Lev Kiršner

První velký případ

NĚKOLIK SLOV O NÁS

Nejdřív bych se rád omluvil: rozmýšlel jsem se dlouho a jsem v tom opravdu úplně nevinné. Chcete-li vědět, kdo za to může, pak to tedy bude nejspíš střela z pistole, kocour Vaška, dobrák Alexandra Fjodorovna, sousedka z našeho bytu, poručík milice Funtikov, no a docela možná i má trochu neklidná povaha.

Střela místo aby uhnula několik centimetrů napravo, zavrtala se mi rovnou do levého stehna a uložila mě na několik neděl do postele.

Kocour Vaška z mladické nerozvážnosti seskočil z poličky zrovna doprostřed šachovnice na nočním stolku. Figurky se rozletěly na všechny strany jako střepiny granátu a šachová úloha, s kterou jsem si lámal hlavu, byla tak dokonale vyřešena.

Sousedka Alexandra Fjodorovna, která za mnou přicházívala v době nemoci, byla nedoslýchavá, takže mé úpěnlivé volání na pomoc zůstalo hlasem volajícího na poušti.

Poručík milice Funtikov či jednoduše kamarád a kolega Nikolaj zapomněl, že na něm byla včera řada, nezašel do knihovny, a já zůstal bez knížek.

A konečně má neklidná povaha mi nedovolila koukat jen tak pánubohu do oken. Všechny tyto okolnosti mé donutily odvrhnout rozpaky, chopit se tužky a pokusit se popsat první velký případ, jehož rozřešení jsem se já, mladý vyšetřovatel, mohl zúčastnit.

Začnu od Adama.

S Koljou Funtikovem jsme nejvěrnější kamarádi. Už ve škole jsme spolu seděli v jedné lavici, spolu jsme studovali na právnické fakultě, spolu jsme si na rozmísťovací komisi vyžebrali umístěnku do města N., umístěnku na důkladnou, bezmála roční praxi u n-ské bezpečnosti.

Za tím suchým biografickým přehledem se skrývá ledacos.

Dětství. Čas vášnivého nadšení pro rekovné kousky Conan Doylových a Ponson du Terrailových hrdinů, kdy pro nás přestával existovat celý svět, kdy jsme s rozechvělým vzrušením jeden přes druhého převraceli stránky roztřepaného sešitu zamaskovaného za zády kamarádů před námi. A pak znenadání dopadá na lavici trestající pravice učitelova, po čemž o přestávce následovaly slzavé sliby a prosby, abychom dostali zpátky zkonfiskovaný poklad.

Mládí. Blížící se maturita dopřává méně a méně volného času. V hlavě se proplétá Newtonův dvojčlen se syntézou organických sloučenin, podstata‘ socialistického realismu s inverzními funkcemi a s hybnými silami všech tří ruských revolucí. Ale jak neukrást hodinku dvě, když se ti dostane do rukou na jediný večer knížka Šejninových povídek, jak nesplatit daň obdivu pro odvážné čekisty, spolubojovníky Železného Felixe, ještě k tomu, když už půlku života sníš, že půjdeš jeho cestou.

Dospělost. Posluchárna fakulty. Přednášky, semináře, schůze a diskuse. V universitní knihovně se naše ubohé hlavy ztrácejí za horami knih. To všecko se musí přečíst, zpracovat, strávit a zažít. A zároveň láká basketbalové hříště i parket. „Pozor, Nikolaji, pozor! Za týden hostuje divadlo z Moskvy. Rač prokázat svůj detektivní smysl a přiveď nás na stopu levných lístků na bidýlko!“

„Stop, Jevgeniji! Lístky sežene ten, kdo nevyřeší dnešní šachovou úlohu.“ Často jsme totiž dřepěli nad důmyslnými úlohami a studiemi, přesvědčeni o blahodárném vlivu umění starodávné hry na vývin našich analytických a kriminalistických schopností.

A sny a sny a sny…

Ty nás v dětství vyháněly do nejpustších zákoutí rodného města, kde jsme celé hodiny brouzdali s lupami po kapsách v marné naději, že odhalíme stopy ohavného zločinu, a prokázavše pravé divy prozíravosti, úskočné lotry polapíme.

Ty nás měly k tomu, abychom se na ulicích vpíjeli očima do tváří chodců a pak se dlouho dohadovali, jaké asi mají povolání a charakter.

Sny nás unášely do kýžené budoucnosti, až nám – to už budeme mít diplomy v kapse – svěří samostatné vypátrání opravdového, velkého případu – nějaké záhadné vraždy nebo tajemného zmizení státně důležitých listin – nic menšího jsme neuznávali.

Jenom jsme žehrali na přírodu, že jsme nebyli obdařeni neodmyslitelnými vnějšími znaky každého pořádného detektiva.

Jak má takový ideální detektiv vypadat, to už nám naše fantazie dávno vymalovala: zvučné jméno, urostlá, bezvadná postava, pronikavý pohled v tvrdých šedých očích, pod nímž se roztřese i ten nejzatvrzelejší zločinec, kovový odstín v hlase, nevelká jizva, nehyzdící obličej

(svědectví někdejších střetnutí s nepřáteli), a – jako památka na prožitou minulost – stříbřitý pramen v kaštanových vlasech.

Mohli jsme se my porovnávat s tak velkolepou postavou?

Nebyli jsme totiž bratři jen duší, navenek jsme taky vypadali jako dvojčata. Hubení a vyčouhlí, s blonďatými čupřinami, modroocí, a nosy – hanba povídat – do těch nám oběma pršelo. Kdepak byl mužný vzhled příkladného čekisty, jak jsme si ho vymalovali!

Ale čas ubíhal a naše bláhová ctižádostivost pomalu, ale jistě ustupovala do pozadí. Za námi bylo pět let studentského života, umístěnky, státnice. A tak teď nadskakujeme na vrchních lůžkách vagónu, který nás unáší vstříc osudu do města N.

Město N. se rozkládá na jihu Sovětského svazu, na břehu teplého moře, a jak praví zrovna vydaný svazek Velké sovětské encyklopedie, rychle roste a rozvíjí se. Rozvětvený průmysl, docela slušný přístav, několik vysokých škol, sanatorií a zotavoven v okolí – to všechno v nás utvrzovalo přesvědčení, že v N. bude příležitost, abychom se plně rozvinuli a dokázali, co dovedeme.

Spustili jsme nohy dolů, dali hlavy dohromady, div jsme si je o sebe neotloukali, a spiklenecky, polohlasně jsme se dělili o své dohady.

„Chápeš, Zeňko, jak jsme to prima koupili? Jedeme do takového sovětského Rio de Janeira,“ šeptal Funtikov, veliký ctitel Ilfa a Petrova. „Chápeš, sanatoria, zotavovny, restaurace, pláž, cypřiše. K tomu se slítává všelijaká sebranka jako můry ke světlu, jezdí se tam zrekreovat a namastit si kapsu.“

„A pak továrny, loděnice, vysoké školy,“ skočil jsem mu do řeči. „Kolem těch se dá ulovit parádní kus.“

„Počkat, přístav, přístav!“ zajíkal se Funtikov. „Chápeš, turisti, cizinci… To máš přímo pastvu pro špionáž!“

Naše perspektivy byly o to vábnější, že v n-ské kriminálce, jak jsme věděli, pracoval major milice Gromov. Sláva jeho zásahů pronikla i zdmi naší fakulty. Možnost pracovat pod jeho vedením, využívat jeho rad, vnikat pod jeho dohledem do kriminalistického umění byla mimořádně lákavá. Však nám také mnozí spolužáci záviděli. Gromov! A před očima se nám vynořovala urostlá, bezvadná postava, pronikavý pohled v tvrdých šedých očích – jednoduše, ten dobře známý obraz.

Náš vstup na půdu N. byl poznamenán neočekávanou událostí. Vlak dorazil do N. v poledne. Ještě trochu v mátohách z dusna vagónu jsme se honem vyložili na perón. Třímaje v jedné ruce svá zavazadla, druhou jsem opatrně podpíral naši novou známou z kupé, absolventku leningradské university Táňu Ogurcovovou, která měla nastoupit práci v jednom výzkumném ústavu v N. Za námi se Funtikov hroutil pod tíhou dvou kufrů, svého a Tánina, a jen se po nás závistivě díval. Cestou jsme se s Nikolajem předháněli ve dvoření své sympatické sousedce, a když jsme poznali, že je nám souzeno žít v jednom a témž městě, domluvili jsme si, že se budeme scházet, a vyměnili jsme si prozatímní adresy do ústavu a do kriminálky.

Prošli jsme budovou skvělého, zřejmě nedávno postaveného nádraží a došli na náměstí ke stanovišti taxíků. A za chvilku už Táňu unášela světlá poběda. V uších nám ještě doznívalo Tánino loučení:

„Na shledání, mládeži, oh, pardon, soudruzi pinkertoni!“

A za další okamžik se jeden ze soudruhů pinkertonů, jmenovitě soudruh Funtikov, s vyjeveným obličejem bezmocně rozhlížel kolem sebe. Neuvědomil jsem si hned, co hledá.

„Čmajzli ho,“ vylezlo z Funtikova jaksi uraženě, „šlohli, potvory.“

Teď jsem teprve pochopil, že chvilka loučení s děvčetem stačila k tomu, aby zmizel Koljův kufr. Když jsem náležitě ocenil komičnost situace, nevydržel jsem to a rozchechtal se na celé kolo.

„Ejhle, pane detektive Funtikove, Rio de Janeiro vás vítá. Jedna nula ve prospěch místního zločinectva, v utkání se pokračuje.“

„Táhni!“ zněla odpověď.

PŘÍJEZD DO N.

Francouzi říkají: Co se nedá změnit, to se musí přetrpět. Řídíce se tímto nepříliš optimistickým pravidlem, usnesli jsme se nakonec, že vymažeme z paměti zmizelý kufr, vzali jsme si taxík a ten nás dopravil k vratům patrové vily, kde jsme byli bezpochyby netrpělivě očekáváni.

Ale ouvej, náš slavnostní vstup zůstal nepovšimnut a nevzbudil u dozorčího ve vestibulu pražádné nadšení. Ani se nepodíval na předkládané dokumenty, jen stručně poznamenal, že je právě polední přestávka, a doporučil nám, abychom přišli za půl hodiny.

Zvolna jsme vykročili ze vrat… Naproti jsme uviděli malý parčík, mlčky jsme tam zamířili. Neúspěch, třebaže maličký, ale druhý v pořadí, nás trochu zchladil. Usadili jsme se na lavičce, svůj poslední kufr jsme obezřele umístili mezi sebou a z obou stran jsme si o něj opřeli lokty. Nikolaj melancholicky kreslil Špičkou boty do písku své iniciály a já lhostejně prohlížel nečetné chodce. Mou pozornost upoutalo světlé auto, které zarazilo před kriminálkou. Z auta vylezl člověk s kufrem v ruce a ztratil se za vraty. Kufr připomínal barvou i tvarem majetek mého přítele. Z Nikolajova slabého povzdechu jsem poznal, že ani jemu ta shoda neušla. Chtěl jsem Funtikova odvést od zbytečných vzpomínek, zatahal jsem ho tedy za rukáv a ukázal očima na jakéhosi pána, odpočívajícího kousek stranou.

„No tak, soudruhu detektive, analyzujte!“ řekl jsem mu polohlasně.

Nikolaj ožil, několik minut si odpočívajícího prohlížel a pak rychle zadrmolil:

„Stáři: pěta-šestačtyřicet. Tělesně zdravý, zdejší. Povahově veselý, hodný, puntičkář. Rodinný typ. Inteligentní. Nějaké lumen zrovna nebude. Nejspíš nějaký ouřada. No a co ještě? Jo, kuřák. Jednoduše, dotyčný neskýtá žádný problém ke zkoumání.“

„Vaše odůvodnění?“ vyžádal jsem si.

„Chápeš,“ zašeptal Nikolaj, „zdravím jen kypí. My sedíme ve stínu a koupeme se v potu, a on si sedí s odkrytou hlavou na výhni, jako by se nechumelilo. A jak je opálený! Jasné, je zvyklý – je zdejší… Povahové rysy jsem mu vyčetl z očí. Chápeš, cosi se v nich vesele blýská a i na nás pokukuje tak chytráčky. A pak, viděls, jak se usmál na tu holčičku, co si tu peče bábovičky na písku? Má rád děti, to znamená, že je hodný… Šaty má obyčejné, plátěné, konfekční, sandály taky nenosí první rok, ale všechno je na něm vyžehlené, čisté: puntičkář, a žena se o něj dobře stará, to znamená, že ho má ráda, a to zase znamená, že je v rodině všechno v pořádku…

Dále. Z kapsy saka mu koukají několikeré noviny. Všimni si, ne jedny, ale celý balíček. Určitě inteligent… V kapse kalhot se mu rýsuje nějaký plochý pravoúhlý předmět. To je samozřejmě tabatěrka. Z toho plyne, že je kuřák… No, a co se týče toho, že není žádné lumen, tomu napovídá věk a vůbec celkové vzezření. Chápeš, jestli někomu táhne na padesátku a chodí si v takovémhle obyčejném oblečení, tak to moc daleko nedotáhl a prošoupává kalhoty v nějaké kanceláři.“

Kamarád ukončil analýzu a pyšně se na mne podíval. Zřejmě čekal pochvalu.

„V ledačem souhlasím,“ začal jsem, „ale co se týče jeho kvalit, to jsi vedle. Skromné šaty mluví jenom o skromnosti. A pak, neocenil jsi v jeho pohledu chytrost a v rysech obličeje vůli. Tvou verzi o ouřadovi nepřijímám. Chytrost, vůle a skromnost – to jsou vlastnosti nutné v výchově mládeže. Moje hypotéza – učitel.“

Funtikov zrovna nadskočil. Nebyl zvyklý opouštět pozice bez boje. Bitka byla nevyhnutelná. Ale v tu chvíli jsme zpozorovali, že se objekt našeho zkoumání zvedl z lavičky a s úsměvem vykročil naším směrem. Obrátil se na Nikolaje:

„Nemáte náhodou zápalky, soudruhu Funtikove?“ a pak se otočil ke mně: „Nebo vy, soudruhu Bystrove?“

Naše údivem zkamenělé tváře byly výmluvnější nad všechna slova.

„Vidím, že jsem se nezmýlil,“ pokračoval, „V tom případě se seznamme. Já jsem Gromov.“

A usmívaje se jako předtím, podával nám ruku na uvítanou… Tak vida, takhle jsme se tedy poprvé setkali s majorem Gromovem!

Když jsme opět nabyli daru řeči, naše první bylo:

„Ale jak jste…“

„Nic těžkého,“ přerušil nás Gromov a posadil se k nám na lavičku. „Žádali jsme o dva nové pracovníky a dostali jsme kladnou odpověď, v té se říkalo, že do N. byli posláni dva absolventi právnické fakulty, J. Bystrov a N. Funtikov. A dnes jsem se stal náhodným svědkem příjezdu dvou mladých lidí, tak třiadvaceti– nebo čtyřiadvacetiletých, kteří přicestovali se zavazadly, odněkud ze severu (srovnejte, jak jsem já proti vám opálený). Mládenci zajdou na kriminálku, je zrovna polední přestávka, a tak se posadí naproti do parčíku. Tady nevědí, co s časem, najdou si tedy pokusného králíka a začnou ho pečlivě studovat…“

Neodvážil jsem se kouknout na Funtikova, ale myslím, že bych mohl přísahat, že dvě rajská jablíčka nás dva v tu chvíli bezpečně překonávala svou interesantní bledostí.

„To už přestával jen dojem,“ pokračoval Gromov, „začínal jsem být přesvědčen, protože jsem v mladých lidech pocítil detektivní zápal. A když jsem si všiml, že jeden z vás pokryl písek u svých nohou monogramy ‚N. F.‘, zbývalo mi už jen, abych vstal a šel se vám představit.“

Když jsme setřásli údiv a rozpaky, zahrnuli jsme majora desítkou otázek o podmínkách, ve kterých budeme pracovat, on se však podíval na hodinky a řekl:

„O všem si ještě, soudruzi, podrobně pohovoříme. Ale teď bych vám doporučoval, abyste se šli představit náčelníkovi kriminálky, plukovníkovi Semjonovovi. Už bude jistě u sebe.“

Poslechli jsme a za chvilku jsme vcházeli do kanceláře velitele kriminálky.

Plukovník Semjonov nás přijal přívětivě, nabídl nám židli a dlouho š námi besedoval, vyptával se nás a zase vyprávěl o práci, která nás čeká. Všiml si, jak se nám protáhly obličeje, když poznamenal, že se zločinnost ve městě poslední dobou prudce snížila, a ušklíbl se.

„Žádný strach, práce je bohužel ještě spousta. Chápu váš zápal a nadšení, ale musím vás varovat: nehoňte se za halasnými podniky a nehledejte slávu. K velkému vede cesta přes malé. Obrňte se trpělivostí a houževnatostí. Na každém na prvý pohled bezvýznamném případu závisí klid a blaho sovětských lidí. Proto se lhostejnost pracovníkům kriminálky prominout nemůže. I když se potýkáme se zlem, i když se přehrabujeme ve smetišti života, nesmíme přestat být humanisty. Lidem můžeme pomáhat jen tenkrát, máme-li je rádi.“

Plukovníkova slova nebyla pro nás nic nového. Neobjevil nám žádnou Ameriku. Ale loučit se se svými sny nebylo lehké, a tak jsme začali hned za dveřmi kanceláře brblat.

„Tak co,“ zamumlal jsem, „dovolte, soudruhu Funtikove, abych vám blahopřál k nastoupení velkolepé detektivní kariéry. Zítra vám bude svěřen k vypátrání vrcholně závažný případ útěku páry z městských lázní.“

„Zločinnost klesá,“ přidal se kamarád, „a sotva jsme přijeli, už mému kufru narostly nožičky.“

U východu nás zastavil dozorčí, že nás prosí soudruh major, abychom za ním zašli. První, co nám padlo v jeho kanceláři do oka, byl kufr, zřejmě ten, který přinesl muž ze světlého auta. Zblízka se podobal pohřešovanému jako kapka kapce. Tázavě jsme se podívali na Gromova, který nám vyšel od stolu naproti.

„Sotva jste přijeli,“ řekl, „a už si tu máte s kým dopisovat.“ A podal nám pečlivě složený papírek s adresou: J. Bystrov a N. Funtikov.

Uvnitř stálo:

Mládeži,

došlo k nedorozumění. Taxíkář omylem naložil do vozu i Váš kufr. Slíbil, že Vám doručí Váš majetek i s tímhle lístkem. Mnoho úspěchů, nickové carterové.

