pak mezi nimi prodrali.“

„Možná že někdo z nich vytáhl nůž z rány,“ řekl jsem.

„Všichni tvrdí, že se mrtvého nikdo nedotkl. Asi to je pravda.“

Policie v Lundu už o vraždě věděla. V půlhodině se tu objevili známí technici a opět doktor Ross. Bylo na něm vidět, jak je nevyspalý. Měl špatnou náladu.

„Zas jedna mrtvola,“ zabručel, když se brodil pískem. „Je to čím dál tím lepší v tom království tří korun. Když to takhle bude pokračovat, nezůstane za chvíli v Lommě živá duše.“

Fotograf se beze slova ujal své povinnosti. Dva jiní technici stáli nečinně.

„Tady nemůžeme nic dělat,“ ozval se jeden z nich. „Z těchhle stop se odlitky nedají dělat. A je jich tolik, že by museli z Lundu přivézt náklaďák sádry.“

„Já jsem tu taky zbytečný,“ přidal se k nim daktyloskop. „Otisky prstů Olssona máme v archívu v Lundu.“

Doktor Ross se nachýlil nad mrtvým. Přiznávám, v poslední době jsem měl tolik co činit se zavražděnými v Lommě, že teď jsem se ani nesnažil nějak pomáhat.

„Rána do srdce,“ řekl doktor Ross. „Ani nevzdechl a byl na onom světě.“

Pak zkoumal ztuhnutí svalstva.

„Byl zabit mezi jedenáctou a jednou hodinou v noci,“ prohlásil a obrátil se ke mně. „Co o tom soudíte?“

„Je možné, že to bylo trochu později,“ odpověděl jsem. „Nezapomínejte prosím, že noc byla poměrné chladná. Od moře vál studený vítr. Když uvážíme tyto okolnosti, řekl bych, že mohl zahynout mezi půl dvanáctou a druhou hodinou.“

Doktor Ross se mnou okamžitě souhlasil.

„Výborně. Nevzal jsem v úvahu, že u vás v Lommě u moře je chladněji než v Lundu. Proto svalstvo tuhlo rychle. Ale i tak tento muž nezahynul později než ve dvě hodiny v noci. Co však v tu dobu dělal na pláži? Přece se nešel koupat.“

„Byl na obchůzce,“ vysvětloval Olssonův druh ze stanice v Lommě. „Každou noc jeden z nás obchází celou pláž až do Bjarredu. Tuto noc přišla řada na Olssona. Proto tu leží on, a ne já.“

„A proč hlídáte v noci pláž?“

„Nedávno se tu někdo pokoušel zničit v noci plážové koše. A kolem Lanckrony se snažili z nějakého kutru vyložit bedny pašovaného koňaku. Proto jsme dostali rozkaz, abychom pláž v noci střežili.“

„Kdy Olsson odešel ze stanice?“

„Měl noční službu. Nastoupil v deset večer. Potom určitě tak hodinu pracoval na stanici a šel na obchůzku. Taková štreka trvá kolem čtyř hodin. Končíme ji zpravidla, až když svítá. Jedním směrem chodíme po pláži, zpátky po Strandvägenu. Tak hlídka prověří jak pláž, tak i domy kolem silnice.“

„V zimě také hlídáte?“

„V zimě je pobřeží pod ledem. Žádná loď se k pláži nedostane a koše jsou uklizeny, tak co by kdo na pláži dělal? Hlídky musíme držet jen v sezóně.“

Napadla mě jedna věc. Snažil jsem se mrtvému vyhrnout levý rukáv kabátu.

„Nemusíte se namáhat.“ řekl Magnus Torg. „Olssonovi bylo teprve pětadvacet let, nebyl ještě ani ženatý. Naštěstí. Takže v Osvětimi být nemohl.“

„Proč tedy zahynul?“

Poručík pokrčil rameny.

Tady jsme už v podstatě neměli co dělat. Přijela sanitka a policisté do ní na nosítkách zanesli svého mrtvého kolegu. Doktor Ross se s námi rozloučil, technici odjeli do Lundu a naše skupina se vracela do penziónu.

V jídelně jsme zastihli všechny hosty. Už věděli o dalším zločinu. Nálada byla hrobová.

Byl jsem tak unaven po bezesné noci a tak rozrušen tím, co jsem viděl na pláži, že jsem neměl chuť ani na jídlo, ani na pití. Úslužná Lilljan mi však vnutila velký šálek silné, dobré kávy. To mě trochu postavilo na nohy. Podivoval jsem se Magnusu Torgovi. Byl tak klidný, jako by se právě vrátil z koupele v moři. Bohatě posnídal, jídlo zapil dvěma šálky kávy a klidným hlasem informoval všechny, kteří se shromáždili u stolu:

„Byl zabit ranou nože do zad. To svědčí o tom, že Algot Olsson vraha znal a neočekával od něho nic zlého. Na prázdné pláži se člověk v noci těžko může pohybovat, aniž ho někdo nezpozoruje. Tím spíše ho zpozoruje policista, který dostal rozkaz hlídat pláž proti chuligánům a podloudníkům. Domnívám se, že potkal svého budoucího vraha v Lommě, že spolu hovořili a spolu také šli po pláži. V určitém okamžiku zůstal vrah poněkud pozadu a bodl ho nožem do zad. Olsson útok naprosto neočekával.“

„Já jsem s mladším Algotovým bratrem chodila do školy,“ řekla Lilljan. „Algot byl silný a sportoval. Účastnil se v Malmö lehkoatletických závodů.“

„Okradl ho vrah?“

„Ničeho se nedotkl. Jenom vytáhl nůž z rány a utekl. Na noční obchůzku si Olsson bral pistoli.

Našli jsme ji u něho, měl ji v pouzdře. V kapse měl peníze a doklady. Cílem vraždy tedy nebyla loupež.“

„A co tedy?“ zeptala se Astrid Brandsová, která byla toho rána výjimečně v jídelně. Nikdo dnes nečekal, až mu přinesou snídani do pokoje. Taková senzace! Zase vražda. Už třetí v týdnu.

„To je strašné! Kdy to skončí?“

„Obávám se, že na žádnou vaši otázku nebudu umět odpovědět,“ řekl Magnus Torg.

Nora Lindnerová na něj zaútočila:

„Jste přece policista! Musíte něco dělat. Odjet nesmíme, máme tady sedět a čekat, až na nás přijde řada a až si pro každého z nás nějaký šílenec vymyslí jinou smrt?“

„Jste na omylu,“ řekl jí poručík. „To není šílenec. Ubezpečuji vás, že to je člověk, který dobře ví, co dělá. Plánuje vraždy s promyšlenou prohnaností a uskutečňuje je krok za krokem. Jsem přesvědčen, že ani vám, paní Lindnerová, ani takřka všem ostatním obyvatelům tohoto penziónu nehrozí nejmenší nebezpečí.“

„Tak proč nemůžeme odjet?“ rozčilovala se Nora Lindnerová.

„Samozřejmě nemám právo vás tu držet. Je to jenom má prosba, abyste tu zůstali ještě několik dní. Řekněme do neděle.“

Jeho slova mě zaujala.

„Myslíte, že do té doby všechny případy objasníte?“

„Možná že do té doby ne, ale za několik dní asi nebude vaše přítomnost v Lommě nutná.

Ostatně, podívejte, počasí se umoudřilo, tak proč pospíchat?“

„Děkuji pěkně! Vyčítám si, že jsem přijela do tohohle strašného hnízda, kde vraždí lidi každý den.“

„Nepřehánějte!“ ohradila se Astrid Brandsová dotčeně. „Lomma je nejpříjemnější místo pro odpočinek na celém pobřeží.“

Magnus Torg se zvedl od stolu.

„Promiňte mi, ale musím znovu vyslechnout spoustu lidí, a znovu z toho asi nic nebude. Co se dá dělat, služba je služba.“

Když už byl u dveří, zadržel jsem ho a požádal o několikaminutový rozhovor. Viděl jsem na něm, že jsem ho tím příliš nepotěšil, ale souhlasil. Zašli jsme do knihovny.

„Zdá se mi, že se bude muset udělat jeden pokus,“ řekl jsem mu. „Opravdu se nechci vměšovat do vyšetřování, ale něco mě napadlo.“

„Oč jde?“

„Starý Polák byl zastřelen z pistole ráže sedm milimetrů. Takovou měl také Olsson. Nebylo by účelné prověřit jeho zbraň a porovnat náboj s tím, který byl vyňat z těla rybáře? Samozřejmě vám nechci vsugerovat názor, že vrahem byl Olsson, to by byl nesmysl. Ale měl rodinu, mladší bratry. A ti mají přátele. Dnešní mládež je všelijaká. Co když si někdo z nich vypůjčil Olssonovu pistoli bez jeho vědomí? Olsson ji měl jistě někde schovanou doma a bral si ji, jen když šel na noční službu.“

„Vy máte, doktore, stále plno nápadů a teorií…“ řekl ironicky poručík. „Nu, dobrá. Nesmíme nic zanedbat. Uděláme to, abychom měli čisté svědomí.“

„To já právě chci. Rád bych také věděl, co znamenají vaše slova, že ani paní Lindnerové, ani takřka všem ostatním obyvatelům tohoto penziónu nehrozí nejmenší nebezpečí? Některým snad hrozí?“

„Můžete si to tak vyložit,“ lehce se usmál poručík.

„Zarážíte a udivujete mě. Není to víc než dva dny, co jste na poradě upozorňoval, že můžeme čekat další zločin. A už se stal! Teď zase předpovídáte vraždu, nebo snad několik vražd? Proč? Jaké pro to máte důvody? Víte snad víc, než jste nám sdělil?“

„Ubezpečuji vás, doktore, že vím tolik co vy a možná i méně. Jenom jsem se zmínil, že ty zločiny tvoří jakýsi řetěz. Zcela logický řetěz. Také jsem to na poradě připomněl. Zločinec vstoupil na šikmou dráhu a nemůže se z ní dostat.“

„Snažím se to všechno pochopit, ale abych se přiznal, celkem marně. Nerozumím vám.“

„Ve všech našich případech je přece železná logika.“

„Já ji nevidím. Snad bych rozuměl ještě těm dvěma prvním vraždám, protože obě oběti spojoval jeden fakt – kdysi byli oba vězněni v hitlerovském koncentráku. To vytváří pole pro nejrůznější kombinace. Jednu z nich jsem řekl na poradě. Mohou ovšem být i jiné – účty z tábora, msta, tajemství, které ohrožovalo toho druhého a mohlo ho kompromitovat, a může to být i někdo třetí, třeba někdo z dnešních vlivných a známých lidi. V koncentračních táborech přece byli i lidé, kteří dnes stojí v čele různých evropských států, jsou ministry, řediteli velkých podniků, koncernů… Co když tu zasáhla ruka někoho z ‚mocných tohoto světa‘? Možná že pravdu měl ředitel Jansson, že se jeho matka obávala msty nacistů, protože jednoho z nich poznala. Jistě do všech těchto teorií nezapadá krádež šperků, ale něco na nich může být. Naproti tomu zavraždění Olssona nemá podle mne smysl. Čím mohl ohrožovat nepatrný policista z malé obce. A koho!? To se spíše přikláním k názoru Nory Lindnerové, že všechny ty zločiny má na svědomí šílenec.“

„Nikoli, doktore.“

„Pak ovšem nevím…“

„Uvažujte. Proč museli ti lidé postupně zemřít?“

„Já mezi nimi nevidím souvislost.“

„Ale já ano. Každý z nich znal nějaké tajemství. Tajemství zločince.“

„Tajemství? Jaké prosím vás?“

„To nevím. Asi to nebylo jedno a totéž tajemství, které si vzali s sebou do hrobu. Naopak, asi každý věděl něco docela jiného než ostatní dva. Ale každý sám o sobě mohl vraha odhalit. Proto postupně zahynuli.“

„To je na mne příliš složité. Olsson byl přece policista. Kdyby něco věděl nebo se jen domýšlel, bylo jeho povinností okamžitě to hlásit svým nadřízeným a především tomu, kdo byl pověřen vyšetřováním. Vás přece znal.“

„Pravda. Ale nemusel vědět, kdo je vrah. Mohl si povšimnout nějaké maličkosti nebo být svědkem nějaké události a neuvážil, že to, co ví, je pro vyšetřování velmi závažné nebo dokonce rozhodující. Sám si to neuvědomil, ale vrah ano a dokonale! Proto Olssona odstranil.“

„A předtím starého Poláka a ještě dřív paní Janssonovou…“

„Ano, tak to vlastně bylo. Paní Janssonová znala něco z minulosti člověka, který ji zavraždil, a asi se prozradila. Další obětí se stal rybář. Setkal se se svou krajankou a vrah věděl, anebo se domníval, že se paní Janssonová rybáři se svým podezřením svěřila. Co tedy vrah udělá? Nezbývá mu nic jiného, než spáchat další zločin.“

„Dobrá, a co s tím má společného obyčejný policista?“

„Ten byl také nějak zatažen do těch tragických událostí. Nevím jak, ale jsem si tím jist.“

„Vsadím se s vámi, že s paní Janssonovou za celý život nevyměnil ani slovo. Starého Poláka znal, znali ho všichni v Lundu. Ale příliš důvěrní nebyli. Byl mezi nimi velký věkový rozdíl a sám jste tvrdil, že tady rybář žádné přátele neměl. Bydlel sice v Lommě, ale v ústraní.“

„Mezi Olssonem a zločincem mohl být vztah, který neznáme. Svou úlohu tu mohla sehrát třeba obyčejná, náhodná událost. Starý rybář například mluvil se svým budoucím vrahem a v tom je

Olsson potkal. Nebo třeba seděl na stanici a zpozoroval, že pozdě večer někdo jde k Arlövu, čili směrem od rybářova domku. Buď na to zapomněl, nebo toho člověka nespojoval s vraždou, na kterou se přišlo druhý den. Ale vrah Olssona viděl a bál se, že bude odhalen. Uvedl jsem vám jednoduchou, ale dost pravděpodobnou možnost, protože policejní stanice je také v jedné z posledních budov v Lommě, když se jde od Arlövu, a od chalupy starého rybáře to není dál než dvě stě metrů.“

„To by šlo dohromady,“ přikývl jsem. „Když to je tak, jak se domníváte, pak z toho vyplývá jedno…“

„A to?“

„Vrahem musí být někdo z Lommy a musí to být člověk tak vážený a ctěný, že místního policistu ani nenapadlo podezřívat ho z vraždy.“

„To je jasné, že našeho zločince nikdo z jeho činů nepodezřívá, jinak by už byl zatčen.

Dokonale se ovládá a máte pravdu v tom, že by nikoho ani ve snu nenapadlo považovat ho za vraha.

Z toho také vznikají všechny obtíže při vyšetřování.“

„Ale motiv první vraždy… To, co jste teď řekl, mi nehraje s ostatními dohady. S paní Janssonovou mohl mít něco společného jen starý Polák. Nikdo jiný z Lommy ji totiž neznal blíž. A proto mohl být vrahem buď rybář, nebo člověk, kterého on poslal, nikdo jiný!“

„Jedním slovem řečeno, vracíte se ke své první teorii?“ otázal se Magnus Torg.

„Protože nevidím nic jiného, co by události vysvětlovalo líp. Má teorie není v rozporu s vaší, naopak, obě se dokonale doplňují. Zločinec zastřelí starého Poláka, a když se vrací, potká ho Olsson nebo ho Olsson vidí z okna stanice. Určitě to byl jeden z místních mladých lidí. Proč by to nemohlo být tak, jak jsem říkal? Vezme Olssonovi pistoli, zastřelí svého komplice, vezme mu šperky, a mezitím Olsson zpozoruje ztrátu pistole…“

„Však se dovíme, jak to skutečně bylo!“

„Kdy?“

„Až zatkneme zločince. Z jeho přiznání.“

„Doufejme, že to bude brzy,“ povzdechl jsem si.

„Doufejme.“

„Ale abych se vrátil k tomu, s čím jsme začali. K nebezpečí, o němž jste hovořil. Komu může hrozit?“

„Především vám, doktore. A mně.“

„Proč proboha?“

„My dva jsme do všeho zasvěceni nejvíc. Nikdo o vrahovi neví tolik co my. Proto se může odhodlat k ještě jednomu útoku. Pokud jde o mne, dávám si velký pozor, a vám radím, doktore, abyste nepokoušel osud.“

„To přece nemyslíte vážně!“

„Smrtelně vážně. Opakuji, my dva toho o něm víme nejvíc.“

„My dva? Já nevím nic. Snad vy.“

„Vím, že nic nevím,“ citoval Magnus Torg Sokrata. „A to je mnoho!“

Nic víc se mi nepodařilo od něho vyzvědět. Domnívám se však, že se mnou takto hovořil jen proto, aby mě znepokojil. Což se mu, přiznávám, podařilo. Náš rozhovor mě vrcholně denervoval.

Je to se mnou stále horší a horší. Znovu jsem si musel vzít dvě pilulky. Celý den jsem ležel a nešel jsem ani na oběd. Nepolkl bych ani sousto.

Teprve teď večer se mi udělalo trochu líp a mohl jsem zasednout, abych zapsal tyto poznámky.

XI

Nový host

Čtvrtek, 15. června

Po celou středu vyvíjel Magnus Torg se svou skupinou a policisty z Lommy horečnou činnost vyšetřoval další zločin, jehož obětí se stal mladý policista Algot Olsson. Veškerá jeho energie však vyzněla naprázdno. Nepodařilo se zjistit nejmenší stopu po pachateli. Policisté chodili po Lommě dům od domu, hledali svědky noční tragédie, poptávali se, kdo šel pozdě večer po ulici nebo po pláži.

Poručík tak získal jména několika osob, které se z Malmö nebo z Lundu vracely posledním autobusem, a těch, kteří si o něco déle poseděli u přátel nebo v místních hostincích.

Všechny je dlouze vyslýchal a prověřoval, v kolik hodin odešli z domova a kdy se vrátili. Každý z nich však měl silnější anebo slabší alibi, nemluvě o tom, že podezřívat je z vraždy policisty a i z nějakého menšího přestupku se ukázalo nesmyslné. Ovšem v tak záhadném případu, jako jsou tři vraždy za sebou, se může nesmysl ukázat nakonec skutečností.

Policisté strávili další den v plné práci, ale na nic nedokázali přijít. Znovu fiasko.

Zato my jsme v penziónu zažili malou senzaci. Hned ráno, právě když se naše malá skupina scházela v salóně, aby si zorganizovala další den v luxusním ,vězení’, v němž nás držel Magnus Torg, zazněl u dveří zvonek. Po chvíli vešel vysoký, urostlý muž kolem šedesátky. Vedle něho kráčela Lilljan a nesla menší kufr ze žluté kůže. Když nás muž spatřil, lehce se uklonil. Lilljan zavolala Astrid Brandsovou a ta se po krátkém rozhovoru s novým hostem odebrala nahoru.

Když se Lilljan vrátila, zatáhli jsme ji mezi sebe.

„Kdo to je? Odkud přijel?“

Zaplavila nás informacemi.

„Je ze Stockholmu. Z polského velvyslanectví. Přijel kvůli těm událostem u nás a bude tady několik dní bydlet.“

Polák a z velvyslanectví… Zajímavé. Pravděpodobně se chce zúčastnit vyšetřování. Ale proč?

Marie Janssonová i Trzeciecki byli švédskými občany a Poláci tedy nemají právo strkat do toho nos. Ti lidé si zvolili svobodu v našem krásném Švédsku a nikdo z velvyslanectví komunistického státu tu nemá co pohledávat. To je vměšování do vnitřních záležitostí Švédska. Magnus Torg to určitě tomu pánovi vysvětlí a sdělí mu, že by udělal nejlíp, kdyby se nejbližším vlakem vrátil do Stockholmu.

„Hovoří perfektně švédsky. A jaký je příjemný!“ rozplývala se Lilljan. „I když je starší, dokázal by poplést hlavu mladým holkám. Všimli jste si, jak je elegantní? Takový oblek se nedostane dokonce ani v Domusi, ani v Nordisku.“

Komunisté umějí dělat propagandu, to se musí nechat! Sotva přijel, a už si získal naši pokojskou.

Protože jsem se rozhodl zapisovat si každý svůj postřeh a reakci, každou událost, zaznamenal jsem si také toto. Uznávám, že jsem asi trochu zaujatý, protože když se muž z polského velvyslanectví objevil u oběda, ukázalo se, že to je docela milý společník. Vysvětlil, proč přijel.

Znal osobně Marii Janssonovou a chtěl policii vyložit vše, co o ní ví. Hned ze začátku naznačil, že nemá žádné pověření a že se nechce míchat policii do vyšetřování. Witold Owicki, jak se jmenuje, bydlí ve Švédsku přes dvacet let. Pravda, prvních několik let tu měl jinou práci než teď. Proto ovládá dokonale švédštinu a překládá také knihy ze švédštiny do polštiny. Magnus Torg nebyl celý den v penziónu. Stále se snaží přijít na nějakou stopu a neustále někoho vyslýchá. Owicki se s ním setkal až u večeře. K mému velkému podivu nebyl překvapen, že se mezi námi zjevil nový člověk ze Stockholmu. Asi o tom poručíka uvědomili jeho nadřízení. To by mluvilo ve prospěch diplomata. Pravděpodobně se ve Stockholmu spojil s ministerstvem a teprve potom se rozjel do Lommy.

Po večeři pozval Magnus Torg Poláka do knihovny. Potěšilo mne, když se obrátil také na mne:

„Doktore, mohl byste na okamžik?“

A diplomatovi vysvětlil: „Doktor Nilerud nám velmi pomáhá. Je to výtečný kronikář. Vede si deník, který nám poskytuje věrný obraz událostí. Kromě toho je pan Nilerud policejním lékařem, je tu na dovolené, což je pro nás šťastná náhoda. Pomohl nám určit hodinu smrti všech obětí záhadného zločince.“

Witold Owicki se na mne usmál:

„Nemám samozřejmě nic proti přítomnosti pana doktora Nileruda. Neřeknu vám žádné senzace.

Znal jsem paní Janssonovou, která hned po svém příjezdu do Lommy telefonovala na naše velvyslanectví na Karlavägenu ve Stockholmu. Mluvila tenkrát se mnou. Protože se při vyšetřování její smrti přišlo na to, s kým se stýkala, a policie chce znát podrobnosti, řekl jsem si, že se sem rozjedu a ohlásím se u policie.“

Teď jsem tomu rozuměl. Magnus Torg zjistil meziměstské hovory Marie Janssonové z penziónu a nemohlo mu ujít, že telefonovala na velvyslanectví. Proto sem Owicki přijel.

Jsem už patnáct let policejním lékařem a policejní mašinérii znám dokonale. Našemu mladému poručíkovi nelze vytknout nic, co by sebeméně zanedbal. Dělá všechno, co může, a přesto nemá úspěch. To je mrzuté.

Když jsme se pohodlně usadili v křeslech, Owicki začal:

„Paní Janssonovou jsem poznal už dávno, tehdy, když se octla ve Švédsku. Všechny vězně z hitlerovských koncentračních táborů, kteří se do Švédska dostali v akci Folke Bernadotta, umístili v nemocnicích a sanatoriích, kde pomalu nabývali zdraví a duševní rovnováhu. Naše velvyslanectví mělo stálé spojení jak se švédskými úřady, tak i s bývalými vězni z Polska. Tak jsem jako úředník velvyslanectví vlastně poznal Marii Janssonovou a její osud.“

„To jsem se nemohl dovědět od ředitele Janssona. Řekl nám jen, že jeho nevlastní matka nemá v Polsku nikoho,“ řekl poručík.

„To se shoduje,“ přikývl diplomat. „Paní Janssonová nerada vzpomínala na ta strašná léta a neřekla o nich celkem nic ani těm, které měla ráda. Ve stručnosti: Rodina paní Janssonové bydlela v Polsku. Její otec byl lesník. V roce 1942 do jeho myslivny vtrhli nečekaně Němci a našli tam raněného partyzána, kterého se už nepodařilo ukrýt. Lesníka zastřelili Němci na místě, jeho manželku a čtyři děti poslali do koncentráku v Osvětimi. Marii tenkrát bylo sedmnáct let, byla z dětí nejstarší. Jejím bratrům bylo třináct a jedenáct a nejmladší sestře devět let.“

„Tak malé děti také posílali do koncentráku?“ podivil jsem se.

„I mladší! Když se nákladní vlak s vězni zastavil na rampě v Osvětimi, esesmani vězně vyháněli z vagónů bitím a střelbou. Museli projít kolem důstojníka SS, který držel v ruce rákosku a tou je rozděloval – jedny vpravo, druhé vlevo. Říkalo se tomu selekce. Ty na levé straně, mladé a silné, hnali do tábora, aby ještě před svou smrtí pracovali. Zbytek, starce, ženy a děti, jednoduše zahnali do plynových komor a pak je spálili ve velkých pecích osvětimského krematoria.“

„Strašné!“ nezdržel se Magnus Torg.

„Marie se octla vlevo. Její babičku, matku a sourozence ještě téhož dne zavraždili v plynové komoře.“

„To je děsné!“ zvolal jsem.

„Vy a zejména mladé pokolení považujete vyprávění o hitlerovské okupaci za přehánění. A přece tak jako rodina paní Janssonové zahynuly jen v Osvětimi víc než tři milióny lidí. Má vlast v pěti letech ztratila přes šest miliónů obyvatel. Z nich jenom necelých čtyři sta tisíc zemřelo v bojích se zbraní v ruce. Zbytek byl povražděn ve vězeních a koncentrácích.“

„Paní Janssonovou z tábora propustili?“ zeptal jsem se.

„Odtamtud nepropustili nikoho. Jedinou cestou na svobodu byl komín krematoria… Po dvou letech pobytu v Osvětimi se paní Janssonová dostala do koncentráku v Ravensbrücku a odtud pak koncem války do Švédska. Neměla rodinu a žádný důvod, proč by se vracela do trosek vypáleného domova. Zůstala ve Švédsku.“

„A za dva roky potom se stala manželkou Janssona,“ doplnil ho Magnus Torg.

„Ano. Pamatuji se na to, byl jsem na jejich svatbě,“ pokračoval Owicki. „Krátce nato jsem odjel ze Švédska. Když jsem se vrátil do Stockholmu, setkal jsem se na recepci na našem velvyslanectví s dámou v drahém norkovém kožichu. Její tvář mi připadala povědomá. Zeptal jsem se sekretáře velvyslanectví, kdo to je. Měla také nádherný smaragdový náhrdelník. Řekl mi, že to je švédská milionářka Marie Janssonová, původem Polka. Janssonová. Janssonová… To mi nic neříkalo.

Janssonů jsou ve Švédsku tisíce a malého obchodníka, majitele potravinářského obchodu, jsem neztotožňoval s velkou, světovou firmou Eric Jansson a syn. Teprve když ta žena přistoupila ke mně a připomněla mi, že jsme se naposled viděli na její svatbě, uvědomil jsem si, jak závratnou kariéru udělala mladá dívka ze skladu.“

„V té době jste svou krajanku poznal blíž?“

„Ano. Býval jsem v jejich domě na Vällingby ve Stockholmu za života jejího manžela i po jeho smrti.“

„Zřejmě,“ přerušil jsem ho, „žila v nenávisti k Němcům. Dokonce prý nerada jezdila v obchodních záležitostech do bývalého Německa.“

„Nechtěla jezdit především do Německé spolkové republiky, tomu se vyhýbala, jak mohla.