Táňa Ogurcovová

Na ulici jsme vyšli beze slova a koukali jsme do země. Teprve za rohem si Funtikov povzdechl: „Kdepak, Rio de Janeiro to není.“

NA MÍSTĚ ČINU

Prvé dny v N. se pomalu vlekly. Ne že bychom neměli co dělat, to ne. Náčelník místní bezpečnosti, plukovník Semjonov, nás už předem připravil, že práce bude dost a dost. Major Gromov, a ten byl naším bezprostředním představeným, nás postupně a systematicky seznamoval s operativní prací. Nikdy nám nevnucoval své stanovisko, ale skoro pokaždé jsme mu museli dát nakonec za pravdu, ať jsme sebevíc hájili svůj názor. Práce pod jeho vedením nás neustále obohacovala a rozšiřovala naše znalosti. To všechno jsme si uvědomovali, vážili jsme si toho… ale přece, docela spokojeni jsme nebyli. Zdálo se nám, že nás nedoceňují, že omezují naši samostatnost, že nám nechtějí svěřit opravdu velký případ a nedovolí nám tak prokázat své schopnosti. Netrpělivě jsme čekali na svůj okamžik.

Našimi sny vládlo sobectví. My, komsomolci, sovětští lidé, jsme měli pochopitelně radost z toho, jak neúprosně klesá křivka zločinnosti, že se stává čím dál tím méně „velkých případů“. Doufali jsme, že se dožijeme doby, kdy se slovo „zločin“ stane anachronismem a naše povolání nebude nikomu potřeba. Ale my jsme chtěli spoluúčinkovat při nástupu této doby co nejaktivněji, toužili jsme přinést co největší užitek.

Konečně jsme se dočkali…

Na to červnové nedělní ráno si pamatuji, jako by to bylo dnes. Měli jsme zrovna s Funtikovem denní službu. Ticho a nuda naplňovaly místnost. Všichni jsme byli zabráni do svých věcí, lépe řečeno – nedělali jsme nic. Dozorčí dřímal za svým stolkem. My jsme listovali v dávno přečtených časopisech. Neočekávaně prudké zazvonění telefonu námi trhlo. Dozorčí zvedl sluchátko. Z jeho změněné tváře jsme poznali, že se stalo něco vážného.

„Ano… ano…,“ opakoval do sluchátka. „Kdy?… Rozumím. Adresa?… Už píši… Dobře… Ano, čekejte.“

Zavěsil sluchátko a rychle oznamoval:

„Před několika minutami přišli na zločin. Byla zavražděna nějaká Samarinová. Adresa: Sovětská 24, byt číslo 10. Oznamuje muž zavražděné. Plukovník si vyjel za město, na chatu, vrátí se až večer. Nesmí se ztrácet čas. Ujíždějte.“

Neskrývám: ucítil jsem nervózní mrazení a srdce se mi lehce roztlouklo. Šlo o to, že náš vedoucí a instruktor s námi tentokrát nebyl. Večer předtím odjel major Gromov na několikadenní služební cestu. Čekalo nás samostatné rozhodování…

Během několika minut připravila pohotovostní skupina v sestavě Funtikov, lékařský expert, psovod se psem a já vše potřebné a vyrazila služebním autem na místo činu.

Byl jsem určen velitelem skupiny a pocit odpovědnosti zvětšoval moje vzrušení.

Co nás čeká na místě? Zůstalo všechno v neporušeném stavu, tak jak to vypadalo v okamžiku zločinu? Nedopustil se někdo nějaké neopatrnosti nebo chyby, která může zmást vyšetřování?

Místo činu, to je zdroj nejrozličnějších zpráv, a velmi často závisí odhalení pachatele úplně na tom, jak dokonale bylo tohoto zdroje využito… Detaily přehlédnuté v době prvého Vyšetřování lze později jen velmi těžko rekonstruovat, často už vůbec ne. Proto jsem se už nemohl dočkat konce cesty a rozčileně jsem natahoval krk, vyhlížel domy, ulice, tramvaje i auta řítící se proti nám.

Naopak Nikolaj, obvykle tak snadno rozčilený, zachovával tentokrát olympský klid. Jen mi pošeptal slova svého zamilovaného hrdiny: „Ledy se hnuly, páni přísedící!“, rozvalil se nedbale na opěradle sedadla a lhostejně se rozhlížel na všechny strany.

Staré město zůstalo za námi a po levé straně se vyhoupla dlouhá řada nedávno postavených domů nové ulice. Za okamžik šofér přibrzdil, prudce zatočil a zastavil. Vyskočil jsem a rozhlédl se. Široká ulice měla domy jen z jedné strany, na druhé straně se rozbíhaly nezastavěné plochy. Podél chodníku se zelenal mladý trávník s tenounkými stromečky. Středem ulice vedla trať elektrické dráhy.

U vrat dvoupatrového domu postávala skupinka lidí, tiše a vážně o čemsi rozprávějících. „Musí ho najít,“ dolehlo ke mně, když jsem je míjel, a domyslel jsem si: jsme tu.

Na chodbě nás čekal milicionář, domovník a několik obyvatel domu. Mezi nimi jsem zpozoroval vysokého, staršího muže v šedém koverkotovém obleku. Lišil se od ostatních. U těch bylo možno vyčíst z obličeje především zvědavost, ale v jeho tváři bylo vzrušení a zmatek. Jak nás uviděl, odtrhl se od diskutujících a mlčky ukázal na pootevřené dveře. To byl muž zavražděné – Samarin.

Postup vyšetřování jsme s Nikolajem měli už docela dobře naučený a ostatní tři z naší skupiny (mám na mysli lékaře, psovoda a fenu německého ovčáka Alfu) byli staří zběhlí pracovníci, na jejich zkušenost jsem se mohl naprosto spolehnout. Proto jsme se rychle pustili do práce.

Psovod sňal Alfě náhubek a vešel s ní do bytu. Nikolajovi jsem nařídil, aby shromáždil údaje – vyslechl domovníka a sousedy. Zůstal jsem s lékařem na schodech, abychom nepřekáželi psovi, a rozhodl jsem se zatím prohlédnout dveře od bytu a chodbu.

Od Samarina jsem se dověděl, že se vrátil domů ráno, přibližně v půl deváté, z letního bytu za městem, aby zjistil, proč žena nepřijela v sobotu večer, jak se domluvili. Dveře našel zamčené. Vstoupil bez jakéhokoliv podezření, a tu zjistil, že jeho žena je zavražděna a byt vykraden.

Na mou otázku, vešel-li někdo po něm do místnosti, zavrtěl záporně hlavou.

Ozbrojil jsem se lupou a baterkou a přistoupil k prohlídce. Zámek u dveří, jak se ukázalo, byl naprosto netknutý. Žádné čerstvé škrábance ani jiné stopy po paklíči jsem nenašel.

Prohlídka chodby, zašlapané nohama mnoha lidí, neměla také velký efekt. Jedinou trofejí byl nedopalek cigarety, povalující se v koutě za dveřmi bytu Samarinových. Nebyl bych si nedopalku pravděpodobně všiml, vždyť ho mohl zahodit kterýkoli kolemjdoucí, ale mne zaujal jeden detail: tovární značka cigarety. Na náustku jsem totiž četl: „Bělomorkanal. Rostov n/D.“ Pokud jsem si pamatoval, nesetkal jsem se v trafikách v N. s rostovskými cigaretami. V takovém případě se mohl nedopalek hodit a musel být schován.

V tu chvíli se ve dveřích objevil psovod a zároveň s ním svrchovaně lhostejná Alfa.

„Pes nemůže zachytit stopu. Celá podlaha je posypána naftalínem,“ hlásil.

Hned prvý krok neúspěšný, pomyslel jsem si trpce a vešel jsem s expertem do temné předsíně. Pod nohama skřípal naftalín, jeho vůně mi bůhvíproč připomněla krásný letní den u nás doma, kdy matka obvykle větrala a uklízela zimní věci. Na okamžik mi dokonce připadlo, že až teď vejdu do cizí světnice, uvidím známý obrázek: otevřenou skříň, koš nebo truhlu a po divanu a po židlích rozhozené šatstvo, kožichy, válenky; okny i dveřmi dokořán otevřenými proniká svěží vzduch, povívající záclonami a šelestící v papírech…

Ale sotva jsem přestoupil práh pokoje, iluze zmizela. Uvědomil jsem si, že kromě naftalínu cítím ještě sotva postižitelný zápach, jehož zdroj mi zůstával neznámý.

Ostré sluneční světlo, pronikající zavřenými okny a tylovými záclonami, zalévalo místnost. Nebylo těžko poznat, že tu obvykle vládla čistota: sněhobílé ubrousky jako by právě vyšly zpod žehličky, vyšívaných polštářů na pohovce se snad ani nikdo nedotýkal a porcelánový popelník na stole zřejmě nikdy nesloužil svému účelu…

A jen několik detailů ostře narušovalo pořádek a útulnost. Zrovna ty k sobě připoutávaly pozornost a nutily okamžitě zapomenout na rodinnou idylu a soustředit se na to hlavní: zde se stal zločin.

Na podlaze u toaletního stolku s vysokým zrcadlem mezi okny ležela naznak mladá žena v modrošedých květovaných hedvábných šatech a v bílých sandálech, s nepřirozeně ohnutýma nohama v kolenou. Hlava jí sklesla hluboko k levému rameni, nalíčené rty se ostře odrážely od nažloutlých tváří, pravá ruka ležela natažena podél těla, levá – se zlatým náramkem, zvrácená dlaní vzhůru, sklouzla stranou. Celým jejím vzezřením vládla jakási kamenná nehybnost, zrovna jako by přede mnou upadla socha: dokonce i pevné kadeře světlých, přibarvených vlasů, upravené do důmyslného účesu, zůstaly neporušeny, jen u pravého ucha je slepila zaschlá krev.

Vyfotografoval jsem nejdřív zavražděnou z různých úhlů a pak jsem uvolnil místo lékaři. Ten pečlivě prozkoumal mrtvolu a konstatoval: „Smrt způsobená střelnou ranou. Výstřel z bezprostřední blízkosti. Projektil vnikl v levé spodní části týlu, vyšel u pravého spánku. Hledejte projektil!“

Intenzívní prohlídka se setkala s úspěchem. Asi tak metr od mrtvoly, v rohu místnosti, stál psací stůl. Na stěně nad stolem viselo několik akvarelů. Z řady krajinek vystupovala skica mužské hlavy. Na portrétu nebylo těžko poznat pána domu. Projektil pronikl hlavou oběti a zaryl se do dřevěného rámečku kresby.

Opatrně jsem sňal portrét ze stěny, ale projektil z rámku jsem zatím nevyjímal. Sebemenší poškození může totiž později znemožnit identifikaci zbraně podle stop, které zanechal na projektilu vývrt hlavně.

To je tak, vývrt hlavně u dnešní zbraně se obvykle opatřuje spirálovitým závitem, který dává projektilu rotaci a tím také stálost při letu. Proto zůstávají na vystřelené kulce stopy polí a zářezů vývrtu hlavně, přičemž charakteristické detaily těchto stop (počet, šířka i směr zářezů) jsou různé u různých typů zbraní a někdy i u dvou exemplářů jednoho typu. Díky tomu mikroskopické vyšetření často umožní identifikaci užité zbraně, to znamená, umožní rozhodnout, zda určitý projektil vyšel z určité zbraně. Takový soud může být ve spoustě případů rozhodujícím důkazem viny podezřelé osoby.

Když jsem objevil projektil, pustil jsem se do hledání nábojnice. Nábojnice jsou také velmi cenné, i ony nesou stopy, podle nichž je ve většině případů možné přesně určit odpovídající zbraň. Ale ať jsem hledal, jak hledal, plazil se po podlaze, nahlížel do těch nejzastrčenějších koutů, nalézt nábojnici se mi nepodařilo.

Snažil jsem se vysvětlit si svůj neúspěch. Teoreticky by se mohlo předpokládat, že pachatel, aby se zajistil, sebral nábojnici, vyhozenou automatickou zbraní, ale v praxi, jak jsem věděl, byl podobný případ mimořádně vzácný, protože k hledání nábojnice je třeba dost času a pachatel se vydává velkému nebezpečí, že bude dopaden, zejména mohli-li, jako v tomto případě, slyšet výstřel sousedé.

Nabízela se ještě jedna varianta: mohlo se střílet z neautomatické zbraně, z revolveru, z jednoranné pistole nebo z pušky. Ale i tento předpoklad vypadal nevěrohodně: revolver je zastaralý druh zbraně, dávno nepoužívaný, jednoranná pistole je ještě vzácnější a puška je příliš neohrabaná, nevhodná v místnosti.

Fakt, že nábojnice byla pryč, potřeboval prostě analýzu v jiných, klidnějších podmínkách. Můj nynější úkol nebyl vymýšlet si dohady a pospíchat se závěry, ale pouze sbírat fakta.

Znovu jsem přistoupil k zavražděné. Poloha jejího těla, výraz obličeje, účes, pokožka, vše nasvědčovalo tomu, že přepadení bylo pro ni neočekávané a že prošlo bez zápasu. Když jsem porovnal tyto okolnosti s údaji lékaře, dovedl jsem si v duchu vytvořit živý obraz vraždy: pachatel střelil Samarinovou neočekávaně do týla, a to z nevelké vzdálenosti, podle opálených vlasů nanejvýš z půl metru. Pokračoval jsem v prohlídce mrtvoly, obrátil jsem její levou ruku a tu jsem si všiml, že zlaté náramkové hodinky nejdou a že ukazují 9 hodin 45 minut. Sňal jsem je, mohly se stát závažným prvkem při vyšetřování; byly-li totiž poškozeny pádem, čas, který ukazovaly, určí přesně okamžik vraždy.

Nedaleko mrtvoly ležela bílá kožená kabelka. To svědčilo, že se Samarinová bezprostředně před smrtí chystala odejít, nebo se naopak právě vrátila domů. Zvedl jsem kabelku a pozorně jsem ji zvnějšku prohlédl. Na hladkém povrchu kovového zámku byl jen sotva znatelný otisk prstu. Posypat otisk speciálním práškem a vyfotografovat jej, to zabere několik minut. Pak jsem otevřel kabelku a opatrně vybíral její obsah na čistý list papíru. Mezi takovými obyčejnými věcmi, jako je pudřenka, rtěnka, klíč a drobné, upoutala mou pozornost roztržená obálka. Dopis byl adresován V. P. Samarinové, ale ne na domácí adresu, nýbrž do podniku – na ústav, zřejmě do zaměstnání… Z razítka místa určení se dalo vyčíst, že dopis došel před týdnem. Razítko místa odeslání bylo hodně nezřetelné – jméno města se mi nepodařilo vyluštit. Tam, kde měla být na obálce zpáteční adresa, bylo rozmáchlým rukopisem napsáno jen: Viktor Sergejevič Alexejev.

Vyňal jsem dopis a rozevřel. Byl to spíš jen vzkaz, všeho všudy jenom několik vět. Četl jsem.

Věrušo,

ať se sebevíc snažím, nedovedu se odtrhnout od toho, co bylo. Toužím po setkáni. Za několik dní budu v N. a okamžitě zavolám. Doufám, že nic nenamítáš. Dopis raději znič. V…

S lupou a fotoaparátem, kovovým metrem, baterkou a pravítkem jsem krok za krokem pokračoval v systematické a zevrubné prohlídce místnosti a všechny detaily zaznamenával na papír.

Zaujal mne psací stůl, o kterém už byla řeč. To byl jediný předmět v místnosti porušený zjevným násilím. Levá horní zásuvka byla daleko vytažena, všechen obsah zpřehrabán a částečně vysypán ven. Na stole i na podlaze se válela zmuchlaná psaní, poznámky a všelijaké papíry. Všiml jsem si, že také prázdné listy papíru byly smačkány, jako by je někdo ve spěchu chytal neposlušnými prsty.

Na stolním skle jsem opět objevil otisky, tentokrát všech pěti prstů levé ruky. Kdosi se roztaženými prsty opíral o stůl. Posypal jsem otisky a vyfotografoval je.

Zásuvka stolu byla otevřena bez klíče. Západka zámku byla ohnutá a nedávno poškrábaná.

Zmizelo něco ze stolu?

Na tuto otázku mohl odpovědět jen pán domu. Vyhledal jsem Samarina. Seděl v předsíni s hlavou v dlaních a hodnou chvíli trvalo, než pochopil, co se po něm žádá.

„Jestli se něco ztratilo?“ opakoval mechanicky má slova, která ho vytrhovala z myšlenek, a hleděl na mne nepřítomným pohledem. „Ach tak, odpusťte… Hned se podívám.“

Samarin vešel do světnice, díval se do stolu, bůhvíproč sebral rozházené čisté listy papíru a řekl: „Ze zásuvky se ztratila má pistole a peníze.“

„Jaká pistole?“

„T. T., systém Tokarev.“

„A kolik peněz vám ukradli?“

„Asi dva a půl tisíce.“

„Nepamatujete se jaké bankovky?“

„Padesátirublovky.“

„Nic víc se neztratilo?“

„Nevím… Ne, asi ne. Tady už není co ukrást a ložnice, kde je uložené šatstvo, i synův pokoj byly zavřené. Tam nikdo nevešel.“

Propustil jsem Samarina a přistoupil jsem k prohlídce podlahy. Od psacího stolu přes celou světnici až ke dveřím a dál do předsíně byl hustě nasypán naftalín. V místnosti rozpálené i přes zavřená okna žhnoucím jižním sluncem bylo cítit jeho zápach zvlášť silně. Žádný div, že byla naše Alfa v takovém případě docela zbytečná. Pachatel či pachatelé dosáhli rozsypaným naftalínem svého cíle.

Místy, pak jsem zpozoroval, byl naftalín pošlapán a tu a tam vyvstaly na parketách rozmanité stopy. Přede mnou stál těžký úkol: orientovat se v těch stopách, vyloučit otisky, které jsme zanechali my – Samarin, psovod, lékař a já – a snažit se nalézt stopy pachatelovy.

Tato práce zabrala mnoho času, ale po pozorné prohlídce obuvi všech osob přicházejících v úvahu se mi podařilo vyjasnit si, že tu existují stopy nepatřící nikomu z přítomných.

Byly to stopy mužských bot, přibližně třiačtyřicítek. Podle šířky a zřetelnosti otisků jsem usoudil, že podrážka byla asi z měkkého materiálu, který při chůzi těsně přiléhal k povrchu, nejspíš tedy z obyčejné nebo surové gumy.