Vysvětlovala mi, že se tam nechce setkat s hitlerovskými vrahy, kteří tam volně chodí a někteří zaujímají i vysoké postavení ve vládních úřadech, v armádě a v průmyslu. Ani jsem se nedivil, že se jí tam nechce.“

„Pomáhala bývalým politickým vězňům?“

„Pokud vím, dokonce hodně. Posílala jejich organizacím i jednotlivcům značné částky do různých států. Když se v Osvětimi budoval pomník obětem nacismu, zúčastnila se mezinárodní sbírky a poslala šek na vysokou částku. Podporovala také, vím to od ní, finančně jistou kancelář ve Vídni, jež se zabývá odhalováním nacistických zločinců, kteří se skrývají v nejrůznějších částech naší zeměkoule, především v Jižní Americe.“

„Pak ji ovšem mohla zavraždit nějaká tajná organizace bývalých hitlerovců, aby se jí pomstila,“ řekl jsem. „Slyšel jsem, že jedna taková organizace existuje mimo jiné také v Argentině, má snad sídlo v Buenos Aires.“

„Takových organizací bývalých esesmanů a gestapáků je mnoho. Většinou jsou dokonale zakonspirovány, jiné provozují činnost pololegálně pod hlavičkou obchodních firem, jako například ta, kterou vede známý válečný zločinec Otto Skorzeny. Těsně před koncem války deponovali hitlerovci v bankách neutrálních států ohromné částky. Spojencům se podařilo odhalit a zablokovat jen malou část těchto peněz. Zbytek je určen pro pomoc ukrývajícím se válečným zločincům. To jsou všeobecně známé věci. Ovšem nemyslím, že by tu vraždu měla na svědomí některá z těchto organizací.“

„A kdo tedy?“

„To opravdu bohužel nevím. Určité světlo do toho vrhá rozhovor, který jsem měl telefonicky s paní Janssonovou v pondělí, tedy dva dny před její smrtí. Bylo to někdy kolem jedné hodiny odpolední.“

„Paní Janssonová vám telefonovala jen jednou?“ zeptal se Magnus Torg.

„Ano. Předtím jsem se s ní viděl na začátku května.“

„Je pravda, že v poslední době byla velmi rozčilená a jakoby něčím znepokojená?“ zeptal jsem se.

„To jsem ani nepozoroval. Pravda, manželovu smrt nesla těžce, ale to už jsou čtyři roky. Čas rány léčí…“

„O čem jste spolu hovořili?“ obrátil se na Owického poručík. „Víme, že volala z tohoto penziónu.“

„Byl to dost divný rozhovor. Ptala se mě, co má dělat, když potkala ukrývajícího se válečného zločince.“

„Tak tedy…“ uniklo mi.

Owicki jako by mě přeslechl. Pokračoval: „Poradil jsem jí, aby se přihlásila na policejním ředitelství v Lommě nebo v Malmö a tam to oznámila. ‚To nemá smysl‘ odpověděla mi. ‚Oni ho bez přesvědčivých důkazů nezavřou! A ty já nemám, mohu se dokonce mýlit a sám dobře víte, co ve Švédsku znamená křivé nařčení. A co teprve, když jde o tak závažnou věc. Nejdříve musím mít jistotu.‘ Navrhl jsem jí tedy, aby se poradila s nějakým místním právníkem, co má dělat. Ale i tuto radu zamítla. Zeptala se mě, nebyl-li někdo z pracovníků velvyslanectví vězněn v Osvětimi, anebo zda znám takového Poláka ve Stockholmu.

Bohužel jsem jí nemohl vyhovět. Na velvyslanectví není žádný bývalý osvětimský vězeň. Ve Stockholmu by se určitě našel, a nejeden, ale trvalo by to dlouho, než bychom zjistili jeho jméno.

Přesto jsem jí řekl, že se pokusím někoho takového najít. To jí také nevyhovovalo. Chtěla, aby nějaký bývalý osvětimský vězeň co nejrychleji přijel do Lommy. Jinak, tvrdila, by si ten fašista mohl všimnout, že ho poznala, a buď uteče, nebo ji zlikviduje. Tak to doslova řekla.“

„Tušila svou smrt,“ řekl jsem.

„To nebyla předtucha! Uvědomovala si, v jaké situaci se octla. Ještě jednou jsem ji prosil, aby si o tom pohovořila s někým kompetentním od policie. Žádal jsem ji, aby mi prozradila jméno toho zločince.“

„No a?“ zeptal jsem se se zájmem.

„Nechtěla. Stále se vracela k tomu, že nespravedlivým podezřením by mohla strašně ukřivdit nevinnému člověku. Nakonec se přece jen podvolila a řekla mi, o koho jde.“

V tu chvíli dokonce i Magnus Torg ztratil svůj klid.

„Asi jsem se špatně vyjádřil,“ opravil se Owicki. „Neřekla mi jméno, ale jen to, že jde o člověka, který v Osvětimi vykonával selekci a který poslal do plynové komory na smrt její babičku, matku a tři sourozence. Měla-li takové podezření, nelze se divit, že se obávala o svůj život.“

„Proč vám ale neřekla jméno?“ rozčilil se poručík.

„Vy jste ji neznal. Byla neobyčejně svědomitá. Protože si nebyla jista svým podezřením, nechtěla prozradit jméno nikomu.“

„A tím váš rozhovor skončil?“

„V podstatě ano. Nakonec mi řekla, že si už nějak poradí a tady na místě najde lidi, kteří byli v Osvětimi. Naznačila, že už o jednom takovém ví. Dokonce to je prý Polák.“

„Starý rybář!“ řekl jsem.

„Tak ho také nazvala.“

„Byl to Stanislav Trzeciecki,“ vysvětlil jsem mu. „Druhá oběť.“

„Obtížné jméno pro švédská ústa,“ usmál se diplomat. „Divím se, že jste je vyslovil správně.“

„Dělám si záznamy o všech událostech. Tak jsem se mu nakonec naučil. Ale nebylo to snadné.“

„Věřím,“ přikývl Owicki a vrátil se k našemu tématu. „Když jsem si v novinách přečetl zprávu o dalším zločinu v Lommě, okamžitě jsem si vzpomněl na to, co mi říkala paní Janssonová.“

„Vy jste toho Poláka znal?“ zeptal se Magnus Torg.

„Kdepak, ale na polském konzulátě v Malmö mi sdělili, že Stanislav Trzeciecki si už jako švédský občan několikrát vyžádal polské vízum. Jinak s konzulátem styky neudržoval. Na velvyslanectví také nikdo o starém rybáři neslyšel.“

„Myslíte si,“ zeptal se ho Magnus Torg, „že se s ním paní Janssonová sešla? A víte snad, proč to udělala?“

„Je docela možné, že se s ním přinejmenším snažila sejít. Šlo jí zřejmě o to, aby se se svým podezřením svěřila ještě někomu dalšímu, kdo byl v Osvětimi. Při našem telefonickém rozhovoru mi několikrát zdůraznila, že si není jistá, neklame-li ji zrak a paměť. To je docela pochopitelné. Od těch strašných časů uplynulo přece mnoho vody. A je těžké poznat někoho, koho jsem viděl před více než dvaceti lety. Není tedy nic divného, že chtěla, aby její podezření potvrdil ještě někdo jiný.“

„Zajímavé,“ podotkl jsem, „a jak si takovou konfrontaci představovala?“

„Docela jednoduše,“ podíval se na mne diplomat jako na někoho, kdo je obdařen nepatrnou inteligencí; nepostřehl, že jsem mu tu zdánlivě hloupou otázku položil, abych ho co nejvíc přiměl k řeči. Neskrývá něco před námi? Přijel nám skutečně pomoci? Nebo chce jen vyzkoumat, v jakém stadiu je vyšetřování? A co když to bylo samo velvyslanectví, které zorganizovalo střetnutí bývalých polských občanů? Zdánlivě to vypadá jako nesmysl, ale jak jsem se přesvědčil, Magnus

Torg si ověřuje i sebepochybnější hypotézy. V těchto případech je všechno tak podivné a složité, že ničemu a nikomu nelze věřit. Tím méně cizinci.

„Docela jednoduše,“ opakoval Owicki. „Paní Janssonová znala jméno, pod nímž se válečný zločinec skrývá, i jeho adresu. Na základě těchto údajů mohl Trzeciecki vejít pod jakoukoliv záminkou do toho domu, prohlédnout si onoho člověka a třeba si s ním i pohovořit.“

Souhlasil jsem s ním.

„Nu ano, ale jistě jste četl noviny, které uveřejnily podrobnosti o vraždě starého rybáře. V jeho bytě se našel prsten. Patřil paní Janssonové a byl jí ukraden v den její smrti.“

Owicki se obrátil k poručíkovi:

„Chtěl bych se vás na něco zeptat. Mohu?“

„Prosím.“

„Jaké má policie vlastně důkazy, že paní Janssonové byly uloupeny šperky a že mezi nimi byl také prsten s perlou? Bedlivě jsem pročetl zprávy o vraždách ve všech švédských denících a zejména v Kvällspostenu, a nenašel jsem v nich jedinou zmínku o důkazech, že se loupež stala na tomto místě, tady v penziónu.“

„To je přece jasné,“ vzchopil se Magnus Torg. „Víme, že paní Janssonová měla šperky v Lommě. Viděli je u ní hosté penziónu a pokojská Lilljan nám ukázala, kde ty šperky paní Janssonová měla, a řekla nám, že ona si dokonce zkoušela prsteny i ostatní ozdoby.“

„To však jsou jenom důkazy,“ oponoval mu Owicki, „že paní Janssonová šperky měla. Ale důkazy, že jí byly ukradeny? Máte svědka, že ten malý zlatý poklad byl v pokoji paní Janssonové v okamžiku její smrti a že zmizel okamžitě po jejím skonu?“

„Poslechněte!“ ozval se poručík.

„Považuji loupež za skutečnost, ale mohla se přece stát docela jinak. Paní Janssonová si ostatně mohla šperky někde schovat nebo je někomu dát.“

„Dárek za několik tisíc korun! To je dobré,“ řekl jsem.

„Co jí na tom záleželo! Mohla si druhý den v Malmö koupit dvakrát tolik šperků, a ještě dražších.“

„Kdybyste měl pravdu a milionářka z nějakého rozmaru ty šperky někomu darovala, pak by to byl asi sotva starý Polák!“ namítl Magnus Torg.

„Proč?“

„Protože bychom u něho nenašli jen jeden prsten zapadlý navíc pod skříní, ale i ostatní šperky.

Mohu vás ubezpečit, že jsme to tam prohledali důkladně. Nic víc tam není. A ještě něco. Kdybych byl na jejím místě a chtěl pomoci nějakému muži, sotva bych mu daroval klenoty. Na to by stačil šek.“

„To ano,“ přiznal diplomat. „Šperky, to je dárek pro ženu. Nebo pro mladou, hezkou dívku.

Nicméně prsten se mohl octnout v bytě Stanislawa Trzecieckého nejen proto, že rybář byl zapleten do vraždy paní Janssonové, jak to psaly jedny ne zrovna seriózní noviny…“

„Částečně jste mě přesvědčil,“ přikývl Magnus Torg.

Zamyslel se a po chvíli dodal:

„Dobře jste to řekl – šperk, to je dárek především pro ženu. Nebo pro mladou, hezkou dívku… S modrýma očima a s vlasy jako len.“

XII

Rozmary milionářky

Pátek, 16. června

Dnes ráno mi snídani do pokoje přinesla Ranhild Mobergová. To bylo poprvé, co jsem v penziónu Astrid Brandsové; až dosud vždycky se několik minut po osmé ozvalo zaklepání a ve dveřích se zjevila sličná Lilljan v bílém čepečku a zástěrce. A teď najednou sama kuchařka roznáší hostům snídani.

„Copak? Slečna Lilljan je nemocná?“ zeptal jsem se jí.

„Ale kdež! Naši Lilljan zavřel poručík. Sedí zamčená v knihovně a hlídá ji jeden policajt.“

Málem jsem oněměl. Ve spěchu jsem vypil kávu, ukousl sousto obloženého chlebíčku, co nejrychleji jsem se oblékl a seběhl dolů. Tam bylo pusto prázdno, ani v hale, ani v salóně nikdo.

Dveře do knihovny byly zamčeny, odemkl jsem tedy a chtěl vejít.

„Je mi líto, doktore, ale z rozkazu pana poručíka nesmím nikoho pustit dovnitř a nikdo nesmí se slečnou Lilljan mluvit!“ přistoupil ke mně policista, který u stolu pročítal Sydsvenska Dagbladet. U okna v křesle seděla Lilljan, oči oteklé od pláče.

„Co se proboha děje?“ zeptal jsem se.

Policista viděl, že jsem sám, a protože mě už dobře znal, vždyť jsem se účastnil všech šetření, pošeptal mi: „Pan poručík dnes ráno nařídil prohlídku Lilljanina pokoje v penziónu, a také domu jejích rodičů. Tam jsme v kufříku našli všechny šperky paní Janssonové.“

Lilljan, která to slyšela, propukla v usedavý pláč.

„Všechny šperky, to snad ani není možné!“

„Nic víc nevím. Udělali jsme tam prohlídku a našli šperky. Má je poručík a mně rozkázal, abych ji hlídal.“

Nemohl jsem se dívat, jak Lilljan pláče. Vycouval jsem z knihovny a pomalu za sebou zavřel dveře. V hale jsem potkal Astrid Brandsovou.

„Tak už víte, jaké kvítko jsme tu měli!“ řekla. „Ta Lilljan! Vypadala, jako že neumí do pěti počítat; pracuje u mne druhý rok a nikdy ani jedna stížnost. A teď takový skandál! V mém domě okrádá pokojská hosty… To mě zničí! Můj penzión, renomovaný podnik na pobřeží, je sídlem vrahů a zlodějů…“

Cítil jsem se jejími slovy poněkud dotčen.

„Promiňte,“ ohradil jsem se, „koho z nás považujete za vraha?“

Zarazila se.

„Plete se mi z toho rozčilení jazyk. Nechtěla jsem samozřejmě říci ‚sídlo vrahů’, ale ‚místo zločinu a loupeží’. Uznejte, že je to příšerné. Jsem zničená!“

Určitě přehání. Když má někdo takový podnik, jako je penzión, musí být připraven i na období bez hostů a musí mít nějaké rezervy pro případné ztráty a nenadálé události. Astrid Brandsová určitě nějakou rezervu má. Nepochybuji ovšem o tom, že podivné události v Lommě vystrašily turisty a ovlivnily sezónu, takže nejen majitelka našeho penziónu, nýbrž i ostatní obyvatelé Lommy mohli utrpět ztráty; počítají s příjmy od letních hostů ve svých rozpočtech. Není to však má věc, utěšovat majitelku penziónu.

„Slyšel jsem, že se u Lilljan našly šperky paní Janssonové,“ řekl jsem opatrně. „Nic víc nevím.

Moc mě to udivuje. Je to pravda?“

„Povídal mi to Magnus Torg. A řekl, že Lilljan musí zatknout.“

„Jak jen mohla zavraždit paní Janssonovou! To je jedním slovem strašné.“

„Vy ji podezříváte, že zabila paní Janssonovou?“ zarazila se. „O tom poručík neříkal nic. Mluvil o krádeži a o tom, že našli šperky. Z vraždy snad Lilljan nepodezřívá. To by tak ještě scházelo!“

„Jak tedy potom získala šperky?“

„Určitě je vzala, když viděla, že paní Janssonová je mrtvá.“

Takové vysvětlení mi nesedělo. Přece si vzpomínám, jak se Lilljan vylekala, když šla stlát postele a našla Marii Janssonovou ležet se zakrvácenou hlavou. Sám jsem ji křísil po šoku. Musela by být geniální herečka, aby to dokázala předstírat. A to není možné.

„Kde je Magnus Torg?“ zeptal jsem se.

Astrid Brandsová pokrčila rameny.

„Odjel. Snad do Lundu.“

Shora přišli manželé Tuvessonovi a záhy další hosté. Také oni byli velmi překvapeni zprávou, která se jim už donesla. Mobergová zřejmě nepovažovala za nutné držet jazyk za zuby.

„To je strašné,“ řekla Klára Tuvessonová. „Nemohu uvěřit, že by tak sympatická dívka mohla mít něco společného s tím zločinem.“

„Nepřeháněj, drahá,“ uklidňoval ji Tuvesson. „Nevíme nic určitého. Podrobnosti objasní teprve vyšetřování, a dokud neznáme jeho výsledky, musíme se vyvarovat všech unáhlených soudů.“

„Už bych byla ráda co nejrychleji odtud,“ ozvala se Nora Lindnerová.

Ředitel Gustav Dalin k ní přistoupil:

„Opravdu je vám tu tak zle?“

Vyměnili si významné pohledy. Na mne takové Nory neplatí. Vím ze zkušeností posledních let, že v každém penziónu se najde nějaká ta ‚Nora‘, která do letoviska přijíždí vždy s určitým, promyšleným plánem. A každá z nich najde svého Dalina – Bůh mu žehnej!

„Poručík nám slíbil, že penzión budeme moci opustit nejpozději v neděli,“ ozval se Ingvar

Harding. „Pokud jde o mne, ani tak do Stockholmu a do té denní roboty nepospíchám. Tyhle případy se mě netýkají, počasí se lepší a na penzión paní Brandsové nedám dopustit. Až Magnus Torg otevře dveře našeho vězení, zvážím, mám-li hned odjet.“

Astrid Brandsová k němu vzhlédla s oddanou vděčností.

„Jste ohromně milý, pane řediteli.“

„Také budu rád, až budeme volní,“ řekl jsem. „To však neznamená, že bych hned balil kufry.“

K naší skupině se připojil polský diplomat Witold Owicki.

„Včera jsme si, pane doktore, jen tak povídali a poručík poslouchal a vyvodil z toho závěry.

Říkal jste přece, že šperky bývají určeny hezkým dívkám…“

Považoval jsem za nutné vysvětlit, jak to bylo:

„Tu myšlenku jste vlastně poručíkovi vsugeroval vy.“

„Dost možná,“ přikývl Owicki, „že to vyplynulo z našeho rozhovoru. Z toho lze vyvodit poučení – je nebezpečné diskutovat před zvědavým policejním důstojníkem.“

Usmál jsem se:

„Poručík alespoň zaznamenal první úspěch. Našel šperky paní Janssonové, dokonce všechny, které si sem přivezla ze Stockholmu.“

„Jaký je to úspěch?“ namítl Owicki. „Policie přece nehledala oněch pár tretek v ceně, jak ji vypočetl svědomitě Kvällsposten, kolem čtyř tisíc korun, ale pachatele tří vražd.“

„Vy si myslíte, že ty případy spolu nesouvisejí?“

„Nic si nemyslím,“ řekl diplomat trochu nediplomaticky. „Vyšetřování má na starosti policie.

Od včerejšího večera, tedy od rozhovoru s panem Magnusem Torgem, jemuž jsem oficiálně oznámil všechno, co vím o paní Marii Janssonové, jsem obyčejný letní host. Toužím se vykoupat v moři. Snad není příliš studená voda?“

„Včera měla šestnáct stupňů, a to je teplota, s jakou se v polovině června obyčejně nesetkáváte.

Můžeme mluvit o jaru století.“

„Příliš teplá tedy není, co se dá dělat. Risknu to a vykoupu se. Sluníčko docela připaluje…“

„Nebuďte ve vodě dlouho a neležte na mokrém písku,“ ozval se ve mně lékař. „V našem věku musí být člověk trochu opatrný.“

„Pojďme na pláž všichni! Pan doktor bude nad námi bdít.“

Neměli jsme na vybranou. Ani mně, ani nikomu jinému z naší skupiny se nechtělo jet do Lundu nebo Malmö. A co jiného v Lommě dělat, ne-li ležet na pláži, když to slunce dovoluje?

Ve chvíli, kdy jsme se vraceli k obědu, zastavil před penziónem automobil. Vystoupili z něho Magnus Torg a policejní ředitel z Lundu. Na dálku jsem je pozdravil úklonem. Poručík k nám došel, se všemi se přivítal a obrátil se k Witoldu Owickému.

„Pan policejní ředitel by se s vámi chtěl seznámit.“

„Prosím, velmi rád!“

Policejní ředitel poděkoval Owickému jménem policie, že jako pracovník polského velvyslanectví jí sdělil závažné informace, které prospějí vyšetřování, a že se kvůli tomu obtěžoval až ze Stockholmu.

„Považoval jsem to za svou povinnost.“ odpověděl Owicki.

„Přijel jsem,“ vysvětloval policejní ředitel, „abych byl přítomen výslechu pokojské. Přičinili jste se, pánové, abychom našli šperky, protože jste policii přivedli na myšlenku, kde by mohly být. Snad byste se proto měli zúčastnit výslechu.“

„Nemáte-li, pane řediteli, nic proti tomu…“ souhlasil Owicki bez přílišného nadšení.

Já naproti tomu jsem s tím byl spokojen. Mé záznamy budou alespoň moci podat plnější obraz událostí.

Všichni čtyři jsme vstoupili do knihovny. Poručík naznačil policistovi, aby opustil místnost, a ihned se pustil ostře do pokojské:

„Tak mluvte! Stejně víme všechno. Zbytečně byste se pokoušela lhát. Dcera takových slušných rodičů, nejváženější rodiny v Lommě…“

Lilljan opět propukla v pláč. Magnus Torg tím nebyl nijak dojat. Vytáhl z kapsy celofánový sáček a vysypal z něho na stůl několik prstenů, náramků a broží.

„Odkud máš tyhle šperky?“

„Už jsem vám přece řekla,“ vzlykala Lilljan, „že mi to dala paní Janssonová.“

„Tak ona ti je dala!“ rozesmál se poručík. „Vymysli si nějakou jinou pohádku. Tohle má podle odhadu klenotníka z Lundu cenu přes čtyři tisíce korun. Pěkný dárek, co!? A za co? Za tvoje modré oči?“

„Ale paní Janssonová mi všechny tyhle věci opravdu dala!“ přestala dívka plakat a mluvila už zřetelněji. „Já nelžu!“

„Tak proč jsi je schovávala doma u rodičů, na dně kufru pod prádlem? Když ti to paní Janssonová dala, měla jsi to nosit a hned nám o tom říct, a ne to schovávat.“

„Když… když…“ znovu se rozeštkala, „když jsem se bála.“

„A čeho? Já můžu dát každému, co chci, a každý si to může vzít.“

„Nejdřív jsem se bála, že mě paní Brandsová vyhodí z práce. A já u ní mám práci po celý rok.

Takové práce není v Lommě tak mnoho! Výdělek tu je dobrý, protože od každého hosta něco dostanu. Paní Brandsová nám neustále nakazovala, že si od hostů můžeme vzít jen peníze, když nám je nabízejí, ale nic jiného. Asi by nepochopila, že mi ty věci dala paní Janssonová sama. Já jsem se jí o ně neprosila. A ani jsem si je nechtěla vzít. Ale ona mi to dala do ruky a řekla: ‚Tak ber, hloupá, než si to rozmyslím’.“

„Měla jsi nám to povědět,“ obořil se na ni poručík. „Vždyť jsem tě čtyřikrát vyslýchal.“

„Když byla paní Janssonová mrtvá, ještě víc jsem se bála přiznat. Měla jsem strach, že mě policie bude podezřívat z vraždy nebo z toho, že jsem vykradla její pokoj.“

„Tak nám to řekněte všechno od začátku,“ vyzval ji policejní ředitel, který až dosud mlčky naslouchal.

„Prosím. Bylo to v sobotu. Počkejte, ne, v neděli večer. Přišla jsem ustlat. Paní Janssonová už byla v pokoji. Na toaletním stolku ležela krabička se šperky. Byla jsem na ně zvědavá, protože jsem věděla, že paní Janssonová má pěkné prsteny a náramky. Když viděla, že se dívám na toaletku, zasmála se a řekla: ,Jestli chceš, Lilljan, tak si to všechno zkus.‘ To víte, že jsem se dvakrát prosit nedala. Ty prsteny byly tak krásné! Zkoušela jsem si je jednou na pravé, jednou na levé ruce. Také jsem si navlékla náramky a připnula brože. Když paní Janssonová viděla, jak jsem tím ověšená, měla stále veselejší náladu. Sama mi radila, jak si mám připnout brože, aby mi to víc slušelo.“

„Bylo to určitě v neděli?“ přerušil ji Magnus Torg.

„Vždyť vám to říkám. Určitě v neděli! K večeři byla játra, dobře si to pamatuju. Paní Janssonová jedla dole s ostatními hosty. V sobotu u večeře nebyla.“

„To je pravda.“ přisvědčil jsem. „V neděli paní Janssonová přišla mezi nás na večeři.“

„Řekla jsem jí, že musí být šťastná, když má tolik krásných věcí. A ona se přestala smát a najednou byla smutná. A řekla – dobře si na její slova vzpomínám: ‚Když jsem byla taková mladá jako ty, místo abych se těšila ze života, musela jsem se dívat na dým z komína, v němž se rozplynula moje maminka, babička a tři sourozenci. To všechno, co mám, přišlo příliš pozdě.’ Nevím, co tím chtěla říct. Začala plakat. Pak si rychle otřela slzy. Sundala jsem všechny prsteny, náramky a brože a dala je zpátky do krabičky. Paní Janssonová ji však vzala a vysypala všechny šperky na dlaň. Pak mi je podala a řekla: ,Tady máš, vezmi si to, ať jsi hodně šťastná, když mě v tvém věku štěstí minulo.‘ Divila jsem se a byla jsem překvapená a nechtěla jsem si to vzít, ale ona mě vzala za ruku, dala mi šperky do dlaně a řekla: ,Tak ber, hloupá, než si to rozmyslím.‘ Poděkovala jsem jí, ustlala a odešla.“

„A tomu všemu máme věřit?“ ironicky pronesl Magnus Torg.

„Řekla jsem popravdě všechno, jak to bylo,“ bránila se.

„A nikomu jste se, Lilljan, dárky nepochlubila?“ zeptal se jí policejní ředitel. „Rodiče nevěděli nic? Ani starší sestra?“

„Jenom když jsem přišla dolů, tak jsem to ukázala paní Mobergové. Ona taky říkala, abych o tom nikomu nic nepovídala. Myslela si, že druhý den mi paní Janssonová řekne, že to byl žert a že jí mám šperky vrátit.“

„A nebylo to tak?“

„Nebylo. Když jsem ráno donesla paní Janssonové snídani, položila jsem na podnos všechno, co mi dala, a ona se rozzlobila a nakázala mi, abych si to okamžitě zase vzala. Řekla, že u nich doma mají takové přísloví, že ,kdo dává a zpět bere, toho čert v pekle na vidle nabere’. Ještě jednou jsem jí poděkovala a chtěla jsem jí políbit ruku, ale ona to nedovolila. Jenom stále říkala: ,Buď šťastná, ať ti to přináší hodně radosti. Já jsem ji nepoznala, když jsem byla tak mladá jako ty.’ Potom už o tom nemluvila ani jednou.“

„Jdi na chvíli ven,“ nařídil jí poručík, „posaď se v salóně a s nikým ani slovo!“

Sám zašel pro Ranhildu Mobergovou.