Z několika otisků, které jsem objevil, vystupoval pouze jeden dost zřetelně a dvojice stop tu bohužel chyběly vůbec. Tím jsem ztratil možnost získat tak závažné údaje, charakterizující individuální vlastnosti chodce, jako je délka, šířka a úhel kroku. Nezbylo než se spokojit s tím, co jsem měl.

S největší pečlivostí jsem se věnoval zhodnocení stop, jejich zakreslení, změření a fotografování.

Při tom zaměstnání mě zastihl Nikolaj. Ukončil výslech svědků a pospíchal, aby se se mnou podělil o nové zprávy. Stručně se mohou jeho údaje shrnout tak:

Soused z vedlejšího bytu, z místnosti za stěnou pokoje, ve kterém se udála vražda, vypověděl, že byl v sobotu celý večer doma, nikam nevycházel, četl si, ale žádný hluk, natož výstřel od Samarinových neslyšel, přestože k němu jindy doléhaly i silnější hlasy.

Domovník oznámil, že si kolem osmé hodiny večer, když zametal chodník, všiml asi dvacetiletého páska, který se nějaký čas procházel před domem. Kdy a kam tento mladík zmizel, to domovník nezpozoroval, protože sám brzy přešel na dvůr. Žena z bytu ve druhém patře viděla z okna svého pokoje v deset hodin večer na protější straně ulice za kolejemi tramvaje neznámého člověka. Neznámý dlouho a nehnutě stál na jednom místě, přitisknut ke stromu, mnoho kouřil a často vzhlížel k oknům domu.

Konečně někteří obyvatelé domu vyprávěli, že se jim v poslední době doneslo cosi o nějakých nesrovnalostech u Samarinových, především o hádkách mezi manželi. Ale konkrétního nikdo nic nemohl říci.

Když jsem vyslechl Nikolaje, zakončil jsem s jeho pomocí protokol o ohledání. Prvé stadium práce se chýlilo ke konci. Teď bylo nutno provést analýzu sebraných fakt, získat a prostudovat expertizy, vyslovit své dohady, načrtnout plán dalšího pátrání a připravit zprávu pro plukovníka.

Soudní lékaři potvrdili po pitvě naše závěry: okamžitá smrt, způsobená průstřelem hlavy; výstřel do týlu ze vzdálenosti 34-40 cm; sebevražda vyloučena. Dobrozdání balistické expertizy stanovilo, že nalezená střela odpovídá parametrům střely vypálené z pistole T. T. Technický znalec oznámil, že hodinky Samarinové se zastavily úderem, při němž se polámal stroj.

Posudky z daktyloskopie hlásily: otisk prstu na zámku kabelky patří Samarinové, otisky na stolním skle neznámé osobě; víc otisků nebylo nalezeno.

Toho dne jsme s Nikolajevem vysedali do pozdních hodin v kanceláři kriminálky, upřesňovali jsme si své názory, zkoumali a rozebírali všechny doposavad poznané okolnosti. Naše porada vyhlížela chvílemi jako pokojná beseda, chvílemi jako zuřivá hádka, ve které každý s pěnou u úst hájil svoji pravdu. Než se vrátil plukovník Semjonov, byli jsme už jakžtakž smířeni, protože jsme vyčerpali všechny argumenty a vypracovali jsme společnou zprávu. Plody naši práce a úvah jsem stručně shrnul do následujícího zápisu:

ZÁVĚRY OHLEDÁNI MÍSTA ČINU

1. Co víme:

Doba vraždy – sobota, 21 hod. 45 min. (hodinky, posudek techniků).

Okolnosti zločinu – pachatel (é) otevřel byt klíčem nebo byl vpuštěn Samarinovou (nepoškozený dveřní zámek);

- Samarinová byla zavražděna výstřelem z malé vzdálenosti pistolí T. T. (posudek lékařských a balistických znalců);

- byla vypáčena jedna zásuvka psacího stolu, z níž se ztratilo dva a půl tisíce rublů v padesátirublových bankovkách a pistole T. T. (výpověď manžela);

- pachatel (é), aby zmátl sledování, rozsypal po bytě naftalín a pravděpodobně pracoval v rukavicích (charakteristické pomačkání čistých listů papíru ze zásuvky, téměř žádné otisky prstů).

2. Otázky vyžadující další vyjasnění:

– proč je rozsah vloupání poměrně bezvýznamný a proč pachatel (é) čin nedokončil? (zlaté hodinky na ruce Samarinové, ostatní místnosti bytu netknuty);

– kam se poděla nábojnice vyhozená při výstřelu? (střílelo se z automatické pistole T. T.);

– byla Samarinová zabita pistolí svého muže?

– proč neslyšel soused za stěnou výstřel? (obvykle slyší i hlasitý hovor);

- čí jsou otisky prstů na stolním skle?

- čí stopa byla nalezena na podlaze?

- kdo je to V. S. Alexejev? (dopis v kabelce);

- mají k činu nějaký vztah lidé zpozorovaní v sobotu večer u domu? (výpovědi domovníka a sousedky);

- k jakým sporům docházelo v rodině krátce před zločinem? (výpovědi sousedů);

- komu patří nedopalek rostovské „bělomorky“, nalezený na schodišti?

3. Jaké motivy vraždy lze předpokládat:

První varianta – pachatel (é) pronikl do bytu s loupežným úmyslem v nepřítomnosti domácích. Vražda byla vyvolána nenadálým návratem Samarinové. Polekaný vrah utekl, aniž loupež dokončil.

Druhá varianta – ve chvíli zločinu byla Samarinová doma. Pachatel (é) ji zabíjí, aby mohl vyloupit byt, ale z nějakého důvodu pospíchá a omezuje se na krádež peněz a pistole.

Třetí varianta – cílem pachatele (ů) byla vražda Samarinové. Loupež byla fingovaná.

4. Předběžné závěry:

Pachatel (é) má něco společného s rodinou Samarinových (volba času, kdy bývá celá rodina z města venku, existence klíče, otevřena byla pouze jedna určitá zásuvka, kde byly uloženy peníze a pistole).

Navíc se pachatel možná znal se Samarinovou, jinak je těžko připustit, že by Samarinová (sama doma) vpustila kolem desáté večer do bytu neznámého člověka nebo že by mohla zastihnout v bytě cizího člověka a mohla by být zabita, aniž se bránila (žádné příznaky zápasu, výstřel do týlu z bezprostřední blízkosti).

5. Plán další práce:

Vzhledem k možnému přímému či nepřímému vztahu pachatele (ů) k rodině zjišťovat postupně u všech příbuzných a známých především pomocí zpráv a svědectví alibi či naopak vinu a současně si osvětlovat všechny výše uvedené nejasnosti.

Plukovník Semjonov vyslechl naši zprávu, k lecčemu měl poznámky a doplňky, ale v podstatě navržená opatření schválil.

PRVÝ VÝSLECH

A PRVÁ VERZE

Od besedy s Michailem Ivanovičem Samarinem jsem si sliboval mnoho. Kdo jiný než manžel mě mohl zásobit údaji, na kterých bude možno stavět, seznámit mě s okruhem osob majících jakýkoliv vztah k zemřelé, dát mi nezbytné charakteristiky a možná vyslovit i nějaká podezření? Vůbec jsem doufal, že od něho dostanu ne-li základní vodítko, tedy přinejmenším klíč ke konkretizaci našeho dosud značně mlhavého plánu dalšího postupu.

Proto jsem se nedočkavě zadíval na Samarina, když vešel pomalým, unaveným krokem do mé kanceláře. Neštěstí ho zřejmě hluboce zasáhlo. Od našeho smutného seznámení sice uběhlo všeho všudy čtyřiadvacet hodin, ale zdálo se, že mám před sebou docela jiného člověka. Samar in nebyl rozhodně starý – osmačtyřicátník nebo padesátník, za jednu noc se však změnil v starce: skleslá ramena, hluboké vrásky na přepadlých tvářích, pohled bez života, upřený do jednoho místa.

Malátně, s námahou shledávaje slova, odpovídal na mé otázky.

S Věrou Petrovnou Semjonovovou se seznámil před čtyřmi roky, kdy nastoupila jako úřednice osobního oddělení v ústavu, kde pracoval také on. Mladá žena Samarina brzy zaujala. Zaujetí se postupně změnilo v lásku. A po půldruhém roce se Věra Petrovna Semjonovová proměnila v Samarinovou. Syn i matka Michaila Ivanoviče byli proti tomuto sňatku. Známí a přátelé varovali, připomínali rozdíl osmnácti let mezi nimi. I Samarin váhal. Ale cit byl nakonec větší než všechny překážky.

Když se Věra Petrovna vdala, nejenže se nevzdala zaměstnání a starých zálib, jako například malování, ale vzala na sebe ještě všechny trampoty domácnosti. Jak dovařila, sedla k malířskému stojanu. Nic jí nezabránilo vytáhnout po vyčerpávajícím pracovním dnu Michaila Ivanoviče do divadla. Její energie nakazila celé okolí. Samarin doslova omládl. Ale závažná práce mu nedávala mnoho času na zábavu. Samarin, upoutaný k zaměstnání, nijak neomezoval samostatnost Věry Petrovny. Naopak naléhal, aby se bavila a veselila tak jako dřív. Je pravda, že matka bručela, vytýkala snaše, že je lehkomyslné děvče, a předpovídala všelijaká trápení, ale Michail Ivanovič, který ženě důvěřoval, tomu nevěnoval pozornost.

Tak proběhlo něco přes dva roky. Samarin byl šťasten a ani jedinkrát mu nepřišel na mysl třeba jen stín pochyb o lásce Věry Petrovny.

V tu osudnou sobotu se manželé jako obvykle chystali po práci na venek za město, za matkou a za synem Michaila Ivanoviče. Ale v poledne Samarinová volala, prosila manžela, aby jel sám, a řekla, že si vzpomněla na domluvenou zkoušku u švadleny, proto se zdrží a přijede později, posledním vlakem.

Ne, žádné podezření rozhovor se ženou v Michailu Ivanoviči nevyvolal a on se klidně vydal ven. Začal mít starost, až když Věra Petrovna večer nepřijela. Přitom, zdůraznil Samarin, to nebyl v žádném případě pocit žárlivosti. Kategoricky odmítl všechny matčiny dohady, založené na nedůvěře ke snaše. Michail Ivanovič se prostě strachoval, nepřihodilo-li se něco člověku, kterého má rád. Proto když Věra Petrovna nepřijela ani časně zrána, neprodleně odjel do města.

„Co bylo dál, to už víte,“ uzavřel Samarin své vyprávění.

„Řekněte, Michaile Ivanoviči,“ zeptal se, „kdy přibližně končila Věra Petrovna v sobotu večer svou práci?“

„V sobotu končí u nás práce přesně v šest hodin.“

„Z toho plyne, že i vy jste byl v té době volný?“

„Ano, samozřejmě.“

„Zašel jste domů po práci?“

„Ne. My jsme si obvykle brali všechno s sebou hned ráno, abychom po práci mohli jet rovnou na nádraží.“

„Tentokrát jste také jel z práce přímo na venek?“

Michail Ivanovič mi poprvé pohlédl do obličeje.

„Ano,“ odpověděl po sotva znatelné zámlce.

„Vzpomeňte si prosím, kterým vlakem jste jel.“

„Nechápu, jaký to může mít význam,“ pokrčil Samarin rameny. „Vlak odjížděl nějak kolem sedmé.“

„Promiňte, Michaile Ivanoviči,“ poznamenal jsem mentorsky, „ale pro vyšetřování mohou mít význam i podrobnosti na první pohled nedůležité. V zájmu věci se budu muset dotknout i některých momentů osobních.

Jak jsem vyrozuměl z vašeho vyprávění, vztahy mezi vámi a manželkou byly nejlepší, ale…“

„Vyrozuměl jste správně,“ přerušil mě znervózněle Samarin. „A abychom se k té otázce víckrát nevraceli, prohlašuji: Věra Petrovna pro mne byla ideální manželkou, do posledního dne jsme byli spolu šťastni, nikdy jsme se nehádali a podezřívat ji z čehokoli nemohu a nechci.“

Vzpomněl jsem si, co říkali sousedé Samarinových, ale když jsem viděl podráždění svého spolubesedníka, když jsem viděl, jak zjevně si nepřeje o tomto tématu hovořit, rozhodl jsem se nedotýkat se prozatím těch choulostivých otázek.

„Dobře,“ řekl jsem, „nechme toho. Snad byste mi jenom mohl povědět svůj názor na zločin. Není v okruhu lidí kolem vaší rodiny někdo, komu byste nedůvěřoval?“

„Bojím se, že ani v tomhle vám nemohu pomoci,“ už zase klidně odpověděl Samarin. „Příbuzné žena ani já nemáme, přátel a známých je málo. Do N. jsem se s rodinou nastěhoval krátce předtím, než jsem se seznámil s Věrou Petrovnou. Mí známí – to jsou spolupracovníci z ústavu, lidé spolehliví a nesporně poctiví. Věra Petrovna, přestože byla společensky založená, měla pouze jednu přítelkyni – Margaritu Alexandrovnu Plešakovovou. Znaly se už z války. Dům, kde bydlíme, stavěl pro své zaměstnance ústav. Všichni sousedé jsou tedy mí spolupracovníci. Celkem vzato není, jak vidíte, koho podezřívat.“

„Jak byste v tom případě zločin vysvětlil?“

„Těžko říci,“ odpověděl po chvilce Michail Ivanovič. „Obávám se, že tu došlo k osudné shodě okolností. Do bytu zřejmě vnikli lupiči a vtom se nečekaně vrátila Věra Petrovna…“

Samarin zmlkl. Tvář se mu zkřivila bolestí… Po několika okamžicích klopýtavě uzavřel řetěz uvažování:

„Tak nepěkně zahynula…“

Mluvil mechanicky. Znovu hleděl kamsi do dálky, mimo mne, a ponořil se do svých chmurných myšlenek.

„Mimochodem,“ snažil jsem se ho vyvést z apatie, „vysvětlete mi, prosím, proč jste měl u sebe střelnou zbraň?“

„To souvisí s charakterem mé práce. Před dvěma lety jsem byl na služební cestě do Moskvy přepaden, podle úsudku příslušných orgánů šlo o úřední doklady, které jsem měl u sebe. Od té doby mám k dispozici osobní zbraň, pistoli T. T. číslo 625351.“

„Kdo věděl, že máte pistoli?“

„Kromě těch, kdo mi ji vydali, jenom rodina – žena, matka, syn.“

„Váš syn má jistě mnoho přátel?“

Moje prostá otázka Samarina bůhvíproč přivedla do rozpaků.

„Víte,“ začal, „Grigorij je už dospělý. Je mu osmnáct let. Studuje silniční stavitelství. To se ví, že má přátele. Ale… já je neznám.“

Když uviděl na mé tváři nechápavý výraz, začal chvatně vysvětlovat:

„Nechci se omlouvat, ale poslední dobou mě práce doslova pohltila – pracujeme na důležitém vládním úkolu. Často sedím v práci do noci. Syna vidím málokdy…“

Samarin trochu zaváhal.

„A také náš vztah,“ pokračoval, „se trochu pokazil. Nestuduje zrovna nejlépe, tak jsem mu kategoricky odmítl koupit motocykl, po kterém dávno touží. Kromě toho, Grigorij byl vždycky velmi citlivý a zbytečně tvrdohlavý. Věře Petrovně se až do konce nepodařilo překonat jeho antipatii.“

Ještě nějakou chvíli jsme se Samarinem besedovali, ale všechny pokusy vypátrat nějaké vodítko zůstaly bez výsledku.

Na mou otázku, neříká-li mu něco jméno Viktor Sergejevič Alexejev, zavrtěl záporně hlavou. Při loučení jsem jen stěží skrýval zklamání. Opravdu, neměl jsem se čím pochlubit. Co jsem mohl zanést po našem rozhovoru na stranu aktiv? Za prvé nějakou tu zprávu o rodině Samarinových. Za druhé vcelku příznivý dojem o samotném Michailovi Ivanoviči, přesvědčení o upřímnosti jeho bolesti. Za třetí, v zorném poli vyšetřování se objevil nový člověk – Margarita Alexandrovna Plešakovová, přítelkyně zemřelé.

Přiblížilo mne to však alespoň o krok k rozřešení?

Proč Samarin na některé otázky odpovídal neochotně, a dokonce podrážděně? Čím vysvětlit nesrovnalosti v jeho výpovědi a výpovědích sousedů z domu? Jaký vztah má k celé věci pisatel dopisu, který jsem našel v kabelce zavražděné, V. S. Alexejev, o jehož existenci Samarin nic neví?

Ani na jednu z uvedených otázek jsem zatím nemohl odpovědět.

Mé neveselé úvahy byly přerušeny příchodem Funtikova. Z jeho tváře jásala nepopsatelná vítězosláva. Snažil se zachovat důstojné a solidní vzezření, ale neposlušně pocukávající koutky úst ho zrazovaly. A když se Nikolaj mlčky usadil u mého stolu, to už se mu úsměv rozběhl od ucha k uchu.

„Tak vykládej,“ řekl jsem.

Ale Funtikov nespěchal. Vytáhl tabatěrku, otevřel ji, dlouho a nudně si prohlížel naskládané cigarety, jako by se nemohl pro žádnou rozhodnout, konečně jednu vysoukal, zapálil si, labužnicky zatáhl, trubičkou rtů vypustil sérii umných kroužků, se zájmem si prohlédl, jak se rozplývají ve vzduchu, a teprve pak řekl:

„Soudruhu veliteli, neni libo si poslechnout, jak vyhlíží pachatel?“

„Nenapínej, potvoro…,“ zařval jsem vzteky.

„Pachatel,“ pokračoval bohorovně Funtikov, „je brunet, sympatického zevnějšku, vypadá na sportovce, vysoký, mladý, tak asi třicet až dvaatřicet let; byl ve světle šedých šatech a modré letní košili; těsně před zločinem se nalézal v krajně vzrušeném stavu.“

„Kde jsi sebral tyhle zprávy?“

Nikolaj neodpověděl, zato vytáhl z kapsy úpravný balíček, zvolna ho rozbalil a položil přede mne. Na papíru ležely dva ušpiněné nedopalky. „Bélomorkanal. Rostov n/D.“ stálo na každé z nich. Rychle jsem vytáhl zásuvku a chytil nedopalek, který jsem nalezl na chodbě u bytu Samarinových.

Všechny tři nedopalky byly jako rodní bratři – stejná značka, vykouřeny až po nápis, konce náustků silně skousnuty.