„Když jsem u Lilljan viděla tolik zlata,“ vypovídala kuchařka, „myslela jsem si, že se zbláznila a že provedla nějakou hloupost. Nepodezřívala jsem ji z toho, že paní Janssonovou okradla, kdepak!

Jenom jsem si myslela, že si to vypůjčila bez jejího vědomí a že si dělá ze mne legraci, když říká, že to dostala. Proto jsem se na ni rozkřikla, aby to zas hned odnesla nahoru. Ale ona se zapřísahala, že jí to paní Janssonová opravdu dala. Tak jsem jí řekla, aby počkala do rána, a pak to paní Janssonové vrátila. Ta si to určitě rozmyslí a řekne, že to byl jenom žert.“

„Kdy to bylo? V neděli?“ zeptal se Magnus Torg.

Přikývla a pokračovala:

„Potom ráno, když Lilljan roznesla snídani a vrátila se, zeptala jsem se jí, jestli ty šperky vrátila.

Odpověděla, že vrátila, ale že je paní Janssonová nechtěla zpátky. Moc jsem se divila, ale konečně každý se svými věcmi může dělat, co se mu zlíbí. Pracuju v různých penziónech už přes dvacet let, viděla jsem mnoho nejrůznějších lidí a poznala jejich podivínství. Co je ovšem pravda, se ženou, která dala pokojské tolik šperků, jsem se setkala poprvé. Kdyby to byl muž, pomyslela bych si, že se do ní na první pohled zamiloval. Takové případy se už staly.“

„Vy tedy věříte, že paní Janssonová ty šperky pokojské opravdu dala.“

„Kdyby je ukradla, pak by paní Janssonová ztrátu zpozorovala a spustila by poplach. Nic takového se nestalo. Musela jí je tedy opravdu darovat. Hostům se člověk nemůže divit…“

Policejní ředitel Mobergové poděkoval a ta spokojeně opustila knihovnu.

„Tak co tomu říkáte?“ obrátil se na nás.

„Což o to,“ pokrčil rameny Owicki. „zřejmě rozmary milionářky. Pravděpodobně viděla, jak se ty šperky pokojské líbí, a rozhodla se zahrát si na dobrou vílu a splnit dívčinu touhu. Ostatně pro tak bohatou ženu, jako byla paní Janssonová, je takový dárek totéž, jako když my si koupíme krabičku cigaret.“

„Lilljan ovšem šperky nevrátíme, dokud dar nepotvrdí ředitel Jansson,“ řekl Magnus Torg.

„Měli bychom se nejdříve poradit s prokurátorem,“ naznačil opatrnicky policejní ředitel. „U nás platí zásada: Ve chvíli, kdy paní Janssonová dala šperky pokojské, staly se majetkem pokojské, a dědicové nemají právo dar odvolat.“

„To jsou ovšem jen teoretické úvahy,“ řekl Owicki. „Pro ředitele Janssona samozřejmě ty šperky nic neznamenají.“

„A co bude s prstenem s perlou?“ zeptal jsem se. „S tím, co jsem našel v kuchyni starého rybáře.“

„Na to také pamatuju,“ odpověděl mi Magnus Torg. „Ještě jsme neskončili výslech pokojské.“

Vyšel a vrátil se s Lilljan. Byla už klidnější než předtím a také sebevědomější. Věděla, že u výslechu byla Mobergová, a domyslela si, jak to dopadlo.

„Prohlédni si prosím šperky,“ vyzval ji Magnus Torg. „Jsou všechny, které ti dala paní

Janssonová?“

Dívka se zahleděla na hromádku zlata.

„Nejsou. Není tu ten nejhezčí prstýnek. Ten s perlou.“

„A co se s ním stalo?“

„V Kvällspostenu psali, že se našel v bytě starého Poláka.“

„Paní Janssonová vám ten prsten nedala?“ zeptal se policejní ředitel. „Proč?“

„Ten mi dala také, všechno mi dala. Bála jsem si to vzít na sebe, ale ten prstýnek byl tak krásný, že jsem ho nosila, a aby to nikdo nezpozoroval, obrátila jsem ho perlou dolů, do dlaně. Byl mi trochu velký. Paní Janssonová měla silnější prsty než já. Všechny prsteny od ní mi jsou velké. On…on se mi ztratil.“

„Jak to ztratil? Kdy a kde?“

„Myslela jsem, že tady v penziónu. Prohledala jsem ale všechno a nenašla jsem ho.“

„Kdy jsi zpozorovala, že se ti ztratil?“

„V úterý. Hned po tom, jak jsem rozdala obědy. Co jsem se ho jen nahledala! Byl ze všech nejhezčí, i když paní Janssonová říkala, že není nejdražší. Ale mně se moc líbil.“

„A neztratila jsi ho ve městě?“

„Asi v jedenáct jsem šla nakupovat. Jako každý den. Snad jsem ho měla ještě na ruce, když jsem se vrátila.“

„Snad nebo určitě?“

„Snad určitě.“

„Co to je za řeči – snad určitě!“

„Já se nepamatuju. Jsem z toho celá popletená…“

„Potkala jsi starého rybáře, když jsi šla nakupovat?“ odvážil jsem se zeptat.

„Nepotkala.“

„A nepřišel v úterý do penziónu? Nepřinesl ryby?“

„Určitě ne! Teprve později přinesl toho lososa. Když už paní Janssonová nežila. To bylo snad v sobotu.“

Teprve teď jsem si vzpomněl, že jsme přišli o parádní nedělní oběd; měli jsme mít lososa, o kterém Lilljan tak básnila. Toho dne jsme však objevili vraždu starého rybáře a do penziónu jsme se na oběd nedostali.

„Jak se tedy prsten s perlou dostal do bytu starého rybáře?“ obrátil se k nám Magnus Torg.

Ale ani pokojská Lilljan, ani nikdo z ostatních na tuto otázku nedovedl odpovědět.

XIII

Noční příhoda

Sobota, 17. června

Nejdříve musím popsat události z pátečního odpoledne, tak jak šly za sebou. Policie se stále snažila něco vytáhnout z Lilljan, avšak bezvýsledně. Vypověděla zřejmě všechno, co věděla. Za této situace lze vysvětlit, proč se našel prsten s perlou v bytě Trzecieckého, pouze tak, že ho Lilljan ztratila na ulici v Lommě, když šla nakupovat.

Po výslechu Lilljan zatelefonoval Magnus Torg na prokuraturu v Lommě. Nevím, koho se mu tam podařilo zastihnout. Telefonicky se radili, co učinit s ostatními šperky. Výsledek rozhovoru byl poručíkovi asi proti mysli, protože s kyselým obličejem odevzdal pokojské všechny klenoty až na prsten, který se našel na místě zločinu.

Tím však příhody naší milé pokojské neskončily. Okamžitě po výslechu jí paní Brandsová přikázala, aby si sebrala svých pět švestek a vypadla z penziónu. Lilljan samozřejmě spustila zase nářek. Všichni, dokonce i policejní ředitel, jsme se za ni postavili; byla nám sympatická. Náš postoj měl výsledek – majitelka penziónu se nechala oblomit a řekla Lilljan, aby si šla umýt uplakanou tvář a pak pomohla v kuchyni s večeří.

Alespoň jedna věc tedy skončila šťastně.

Policejní ředitel se s námi rozloučil a vrátil se do Lundu. Pak Magnuse Torga napadlo, že by si měl pohovořit s polským konzulem v Malmö. Snad z obavy, že by mu konzul nechtěl poskytnout informace, požádal Owického, aby jel s ním. Když u toho bude pracovník velvyslanectví, nevzniknou komplikace při výslechu člena diplomatického sboru na cizím území.

Owicki nebyl asi poručíkovou žádostí příliš nadšen, ale svůj názor si nechal pro sebe a přisedl k Magnusu Torgovi do auta.

„Možná že by se pan doktor svezl s námi?“ řekl.

Pan doktor, čili já, však chtěl raději zůstat doma. Už mě to všechno příliš unavovalo. Také většina hostů byla těch událostí sytá a říkala si, že je lépe zůstat doma. Zorganizovali jsme si partii bridže v našem starém složení – manželé Tuvessonovi, Ingvar Harding a já. Gustav Dalin ze začátku kibicoval, pak jsme mu navrhli partičku v pěti, ale asi tak za půl hodiny ho Nora Lindnerová, už nevím pod jakou záminkou zavolala nahoru do svého pokoje. Nutno uznat, že našemu finančníkovi uměla zamotat hlavu! Ale co, uhnat direktora banky se nepodaří každý den.

Obávám se, že ten náš z Norrköpingu už své mládenectví neuchrání, jak to dokázal až do svých čtyřiceti let. Nora za to umí pěkně vzít, zřejmě má skvělou praxi.

Musím dodat jednu dost závažnou podrobnost. Policejní ředitel vzal s sebou do Lundu oba Torgovy pomocníky. Asi je tam potřeboval.

Magnus Torg se s Owickým vrátil až k večeři. Když jsme zůstali chvíli sami, Owicki mi sdělil, že z Malmö nepřivezli nic; konzul starého rybáře ani příliš neznal. Rybář si tam jen několikrát přišel pro vízum, a to mu ještě nedával konzul, ale jakýsi úředník konzulátu.

Po večeři jsme trochu hráli karty a potom se celá společnost rozešla do svých pokojů. V celém penziónu postupně zhasínala světla.

Ještě jsem ani neusnul, když někdo lehce zaklepal na dveře. Po všech těch vraždách a po ‚milé’ rozmluvě s poručíkem jsem se na noc zamykal; nerad bych byl příští obětí, jak to poručík naznačil.

„Kdo je?“ zeptal jsem se.

„Já, Magnus Torg,“ zaslechl jsem zašeptat. „Otevřete, ale nerozsvěcujte prosím.“

Otevřel jsem a poručík vešel dovnitř. Byl oblečený. Tlumeným hlasem vysvětloval: „Seděl jsem u okna, už jsem měl zhasnuto. Před chvilkou jsem zpozoroval, že se někdo potlouká kolem plotu.“

„Myslíte, že vrah?“‘

„Nevím. Může to být vrah jako obyčejný zloděj nebo chuligán. Asi se dozvěděl, že jsem tu dnes v noci bez pomocníků.“

„Co budeme dělat?“

„Rychle se oblečte, doktore. Nerozsvěcujte! Už jsem vzbudil vašeho souseda, pana Owického.

My tři toho chlapa můžeme chytit. Máte zbraň?“

„Nemám.“

„Škoda. Pan Owicki ji také nemá. Ale já mám služební pistoli, ta nám musí stačit. Počíháme si na něj.“

Rychle a tiše jsem se oblékl. Než jsem byl hotov, přišel k nám Owicki.

„Sejdeme potmě do přízemí, já vyklouznu první dveřmi na terasu. Budu se snažit dostat se nepozorovaně na pláž, pak to stočím zpátky, abych se dostal za jeho záda. Chvíli počkáte a pak vyjdete hlavními dveřmi, ale teprve až ho budete vidět a vědět, v které části parku je. Máme výjimečně klidnou noc a každý zvuk je daleko slyšet. Ten chlap asi nebude moc opatrný, spoléhá se, že všichni spí.“

„Nebylo by lepší počkat, až se pokusí dostat dovnitř?“

„To ne. Mám lepší nápad. Vyrazíte ven a křiknete: ,Stůj! Ruce vzhůru!’ Dá se na útěk a padne mi rovnou do náručí. Dostaneme ho snadno. Už jste připraven, doktore?“

„Ano.“

„Tak jdeme.“

Schody skřípaly pod našimi kroky, ale poručík si toho nevšímal. Zato v přízemí se choval velmi tiše. Nehlučně otevřel okno vedle dveří.

„Zůstaňte tady a poslouchejte. Dávejte pozor. Jakmile něco zaslechnete nebo uvidíte, vyběhněte na dvůr a křičte. Ale až za několik minut, abych měl čas zahradit mu cestu. Tak zdar a sílu.“

Nechal nás samotné. Jen jsme ještě zaslechli tichý šramot, jak otvíral dveře z jídelny na terasu.

Pak nastalo úplné ticho. Té noci ani moře jako by nešumělo. Napjatě jsme naslouchali. Příliš jsem v duchu nevěřil, že by se vrah vrátil do penziónu. Podle mého se poručíkovi prostě něco zdálo.

Ale ne! V jedné chvíli, bylo to tak pět minut, co Magnus Torg zmizel, jsem zaslechl zřetelné prasknutí, jako by někdo potmě šlápl na suchou větvičku a zlomil ji.

„Tam,“ šeptl Owicki a ukázal do tmy.

Napnul jsem zrak, ale nic jsem neviděl.

„Vedle toho velkého kaštanu.“

Opravdu. Teď jsem na pozadí křoví zpozoroval jakýsi stín. Někdo tam nehybně stál a zřejmě naslouchal, nevyvolal-li hluk, který způsobil, poplach. Viděl jsem ho teď dost zřetelně. Na Švéda byl malý, na sobě měl asi černé nebo tmavošedé šaty a čepici měl naraženou hluboko do čela.

„Teď,“ postrčil mě Owicki a rázně otevřel dveře. Oba jsme vyběhli na dvůr.

„Stůj! Ruce vzhůru!“ vykřikl Owicki hrozivým hlasem.

Muž znehybněl, pak rychlým pohybem sáhl do kapsy. Zablesklo se a nocí práskl výstřel a hned za ním druhý.

„Padni!“ zařval Owicki. „K zemi!“

Nenechal jsem se dlouho pobízet a hodil jsem sebou do orosené trávy.