„Chápeš, rozhodl jsem se, že se dneska ještě jednou kouknu do Sovětské,“ spustil Funtikov svou obvyklou rychlomluvou, když se dost pokochal mým údivem. „Vzpomněl jsem si na sousedčinu výpověď o člověku, který v sobotu večer přešlapoval před domem, naproti na druhé straně vozovky.

Říkám si: půjdu se porozhlédnout, jestli tam nezůstaly nějaké stopy. Ulice je zastavěná jen z jedné strany a lidé chodí většinou po chodníku u domů, a jenom tam taky řádí domovníci se svými košťaty. Tyhle nedopalky, to je výsledek mého pátrání.

Jak jsem je našel, hned jsem vyběhl k té sousedce, a ať si přesněji vzpomene, jak ten člověk vypadal! Milá panička má zřejmě vyvinutý pozorovací talent. Studiem našeho chlapíka se zabývala skoro čtvrt hodiny, dokud jí neuteklo mléko na plotně, a tak mi ho teď popsala do všech podrobností.“

Jak jsem tak Funtikova poslouchal, odhalil jsem v jeho závěrech zranitelné místo a rozhodl se pro revanš.

„Oceňuji vaši iniciativu, soudruhu vyšetřovateli,“ řekl jsem. „Souhlasím, že portrét občana procházejícího se v sobotu večer Sovětskou ulicí jste vykreslil s náležitou přiléhavostí. Ale, ptám se, kde máte důkazy, že výše zmíněný a vrah Samarinové jsou jedna a táž osoba?“

Nestrefil jsem se. Nikolajova rychlá odpověď svědčila, že takovou otázku očekával a byl na ni připraven.

„Onen člověk se procházel, jak ses ráčil vyjádřit, asi hodinu před vraždou. Přitom moc kouřil – zřejmě byl vzrušený. Pak vešel do domu, vystoupil do prvého poschodí a vnikl do bytu Samarinových. Důkazy? Zde jsou: Dům je dvoupatrový. Na schodišti, které nás zajímá, je šest bytů – v přízemí číslo 7 a 8, v prvém patře 9 a 10 – ve druhém patře číslo 11 a 12. Zločin se udál v desítce. Nedopalek rostovské bělomorky byl nalezen u dveří číslo 10. Z toho plyne, že onen člověk nesměřoval ani do sedmičky a osmičky, ani do devítky, protože ta je blíž ke schodům než byt číslo 10. Že by mohl nedopalek zahodit na cestě do druhého patra, je vyloučeno. V jedenáctce bydlí moje svědkyně, která ujišťuje, že k nim v sobotu večer nikdo nepřišel. Analogickou výpověď jsem získal i z dvanáctky.“

„Počkej,“ skočil jsem Nikolajovi do řeči, „a co když připustíme, že nedopalky na ulici a na schodišti zahodili různí lidé?“

„Vyloučeno. Jak jsem se informoval, žádné cigarety z Rostova na zdejší trh nepřicházejí. Těžko předpokládat, že by se zrovna ve stejný den a stejnou hodinu na stejném místě někde na předměstí N. mohli potloukat najednou dva Roštované, kteří se neznají, a ještě by si přitom současně pokuřovali rostovské bělomorky. Kromě toho si všimni podoby všech tří nedopalků!“.

Funtikov byl prostě nezranitelný.

„A tak,“ pokračoval, „vylučovací metodou jsme dokázali, že individuum, které je středem našeho zájmu, vystoupilo v sobotu večer mezi devátou a desátou po schodišti v Sovětské 24 a přistoupilo k bytu číslu 10. Nebudeme naivkové a směle odvrhneme předpoklad, že naše individuum podstoupilo celou pouť, aby se pokochalo pohledem na vnější stranu dveří Samarinových. Nikoliv, ono proniklo za tyto dveře. O tom svědčí zejména námi objevená stopa v naftalínu – stopa vysokého muže. Závěr: subjekt zločinu je zde. Jeho cesta je vystopována.

Nejasné ovšem zůstává, byl-li objekt už na místě nebo dostavil-li se později, to však není v dané etapě tak důležité. Víme, že kolem devíti čtyřiceti pěti bylo po všem.“

Funtikov mluvil s neotřesitelnou sebejistotou. Nebylo mu možno upřít jasnost a vyhraněnost, s jakou vyjadřoval své myšlenky. Přesto jsem nebyl přesvědčen. Jeho verze byla do jisté míry pravděpodobná – a dost. Stavěla jen a jen na logických předpokladech a nepřímých důkazech. Vůbec se přitom nedotýkala motivů zločinu. Byl jsem ochoten přijmout Funtikovovu verzi v krajním případě za jednu z pracovních hypotéz a dovolit mu, aby se pokusil najít mezi stovkami tisíc obyvatel N. a možná mezi půlmiliónem Roštovánu vysokého černovlasého muže v šedých šatech a modré košili. Ale jak to bylo všechno problematické a vzdálené od řešení našich úkolů!

Mimoto mě pobuřovalo Funtikovovo sebevědomí. Choval se přinejmenším, jako by měl už pachatele za mřížemi. Proto jsem se rozhodl, že nebudu šetřit jeho samolibost a že mu řeknu otevřeně svůj náhled a své pochyby. Přítel mě vyslechl a proti mému očekávání i proti své povaze nevybuchl, jen si zažbrblal pod nos něco jako: „Od tebe se taky dalo čekat něco jiného!“, načež se ke mně obrátil zase se svou výsměšnou ironií.

„Soudruha velitele moje verze neuspokojila. Považuje mě za lehkomyslného fantastu. On potřebuje konkrétní, hmatatelná fakta. Soudruhovi veliteli nestačí, že ví, jak vypadal pachatel. Poroučí snad ještě jméno a příjmení a pokud možná i adresu?“

„Nežvaň hloupě!“ naštval jsem se.

„Jsem smrtelně vážný,“ pokračoval Nikolaj, „a postarám se, abych v nedalekém budoucnu uspokojil tvou oprávněnou zvědavost a současně tě potrestal. Potrestal za to, žes v tu ránu, co se z tebe stal velitel, přestal věřit v přirozený detektivní talent svého podřízeného.“

Pak vzal tužku a kus papíru, pečlivě jej zaclonil rukou, abych tam neviděl, a začal cosi škrábat. Nato papír obrátil, přibouchl těžítkem a začal slavnostně pronášet slovo za slovem:

„Na tomto lístku je napsáno jméno pachatele.“

Instinktivně jsem se natáhl po lístku.

„Kdepak!“ vykřikl Funtikov a chytil mě za ruku. „Trest spočívá v tom, že to jméno musíš uhádnout sám. Tím nejlépe potvrdíš mou pravdu a budeš hanebně zostuzen.“

Funtikov se znovu pohroužil do své kapsy a tentokrát vylovil obálku a lupu. Obojí mi vložil do ruky. Okamžitě jsem poznal dopis z kabelky Samarinové.

„Jistě si vzpomínáš,“ pokračoval Nikolaj, „na neluštitelné razítko na obálce. Dneska jsem se ozbrojil lupou a trošku jsem si s tím pohrál. Doporučuji ti, aby sis to taky zkusil.“

Udělal jsem, co mi Funtikov radil. Pozorně jsem prohlížel razítko a srovnával zachovanou část s rozmazanou. Rozpoznal jsem, že jméno města se skládalo ze šesti písmen. Prvá tři písmena byla beznadějně setřena, zbytky posledních tří byly sotva znatelné. Mohl jsem si oči vykoukat, než jsem konečně rozluštil: „… tov.“ Rostov? Rozdíl mezi daty odeslání a doručení do N. odpovídal vzdálenosti mezi těmito dvěma městy. Nepochybně Rostov! Že by tedy přece…?

„Alexejev!“ vyrazilo ze mě bezděčně. Funtikov vytáhl s vítězoslavným úsměvem zpod těžítka svůj lístek a podal mi jej. Bylo na něm napsáno právě vyslovené jméno.

Ano, Funtikov si potrpěl na efekty. Jeho logické konstrukce, podepřené značnou dávkou sebevědomí, se zdály v prvou chvíli neotřesitelné, a co víc, útočily na psychiku spolubesedníka. I já, který jsem znal Nikolaje řadu let, jsem byl stržen jeho úsudky a byl jsem mu ochoten přiznat vítězství. Ale když jsem o všem střízlivě pouvažoval, položil jsem si otázku: Co nového přináší Nikolajovo odhalení? Rozšifrování razítka jistě uspíší naše seznámení s pisatelem dopisu. To je jisté. Je však možné tvrdit, že Alexejev, který psal Samarinové, je tím vysokým neznámým ze Sovětské ulice? Co nás vede k podobným předpokladům? Jenom to, že jsou zřejmě oba Roštované a oba mají nějaký vztah k Samarinové. To je málo. To znamená, že přesvědčeni o identitě těch dvou být nemůžeme, ale předpokládat ji lze. Funtikov doložil svou verzi jenom jediným, ještě k tomu nepřímým důkazem. Stala se tím verze pravděpodobnější? Jak zřejmo, ano. V tom případě je ji třeba neprodleně prověřit. Znamená takové prověřování, že je možné upustit od původního plánu a omezit ostatní práci? Rozhodně ne. Moc dobře jsem si zapamatoval oblíbenou větu Gromovovu: Prvá verze případu nebývá správná… Stručně řečeno, je třeba jednat!

„Nikolaji,“ řekl jsem, „okamžitě pošli do Rostova dotaz na Viktora Sergejeviče Alexejeva!“

Funtikov se ušklíbl:

„Už se stalo.“

NÁVŠTĚVA V ÚSTAVU

Plukovník Semjonov pozorně vyslechl mou zprávu o výslechu Samarina a o Nikolajových předpokladech a pak řekl:

„Váš přítel je ve svých vývodech poněkud ukvapený. Utíkat neznamená ještě nejkratší cestu. Chvat a zaujatost jsou pro naši práci nebezpečné. Ale jeho energie se mi líbí. Ta verze má své chyby, ale je chytrá. Prozkoumejte ji.“

Plukovník mlčky zabubnoval prsty na stůl a dodal:

„Mimochodem, nezapomněl jste na údaje z daktyloskopie? Mám na mysli otisky nalezené na stolním skle. Podařilo se vám je ověřit při rozmluvě se Samarinem?“

Rozpačitě jsem odpověděl, že jsem zapomněl.

„To je škoda. Napravte svou chybu při rozhovoru se synem… Tak tedy,“ zakončil Semjonov, „pokračujte v práci. Očekávám další zprávy.“

Poslal jsem Funtikova na fakultu silničního stavitelství, aby tam získal informace o Samarinové synovi, a sám jsem se vypravil do ústavu, kde pracoval otec.

Třebaže jsem znal adresu, trvalo chvíli, než jsem našel to, co jsem hledal. Vysoká kamenná zeď skrývala nevelkou budovu před cizíma očima. Zvnějšku nebyla po nějakých informujících nápisech ani památka. Topolová alej mě zavedla ke starobylé vile. Teprve tam vedle masivních dveří se krčila nenápadná, skromná tabulka: „Všesvazový ústav.“

Po chvíli jsem již seděl v pracovně zástupce ředitele. Můj společník, který byl, jak se ukázalo, Samarinovým přítelem, mluvil o Michailovi Ivanoviči a jeho zemřelé manželce nadmíru srdečně. Pověděl mi, že Samarin je zkušený inženýr, kandidát technických věd, a má za sebou řadu důležitých vědeckých bádáni a vynálezů.

V současné době stojí v čele skupiny, která plní zvláštní vládní úkol. Je členem stranického výboru ústavu. Jako člověka si ho všichni váží.

Samarinová, která zastávala pouze méně významnou funkci úřednice osobního oddělení, nehrála v pracovním životě ústavu podstatnou roli, všichni ji však znali jako ženu mimořádně společenskou. Ke všem zaměstnancům, počínaje ředitelem a uklízečkou konče, si našla velmi krásný vztah. Stačilo, aby se někde objevila, a už se kolem rozzářily úsměvy.

Zpráva o zavraždění Věry Petrovny celý ústav ohromila. Spolupracovníci s Michailem Ivanovičem hluboce soucítí a upřímně doufají, že pachatelé budou dopadeni a po zásluze potrestáni.

„Když si to jen člověk pomyslí!“ řekl zástupce ředitele. „V sobotu večer jsme jeli s Michailem Ivanovičem za město – mám najatý domek kousek od nich – plácali jsme páté přes deváté v blaženém očekávání volné neděle, a ona už v té době nebyla mezi živými.“

Zbystřil jsem pozornost.

„Kde a kdy jste se sešel s Michailem Ivanovičem?“

„Na nádraží. Úplně náhodou. Srazili jsme se pět minut před odjezdem u pokladny. Oba jsme spěchali, protože zmeškat vlak v 10.30, museli bychom čekat celou hodinu.“

„Jak jste to řekl? V kolik odjížděl váš vlak?“

„V 10.30,“ udiveně opakoval zástupce ředitele.

V mžiku se mi vybavila Samarinová nepokojná tvář, když odpovídal na podobnou otázku: „Vlak odjížděl nějak kolem sedmé.“ Samarin nemluvil pravdu! Proč? Ve snaze zachovat klid pokračoval jsem v rozhovoru:

„A co vám Michail Ivanovič cestou vyprávěl?“

„Víte,“ odpověděl můj spolubesedník po chvilce rozmýšlení, „snad jsem se nevyjádřil docela přesně. Báječnou náladu jsem měl já a jen já jsem plácal páté přes deváté. Michail Ivanovič spíš mlčel. Všiml jsem si, že byl nepozorný, roztržitý, dokonce něčím rozladěný.“

Čím dál líp, pomyslel jsem si. Obraz Samarina, který se mi před několika okamžiky zdál tak jasný a určitý, se v mých představách začal rozpadat: z jedné strany příznivý dojem z osobního jednání, absolutně kladná vyjádření, kterými ho charakterizoval zástupce ředitele, a z druhé strany – proč se Samarin vyhýbá pravdivému vysvětlení, kde strávil sobotní večer, proč byl hodinu po Vraždě rozrušen a rozladěn?

Věděl jsem, že v pátrání a ve vyšetřovací praxi vedou analogie často k zaujatosti, ale mimoděk jsem si vzpomněl na známé případy, kdy vrah, který jednal v prudkém hnutí mysli, zakrátko po dokončení zločinu svého skutku hluboce litoval a plakal jako dítě.

Úslužná paměť mi také připomněla zmizení Samarinovy pistole T. T. a tu okolnost, že Věra Petrovna byla zavražděna střelou z pistole ráže 7,62 mm. Pravda, s prudkým hnutím mysli nějak nešly dohromady zmizelé peníze a naftalín na podlaze, ale kdopak ví? Věděli jsme tak málo! Zkrátka, řekl jsem si, bez dostatečného množství faktů se verze budovat nedá!

Když jsem se rozloučil se zástupcem ředitele, zamířil jsem do osobního oddělení, kde pracovala Samarinová.

Důkladné studium materiálů Samarina a jeho ženy nepřineslo téměř nic nového. Životopisy, charakteristiky, posudky jen v podstatě potvrdily známé údaje. Navíc jsem se dozvěděl o Samarinovi, že celou válku prožil na frontě, v listopadu 1941 vstoupil do strany, několikrát byl vyznamenán, doválčil jako major. V letech války přišel o svou prvou ženu, Ljubov Grigorjevnu Kolcovovou, která zahynula na území okupovaném fašisty.

Také Věře Petrovně způsobila válka ztráty: v roce jí zahynuli otec a matka při bombardování a v roce zmizel na frontě beze stopy její starší bratr. Když jsem skončil s kádrovými materiály, požádal jsem, abych si mohl prohlédnout pracoviště Věry Petrovny. V sousední místnosti byly kolem dokola obyčejné skříně, u okna stály jako dvojčata dva psací stoly. Stojánek s telefonem zastrčili mezi ně tak, aby na něj bylo možno dosáhnout od obou stolů. Od jednoho stolu zvědavě zvedla hlavu příjemná žena středních let. Druhý stůl byl prázdný. To bylo osiřelé místo Věry Petrovny.

Prohlídka stolu nezabrala mnoho času. V zásuvkách vládl příkladný pořádek, puntičkářsky zarovnané čisté papíry, zásoba kancelářských potřeb, pečlivě uložené obálky, šanony a balíčky služební korespondence. Nic zbytečného a nic soukromého. Pod stolem jsem zahlédl koš na papíry. Na dně košíku se cosi bělalo. Sehnul jsem se a vytáhl zmuchlaný list papíru, celý perem počáraný a pokreslený. Tu a tam vystupovaly všelijaké komplikované ornamenty a propletence různých geometrických obrazců a mezi tím dobrá desítka skic mužských obličejů z profilu i en face. Náhle jsem sebou trhl. Z papíru na mne hleděl Michail Ivanovič Samarin. Miniaturní portrét byl mistrovský. Okamžitě jsem poznal charakteristické rysy jeho obličeje. Jak jsem tak se zvýšeným zájmem prohlížel kresby, udělal jsem po chvíli nový objev: Samarin byl zastoupen jen jedním portrétem, kdežto ostatní skici byly variantami dvou tváří – mladé, téměř chlapecké, a starší, mužské. Čím pozorněji jsem se kresbami zabýval, tím pevnější bylo mé přesvědčení, že se nemýlím. Tvář mladíka ve všech variantách připomínala trochu východní typ: mírně zkosené oči, znatelné lícní kosti, široký nos. Pro podobizny staršího muže byly zase charakteristické vlasy, hladce dozadu přičísnuté, vysoké čelo, velký masitý nos a mohutná spodní čelist.

Odhadnout cenu mého objevu bylo těžké, ale rozhodně si zasloužil vážnou pozornost.

Výstižná věrnost skici Samarina dovolovala předpokládat obdobnou věrnost i u ostatních dvou obličejů.

Lístek s kresbami byl z koše na papír. Nesporně se tam musel dostat nedávno, možná zrovna v sobotu, jinak by ho už při uklízení vyhodili. Těžko předpokládat, že by byl předtím někde dlouho schovaný, nestrpěla-li Věra Petrovna ve svém stole žádné zbytečnosti. Z toho s velkou pravděpodobností plynulo, že se Samarinová krátce před smrtí, možná v poslední den života, zabývala v myšlenkách kromě svého manžela ještě nějakými dvěma neznámými, zcela konkrétními muži. Vystupuje otázka: Kdo jsou, a není zde snad nějaká souvislost se zločinem?

„Buďte tak laskavá,“ obrátil jsem se k sympatické spolupracovnici Věry Petrovny, „podívejte se na tenhle lístek! Nepoznáte tam někoho známého?“

Úřednice vzala papír a pozorně si ho prohlédla.