Muž vyslal naším směrem ještě dva výstřely a pak se dal na útěk. Neběžel však směrem, jímž přišel, ale naopak, na druhou stranu k vrátnici, kde bydlí Mobergovi. Tam jsou vrátka se zámkem, který se ovládá elektricky, ale jako většina takových zařízení je tam zevnitř také závora, kterou lze vrátka otevřít. Určitě o tom věděl, protože doběhl k vrátkům, odsunul závoru a byl na Strandvägenu.

„Utíkejme za ním!“ vstal Owicki se země.

„Aby nás zastřelil? Teď nás netrefil, ale podruhé by se mu to mohlo podařit. Děkuji pěkně! Ať si ho honí náš přičinlivý Magnus Torg.“

Zaslechli jsme zvuk spouštěného motoru. Z křoví se vynořil udýchaný Magnus Torg. V ruce třímal pistoli.

„To střílel on? Kde je?“ volal na nás.

„Utekl!“ odsekl jsem. „Moc nechybělo a v Lommě bylo o dva nebožtíky víc. Střelil po nás čtyřikrát. Jako na kachny. Měl jste opravdu skvělý nápad, poručíku!“

„Unikl branou,“ řekl Owicki. „Určitě měl na silnici připravené auto. Ujel směrem na Bjarred.“

„Mazaný chlap,“ povzdechl si Magnus Torg. „Domyslel si, že by se mohl dostat do pasti, a předem si promyslel únikovou cestu. Dovnitř se dostal dírou, kterou našel Sven Breman. To je dostatečný důkaz, že to byl vrah. Kdo jiný by věděl, kde je v plotě díra, a našel ji potmě?“

„O tom otvoru přece psaly všechny noviny.“‘ řekl Owicki diplomaticky. „I já jsem o ní věděl, ještě než jsem odjel ze Stockholmu.“

„Potmě je však těžko ji najít.“

„Jen se divím, že paní Brandsová nedala plot spravit.“

„Ale dala, obě části plotu byly spleteny dohromady drátem. A právě proto, že musel drát odstranit, se mi podařilo dostat se mu za záda,“ vysvětloval poručík. „Nejdříve jsem zahlédl, jak někdo jde po pláži k penziónu, potom mi zmizel v křoví u plotu. To už jsem běžel pro vás. Věděl jsem, že plot je opraven a že to bude trvat nejméně čtvrt hodiny, než ho znovu rozstřihne. Tušil jsem, že použije starou cestu. Musel ovšem vědět, že rozstřihnout drátěný plot není v noci snadné a že způsobí hluk. Něco jiného je to ve dne, kdy zvuky ze silnice všechno přehluší.“

„Co tady vlastně mohl chtít?“ zeptal se Owicki. „Podle mého názoru zamýšlel odstranit doktora nebo mne. Možná že nás oba. My dva toho o těch případech víme příliš mnoho.“

„To se mi nechce věřit,“ řekl jsem. „I kdyby zastřelil nás oba, vyšetřování by se nezastavilo.

Policejní ředitelství má přece od vás, poručíku, všechny dosavadní výsledky. Každý váš nástupce by z nich vycházel.“

„To je sice pravda, ale nejdříve by se musel prokousat všemi záhadami kolem tří případů. A my dva máme už určité koncepce. Zejména vy, doktore, nám předkládáte stále nové a nové teorie o tom, kdo je tím zločincem, a o motivech vražd. Určitě teď máte zas nějaký nový názor…“

Magnus Torg to říkal s vážnou tváří, nicméně jsem v jeho slovech postřehl náznak ironie, trochu i výtku, že se mu pletu do vyšetřování. V Lommě jsem soukromě, protože má funkce policejního lékaře mě opravňuje k úřednímu jednání pouze v Uppsale a nikde jinde. Sám poručík mě však zval na všechny porady policie a mnohokrát tvrdil, že mé zápisky mu velice pomáhají, protože ho upozorňují na podrobnosti, které mu mohly uniknout a konečné objasnění vražd a zatčení pachatele by se tím protáhlo.

„Jistě,“ odpověděl jsem mu. „Mám na to svůj názor.“

„Co jsem říkal!“ rozesmál se Magnus Torg.

„Protože se, poručíku, dokonce ani nepokoušíte stíhat zločince, navrhuji zabezpečit stopy. Buď jak buď, před chvílí nám někdo usiloval o život. Snažil se zastřelit dva lidi. To, že se netrefil, byla jen šťastná náhoda. Určitě tu někde v trávě leží nábojnice a bylo by dobře je najít. A pak bude možné identifikovat zbraň, z které padly výstřely.“

Zřejmě jsem se ho dotkl, protože mi okamžitě odpověděl : „Jenomže nejdříve je třeba najít tu zbraň. A chtěl bych vás vidět, doktore, jak budete v tmavé noci hledat ve vysoké trávě maličké nábojnice. Ujišťuji vás, že mí policisté to ráno udělají lépe a rychleji.“

„Nu,“ neodpustil jsem si, „praxe ukazuje, že s pomocí vašich policistů nelze tak moc počítat. To už bych raději o pomoc požádal toho reportéra z Kvällspostenu…“

Znovu jsem se dotkl jeho bolavého místa. Owicki, který znal dobře průběh vyšetřování i to, že policie nedovedla najít díru v plotě, se rozesmál. Magnus Torg naopak mlčel a už se se mnou nepokoušel hádat.

„Měli bychom jít spát,“ navrhl Owicki. „Je nejvyšší čas.“

„Velice vám děkuji, pánové,“ řekl poručík, „a mrzí mě, že jsem vás vystavil nebezpečí.

Nepředpokládal jsem ovšem, že se odváží použít zbraně. Myslel jsem si, že se dá na útěk, až spustíte poplach.“

Té noci jsem měl hádavou náladu. Znovu jsem si neodpustil:

„To jste mohl snadno předvídat! Zabil už tři lidi, takže nic neriskuje – jeden dva zločiny navíc nebudou rozhodovat o výši trestu, který ho už teď čeká. Nedivte se, že se snažil bránit se. Víme také všichni, že má pistoli, protože ji použil již dříve. Bohužel s úspěchem. To všechno bylo třeba zvážit, když jste se na něj připravoval.“

„Ještě jednou vás prosím o prominutí, pánové.“

„Všechno je dobré, co dobře dopadne,“ mírnil nás Owicki. „Prožili jsme sice perné okamžiky, ale nikomu se nic nestalo.“

„Abych si vás usmířil, zvu vás na skleničku koňaku,“ řekl Magnus Torg.

Není třeba dodávat, že jsme oba pozvání rádi přijali. Po takovém vzrušení nám kapka alkoholu mohla udělat jen dobře.

V hale jsme potkali vystrašenou Astrid Brandsovou, kterou probudily výstřely. Také z prvního poschodí se někdo ptal, co je to za zmatek a rámus. Poručík majitelku penziónu uklidnil, že to byl pravděpodobně automobil nebo motocykl, kterému ‚střílel’ výfuk. Dodal, že jsme obešli celý park a přesvědčili se, že je všechno v pořádku. Podařilo se mu uklidnit jak Astrid Brandsovou, tak i vystrašeného hosta.

Pokoj, do něhož nás poručík zavedl, byl větší než naše pokoje v prvním poschodí. Měl jedinou vadu – nebyla u něho koupelna. Kdo se chtěl vykoupat, musel použít společné lázně v přízemí.

Poručík vytáhl ze skříně láhev do poloviny plnou jiskrné tekutiny a tři bachraté sklenky se zlatým okrajem. Nalil do nich zručně koňak, ale ne tak, jak se to obvykle dělá, jen trochu na dno, ale pěkně plné skleničky.

„Skol!“ povznesli jsme číše.

Přiložil jsem skleničku k ústům a nepatrně upil. Byl to výtečný koňak, měl nádhernou vůni a jemnou chuť.

„Melukov,“ podotkl znalecky Owicki. „Má oblíbená značka, mám ji raději než Rémy-Martin.

Všimněte si, jak dokonale voní! Člověk neví, co je lepší – pít nebo čichat. Svým způsobem,“ pokračoval, vraceje se k našemu dřívějšímu rozhovoru, „to byl opravdu drzý chlap. Nestačilo mu, že odpravil již tři lidi. Bude to nějaký vražedný maniak.“

„Určitě ne!“ namítl Magnus Torg. „To je všechno jenom řetěz událostí, jakmile se jednou daly do pohybu, nelze je zastavit. Zprvu chtěl zavraždit jen jednoho člověka, Marii Janssonovou. Tehdy měl situaci ještě v rukou. Ale teď události vládnou jím. Musí zabíjet dál.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal se Owicki.

„Opravdu to tak je. Je to někdo, komu hrozí pro jeho zločineckou minulost v okupované zemi soud a trest smrti. Pouze v Německé spolkové republice by mohl počítat s mírnějším trestem, protože tam trest smrti zrušili. Když zpozoroval, že mu hrozí odhalení, umínil si, že se bude bránit.

A za nejlepší východisko považoval vraždu paní Janssonové, a musel ji zabít dříve, než ona učiní patřičné kroky. Tak se stala první vražda.“

„A proč zabíjel dál?“

„Protože se rychle přesvědčil, že svého cíle nedosáhl. Ukázalo se, že v Lommě žije někdo, kdo se setkal s Marií Janssonovou. Nevěděl, ale mohl se domnívat, že se mu svěřila se svým tajemstvím, a musel tedy spáchat další vraždu, musel zabít ještě jednoho bývalého osvětimského vězně.“

„Mohl přece utéci,“ namítl jsem. „Jsou státy, které hitlerovské zločince nevydávají, třeba takové Španělsko nebo Portugalsko, a to už nehovořím o jihoamerických republikách.“

„Útěk nepřicházel v úvahu,“ obrátil se ke mně poručík. „Ten náš neznámý asi zaujímá dobré postavení. Třeba má nějaký podnik a je mu líto o něj přijít. Uvažuje, že výhodnější je zabíjet. Byl, a jak vidíme, dosud je přesvědčen, že trestu unikne.“

„Třetí vraždě nerozumím. Proč zabil policistu Olssona? Tím se přece dostal do strašné situace, protože musí počítat také s pomstou policistů. Ví, že kolegové zavražděného nikdy na tenhle zločin nezapomenou a že po vrahovi budou neúprosně pátrat.“

Poručík přikývl:

„To je pravda. Uvažujte však z toho hlediska také o první vraždě. Obětí byla velmi bohatá žena, která měla nepochybně značné styky. Mohu vás ujistit, že nemine den, aby ze Stockholmu nepřišla naléhavá urgence, že si musíme pospíšit a vraha Marie Janssonové zatknout.“

„To je pochopitelné. Přesto mi důvod vraždy Algota Olssona není jasný.“

„Celkem se ztotožňuji s teorií doktora Nileruda,“ řekl Magnus Torg. „Olsson zahynul, protože potkal nebo viděl zločince bezprostředně před vraždou nebo po ní. Olsson si ovšem neuvědomoval souvislosti, ale mohly ho každou chvíli napadnout. Proto bylo třeba ho okamžitě zlikvidovat! Jak vidíte, když se dá řetěz vražd jednou do pohybu, nelze jej zastavit. A teď jsme na řadě my dva doktore.“

„Proboha proč?“

„Zřejmě oba tušíme, kdo je vrahem, ale neumíme ho demaskovat. Avšak nejpozději za několik dní se za ním zavřou dveře vězeňské cely.“

Poseděli jsme ještě chvíli, dopili koňak a pak jsme se s Owickým odporoučeli do svých pokojů.

Byly dvě hodiny pryč.

Dlouho jsem nemohl usnout. Stále jsem přemýšlel o tom tajemném člověku. Co vlastně v penziónu hledal? Měl u sebe zbraň a byl odhodlán ke všemu, o čemž nejlíp svědčí, že zbraň použil, ačkoliv si myslím, že mohl utéci tak, jako utekl, a nemusel pistoli ani vytahovat z kapsy.

Čím déle přemýšlím o naší noční příhodě, tím méně jí rozumím. Vrah Marie Janssonové to přece být nemohl. To je prostě nemožné, aby muž, který se do parku prodral rozstřiženým plotem a křovím, byl tím, jehož Magnus Torg bezvýsledně hledá. A tenhle útočník nejen znal cestu k penziónu, ale dal si i hodně práce, aby odstranil drát, jímž Astrid Brandsová nařídila poškozený plot spravit. Už to samo podporuje mou první domněnku, že jsme měli co činit s nějakým pobudou nebo chuligánem, který k nám vtrhl náhodou.

Nerozumím také jistotě našeho poručíka. Jeho slova, že nejdéle za několik málo dní odhalí vraha, nevycházejí z žádného výsledku dosavadního šetření. Cožpak má Magnus Torg tak slabou náturu, že mu stačí jedna větší sklenka koňaku, aby se začal vychloubat? Jeho počínání si nemůžu vyložit jinak než jako chvastounství. Vrah je chytrý, zametl za sebou dokonale všechny stopy a může se cítit v bezpečí.

Noční incident nepřispěl k objasnění tří záhadných vražd. Naopak případy ještě zamotal. Už jsem dost dlouho policejním lékařem a seznámil jsem se se stovkami, ne-li tisíci případů. Získal jsem dost značnou rutinu a vidím to, co každému odborníkovi musí být jasné. Pátrání uvízlo na mrtvém bodě a nic nenasvědčuje, že by se mohlo pohnout kupředu.