„To je pochopitelně Michail Ivanovič,“ řekla. „Ostatní neznám. V ústavu rozhodně nikdo takový není.“

Maličko se odmlčela a dodala:

„Ty obrázky znám. V sobotu byla Věra Petrovna v takovém divném rozpoložení – zadumaná a tichá. Ani neslyšela, že se jí na něco ptám. Tak jsem šla k jejímu stolu a koukám, že si Věra kreslí. Měla před sebou tenhle lístek. Podívala se na mne nepřítomným pohledem, pak se začervenala, smačkala papír a honem ho zahodila do koše.

Zeptala jsem se jí: ‚Co je to s tebou dneska, Věročko?‘ Jak se na mne podívala! Ty její oči nikdy nezapomenu; připadalo mi, že se v nich odráží bolest s bázní a zoufalstvím. Objala jsem ji. Přitiskla se ke mně a zašeptala: ‚Ach milá Věro Petrovno…!‘“

„Cože?“

Smutně se usmála.

„Já se taky jmenuji Věra Petrovna…“ Po malé pauza pokračovala:

„Jsem přesvědčena, že mi Věročka chtěla něco povědět. Ale v tu chvíli zazvonil telefon. Chtěla jsem zvednout sluchátko, ale Věra mě předešla. Div mě neporazila, jak se prudce vymrštila po telefonu. Náhlé přechody v jejím chování mě zarazily, tak jsem ji jen mlčky pozorovala. Připadalo mi, jako by se celá její postava napjala, krve by se v ní nedořezal, jak brala sluchátko. Pak ale mluvila k mému překvapení docela klidně.“

„Odpusťte,“ přerušil jsem ji, „vzpomeňte si, prosím vás, na obsah tohoto rozhovoru co nejpřesněji.“

„Budu se snažit… Hovor začal Věřin partner a začal tak hlasitě, že jsem ze sluchátka slyšela jako z ampliónu, jak mužský hlas říká: ‚To jsi ty, Věrušo?!‘“

„Zachytila jste bezpečně formu oslovení?“

„Rozhodně. Řekl jí ‚Věrušo‘ a tykal jí. Ona mu potom odpovídala taky zdrobnělým jménem.“

„Jak?“

„Víťo.“

Viktor Sergejevič Alexejev – Funtikovův protěže! blesklo mi hlavou a netrpělivě jsem vyhrkl: „Pokračujte prosím!“

„Věra ho okamžitě přerušila: ‚Mluv tišeji! Vždyť ohluchnu!‘, a víc jsem ho neuslyšela. Z jejích jednoslabičných odpovědí jsem pochopila, že ji o něco prosí a ona že odmítá. Věra říkala: ‚Ne… k čemu by to bylo, Víťo… Neposloužilo by to ani mně, ani tobě… řekla jsem ne!‘ A pak najednou stiskla vidlici, ačkoliv hlas ve sluchátku stále ještě chrčel.“

„Nevzpomínáte si ještě na nějaké události toho dne?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odvětila prostě Věra Petrovna. „Ještě na dva hovory. Za chvilku se znovu ozval telefon. Věročka nebyla v místnosti, zašla do sousední kanceláře. Vzala jsem sluchátko já. Nějaký hlas se ptal: ‚Věra Petrovna?‘ Obvykle jsme odpovídaly: ‚A kterou Věru Petrovnu potřebujete?‘ Tentokrát jsem nějak mechanicky řekla ‚ano‘.

‚Tady Vladimír Vladimírovič. Kdy končíte?‘ ozvalo se ze sluchátka. ‚Jaký Vladimír Vladimírovič?‘ vyhrkla jsem bezděčně a druhý konec drátu reagoval podrážděným tónem: ‚Co je to za hlouposti! Potřebuji Samarinovou.‘ A já jsem poslala Věročku k telefonu.“

„O čem mluvili?“

Věra Petrovna pokrčila rameny.

„Zdržela jsem se vedle u vedoucího, a tak jsem nic neslyšela.“

Zlostí jsem až vyhekl.

„Kdo to může být, ten Vladimír Vladimírovič?“ uvažoval jsem nahlas. „No a ten třetí hovor?“

„U toho jsem byla, Věra volala mužovi, že po práci půjde ke švadleně, že se zdrží a ven že přijede sama, později.“

„Vzpomínáte si určitě, že rozhovor s mužem byl z těch tří poslední?“

„Ano, ovšem.“

To je jasné, uvažoval jsem, návštěva u švadleny byla jenom záminkou, které Samarinová použila k tomu, aby se z nějakého důvodu mohla zdržet ve městě. A tuto záminku potřebovala teprve po jednom z telefonních rozhovorů. Vždyť zrána, jak uváděl Michail Ivanovič, se ještě manželé chystali jet na venek společně a o švadleně nebyla vůbec řeč. V žádném případě nebude problém najít adresu švadleny a zjistit, jestli tam Samarinová v sobotu večer byla.

Proč Samarinová obelhala muže? Jakou roli v tom sehráli nějací Víťa a Vladimír Vladimírovič? Nejsou to snad jejich portréty na papíře Věry Petrovny?

„Povězte, to jste si poprvé všimla takového chování u Samarinové teprve v sobotu?“ zeptal jsem se.

Věra Petrovna se zamyslela.

„Řekla bych, že už dřív,“ odpověděla konečně. „V poslední dny, asi tak týden, byla Věra Petrovna vůbec jaksi nervózní. Ona, taková veselá, vždy ochotná žertovat a smát se, najednou se do sebe uzavřela a byla hned podrážděná. Vzpomínám si na její telefony s mužem. Překvapovalo mě, jak stroze odpovídala. Vždyť jsem věděla, jak hluboce Michaila Ivanoviče miluje. Ale do soboty jsem tomu nepřikládala nijaký význam, říkala jsem si – nějaká malicherná rodinná hádka.“

„Všimla jste si u ní podrážděného tónu jen v hovorech s mužem, nebo vůbec se všemi?“

„Jen s mužem,“ řekla po chvilce uvažování Věra Petrovna. „S ostatními jednala klidně, ale bez obvyklých žertů a smíchu. A ke mně byla, jako vždy, laskavá.“

To je divné, že muž nezpozoroval, čeho si všimli druzí. Vždyť už podruhé slyším od různých lidí o nesrovnalostech v rodině, o divném chování ženy. Zatím Samarin kategoricky tvrdí opak. Ano, potravy pro mozek je až dost…

SEZNÁMENÍ

S MLADÝM SAMARINEM

Po návratu na kriminálku jsem zjistil, že Funtikov ještě nedorazil, zato že už mne čeká pozvaný syn Michaila Ivanoviče, Georgij Samarin.

Na chodbě, na židli u dveří mé kanceláře, seděl vytáhlý mladík a tázavě se na mne díval. Požádal jsem ho, aby ještě minutku počkal, a vešel jsem k sobě, abych vše připravil k rozhovoru. Nedalo mi to moc práce – na kraji mého stolu se objevil podnos s dvěma čistými sklenicemi a lahví limonády. To všechno jsem si opatřil už dříve. Pak jsem pozval mladého Samarina dál.

Na prvý pohled mne uhodil do očí samolibý výraz tváře a nastraženost v malých, nepokojných očkách. Jak jsem ho pouštěl dveřmi kolem sebe, ovanulo mě to neomylně alkoholem: osmnáctiletý mladík pil. Celým vzezřením měl jen kousek k tomu, jak se obvykle předvádějí figurky pásků. Měl na sobě kvalitní, dobře ušitý světle šedý oblek. O nic horší než tatíčkův, napadlo mi. Ale kalhoty byly trochu kratší a užší než potřeba a sako zase delší. Na nohou měl bílé kožené střevíce. Hned jsem si je prohlédl. Ale ne, bylo to na prvý pohled menší číslo než naše stopa.

Mladý Samarin byl zřejmě rozčilený, i když se snažil vystupovat klidně. Prozrazovaly ho chvějící se konečky prstů a vysychající rty, které co chvíli oblizoval. Zachytil jsem jeho žíznivý pohled, věnovaný láhvi limonády. To jsem potřeboval. Za okamžik dostal on sklenici limonády a já – otisky prstů na stěnách té sklenice.

Chápal jsem, že by oficiální výslech chlapce vystrašil, až by se zatáhl jako šnek do ulity. Chtěl jsem ho uklidnit a přimět k otevřenosti, začal jsem tedy zdaleka a jen postupně jsem přecházel k tomu, co mě zajímá. On však po mně jen nedůvěřivě pomrkával, odpovídal neochotně a jednoslabičně, nutil mě spokojovat se s obecnými frázemi nebo klást doplňovací otázky, což znamenalo převést rozmluvu na obyčejný výslech.

Jeho odpovědi vypadaly přibližně tak:

„Co dělám? Učím se.“

„Jak se učím? Jako všichni.“

„Jak se bavím? Všelijak, jak se dá.“

„Rodiče? Co by mělo bejt, prostě rodiče. Mně nepřekážejí.“

„Macecha? Co by mělo bejt, prostě macecha.“

„Koho podezřívám? Nikoho.“

„Kamarádi? Co by mělo bejt, prostě kamarádi. Dobrý kluci.“

„S kým se přátelím? S nikým zvlášť, se všema trošku.“

„Kdo je můj nejlepší kamarád? To nemám.“

„Co že není možný? Fakt…“

Z takového rozhovoru „od srdce“ by se jeden zbláznil. Snažil jsem se nedat najevo své antipatie a řekl jsem, pokud možná nejmileji: „Víte co, Georgiji, povězte mi, prosím vás, co jste dělal celou sobotu od rána do večera! Ale hodně podrobně.“

Protivný klacek ani nepovažoval za nutné skrývat nelibost. Pohrdavě hekl, zavrtěl se na židli, ale přece začal:

„Co by mělo bejt, prostě sobota. Ráno jsem přijel z venkova…“

„Byla tam už nuda, že?“ zeptal jsem se s účastí.

„Proč nuda, prostě venkov! Měl jsem práci. Dělat konspekty. Zaběh jsem domů pro sešity. Pak jsem západ na pláž. Tam jsem proválel celý den. Večer jsem se koukl do bijáku. Na poslední představení. Málem mi ujel vlak ve dvanáct. Doma koukám, že starý už spěj. Tak jsem je nebudil. Zalezl jsem na seník a spal až do rána. Když jsem se probudil, tatík už ujel do města. Pak telefonoval. Sousedi mají telefon…“

„A to jste se ve městě nesetkal ani s jediným kamarádem?“

„Vopravdu.“

„A neviděl jste ani jednoho známého?“

„Fakt, neviděl.“

„No a film se vám líbil?“

„Co by mělo bejt, prostě film.“

„A jak se jmenoval ten film?“

„Co by mělo bejt, prostě…,“ začal svou hloupou průpovídku, ale zarazil se. „Hm?“

„Už jsem zapomněl… Já se skoro nekoukal. Usnul jsem. Byl jsem celej rozlámanej z pláže. Něco o nějaký cestě.“

Vzpomínal jsem na plakáty na nárožích. „Cesta na popraviště?“

„Jo,“ zaradoval se Samarin.

Brzy jsme se rozloučili: já na nejvyšší míru zklamaný výsledkem – on zjevně spokojený, že mé zpovídání je u konce. Po jeho odchodu jsem zavolal na městskou správu kin. Tam mi sdělili: v sobotu v žádném kině ani klubu Cestu na popraviště nehráli.

S tichým sakrováním jsem začal psát příkaz ke srovnání otisků prstů ze sklenice s těmi ze stolního skla u Samarinů. Při tom mě zastihl Nikolaj.

Můj přítel opravdu nedovede skrývat svou náladu. Stačil mi jediný pohled, abych z jeho tváře vyčetl, že její nositel je sám se sebou spokojen. Funtikov mi položil na stůl úzký proužek papíru a skromně poznamenal:

„Telefonogram z Rostova.“

Četl jsem: Na váš dotaz sdělujeme, že A. odejel do N. před týdnem.

„Chápeš,“ spustil Nikolaj, „jak se to všechno shoduje. Alexej byl v sobotu v N. Teď už doufám nebudeš pochybovat, že on a ten vysoký neznámý ze Sovětské ulice jsou jeden a týž?“

„Já to připustil už dřív. Ale tvůj předpoklad je pořád jen předpoklad a telefonogram ještě jeden nepřímý důkaz navíc.“

„A kolik bys chtěl důkazů? Stovku?“

„Vzpomeň si, co říká Gromov: ‚Ani ze sta drobných nepřímých důkazů se nedá dohromady neotřesitelný důkaz viny podezřívaného.‘“

„Ani jeden můj důkaz jsi ještě nevyvrátil.“

„Správně. Proto jsme také přijali tvou verzi jako pracovní hypotézu. Ale uvědom si aspoň, že dokážeš-li totožnost Alexejeva s neznámým, nedokázal jsi ještě totožnost Alexejeva s pachatelem.“

„Uvidíme, co povíš, až tu bude Alexejev sedět a vypovídat. Jen mi musíš svěřit výslech.“

„Bez starosti, o úlohy se podělíme. Nedělme se o kůži, dokud vlk běhá po lese! Co chceš podniknout, abychom našli Alexejeva?“

„Prohlédnout všechny hotely – to za prvé, všechny zotavovny a sanatoria – to za druhé, přihlášky k přechodnému pobytu na oddělení bezpečnosti – to za třetí. Kromě toho se ještě jednou spojím s Rostovem. Je třeba získat dokreslující údaje, fotografii, charakteristiky z pracoviště.“

„Souhlasím. Čiň se! Ale nejdřív povídej, co neseš ze silniční fakulty.“

„Dozvěděl jsem se všechno, co tě zajímalo, a ještě víc,“ řekl trochu přezíravě Nikolaj. „Nevím ovšem, budou-li se ti moje zjištění k něčemu hodit.“

„Uvidíme. Mluv!“

„Chlapeček, jak se ukázalo, je kvítko. Charakteristiku by si za rámeček nedal – lajdák, flákač, nechodí na přednášky, všelijak prolejzá; společenského života se neúčastní; dostal dvě důtky i výstrahu před vyloučením. Děkan se chystá napsat otci.“

„Teprv se chystá?“

„Ano, bylo mu otce líto. Ví o jeho pracích. Myslel, že kluk přijde k rozumu.“

„Něco o kamarádech víš?“

„Kamarády nemá. O všechny přišel. Má jen jednoho, zato na život a na smrt. Nedávno se skamarádili, asi tak před dvěma měsíci, aby se tak řeklo na základně společného neštěstí. Oběma hrozí vyloučení.“

„Jméno?“

„Valentin Svistunov. Mimochodem, v sobotu kolem poledne přijeli oba kumpáni ke škole na motorce. Asi dvě hodiny vozili děvčata. Kluk se vytahoval, že motorku dostal od táty…“

„Nepleteš se?“ skočil jsem mu do řeči. „Mně Samarin říkal, že mu odmítl motorku koupit.“

„No dovol!“ urazil se Nikolaj. „Jestli potřebuješ, vyjmenuji ti tucet svědků.“

„A tobě není divné, že student prvého ročníku si bez rodičů opatří tak dranou věc? Mám takový dojem, že se ti tvá verze za chvilku změní v klapky na očích a ty nebudeš vidět nic a nikoho, jenom svého Alexejeva.“

„No, no,“ zabručel přítel rozpačitě. „Vcelku je to divné, to ano… Ale uvažuj, okamžitě byl zase na koni, „i kdyby ji koupil, tak musel mít peníze už před sobotním večerem, dřív než byl spáchán zločin.“

„To není tak jisté,“ odsekl jsem. „Peníze si mohl půjčit, motorku mohl dostat na úvěr a bůhvíco ještě.“

„Budiž,“ prohodil Nikolaj, „dějiny nás rozsoudí. A vyznat se v té věci s motorkou musíme.“

„Dozvěděl ses ještě něco?“

„Poradili mi, abych se seznámil s nějakým studentem Korablevem. Dělá komsomolského vedoucího ve skupině, kde je Samarin. Dřív byli kamarádi. Musel jsem si zajet do koleje, kde ten Korablev bydlí. Ukázalo se, že je to báječný chlapec. Ještě teď ho trápí, že se se Samarinem rozešel.“

„Proč se pohádali?“

„Otevřeně se nehádali. Začali se odcizovat, jak se chlapeček skamarádil se Svistunovem. Vlivem toho kamarádství se, podle Korableva, začal Samarin měnit přímo před očima. Praštil s učením. Nechal fakultní partu. Přizpůsobil se Svistunovovu okruhu zájmů: flámy, všelijaké holky, pití, tancování, nadšení pro vulgární módu atd. Korablev se snažil se Svistunovovým vlivem bojovat, hodně se Samarinem diskutoval, přesvědčoval ho, zkoušel na něj působit oficiálně – po komsomolské linii, ale všechno marně.“

„Tak,“ poznamenal jsem, „výchovná práce na silniční fakultě sakramentsky pokulhává.“

„To teda ano, ale ten Korablev je přece jen chlapík. Nesložil ruce do klína a věří, že dosáhne svého.“

„Tož uvidíme. Už nemáš nic?“

„Ani už ne… Leda ještě, co vyšlo najevo. V neděli ráno, kolem šesté, odjížděla skupina studentů – a mezi nimi Korablev – na výlet za město. Na nádraží Korablev zahlédl mladého Samarina. Sedal zrovna na vlak a výletníky nezpozoroval.“

„Ten pacholek!“ neudržel jsem se. „Vždyť on mi nalhal všechno od začátku do konce. Děkuju, Koljo! Ty si ani nedovedeš představit, jak závažné věci jsi přinesl.“

A vyprávěl jsem udivenému Funtikovovi, co se všechno událo, zatímco plnil svůj úkol.

„Zajímavá rodinka,“ poznamenal Nikolaj, když doposlouchal moje vyprávění. „Žena skrývá něco před mužem. Muž skrývá něco před námi. Syn lže otci i nám.“

Seděli jsme pak ještě hodně dlouho, posuzovali celý případ, navrhovali další postup, přeli se a chvílemi si i poctivě nadávali.

Večer mi byl doručen závěr znaleckého rozboru. Závěr konstatoval, že otisky prstů na stolním skle i na sklenici patří stejné osobě.

SEZNÁMENÍ

S PLEŠAKOVOVOU

Druhého dne ráno se Funtikov dal do hledání Alexejeva. Doprovodil jsem pohledem svého přítele, překypujícího energií, a sám jsem se vypravil na návštěvu k přítelkyni Samarinové – Margaritě Alexandrovně Plešakovové. Jak se mi předtím podařilo zjistit, byla Plešakovová svobodná, pracovala v jednom ze zdejších kadeřnictví a tento týden měla večerní směny. Když jsem uvážil tyto okolnosti i to, jak domácí prostředí naladí k otevřenosti, rozhodl jsem se u Plešakovové upustit od úřední obsílky na kriminálku.