Musím se přiznat, že jsem si za těch několik dní mladého poručíka oblíbil. Je mi ho dokonce tak trochu líto, když vidím, že s těmi případy, jak se říká, vybouchl. Švédská policie se těší pověsti jedné z nejlepších na světě. A přece i u nás zůstává určité procento zločinů nevyšetřeno. To je docela pochopitelné. Dokonalé zločiny sice neexistují, když však vyšetřování nedisponuje dostatečným množstvím faktů, nemůže dosáhnout výsledků. Spisy o takových nevyšetřených zločinech se ukládají do zvláštní skříně v deskách s nápisem ,ad acta’ a jednou dvakrát do roka se zjišťuje, nepřibyly-li nějaké nové poznatky, které by starý případ mohly nově osvětlit.

Nestává se, aby policista, který nedokáže nějaký případ vyšetřit, z toho měl nesnáze.

Samozřejmě něco jiného je, když revize zjistí, že něco zanedbal. Ale případ vraždy Marie Janssonové je zvláštní. Zločinci padla za oběť jedna z nejbohatších žen ve Švédsku, majitelka velké mezinárodní firmy. Takoví lidé mají zpravidla ohromné styky. Často i ve vládě, opozici, dokonce i u královského dvora. Mladý Jansson jistě pohnul nebem i zemí, aby pomstil smrt nevlastní matky.

Když se za těchto okolností vyšetřování nepovede, vždycky se hledá skutečný nebo údajný viník, a případ se rychle změní z obyčejné kriminální historky v hádku mezi vládou a opozicí. Příslušné veřejné mínění kolem toho vytváří zejména tisk nejrůznějších směrů. Opozice útočí na vládu a vláda se brání tím, že viníci budou potrestáni. A koho potrestají? Přece ne ministra nebo policejního ředitele! Hromy a blesky se snesou na hlavy těch nejmenších.

A když jde o vraždy v Lommě, bude člověkem, jenž bude obětován na oltáři veřejného mínění, jen a jen Magnus Torg! Měl smůlu, že právě jeho pověřili tak složitým případem. Nezanedbal nic, vyšetřování vedl vzorně a ani sám Sherlock Holmes by nedosáhl lepších výsledků. A přesto ho označí za viníka a nikdo pro něj nehne ani prstem. Bude moci mluvit o štěstí, když to skončí tím, že ho přeloží někam, kde lišky dávají dobrou noc, a nevyhodí ho od policie.

Velice ho lituji, ale nemůžu mu pomoci.

XIV

Hovoří Magnus Torg

Nálada v penziónu se v posledních dnech přece jen zlepšila. Přičinilo se o to především pěkné počasí; začala dokonce vedra, jaká do té doby ani nejstarší lidé nepamatují. Není to tedy nic divného, že později nazývali ve Švédsku léto roku 1970 ,létem století‘. Kdo měl čas, využil příležitosti a vzal si dovolenou.

Také populární letovisko Lomma se zaplnilo hosty a ani penzión Astrid Brandsové jich nezůstal ušetřen. Přijelo mnoho nových lidí ze Stockholmu a dokonce až ze severního Švédska. A tak i Nora Lindnerová si přestala stěžovat na nudu a opakovat, že odjede.

Tisk, jak už to bývá, měl jinou senzaci než tři vraždy v Lommě. V kanále pod Stockholmem našli mrtvolu člověka se třemi kulkami v prsou. A před několika měsíci zmizel za záhadných okolností jakýsi průmyslník z Göteborgu a teď se veřejnost dohadovala, nejsou-li to jeho pozůstatky. O Lommě se přestalo psát.

Poručík se nějaký čas v penziónu neobjevoval. Zabral pokoj v přízemí a uvolnil místnost v druhém poschodí, kde nocovali dva jeho pomocníci. Poslal je do Lundu. Dokonce i doktor Bjorn Nilerud, který tak ochotně pomáhal poručíkovi při vyšetřování, přestal psát své záznamy, jako by se mu nechtělo přidělávat si práci.

V úterý 20. června po obědě většina hostí, jak to bylo v penziónu zvykem, přešla z jídelny do salónu. Lilljan roznášela kávu a podle přání chlazené nápoje. Na prahu se objevil reportér Sven Breman z Kvällspostenu. Rozhlížel se, hledal zřejmě známé tváře. Jeho zrak spočinul na doktorovi Nilerudovi, který seděl s Ingvarem Hardingem a manželi Tuvessonovými v koutě salónu.

Novinář mezi ně vpadl a zeptal se:

„Hledám Magnuse Torga. Co je s ním?“

„To bychom také rádi věděli,“ řekla Klára Tuvessonová. „Sedíme tu jako ve vězení. Víte přece, že nesmíme Lommu opustit bez svolení našeho poručíka.“

Redaktor přelétl očima přepychově zařízenou místnost.

„Musíte uznat, že to je výjimečně luxusní vězení. Kdybych měl někdy nějaké nedorozumění se zákonem, přál bych si v takovém vězení strávit doživotní trest.“

„Naříkat si samozřejmě nemůžeme,“ souhlasila Klára Tuvessonová, „ale dovolená mého manžela pomalu končí a chtěli bychom ještě navštívit mé rodiče v Borlangu a potom jet na několik dní do Göteborgu. Egil pak znovu vyrazí do té své Austrálie a uvidím ho až za čtyři měsíce a ještě ke všemu sotva týden.“

Novinář vykládal: „Už několik dní se marně snažím dohonit poručíka. Kolikrát jen jsem mu telefonoval do Lundu i sem do Lommy, ale nikde ho nemůžu zastihnout. Můj novinářský nos mi napovídá, že čilý pohyb našeho nepolapitelného Magnuse Torga svědčí o tom, že přišel na nějakou stopu. A to mi slíbil, že budu první, komu dá informace, a teď se přede mnou skrývá.“

„Podle mého názoru,“ ozval se doktor Nilerud, „se Magnus Torg neskrývá před tiskem, ale snaží se nikomu nepřijít na oči. Zejména ne svým představeným. Nechci se chválit, ale vím o tom dost, a podle mého zůstalo vyšetřování na mrtvém bodě. A nic neukazuje na to, že by váš večerník tady mohl získat v nejbližší době nějaký zajímavý materiál. Ale abych se vrátil k problému, který tu nadhodila paní Tuvessonová. Celkem s ní souhlasím, i to nejpřepychovější vězení je vězením.

Každý z nás má své povinnosti, osobní i v zaměstnání, a nikoho přece není možné bez rozumného důvodu držet v penziónu paní Brandsové donekonečna, i když to tu je příjemné a pohodlné. Mně také dovolená končí. Pětadvacátého června. Musíme si důkladně pohovořit s poručíkem, a když to k ničemu nepovede, budu intervenovat u policejního ředitele v Lundu.“

V té chvíli zastavil před penziónem automobil a neuplynula ani minuta a Magnus Torg stanul ve dveřích salónu. Když uzřel reportéra, jak na něj mává, přišel ke skupině.

„My o vlku a vlk za humny,“ řekl novinář a podával poručíkovi ruku.

„Hovořili jste o mně?“‘

„O vás i o vězení, V němž nás držíte,“ ozvala se Klára Tuvessonová.

„Vězení? Kdo mluvil o vězení? Já určitě ne!“

„Tak tedy můžeme odjet?“

„Kdykoli si budete přát.“

„Vy jste však, poručíku, říkal, že nesmíme opustit Lommu, dokud se neobjasní vražda paní Janssonové,“ řekl Egil Tuvesson a bylo znát, že je rozčilen.

„To jsem skutečně řekl. A protože případ už je jasný, můj rozkaz, vlastně to byla prosba, a nikoli rozkaz, už není na místě.“

„Případ že je jasný?“ otázali se najednou novinář a policejní lékař.

„Ano,“ přikývl Magnus Torg. „Pátrání v podstatě skončilo.“

„A víte, kdo zavraždil Marii Janssonovou?“ zeptal se novinář a vytáhl notes a pero.

„Samozřejmě že vím. Víme téměř všechno.“

„Vrah byl zatčen?“

„Ještě ne. Neměl jsem důvod nějak zvlášť s tím pospíchat. Ale mohu ho zatknout, kdykoliv budu chtít, a udělám to ještě dnes.“

„Kdo to je?“

„Bývalý důstojník SS, člen vedení koncentračního tábora v Osvětimi.“

„K čertu!“ vyskočil reportér. „Přestaňte už mluvit v hádankách, už jsem starý na hru na schovávanou.“

„Dobrá,“ souhlasil poručík. „Dodržím naši úmluvu a celý případ vám objasním. Ale obávám se, že vám to moc nepomůže. Kvällsposten je přece večerník a zprávu o tom, že policejní ředitelství v Lundu ukončilo vyšetřování a že trojnásobný vrah byl zatčen, přinese už zítřejší ranní tisk. Tou zprávou, doktore Nilerude, budete moci uzavřít svůj deník.“

„A já se obávám,“ byl novinář stále netrpělivější a nasupenější, „že dojde ke čtvrté vraždě…

Obětí bude jeden policejní důstojník!“

„Ti novináři jsou ale netrpěliví,“ jak se zdálo. Magnus Torg se docela bavil. „Tak dobře. Protože mi tu bylo před chvílí nepokrytě vyhrožováno a protože se obávám o svůj život, vzdávám se.“

Sven Breman chtěl ještě něco říci, ale pak jen mávl rukou.

„Musím nejdříve zdůraznit, že jsme měli co činit s neobyčejně bystrým zločincem. Myslel si, že se mu podaří to, co se nikomu podařit nemůže – beztrestně vraždit. Byl dokonce tak domýšlivý, že se domníval, že neučinil jedinou chybu a je mimo jakékoliv podezření. Samozřejmě se mýlil.

Podezříval jsem ho od určité doby, v podstatě od prvního dne, kdy jsem se ujal pátrání. Jak plynuly dny, mé podezření sílilo, krystalizovalo. Ze začátku jsem neměl důkazy, teď však už je mám, a jsou to důkazy neotřesitelné. Zločinec se totiž dopustil dalších omylů. Chtěl bych vyzvednout neocenitelnou pomoc doktora Nileruda. Deník, který si vedl, se ve velké míře zasloužil o odhalení vraha. Vřele vám děkuji, doktore.“

Policejní lékař mlčky sklonil hlavu.

„Zjistili jsme, jak víte, že Marie Janssonová potkala určitého člověka, který jí připomínal jednoho z válečných zločinců, ukrývajícího se důstojníka SS z vedení koncentračního tábora v Osvětimi. Nebyla si jista, zda je její podezření oprávněné, a proto se neobrátila na policii, ale sdělila své obavy Helmeru Janssonovi, polskému diplomatovi Witoldu Owickému a také jednomu bývalému osvětimskému vězni, který bydlel tady nedaleko v Lommě.

„Starému rybáři,“ dodal reportér.

„Jistě. Starému rybáři. Víme také, že všechny tři hovory se odbývaly v polštině. Pánové Jansson a Owicki si dobře pamatují, že paní Janssonová s nimi telefonicky hovořila pouze polsky. Také Lilljan se rozpomněla, že poslední telefonický hovor, který měla paní Janssonová v den své smrti, byl v jazyce, který pokojská nezná. Policie udělala celkem nevinnou zkoušku a přesvědčila se, že ten, jehož jsme podezřívali, ovládá polštinu. Možná že polsky neumí perfektně číst a psát, ale polsky rozumí výborně.“

„Mně to není jasné,“‘ ozval se policejní lékař Bjorn Nilerud.

„Zakrátko vám to jasné bude,“ řekl poručík a pokračoval: „To, že prozradil svou znalost polštiny, nebyl však jeho první omyl. Už předtím použil jednoho, pro něj nepříliš šťastného přirovnání, když se s uznáním vyjádřil o mé sportovní postavě a litoval, že nenosím uniformu – jak prý by mi slušela zelená uniforma! Fatálně se zmýlil. Zelené uniformy nosili gestapáci v Osvětimi.

Ve Švédsku nosí uniformy jen část policie, dopravní a pořádková, a to tmavočervené. To byl první moment, kdy jsem proti němu pojal podezření.“

Rozhlédl se po svých posluchačích a hovořil dál:

„V Lommě se tedy setkali skrývající se válečný zločinec a jeho bývalý vězeň. Ale stejně jako si nebyla jista paní Janssonová, nebyl si jist ani on, zda ho poznala. Proto ji vytrvale sledoval a dával pozor, jak se chová. Utéci nemohl, tím by se okamžitě prozradil a nepodařilo by se mu opustit nepozorovaně Skandinávii. Dostal by se nanejvýš do sousední Kodaně. Proto sledoval každý krok Marie Janssonové. Podařilo se mu vyslechnout rozhovor mezi Marií Janssonovou a starým Polákem. Vyrozuměl, že musí rychle konat. A o několik hodin později byla nejbohatší žena ve Švédsku mrtva.“

Sven Breman si zapisoval každé poručíkovo slovo.

„Podle mého názoru neměl vrah zpočátku v úmyslu zabít starého rybáře. Myslel si, že se o stycích Marie Janssonové s rybářem policie nikdy nedozví. Zase omyl. Majitel kožešnického obchodu v Malmö ve výpovědi starého Poláka připomněl a Lilljan nám ho pomohla identifikovat.

Rozhodl jsem se zajít za Stanislawem Trzecieckým nazítří ráno. Bohužel, vrah byl rychlejší.“

„Teď už rozumím,“ přikývl novinář.

„Kdo však jednou vstoupí na cestu zločinu, musí vraždit až do konce. Před vraždou nebo po vraždě Poláka potkal zločinec místního policistu Algota Olssona. Polekal se: co když si policista toto setkání spojí s vraždou? A máme třetí oběť téhož vraha. Dělal všechno, aby zatemnil skutečnost. Dokonalý tah byl podvrh prstenu s perlou rybáři. O prstenu každý věděl, že patřil paní Janssonové. Vrah ho asi našel, když se Lilljan smekl s prstu.“

„Stále mluvíte v hádankách,“ skočil poručíkovi do řeči námořní kapitán. „Poslouchám vás a stále nevím, kdo je tím vrahem. Jak se jmenuje?“

„Prosím – jeho jméno a plná hodnost zní oberscharführer SS Hubert Meixner.“

„Jak jste na to přišel?“ znovu se zeptal Tuvesson.

„Když se naše podezření stále víc upevňovalo a konkretizovalo, učinili jsme malý pokus.

Ukázalo se, že ovládá polštinu. Snadno jsme získali otisky jeho prstů, nechal nám je totiž na skle. A měli jsme i jeho fotografie, a to jak nynější z Lommy, tak i z doby války, tedy z časů mnohem dřívějších, před dvaceti lety. Důkazy, které jsme měli k dispozici, jsme poslali do Polska. Tam nezapomněli jako mnohde jinde na hitlerovské zločiny. Polsko má bohatou kolekci fotografií a důkazů o zločinech těch, kteří, s odpuštěním, pracovali v osvětimském koncentračním táboře. Marie Janssonová marně hledala někoho, kdo byl jako ona v Osvětimi a potvrdil by její podezření.

Nepočínala si při tom příliš rozumně, protože začala pátrat na vlastní pěst, a přitom pro policii by to byla hračka. Mohli jsme využít mezinárodní styky. Poláci okamžitě poznali, kdo je na našich fotografiích, a poslali nám obšírné údaje o Hubertu Meixnerovi a jeho minulosti. Zásluhou těchto dokumentů dnes víme, že Hubertova matka byla Norka a otec Hans Meixner více než deset let pracoval v Sosnovci, kde mladý Hubert navštěvoval, polskou školu. Proto také kromě němčiny znal polštinu a norštinu. Víme také, že jeho specialitou jako oberscharführera SS byly injekce fenolu do srdce. Takovým způsobem usmrtil nejméně tisíc vězňů. Nejen to! Když do Osvětimi přijížděly transporty, Hubert Meixner obstarával takzvanou selekci. Část lidí posílal rovnou do plynových komor a část, ty mladší a silnější, na práci, což se v tamních podmínkách rovnalo rozsudku smrti, jenomže rozloženému na splátky. Pravděpodobně to byl on, kdo poslal do plynu matku a sourozence Marie Janssonové. Potom se nějaký čas skrýval v Německu a vydával se jednou za Poláka, jednou za Nora. Doklady měl dokonalé. Opatřil si je už v Osvětimi. Sebral je lidem, které sám zavraždil. Proto se mu také nakonec podařilo dostat se do Norska a odtamtud do Švédska.

Ukryl se dokonale. Znáte přece přísloví o tmě pod svícnem… Kdyby nebylo náhody, totiž setkání s Marií Janssonovou, snad by na něj nikdo nepřišel. Dnes však bude zatčen! Nic mu nepomohly tři vraždy, ostatně to byly kapky v moři jeho zločinů.“

Magnus Torg na okamžik přerušil své vyprávění.

„Zapovídal jsem se,“ řekl poté. „Přišel jsem sem do penziónu paní Brandsové, abych si sbalil své věci. Vracím se do Lundu. Jistě mi, vážení přátelé, prominete, že vás opouštím. Čeká mě dnes ještě dost práce.“

Učinil pohyb, jako by chtěl vstát, ale zarazil se, něco ho zřejmě napadlo, protože se obrátil k doktorovi Bjornu Nilerudovi:

„Říkal jste, doktore, že chcete dnes také odjet do Lundu. Máme v autě místo.“

Doktor si odkašlal a řekl:

„Musel bych vyrovnat účet, připravit se na cestu…“

„Nu co, patnáct dvacet minut na vás počkáme.“

„Děkuji. Za dvacet minut tady budu,“ doktor Nilerud vstal a rychle vyšel ze salónu.

„A nechtěl byste nám konečně prozradit, kdo je to ten Hubert Meixner?“ zeptala se Klára Tuvessonová.

„Dokud prokurátor nepodepíše zatykač, nesmím. Služební tajemství, chápete? Už tak jsem vám řekl příliš mnoho, moc jsem se rozpovídal.“

„Co se dá dělat, já jdu nahoru do pokoje,“ řekla Klára Tuvessonová, pokynula hlavou poručíkovi a novináři na pozdrav a opustila místnost. Její manžel odešel za ní. V salóně zůstali pouze dva muži. Magnus Torg a reportér Sven Breman. Novinář si přisunul křeslo k poručíkovi, a ačkoliv v salóně kromě nich nebyl nikdo, začal hovořit šeptem…

Poručík naslouchal a pak se lehce usmál. Zdánlivě nedával pozor na nikoho a na nic, jen na svého společníka. Ale kdo Magnuse Torga znal blíž, nemohlo mu ujít, že poručík sice sedí bez hnutí, ale že má nervy napjaté do krajnosti. Co chvíli jeho zrak přelétl od jednoho okna k druhému.

Onoho krásného odpoledne panovalo venku naprosté ticho. Jen od silnice sem doléhal tlumený hluk projíždějících automobilů. Po každé straně penziónu postávali muži v tmavé uniformě. Také u brány na pláž bylo vidět policistu. A kromě vozu, v němž přijel poručík, parkoval stejný vůz s nápisem ,Policie’ před branou penziónu.

Lidé Magnuse Torga byli na stráži a on sám se díval, jakou dráhu již urazila velká ručička na jeho hodinkách, a silou vůle se nutil naslouchat tomu, co říká novinář. Kdosi se několikrát podíval do salónu, když však spatřil dva muže ponořené do vážného rozhovoru, beze slova vycouval.

XV

Doktor Nilerud končí deník

Úterý. 20. června

Mám tedy sotva dvacet minut, abych dokončil své záznamy. Podíval jsem se z okna a viděl jsem, že o útěku nemůže být ani řeči. Tři policisté hlídají dole. Musím tedy uniknout jinak…

Magnus Torg mě dostal. Poctivě se přiznávám, že jsem ho jako protivníka podcenil. Takový mladý, zdálo se, že neumí do pěti počítat, a což teprve vyřešit tak těžký, složitý případ. Bral jsem ho na lehkou váhu a teď za to musím platit. To byl můj největší omyl!

Pokud jde o uniformu, mám pravdu já. Která jiná se vyrovná té krásné, zelené, jež německé mládeži tak slušela. Umrlčí lebka na čapce, znak SS na límci…

To byly časy! Tenkrát když jsem stál na rampě, potácel se kolem mne dav podlidí a jediný můj pohyb rákoskou znamenal pro tu holotu život nebo konec. Měl jsem bohužel až příliš dobré srdce.

Měl jsem je všechny bez výjimky poslat do plynu! Marie Janssonová by nežila už pětadvacet let a já bych ji nepotkal v tomhle penziónu na Strandvägenu v době, kdy se mi zdálo, že jsem v bezpečí.

Nás, Němce, zahubilo měkké srdce. Špatně pojatý humanismus. Nebyl před ním uchráněn ani führer, ani náš bezprostřední šéf Heinrich Himmler. Všechny ty Francouze, Poláky, Nory, Holanďany, Belgičany, Čechy, Rusy, všechnu tu méněcennou rasu jsme měli okamžitě zlikvidovat!

Místo jedné Osvětimi jsme měli postavit stokrát víc takových táborů! Dnes platíme vysokou cenu za naši shovívavost.

Ti dva. Marie Janssonová a Stanislav Trzeciecki, vděčí jen mé dobrotě, že žili o pětadvacet let déle, než měli. Jejich životy byly v mých rukou. To jsem si uvědomil, když jsem se rozhodl, že to s nimi skoncuji. Nebyl to zločin, jak to vykládá ono policejní štěně, jen jsem si vzal, co mi dávno patřilo. Starý rybář tím byl sám vinen. Přece neotevřu o půlnoci dveře jenom proto, že mě o to někdo požádá polsky.

Trochu mi bylo nepříjemné, že jsem musel vrazit nůž do zad tomu dlouhánovi se světlými vlasy.

Co se ale měl co motat v noci po pláži před penziónem Brandsové, když jsem se vracel z Lommy, kde jsem zastřelil toho starého rybáře? Kdybych byl samozřejmě věděl, že Magnus Torg mě podezřívá už delší čas, určitě bych nechal prostoduchého policistu žít a pokusil bych se utéci někam do Jižní Ameriky. Snad by se mi to podařilo…

Jak ale na to všechno ten Magnus Torg přišel? Je tak podlý a úskočný! Přivede si ze Stockholmu toho proklatého Poláka a já jsem si tehdy večer, kdy se údajný vrah vkradl do parku, neuvědomil, že na mne Owicki křičí polsky. Věděl jsem přece, že vrah Marie Janssonové nemůže vyjít z křoví.

Očekával jsem od poručíka nějaký kousek, ale nedomýšlel jsem, že to byla zkouška znalosti polského jazyka. Dostal mě.

A pak ten koňak v jeho pokoji. Jemu šlo jenom o to, aby získal mé otisky na skleničce.

Podařilo se mu to. Ale jedno se mu nepodaří. Je příliš naivní a lehkověrný, aby mě mohl zatknout. Co píšu tato slova, mám v ústech malou skleněnou ampulku. Na jedné z posledních našich porad nám je Heinrich Himmler osobně rozdal. Později sám jednu použil. Až uslyším na schodech kroky, postačí jen stisknout zuby a křehké sklo praskne. Odejdu bez lítosti.

Můj život nekončí dnes. Skončil už tehdy, když maršál Keitel byl donucen podepsat kapitulaci.

Potom už to bylo jen nuzácké živoření, které nevyvážilo jediný den těch nádherných časů, kdy jsem nosil uniformu.

Věřím, že se Němci probudí, že přijde nový vůdce, který dovede německou mládež nejen do Moskvy a Paříže, ale také do Stockholmu!

Slyším na schodech kroky. Musím končit.

Heil Hitler!

Hubert Meixner SS-Oberscharfü…

„Samozřejmě,“ řekl Sven Breman, „paní Tuvessonová vám může vyčítat, že mluvíte v hádankách. Mně však bylo od první chvíle jasné, koho jste měl na mysli. Tvrdíte také, že máte dokonce otisky jeho prstů, které vám umožnily identifikovat vašeho podezřelého jako důstojníka

SS. Obávám se však, že nemáte skutečné důkazy, že je také vrahem Marie Janssonové a dalších dvou lidí. Alibi mu obstarává určitý úřední doklad.“

„Jaký?“ zabručel Magnus Torg.

„Policejní lékař z Lundu, proslulý znalec soudního lékařství doktor Thorsten Ross jasně potvrdil, že Marie Janssonová skonala mezi pátou a sedmou hodinou odpolední. A pro tu dobu mají všichni obyvatelé tohoto penziónu, tedy i váš podezřelý, pevné alibi. Kromě toho, jsem našel díru v plotě, která dokazuje, že pachatel přišel zvenku. Co vy na to?“

„To je přece velice jednoduché! Unáhlené svědectví říká, že smrt paní Janssonové nastala mezi pátou a sedmou hodinou odpolední a pro tuto dobu mají skutečně všichni obyvatelé penziónu alibi a nikdo zvenku se nemohl dostat dovnitř, protože Lilljan seděla u dveří. Závěr je jasný: Zázraky neexistují! Svědectví je falešné, Marie Janssonová byla zavražděna v jinou hodinu. Myslím, že to bylo hned po obědě.“

„Vy tedy pochybujete o pravdomluvnosti doktora Rosse?“

„Chraň pánbůh! Upozorňuju vás však na to, že doktor Ross její tělo ohledal teprve druhý den ráno. Když vydával své svědectví, vycházel jedině z toho, co zjistil doktor Nilerud, když Lilljan večer objevila vraždu. V každé učebnici soudního lékařství najdete, že zjistit přesně dobu skonu člověka lze pouze do dvanácti hodin po smrti. Čím později se zjišťuje, tím větší musí být časové rozmezí skonu. Zeptali jsme se na to doktora Rosse. Uvedl, že kdyby vydával osvědčení jen na základě svého pozorování, pak by mohl pouze konstatovat, že Marie Janssonová zahynula ve středu sedmého června mezi třetí a devátou hodinou. Mám jeho vyjádření v aktovce. A to je další důkaz, který vrahovi přitěžuje.“

„A co ta díra v plotě?“

„Stále nedoceňujete chytrost vraha. Podvrhl-li v domě starého rybáře prsten s perlou, musel také přemýšlet, jak by nám vsugeroval názor, že zločinec se neskrývá mezi obyvateli penziónu, ale přišel zvenčí. Nůžky na drát můžete koupit v každém železářství a přestřihnout drátěný plot nezabere tolik času. A protože on neučinil nic bez důkladné přípravy, udělal tu díru v plotě ještě za života Marie

Janssonové, tehdy když počítal, že nebezpečného svědka bude muset eventuálně vymazat ze světa živých.“

Chvíli seděli mlčky. Magnus Torg se podíval na hodinky.

„Teď už vám je snad všechno jasné, redaktore. Řetěz podezření nelze přetrhnout a důkazy jen potvrzují, že mám pravdu. Prokurátor a soud nebudou mít moc těžkostí. Ledaže…“

Zmlkl a zapálil si cigaretu.

„Jednomu stále nerozumím,“ ztišil Sven Breman hlas. „Proč jste ho okamžitě nezatkl? Proč jste mu dovolil vyjít z tohoto salónu? Dal jste mu šanci…“

Poručík se usmál.

„Utéci nemůže, celý dům je obklíčen. Dal jsem mu ovšem šanci a myslím, že ji využije. Takový zločinec tisíckrát zaslouží smrt. A u nás ve Švédsku přece trest smrti neexistuje.“

Znovu se podíval na hodinky.

„Uplynulo dvacet minut. Můžeme jít nahoru.“