Na mé zazvonění přišla otevřít blondýnka s bohatou korunou vlasů, v dlouhém, křiklavém župánku. Mlčky si mě prohlížela s tázavě zvednutým obočím. Jak se ukázalo, byla to Plešakovová. Vysvětlil jsem jí, proč přicházím. Zběžně se podívala na můj průkaz a s milým úsměvem mě zvala dál.

Všecičko v pokoji, kam mne zavedla, svědčilo o vkusu a obyčejích paní domu. Kupy tretek, všelijaké porcelánové kočičky a pejskové, lahvičky, krabičky, dečky, pohlednice, vyšívané koberečky a polštářky, kam ses podíval, až se zdálo, že se sem člověk už vůbec nemůže vejít. Ale nad vším tím jarmarečním přepychem se tyčil, všemu dominoval, vévodil jeden kus, zastiňující svou velkolepostí veškeré ostatní zařízení. Byla to masivní, široká postel s horou peřin, přikrytá rozkošným krajkovým přehozem. Zatvářil jsem se nadšeně a předstíral, že jsem z té pokojové parády u vytržení. S přehnanou pozorností jsem obdivoval tretku po tretce, abych se postupně dostal k pánské kravatě, visící v nohách postele, která mne zaujala a kterou jsem si chtěl náležitě prohlédnout. Vnadidlo zabralo. Srdce hostitelky neodolalo. Celá se rozzářila širokým úsměvem.

„Vidím, že máte dobrý vkus,“ řekla. „Líbí se vám moje hnízdečko?“

„A jak!“ řekl jsem, nespouštěje přitom očí z kravaty. Snažil jsem si zapamatovat tvar uzlu, barevné odstíny, najít nějakou charakteristickou podrobnost.

Když jsem si kravatu dost naprohlížel, rozhodl jsem se naklonit si hostitelku definitivně. Před jedním strašně nevkusným nástěnným koberečkem jsem uneseně vydechl:

„To jsou roztomilé kytičky! Docela jako živé! To jste vyšívala vy?“

„Občas se tak bavím,“ odpověděla skromně. „Ale pročpak stojíte?“ vzpomněla si najednou a podstrčila mi židli. Když jsme se usadili, Plešakovová těžce vzdychla a řekla:

„To je hrůzná historie! Pořád se ještě nemohu vzpamatovat. Od té chvíle, co jsem se to v neděli dozvěděla, Už dvě noci ne a ne oči zamhouřit.“

Ne že by to na tobě bylo zrovna vidět, řekl jsem si v duchu a pohlédl na její pěstěnou tvář, namalované rty a pečlivě nalíčené obočí.

„Ubohá Věročka!“ pokračovala. „Kdo by si jen pomyslil! My jsme si s Fjodorem Nikitičem nad tou tragédií něco hlavy nalámali…“

„Kdo je to?“ optal jsem se zvědavě. Plešakovová se koketně uchichtla:

„Jsou otázky, které se ženám nedávají.“

Ale hned hrdě dodala:

„Fjodor Nikitič Něčiporenko – sportovec, instruktor motorismu dobrovolné sportovní organizace Střela, můj domácí přítel.“

Ty jsi ještě větší husa, než jsem si myslel, blesklo mi hlavou a rozhodl jsem se riskovat:

„Nevybíráte si přátele pod svou úroveň. Ta kravata dělá čest jeho vkusu,“ kývl jsem k posteli.

„Chi chi!“ zahrozila mi Plešakovová prstem, „jste moc zvědavý.“

Naléhat by bylo nevhodné, tak zůstala otázka kravaty zatím nevyřešená.

„Margarito Alexandrovno,“ vrátil jsem se k základnímu tématu, „vypravujte mi o Samarinových.“

Tvář mé společnice nabrala zas zkormoucený výraz.

„Věročka byla moje nejmilejší kamarádka,“ začala. „Mezi námi nebyly žádné tajnosti. Nikdo nezná jejich rodinné poměry tak dobře jako já. Byla okouzlující. Samozřejmě, měla své chybičky, kdopak je nemá? Její neštěstí bylo, že si vzala Samarina. Já jí říkala: ‚Holka, ty se tím přivedeš do hrobu, vždyť on je proti tobě dědek. Kdyby ti šlo o peníze nebo o postavení, tak neřeknu. Ale já vím, že ty na tohle ani nevzdechneš.‘ Věra mě neposlechla. Pořád mlela svoje: ‚Já ho miluju.‘ Jako by nemohla milovat mladého? Ale na má slova došlo. V rodině by ji nejraději ukousali: stará na ni koukala svrchu a kluk ji nenáviděl. A muž? Ten ji měl na rukou nosit, že si kvůli němu zničila celé mládí. Ze začátku taky jo, všechna čest! Ale pak ochladí. Byl jen samá práce a ona, chudinka, neměla ani s kým nos z domova vystrčit. Práce! Všichni mužští jsou potvory!“ nepředvídaně zakončila svou plamennou řeč. „Slávabohu, aspoň můj Feďa není z těch…“

„To o svých vztazích k mužovi vám říkala Samarinová sama?“ přerušil jsem ji ze strachu, aby moje mimořádně řečná společnice nespustila oslavnou tirádu na svého Feďu.

„Neříkala mi nic.“

„Jak to tedy…?“

„Tak! Sama neznala žádné podrobnosti. Samarin ženě nereferoval, kde se zdržuje, proč chodí pozdě domů.“

„Jak můžete tedy tvrdit…?“

„Copak nemám oči? Viděla jsem, jak chudinka v poslední době vypadala. Ploužila se jako bez duše.“

„A to je všechno?“

„Jak to všechno? Něco jsem z ní přece jen vytáhla. Řekla mi, že několikrát vždycky večer zmizel, nikdo nevěděl kam. A když začne chlap takhle večer mizet,“ Plešakovová se znovu rozohnila, „je všechno jasné, ne? Já jsem jí říkala: ,Vykašli se na něho, nestojí za to, aby ses pro něho trápila; koukej si užít, dokud jsi mladá!‘ Ale ne, to ona se ještě na mne pro pravdu urazila, byla mu« tak nesmyslně věrná. Kam jsme se s Fjodorem Nikitičem hnuli, tam taky ona. Pořád ve třech a pořád větrech, jako by byl nějaký problém najít čtvrtého.“

„A pretendenti by se našli?“

„Kdo?“ nerozuměla Margarita Alexandrovna.

„Myslím nápadníky.“

„Jak by ne!“ rozzářila se. „Na tucty. Tak třeba Viktor, kamarád z dětství…“

„Kdo?“

„Viktor Sergejevič Alexejev. Chodili spolu před válkou do školy a už tenkrát byl do ní celý pryč. Věročka mi vykládala, jak se trápil, když se dozvěděl, že se má vdávat. Jen si považte, pustil tu vlastní pokoj a ujel do* jiného města. To znamená, že ji chtěl mít z očí, aby mu to nerozdíralo srdce. Ale nedávno už nevydržel, přijel na dovolenou. Taková hrůzná historie.“ Plešakovová najednou zmlkla, jako by proud jejího krasořečnění nenadále vyschl. Ve světnici zavládlo absolutní ticho. Přechod byl tak prudký, až se mi z toho rozzvonilo v uších. Zpropadená ženská, pomyslel jsem si, u toho nejzajímavějšího se zastaví. Snažil jsem se vypadat nevzrušeně a povzbudivě jsem se usmál:

„Nepovídejte, hrůzná historie?“

Ale ona mi vůbec nevěnovala pozornost, jako by čemusi naslouchala. Pojednou se vymrštila ze židle*a s pokřikem: „Feděnka jde!“ vyrazila z místnosti. Teprve potom jsem uslyšel cvaknout zámek u dveří na chodbu. Hrome, to je sluch! blesklo mi hlavou, poznala kroky svého mládence už na schodech.

V tu chvíli se dveře pokoje otevřely a na prahu se objevila Margarita Alexandrovna. Za ní se rýsovala postava jejího přítele. Nepochyboval jsem, že mu stačila o mně povědět, nicméně spustila:

„Víš, že tu mám, Feďo, hosta – soudruha z bezpečnosti. Zajímá se o Věročku. Seznamte se, prosím.“

Fjodor Nikitič Něčiporenko mi stiskl ruku s takovou silou, až jsem zaťal zuby. Byl to hromotluk, spíš připomínal boxera než motocyklového závodníka. Moje ruka se v jeho pracce dočista ztratila. Nenápadně jsem si třel brnící prsty, a jak jsem si už poslední dobou navykl, důkladně jsem si obhlédl jeho nohy. Měl lehké sportovní střevíce a vcelku mi připadalo, že má nohy neúměrně malé ke své postavě. Napohled bych mu hádal tak pětatřicet. Kadeř černých vlasů mu spadala do čela. Oči nad mírně vystouplými lícními kostmi jiskřily smíchem. Bezpochyby si všiml mého tělocviku s rukou.

Podle jména i podle zevnějšku se dalo soudit, že je Fjodor Nikitič Ukrajinec, ale když promluvil, míchala se mu ukrajinská slova do čisté ruštiny jen tu a tam, takže mi připadala jako nějaký zúmyslný přívažek.

„Já jsem vás, može, vyrušil,“ řekl s dobromyslným úsměvem, při kterém se ukázaly dvě řady oslnivě bílých a bezvadně rovných zubů. „Já jen tak na chvilinku. Večer musím být v plné parádě a já ta…,“ zarazil se v půli slova a zabloudil očima po světnici, „Rito, vyžehlilas mi kravatu?“

„Ale jistě, Feděnko,“ odvětila s neskrývanou něžností v hlase Margarita Alexandrovna a rychle mu podala objekt mých nedávných průzkumů.

Fjodor Nikitič strčil kravatu do kapsy, ale s odchodem nijak nepospíchal. Posadil se obkročmo na židli, lokty si podepřel o opěradlo a s neskrývanou zvědavostí si mě prohlížel. Plešakovová najednou zašvitořila:

„Já tady soudruhovi zrovna vykládám o naší chudince, o Samarinové, o tobě…“

Obočí Fjodora Nikitiče se, udiveně nazvedlo.

„O mně?“ zeptal se. „A co já s tím mám společného?“

„Ale já jen prostě vykládala, jak jsme si vzali Věročku na starost, jak jsme ji bavili, vodili do divadla, do kina, a na zábavy.“

„Aháá,“ protáhl Něčiporenko.

„A u čeho jsme to vlastně přestali? Kdybyste mě zabil, tak si nevzpomenu.“

„U Alexejeva,“ napověděl jsem.

„Ach, ano! Tak přijel a hned vám začal Věročku pronásledovat. Telefonoval jí, číhal na ni na ulici, a že se s ní prý musí sejít. Věročka ho odmítala, ale on ani za nic! Já bez tebe žít nemohu. Nech Samarina a pojď ke mně. Jinak buď zabiju tebe, nebo se odprásknu sám.“

„Hrozně divný chlapec,“ dodal Fjodor Nikitič.

„Vy jste se s ním setkal?“

„Ne, neměl jsem příležitost. Jenom jsem o něm slyšel od Věry Petrovny. Opravdu jí vyhrožoval.“

„A vy jste ho viděla?“ obrátil jsem se k Plešakovové.

„Viděla. Šli jsme s Věročkou nakupovat, a najednou se k nám připojil. Hulvát, na mne se ani nepodíval. Chytil Věru za ruku, zatřásl s ní a křičel na celou ulici: „Musíme si promluvit!‘ Lidi se ohlíželi. Taková ostuda! A chudince se, koukám, rozklepala brada. ‚My už teď,‘ šeptá, ‚spolu nemáme co mluvit, Víťo.‘ Vytrhla se mu a pryč! Já za ní. Ohlídla jsem se po něm – jenom stál a koukal, měl vám tak smutné oči, až mi to přišlo líto.“

„Nepamatujete si, jak vypadal?“

„Interesantní chlapík,“ řekla, „takový snědý. Černé oči, zrovna pálily.“

„A co měl na sobě?“

„Světlé šaty a modrou košili.“

V duchu jsem Funtikovovi potřásl pravicí. Vyprávění Plešakovové odpovídalo našemu popisu neznámého ze Sovětské ulice.

„No, a ještě se někdo ucházel o Věru Petrovnu?“ pokračoval jsem.

„Bylo jich dost, ale ona si nikoho nevšímala.“

„A jinak měla kolem sebe nějaké známé muže?“

„V práci jistě, ale já už o nikom nevím.“

„Jméno Vladimír Vladimírovič vám neříká nic?“ Margarita Alexandrovna se zamyslela.

„Nepamatuji se,“ řekla.

„Ne,“ vmísil se do rozhovoru Fjodor Nikitič, „takové jméno jsme neslyšeli.“

Naděje na nové údaje sklapla. Zbývala ještě otázka švadleny.

„Vy jste jistě s Věrou Petrovnou šily u jedné švadleny?“ zeptal jsem se. Plešakovová ožila.

„Samozřejmě, kdo jednou šil u Marie Ivanovny, toho by k nikomu jinému nedostali. Patří mezi nejlepší ve městě. Už se nemůžu dočkat, až se vrátí z lázní.“ i „Ona není ve městě?“

„Už málem měsíc.“

„Vidíte, a já jsem slyšel, že se Věra Petrovna v sobotu chystala ke švadleně.“

„To bude nějaký omyl. Věročka čekala na Marii Ivanovnu zrovna jako já.“

Vstal jsem:

„Děkuji za popovídání. Doufám, že kdyby se ukázalo ještě něco…“

„To je samo sebou!“ zvolali Plešakovová i Něčiporenko sborem a mile se usmívali. „S námi můžete vždycky počítat.“

PRO KTEROU VERZI

SE ROZHODNOUT

Měl jsem jít k plukovníkovi Semjonovi s hlášením, ale rozhodl jsem se, že si dřív shrnu všechny dosud získané údaje, vytvořím si obecný obrázek o průběhu vyšetřování a udělám předběžné závěry.

Začneme obětí zločinu, řekl jsem si. Co o ní víme do dnešního dne? Všechny výpovědi se shodují, že Věra Petrovna Samarinová byla sympatická žena, měla veselou, družnou povahu, že ji lidé měli rádi a ona se s nimi dobře snášela, oddaně milovala muže a byla mu věrná.

Zároveň máme řadu zpráv, které tvrdí, že Samarinová byla poslední dobou, asi tak týden, nervózní a podrážděná, že ji cosi silně rozrušilo. Nejhorší to bylo v den smrti. Slyšeli jsme, že Samarinová vyjadřovala nespokojenost s mužem, zejména s tím, že nebývá po večerech doma. Proto, a možná i z jiných důvodů, oklamala v sobotu Věra Petrovna svého muže, když odmítla odjet s ním na venek a vymluvila se na návštěvu u švadleny. Proč sáhla k takové lži? Hledáme-li odpověď na tuto otázku, nelze přejít její telefonní hovor s nějakým Vladimírem Vladimírovičem, kýmsi, koho kupodivu nezná nikdo z blízkého okolí Samarinové – ani přítelkyně, ani kolegové, ani muž (o tom jsem se stačil přesvědčit telefonním rozhovorem s Michailem Ivanovičem). Přitom rozhodnutí oklamat muže zřejmě vzniklo v důsledku zmíněného telefonního rozhovoru. Lze tedy předpokládat, že při něm byla domluvena schůzka s neznámým účelem. Až potud jsem měl více méně jasný obraz, ale dál se vynořovala spousta otázek: Došlo ke schůzce? Co vlastně dělala Samarinová od 18 hodin, kdy v sobotu skončila práci v ústavu, do 21 hodin 45 minut, kdy byla ve svém bytě zavražděna? Má tajemný Vladimír Vladimírovič nějaký vztah ke zločinu? Čí obličeje nakreslila Samarinová v sobotu na lístek papíru? Kdo to je? Mají něco společného s případem?

Na nic z toho jsem prozatím neměl odpověď. Když jsem tak všechno ne zrovna vesele probíral, přistihl jsem se, jak mi poprvé proběhlo hlavou: Už aby se vrátil Gromov! Hned jsem ale něco takového zapudil. Ty bačkoro, vynadal jsem si, pořád toužíš po samostatném případu, a při prvních komplikacích se rozfňukáš. A to si ještě říkáš Gromovův žák! Hybaj do práce!

Tahle maličká domluva mi pomohla. Sebral jsem se a pokračoval v analýze.

Po ohledání místa činu vznikl náš prvý předpoklad, a to, že účast na zločinu mají lidé tak či onak spojení s rodinou Samarinových. Proto jsme se rozhodli začít tím, že budeme ověřovat alibi pro všecky příbuzné a známé zavražděné.

Co jsme v tom směru vykonali?

V prvé řadě muž. Všechny údaje – ústní charakteristiky, kádrové posudky, osobní dojem – ukazují na čestného, spořádaného člověka, těšícího se všeobecné úctě, který vřele miloval svou ženu a byl hluboce otřesen neštěstím, jež ho potkalo. Výjimka – výpověď Plešakovové. Přitom charakter svědkyně a její svědectví nebudily důvěru, nebýt tu některých podivných okamžiků v Samarinové chování, nemusili bychom je ani brát v úvahu.

Za prvé, Samarin tvrdí, že nikdy neměl žádná nedorozumění se ženou, a zjevně uhýbá rozhovoru o jejich vzájemných vztazích. Ale my máme zprávy z různých pramenů, že Samarinová byla poslední dobou s chováním svého muže nespokojená.

Za druhé, uvedl, že v sobotu odjel na venek v 19 hodin, ale my víme, že se tak stalo mnohem později, ve 22 hodin 30 minut.

Za třetí, není jasné, proč byl v sobotu večer, přesněji cestou ve vlaku, to znamená po tom, co byl spáchán zločin, mimořádně rozčilen.

Zdálo by se nejjednodušší hledat vyjasnění přímo u Samarina. Ale já jsem touto cestou jít nechtěl, dokud to nebude krajně nevyhnutelné. Vedly mě k tomu psychologické důvody. Samarin si podle všeho ani nepřipustil, že by mohl být z čehokoliv podezírán. Otázky položené bez obalu by ho mohly velmi bolestivě ranit. Čestný člověk, a já jsem byl přesvědčen, že Samarin čestný je, nepřekonává lehko takové zkoušky. Proto jsem považoval za svou povinnost, povinnost sovětského vyšetřovatele, brát ohled k těmto okolnostem a hledat jinou cestu.

Pokud šlo o mladšího Samarina, to byla jiná. Tady jsem nehodlal jednat v rukavičkách. Vůbec vším ve mně budil antipatie a podezření: svou nenávistí k maceše, vzezřením, manýry, vystupováním, podivnou historií s nákupem motocyklu, ostražitostí a kličkováním při výslechu i drzou lží. Celé jeho vyprávění, jak prožil sobotu, byla jedna lež od začátku do konce. Sešel se se svým přítelíčkem, nebyl v kině, z města ujel až v neděli – a vypovídal docela jinak.

No počkej, říkal jsem si, příště se mi z toho tak lehko nevykroutíš jako poprvé, však ty kápneš božskou a vysypeš, co jsi dělal v sobotu večer!

Další byl na řadě Alexejev. Nemohl jsem popřít, že Funtikovovu verzi potvrzovala stále nová a nová fakta a já svou vlastní verzi ještě vůbec neměl. Skutečně, Alexejev budil nejvážnější podezření. Po rozhovoru s Plešakovovou jsem už nepochyboval, že neznámý ze Sovětské ulice je opravdu přítelem Samarinové z mládí. V důsledku toho je možno považovat za dokázané, že Alexejev v sobotu večer zprvu na někoho čekal před domem číslo 24 a pak se vypravil do bytu, kde byl spáchán zločin. Navíc je tu známý dopis s mlhavými narážkami, pronásledování Samarinové i otevřené hrozby na její adresu.

Motivy zločinu nebyly ovšem docela jasné. Těžko předpokládat, že Alexejev spáchal předem připravenou vraždu jenom z nešťastné lásky. Přitom ovšem nevíme, jaký je to člověk a jaké měl v minulosti vztahy k Samarinové. Možná že tu byly vedle žárlivosti ještě jiné motivy; To všechno jsme si mohli vyjasnit jedině setkáním s Alexejevem. Znal jsem Nikolajovu neústupnost a energii, byl jsem tedy přesvědčen, že chvíle setkání není za horami.

Poslední postavou, úzce spjatou se Samarinovou, byla Plešakovová. Po své návštěvě jsem si udělal závěr, že je to pošetilá, lehkomyslná ženská a že se její výpovědi musí přijímat velmi opatrně. Nebylo však proč ji podezřívat. Okázalý zármutek Plešakovové pro přítelkyni by mohl vyvolávat ostražitost, kdyby stejně nápadně nevystavovala svou lásku k Feďovi. Kromě toho jsem ověřil její alibi – v sobotu večer pracovala v kadeřnictví.

Co z toho všeho plyne? řekl jsem si. Že byste měl, soudruhu vyšetřovateli, zrovna důvody k nadšení, to teda ne. Triumf je ještě daleko. Vezme-li se však v úvahu, že pracujete teprve třetí den, nebylo vykonáno zase tak málo. Máte v rukou několik nitek a mužem doufat, že jedna z nich nás přivede ke konečnému cíli. A pak…

Z neskromných úvah mě vytrhl telefon. Volal plukovník.

„Čekám vás se zprávou,“ ozvalo se ze sluchátka; shrábl jsem tedy poznámky a šel. Obával jsem se jen jediné otázky, kterou by mohl plukovník položit. A on ji také položil.

Když jsem dopodrobna, abych nevynechal nic podstatného, vyložil průběh vyšetřování a uvedl všechna získaná fakta, zeptal se mě plukovník:

„No, a jaká je tedy vaše verze?“

Zdálo se mi, že mu přitom cosi sotva postřehnutelného zahrálo lišácky v očích.

Okamžik váhání – a už jsem začal znovu opakovat Nikolajovy úvahy o Alexejevovi, ale plukovník Semjonov mě přerušil:

„To je vaše verze?“

„Ne, poručíka Funtikova.“

„Jenže já chci slyšet vaši verzi,“ řekl plukovník se zvláštním důrazem na slovo vaši.

„Já ještě žádnou vlastní verzi nemám,“ byl jsem nucen přiznat. Teď to ale slíznu! blesklo mi hlavou. Ale to, co mi plukovník odpověděl, znělo zcela neočekávaně:

„Z vás jednou, soudruhu Bystrove, nebude špatný operativní pracovník.“ Zpozoroval mé překvapení a usmál se.

„Správně oceňujete situaci,“ pokračoval. „Abychom mohli dát dohromady solidní verzi, nemáme ještě dostatečné množství fakt. Svůj náhled na verzi vašeho přítele jsem již řekl. Případ je zamotaný, ale mně se zdá, že jste si vybrali správnou cestu.“

Plukovník vyslechl můj návrh na další postup, schválil ohleduplnost ve vztahu k Michailu Ivanoviči Samarinovi, dal několik rad, především abychom si zajeli ven pohovořit si s babičkou – Samarinovou matkou, a doporučil, abychom se obrátili na milici, nemají-li tam nějaké údaje o přátelích Svistunova – kamaráda Samarina mladšího.

Pozdě večer přisupěl unavený a rozmrzelý Nikolaj.

„Považ,“ řekl chmurně, „že jsem prolezl všechny hotely, sanatoria a zotavovny, vzbouřil celou milici – a Alexejev nikde. Ale neujde mi! Ráno v šest letí do Rostova; letadlo. Musí se tam zaletět. Schvaluješ?“

„Schvaluji.“

Plukovník Semjonov dal souhlas. A když jsem ráno provázel přítele na letiště, přál jsem mu z celé duše úspěch.

VÝPRAVA ZA BABIČKOU

Vlakem se jede na místo, kde přes léto bydlívali Samarinovi, půl hodiny. Pak ještě čtvrthodinka chůze a byl jsem u cíle. V hloubce ovocného sadu prosvítal úpravný, čisťounký domek se zasklenou verandou. Kolem to vonělo dozrávajícím ovocem a jahodami. Přišel jsem k verandě, vyběhl po kamenných schůdcích a nahlédl do otevřených dveří. Po nose mě udeřila vůně mé zamilované višňové zavařeniny. Uprostřed verandy stála stolička a na ní hořel petrolejový vařič. V měděném kotlíku s ovocem to bublalo a klokotalo. Místnost byla prázdná.

Nerozhodně jsem zaklepal, ale bez výsledku. Nikde nikdo. Jak jsem se tak bezradně rozhlížel kolem dokola, zpozoroval jsem na stole, přiraženém k oknu, brýle s obyčejnou kovovou obroučkou a roztrženou obálku, obrácenou nepopsanou stránkou nahoru. Zpod obálky vyčuhoval růžek dopisu a na něm jediná řádka. S překvapením jsem četl: „Milá maminko!“ Při studiu osobních materiálů manželů Samarinových jsem si zapamatoval jejich rukopis. Dopis, který ležel přede mnou, nepsal ani Michail Ivanovič, ani Věra Petrovna. Věděl jsem také, že Samarin nemá žádné bratry ani sestry. Divné, kdo jen tak mohl oslovovat matku Michaila Ivanoviče?

Vyřešení záhady se skrývalo na druhé straně obálky. Pokušení bylo nad mé síly, už jsem se nahnul, že sáhnu po obálce, když tu jsem povrchem těla pocítil, že mě kdosi odzadu pozoruje. Včas jsem se zarazil a jakoby nic jsem znovu, teď už důkladněji, zaklepal. V tu chvíli se za mými zády ozvalo:

„Kohopak hledáte, mladý pane?“

Ohlédl jsem se a uviděl malou, drobounkou stařenku, rozpačitě mě prohlížející mžourajícíma očima. Známé samarinovské rysy mi potvrdily, že mám před sebou matku Michaila Ivanoviče – Zinaidu Nikolajevnu Samarinovou. Brzy jsem poznal, že přes vysoký věk – Zinaidě Nikolajevně bylo kolem sedmdesáti – je to velice čilá a energická žena.

Jak se dozvěděla, co mě přivedlo, poslala mě do pokoje pro židli a sama se začala otáčet kolem svého zavařování. Když jsem se vrátil na verandu, přestěhovaly se již brýle se stolu na nos majitelky a dopis, který mě zajímal, zmizel.

Samarinová se při rozmluvě neposadila a nepřestala hospodařit. Hned zamíchala lžičkou v kotlíku, hned pro něco odcupitala do světnice. Když zahlédla v zahradě staršího, asi padesátiletého muže, zřejmě majitele domu, přerušila v půli slova své vyprávění a zavolala ho:

„Hej, synku, doskoč mi pro vodu!“ A hned mu také strčila do ruky prázdné vědro.

Mně začala Samarinová okamžitě tykat a zařadila mě do kategorie nikoli „synků“, ale „synáčků“. Když jsme se seznámili, pochybovačně si mě obhlédla a prohlásila:

„Jak tak koukám, na tu svou práci jsi ale moc mladý, synáčku. Chytat zločince – jo, to se musí člověk pořádně vyznat v lidech, a tobě ještě teče mámino mlíko po bradě.“

Takováhle přímost mě dvakrát netěšila, snažil jsem se proto rychle převést rozmluvu k věci. Na mou prosbu mi Zinaida Nikolajevna vyprávěla o snaše. Ačkoliv své vzpomínání‘ začala, že o mrtvých jen dobré, nelíčila Věru Petrovnu zrovna sympaticky, dokonce jí ani nechtěla říkat křestním jménem. Měl jsem dojem, že není zrovna zkormoucená tím, co se stalo.

Hleděl jsem si vyjasnit motivy jejích antipatií ke snaše:

„A jakpak se chovala k vám, Zinaido Nikolajevno?“

„To dobře,“ bůhvíproč se Samarinová rozzlobila. „Co bych lhala, mého stáří si vážila.“

V čem to vězí? Že by všechno pocházelo z toho, že stařenka chtěla vládnout v domě sama a nechtěla se s nikým dělit o svá práva hospodyně? Je-li tomu tak, pak nemohla mít příliš v lásce ani prvou synovu ženu. Zaobaleně jsem se jí na to zeptal. Oči jí teple zazářily.

„Kdepak Ljubočka!“ zvolala hlasem plným něžnosti. „To se nedá vůbec srovnávat. Tahle si mě vážila, ale Ljubočka mě miluje.“

Bodejť, srovnávat se nedá, souhlasil jsem v duchu. Vždyť ona mluví o prvé synově manželce, kolik let mrtvé, v přítomném čase jako o živé.

„Ostatně, o mne tu nejde,“ pokračovala Samarinová. „Já mám svoje za sebou. O sebe jsem starost neměla, ale o syna a vnuka, a o jejich štěstí. Chlapec potřebuje starostlivou matku a Míša pořádnou ženu.“

„Michail Ivanovič snad s Věrou Petrovnou, nebyl šťastný?“

„Možná že byl, on si nikdy neviděl dál než na špičku nosu. Jak to štěstí skončilo, to už ví každý. Když jsem ho varovala, že to její chování k ničemu dobrému nepovede, tak nevěřil.“

„A co se vám na jejím chování nelíbilo?“

„To je snad v pořádku, aby si vdaná ženská chodila bez muže po flámech a po bálech? A taky si našla společnost! Tu její kamarádku, tu Ritku, tu jsem nemohla ani cítit, majolenku jednu zatracenou. Ritka s tím svým frajerem – a tamta s nima. Kdo jim má věřit, že flámovali jenom ve třech? No a doflámovala.“

„To jsou ale všecko jen vaše dohady.“

„Já, synáčku, neplácám do větru,“ přísně poznamenala Samarinová. „Na stará kolena mi kázat nemusíš. Srdcem jsem to cítila už dávno, ale bezpečně jsem nic nevěděla. To je pravda. Ale teďka vím. Jenomže pozdě…“

Znenadání se odmlčela, otočila se prudce a zmizela v hloubi domu. Za chvilku se zase vynořila a podávala mi jakýsi útržek papíru:

„Na, počti si, jestli tě zajímá, co jsem včera našla při větrání jejích šatů.“

Na papírku byl nějaký vzkaz. Stálo tam:

Veročko,

doufám, že jsi, nezapomněla na středu. Budeme jen mezi sebou: Feďa a V. V. Vyhodíme si z kopejtka jaksepatří.

Pusu!

Rita

Dole bylo asi měsíc staré datum. Samarinová se na mne vítězoslavně podívala: „Tak vidíš, odkud to vím. Takhle oni flámovali, ve třech‘!“

Mne vzrušovalo cosi jiného. Vzkaz se zmiňoval o V. V. Bezpochyby šlo o tajemného Vladimíra Vladimíroviče. To znamená – Plešakovová lhala, když prohlašovala, že ho nezná. To znamená, že přece jen býval „čtvrtý“, a nikdo jiný než Vladimír Vladimírovič. Konečně jsem měl reálnou nit k tomu neodhalitelnému člověku. Teď se dozvím, jakou hrál v celém případu roli, kdy a proč se v sobotu sešel s Věrou Petrovnou a čím setkání skončilo.

Ukázalo se, že návštěva na venkově byla úspěšná a přišla právě včas. Teď ještě pár otázek Samarinové, ještě se něco dozvědět – a honem zpátky do města, předvolat Plešakoyovou a žádat vysvětlení.

„Doufám, že nám váš nález pomůže,“ začal jsem pospíchat. „Kdy jste viděla snachu naposled?“

„Týden před… než se to stalo. V neděli. Syn měl nějakou práci a telefonoval, že nepřijedou. Tak jsem se vypravila na nějaké nákupy sama do města. Doma jsem ji potom viděla.“

„Nepřipadlo vám něco divné na jejím chování, na její náladě?“

„Byla taková zádumčivá. Jindy, když měl Míša v neděli práci, ani ses neohlédl, a už se za ní jen zaprášilo. A tentokrát si zalezla i s nohama na divan a proseděla tak celý večer – listovala si v albu s fotografiemi a přebírala se v starých dopisech. Volala ta majolenka, samozřejmě ji lákala. Ale ona nešla, že prý jí není dobře.“

„Kdy přijíždíval v sobotu Michail Ivanovič s Věrou Petrovnou sem, na venek?“

„Hned po práci. Kolem osmé tu už vždycky bývali.“

„Minulou sobotu přijel Michail Ivanovič také tak?“

Měl jsem dojem, že po mně Samarinová, která se nepřestala zabývat zavařeninou, bleskla očima.

„Nepamatuju se,“ odpověděla, „nějak tak, ale možná že i jindy.“

Vykrucuješ se, stará, pomyslel jsem si, ty máš paměť, že by ti mohl leckterý mladík závidět.

„Je to nesmírně důležité, Zinaido Nikolajevno,“ naléhal jsem. „Snažte se vzpomenout!“

Samarinová se tvářila, jako když přemýšlí, a pak pokrčila rameny:

„To může být, že je to důležité, synáčku, ale kdybys mě zabil, tak si nevzpomenu.“

Byl jsem přesvědčen, že si to všecko moc dobře pamatuje, ale že z nějakého důvodu nechce mluvit.

„No a kdy se vrátil v sobotu z města váš vnuk?“

„Pánbůví,“ máchla rukou. „Přijel pozdě. Už jsem spala. On tady většinou nocuje v kůlně. Má tam rozkládací postel.“

„A kde je ta kůlna?“

„Podívej, támhle v zahradě. A přes dvorek máme taky – domeček. Můžeš si tam zajít, jestli je libo!“ vysmívala se docela zjevně.

Já ti dám domeček, ty stará poťouchlice! myslel jsem si. Ale kůlna, budiž, na tu se podíváme.

„Děkuji,“ řekl jsem mírumilovně a vyšel na zahradu.

Dřevěná kůlna sloužívala zřejmě jako seník, ale teď byla prázdná. Jenom v zastrčeném koutě stála osamocená ustlaná postel. Ohmatal jsem ji, podíval se pod matraci, ale nic jsem neobjevil. Pod polštářem ležela knížka. Byl to nedávno vydaný sborníček detektivek. My s Nikolajem jsme se k ní ještě nedostali; po pravdě řečeno, poslední dobou jsme začali tomuto druhu literatury odvykat. Už jsem ji chtěl položit zpátky, když jsem si všiml, že mezi stránkami je záložka. Otevřel jsem založené místo a lhostejně jsem přejel očima text. Hned prvá věta mi vyrazila dech. Stálo tam:

Mrtvolu pachatelé po podlaze obsypali naftalínem. Služební pes nenašel stopu.

ZNOVU PLEŠAKOVOVÁ

Čekal jsem Plešakovovou, když tu volá dozorčí, že přišel jakýsi pán a chce se mnou mluvit.

Za několik okamžiků se ozvalo nesmělé zaklepání a práh mé kanceláře přestoupil starší, ne zrovna pohledný muž. Dlouho si čistil boty, než se přiblížil ke stolu, když jsem mu nabídl židli, sedl si na samý krajíček a začal si rozpačitě poškubávat kníry a opatrně přitom pokašlával.

„Tak povídejte,“ pokusil jsem se ho rozhoupat.

Návštěvník si ještě odkašlal, hlasitě nasál nosem vzduch a konečně otevřel ústa:

„Poslala mě sem Petrovna, jako stará. Jdi, povídá, najdi toho nejhlavnějšího velitele, co hledá ty lumpy, kteří zabili Samarinovou, a všechno mu pověz. Já jí teda na to: velitel, ten sám ví líp než ty a já dohromady, co má dělat. Co tam na něj polezu s tvejma hloupostma? A vona pořád mele svý. Fujtajbl – copak si člověk na ženský něco vyhádá? Stejně by nedala pokoj. Tak mi to vodpusťte, soudruhu veliteli, že vás vytrhuju vod práce.“

„To je jedině správné, že jste přišel. Tak povídejte!“ vyhrkl jsem netrpělivě. Návštěvník se zaradoval.

„Tak, tak, já jí to hned říkal: mělo by se tam zajít, k něčemu jim to může být… Lidi u nás v domě by ty bandity…“

„A kdopak vy vlastně jste?“

„Domovník – domovničíme s Petrovnou v Sovětské ulici 24.“

„A s čím vás tedy žena poslala?“

„Ale, tak jí to teprv včera napadlo. Sedíme u čaje a najednou se plácne do čela. To nebylo jen tak, povídá, že se na všecko vyptávala. A vo koho běží, ptám se. Vona na to: Pamatuješ, jak jsem ti asi před měsícem nebo šesti nedělma povídala vo tom, že k nám přišla ta doktorka, co má na starosti náš vobvod, a vyptávala se na všecko vo Samarinovejch, vo rodině, vo nebožce, jestli si žijou dobře, jak se učí kluk. K čemu jí to mohlo bejt? Se Samarinovejma nemá nic společnýho. Já, povídá Petrovna, neříkám nic, ale v tom je nějaká čertovina. Seber se k veliteli…“

„Jak se jmenuje ta doktorka?“

„To nevím, ale říkají jí, jak jsem slyšel, Raiso Abramovno.“

„Už je dlouho ve vašem obvodu?“

„Ale kdepak, začla chodit teprve tenhle rok.“

Poděkoval jsem svému informátorovi a propustil jsem ho. Domovníkovo sdělení mě zaujalo. Na scéně se objevila nová postava – Raisa Abramovna. Co je to zač a proč se vyptávala na Samarinovy? Bude nutné se s ní seznámit…

Plešakovová se objevila přesně v určenou hodinu. Přívětivý úsměv jí zářil na tváři, když vrazila do mé kanceláře s mým předvoláním v ruce, kterým se teď oháněla jako vějířem.

„Dobrý den. Tak už jsme se zase sešli,“ vítala se se mnou Margarita Alexandrovna se zjevně přehnanou srdečností. „Utíkám, jen jste mě zavolal. Jsem vám k službám. Můžu být nějak užitečná?“

„Posaďte se, prosím,“ odpověděl jsem jí stejně roztomile. Ale pro sebe jsem si říkal: Kouknem se, jakou budeš teďka zpívat, holčičko.

„Měl bych nějaké otázky, Margarito Alexandrovno.“

„Kolik libo!“ zvolala Plešakovová, pořád jako sluníčko.

Položil jsem jí řadu bezvýznamných otázek a pak, jako mimochodem, jsem se zeptal:

„Náhodou jste si nevzpomněla, jestli jste se někdy nesetkala s Vladimírem Vladimírovičem?“

„Už jsem říkala, že toho člověka neznám.“

„V tom případě, kdybyste mi laskavě vysvětlila smysl tohoto vzkazu.“

Podal jsem jí svou trofej od babičky. Když brala papír do rukou, úsměv zmizel, ale jen na chvilku. Plešakovová přeběhla útržek očima a rozesmála se:

„Vás zřejmě popletly ty iniciály. Všecko vám hned vysvětlím. To je pozvání na malou rodinnou oslavu. V tu středu jsem měla narozeniny. Byli jsme čtyři: já, Věročka, Fjodor Nikitič a můj soused z našeho bytu Vsevolod Vladislavovič. No a to je ten V. V.“

Podle všeho se mi v tu chvíli nepodařilo skrýt svoje zklamání a musel jsem vypadat strašně hloupě, protože se Margarita Alexandrovna, jak se na mne podívala, pustila do nehorázného smíchu.

Pokusil jsem se jakžtakž zachovat agresivní postavení:

„Tak vy jste mi prohlašovala, že jste se scházeli jedině ve třech, a hele, ukazuje se tu někdo čtvrtý.“

„Ach jo, vy mě chcete ztrhat,“ celá se svíjela. „Vsevolod Vladislavovič a čtvrtý! Vždyť tomu mladíkovi leze na devětasedmdesátku!“

Když Plešakovová odešla, nezbývalo mi než si přiznat, že jsem v úzkých. Všechny mé konstrukce se sesypaly jako domek z karet. S takovou námahou nalezená nitka k Vladimírovi Vladimíroviči se přetrhla – lépe řečeno rozplynula se jako vidina, plod mé fantazie.

Možná že se příliš rozptyluji. Místo důkladné rány pěstí tluču roztaženými prsty. Plešakovová, Samarinové – otec a syn, Vladimír Vladimírovič, dva neznámí z kreseb Věry Petrovny, teď ještě nějaká Raisa. Abramovna – není to příliš mnoho podezřelých postav a objektů? Možná že má pravdu Funtikov, který se zakousl jen do samotného Alexejeva a bez rozmýšlení jde po jeho stopách. Co vy na to, soudruhu Bystrove? zeptal jsem se sám sebe. Odpověď jsem však našel jen jednu jedinou: Ne, s tebou, Nikolaji, nemohu souhlasit. Nemohu souhlasit, i když se třeba v tomto případě ukáže, žes měl pravdu, protože to bude jen prostá náhoda. Nemohu-li rovnou bezpečně jmenovat pachatele nebo pachatelku, musím zkoumat všechny, i kdyby jich bylo nevím kolik.

A vůbec, bylo třeba se přichystat k dalšímu setkání. Ve tři odpoledne se měl objevit mladý Samarin…

ZNOVU MLADÝ SAMARIN

Vešel schválně hodně ledabyle, ale jeho malinká očka byla nastražena jako minule a nachmuřené obočí svědčilo, že mu opětovné předvolání není zrovna po chuti. Mlčky se usadil, podezřívavě se na mne podíval a hned stočil pohled jinam.

„Minule,“ začal jsem přísně, „jste se pokusil svést vyšetřování na klamnou stopu. Ukázalo se, že všechny vaše údaje byly nepravdivé. Proto nezbývá než naši rozmluvu opakovat. Doporučuji vám, abyste upustil od zbytečného zapírání a mluvil čistou pravdu. Je to ve vašem zájmu.“

„Říkal jsem pravdu i tenkrát,“ zamumlal, nezvedaje oči se země.

„Víte velmi dobře, že tomu tak není. Povězte znovu, jak jste trávil minulou sobotu!“ Samarin vztekle odsekl:

„Co vám mám vykládat? Co by mělo bejt, prostě sobota… Co po mně pořád chcete?“ rozkřičel se neočekávaně hlasem plným hysterie.

„Chci,“ odpověděl jsem s největším klidem, „abyste mi vysvětlil následující: za prvé, proč jste řekl, že nemáte přátele, a zapřel tak svého blízkého kamaráda Valentina Svistunova; za druhé, proč jste zatajil příjezd na motorce se zmíněným Svistunovem ke škole; za třetí, jak jste přišel, proti otcově vůli, k vlastnímu motocyklu; za čtvrté, k čemu vám byla lež o návštěvě kina, když jste v kině nebyl, protože film, o kterém jste mluvil, ten den nikde nepromítali, a konečně za páté, jak mám rozumět vašemu tvrzení o večerní cestě z města, když jste zatím nocoval ve městě a na vlak jste sedal teprve v šest ráno?

Krátce a dobře vidíte, že víme víc, než jste si myslel. Doufám, že je vám teď jasné, jaká podezření může budit vaše prvá výpověď.“

Čím déle jsem mluvil, tím zřetelněji se měnil výraz v očích mladého Samarina: zmizela nenávist, objevil se strach, pak zmatek. Zároveň s očima se měnila i celá tvář. Sebedůvěra a sebeuspokojení jako by se propadly. Obličej se začal protahovat, spodní ret poklesl a řasy nepokojně poskakovaly. Křečovitě polkl, sklopil hlavu a řekl:

„Lhal jsem… Je to ostuda… kvůli motorce…“

„Tak mi povězte o všem po pořádku!“

Samarin ještě jednou polkl a začal vyprávět. Vůbec jsem ho nepoznával. Kam se poděly žargonové výrazy a hloupá úsloví? Byl rozčilený, mluvil v krátkých, jakoby okleštěných větách. Často dělal pauzy, ale byla to normální, lidská řeč.

„Motorka byla můj dávný sen. Tři roky jsem střádal, ukládal na knížku. Nastřádal jsem tisíc rublů. Potřeboval jsem ještě dva, dva a půl. Otec slíbil, že mi to dodá. Kurs mám za sebou, dostal jsem průkaz. Ale potom se to zamotalo, zůstal jsem trochu pozadu s učením. Otec si postavil hlavu. O motorce ani slyšet, dokud prý nepřitáhnu. Jako naschvál se zrovna naskytla výhodná koupě. Jeden známý mi nabídl na splátky skoro novou motorku. Chtěl dva tisíce. Polovinu na ruku, s ostatkem by počkal. To už jsem nevydržel – byly to moc lákavé podmínky. Dohodli jsme se. Řekl jsem si – otci nic nepovím, motorku zatím postavím u kamaráda, u Svistunova. V sobotu se mělo všecko provést. Proto jsem přijel taky do města. Zašel jsem domů pro knížku. Ve spořitelně jsem vyzvedl peníze…“

„Vybral jste celý vklad?“ přerušil jsem ho.

„Skoro. Tisíc. Zbylo tam asi dvacet rublů.“

„Máte vkladní knížku u sebe?“

Samarin mlčky hmátl do kapsy a knížku mi podal. Poslední zápis potvrzoval jeho slova.

„Pokračujte,“ řekl jsem, vraceje mu knížku.

„S penězi jsem jel k Svistunovovi a od něho jsme se oba vypravili ke známému pro motocykl. Sebrali jsme motorku, projeli se s ní, zajeli ke škole, pak Valentin navrhl, abychom šli koupi zapít. Já jsem peníze neměl, koupil za své. Pili jsme u něho. Trošku jsem přebral. Rozhodl jsem se nejezdit ven, aby otec nic nepoznal, a přenocovat doma. Věděl jsem, že všichni mají být za městem. Valentin mě začal přemlouvat. Říkal: ‚Jeď, vaši budou mít starost, cestou vystřízlivíš.‘ Souhlasil jsem. Nabídl se, že mě doprovodí na nádraží. Tak jsme jeli.“

„V kolik to bylo?“

„Nějak kolem deváté. Protože vlak v devět a deset minut jsem zmeškal. Další jel o půl jedenácté. Svistunov se mnou nečekal. Někam pospíchal, rozloučil se a odešel. Zůstal jsem sám. Opilost nepřecházela. Naopak, sedlo to na mne ještě hůř. Začala mi padat hlava. Jet ven v takovém stavu nešlo. Musím se vyspat doma, napadlo mě a vyrazil jsem zpět do města. Sedl jsem na autobus, ale z benzínového zápachu se mi začal zvedat žaludek. Po několika stanicích jsem musel vylézt a pokračovat pěšky. Jako teď si pamatuju, vystoupil jsem na náměstí Míru a hned jsem padl do chumlu lidí. Proudili z kina. Začali se mnou strkat a já se sotva z té tlačenice dostal ven. Co bylo dál, pamatuju jen tak mlhavě. Někam jsem šel, ale ulice jsem nepoznával. Najednou to se mnou důkladně zatřepalo. S námahou jsem poznal, že přede mnou stojí známý, od kterého jsem koupil motorku. Vzal mě pod paží a odvedl k sobě, svlékl a uložil na pohovku. V tu chvíli mě začínalo už nalíznutí přecházet. Poprosil jsem, aby mi dal ještě napít, abych dříve usnul…“

„Nepamatujete se náhodou, kolik to bylo hodin, když jste došli do jeho bytu?“

„To si pamatuj u dobře. Dal mi skleničku koňaku a řekl: ‚Spi, teď je deset, kdy tě mám vzbudit?‘ Hned jsem usnul a spal asi do pěti. V šest jsem byl na nádraží a kolem sedmé jsem už ležel v posteli v mé venkovské kůlně a předstíral, že jsem přijel už večer. To je všechno…“

„Prosím vás, srovnejte si v paměti pokud možná nejpřesněji, do nejmenších podrobností, co jste dělal v sobotu ráno doma.“

„To je snadné. Doma jsem nebyl víc než pět minut. Zaběhl jsem do svého pokoje, vzal vkladní knížku, prošel do jídelny, zatelefonoval známému, dozvěděl se, že si; mohu jít pro motocykl, a hned jsem vyrazil.“

„Telefon u vás stojí na otcově psacím stole?“

„Ano.“

„Nevšiml jste si, jestli byly zásuvky zavřené?“

„Řekl bych, že ano. Já to nezkoušel. Možná že nebyly zamčené.“

„Představte si, že je teď to sobotní ráno. Jste doma, vešel jste do jídelny, chcete volat známému. To je otcův psací stůl. Tady je telefon. Vidíte, stojí napravo, stejně jako u vás. Zkuste teď zopakovat to, co jste udělal v sobotu, to znamená, přijít ke stolu a zatelefonovat. Vytočte‘ jakékoliv číslo. Jenom se chovejte co možná nejopravdověji. Je to nesmírně důležité.“

Samarin mě udiveně vyslechl, pokrčil rameny, ale beze slova vstal, obešel stůl a přistoupil k telefonu. Pozorně jsem sledoval každý jeho pohyb. Pravou rukou sňal sluchátko, stiskl je v dlani a ukazováčkem téže ruky začal vytáčet číslo. Levá ruka se roztaženými prsty opírala o stůl. Ulehčeně jsem si oddechl – pokus se podařil. Teď bylo jasné, jak se dostaly otisky prstů mladého Samarina na stolní sklo. Nade vši pochybnost tam byly už od. sobotního rána.

Když se znovu posadil, zeptal jsem se:

„A kdo je ten váš známý, u kterého jste koupil motorku a u kterého jste nocoval ze soboty na neděli?“

„To je přítel kamarádky Věry Petrovny – Fjodor Nikitič Něčiporenko. Byl několikrát u nás doma. Pak jsem se s ním setkal v kursu organizace Střela, kde dělá trenéra.“

„Tak proč jste mi to nepověděl hned napoprvé? Co« jste měl z toho fantazírování a hromadění výmyslu nav výmysl?“

Samarin hned neodpověděl.

„Vy to nechápete?“ konečně ze sebe vysoukal. „Nechtěl jsem, aby se o tom dozvěděl otec – o motorce a o pití. Má i bez toho teď dost trápení…“

Zamyslel jsem se. Dnešní vyprávění mladého Samarina mi připadalo upřímné. Všechno znělo úplně pravděpodobně – i průběh událostí i vysvětlení původní lži. Nebo je to jen důmyslně připravená legenda? Není možné. Předem se připravit nemohl, vždyť nevěděl, co o něm: známe. A přitom se všechny jeho údaje plně shodují s našimi informacemi. Ne, tentokrát jsem mu ochoten věřit. Ale počkat! Ještě je brzo zbavovat ho podezření. Zbývá jeden nevyjasněný bod.

Pomalu jsem otevřel zásuvku psacího stolu, vyňal knížku detektivek, kterou jsem přivezl z venku, a položil ji před Samarina. Efekt byl pro mne neočekávaný. Čekal jsem všelicos – výraz zděšení, zmatku, rozpaků, údivu, jenom ne to, co skutečně následovalo.

Přejel knihu lhostejným pohledem a nezúčastněně se zeptal:

„To je moje?“

„Vaše,“ odpověděl jsem hodně důrazně. „Vy jste byl zřejmě venku. Dobře že jste ji přivezl. Už jsem chtěl pro ni jet.“

„K čemu by vám tu byla?“

„Ale, majitel té knihy mě už dva dny otravuje. Pustil se do mne, jako bych mu ukradl nejmíň tisícovku. Taková knížečka, že nestojí ani za hovor!“

Obrátil knížku a díval se na cenu.

„Samozřejmě. Rubl padesát. Co si tak na mne zalezl?“

„Vy jste ji četl?“

„Ani jsem ji neotevřel.“

„Jak se k vám dostala?“

„To je také z té soboty. Ta knížka patří kamarádovi – Svistunovovi. Jak jsme pili, tak jsem ji zahlédl na poličce a nepozorovaně strčil do kapsy. Říkal jsem si, že se do ní večer podívám a ráno ji zas vrátím. Jak se to všecko semlelo, nebylo mi zrovna do čtení. V neděli jsem ji zavezl ven, strčil pod polštář a už na ni nevzpomněl, až se včera Válka, to je Svistunov, přiřítí jako divej, celý se třese, úplně bez sebe. Nikdy jsem ho tak neviděl. ‚Tys tam u mne sebral v sobotu knihu? Ty…,‘ a začal mi nadávat. Ze začátku mi nedošlo, oč jde. Říkám: ,Nepamatuju se! Ty víš nejlíp, že jsem byl pod párou. Docela možná, že jsem tam něco vzal. Podívám se.‘ Taktak že jsem ho vůbec uklidnil. Až prý ji najdu, ať ji nikomu neukazuju a hned mu ji odnesu. A dneska ráno telefonoval, zase kvůli té knížce.“

„A záložku jste do té knihy také nedával vy?“

„Už jsem řekl, že jsem ji ani neotevřel.“

Jak jsem ho poslouchal, ucítil jsem lehké mravenčení, z netrpělivosti, zrovna takové, jaké stihne lovce, který padl na čerstvou stopu. O tom, že stopa byla konečně vyslíděna, jsem byl přesvědčen. Ta stopa vedla přímo a neúchylně k Samarinovu kamarádíčkovi – k Svistunovovi. Všechno jeho počínání se mi teď začalo jevit ve velmi podezřelém světle. Poprvé mi před očima začal vystupovat možný obraz zločinu.

To narychlo slepené, sotva dvouměsíční přátelství Svistunova se Samarinem nebylo zřejmě náhodné. Svistunov a ti, kdo v tom ještě měli prsty – že nejednal sám, bylo víc než pravděpodobné – využili přátelství pro své špinavé cíle. Podvést a omotat si kolem prstu Samarina, který neměl dvakrát silný charakter, nedalo moc práce. Svistunov se těšil důvěře, mohl tedy snadno získat všechny potřebné údaje, nutné k přípravě vyloupení bytu Samarinových. A my víme, že pachatelé tyto údaje měli a šli téměř najisto. Vraždu přitom asi sotva plánovali. Byla to náhoda, že Samarinová zůstala nepředvídaně v sobotu večer ve městě a překvapila lupiče na místě činu.

Kniha přivedla pachatele na nápad, jak odstranit stopy. Kniha je pádným, byť jen nepřímým usvědčením. Proto je docela pochopitelné, že se Svistunov tak vylekal, když zjistil, že mu kniha zmizela, a když se pak dozvěděl, že je kniha v Samarinových rukou a může se tedy kdykoli dostat do zorného pole vyšetřování. To, jak se Svistunov naléhavě sháněl po knížce, a jeho vzrušení, ničím jiným nevysvětlitelné, ho také nepřímo usvědčovalo.

A pak, i Svistunovovo počínání v sobotu je nanejvýš podezřelé. Nenadálý příjezd mladého Samarina do města mohl udělat pachatelům čáru přes rozpočet, kdyby si večer usmyslil objevit se ve svém bytě. Proto Svistunov kamaráda nejdříve opíjí a pak ho přemlouvá, aby se bez ohledu na opilost, z níž mohly vzejít různé domácí oplétačky, vrátil za každou cenu ven. Pro jistotu doprovází Samarina na nádraží a tam ho, ubezpečen, že odjede, opouští. Tak jsem v duchu uvažoval a nahlas jsem řekl:

„Tak vidíte, Samarine, bojím se, že jste se stal mimoděk loutkou v rukou zločinců. Přečtěte si tohle místo!“

A otevřel jsem před ním založenou stránku knihy. Jak četl, obličej se mu dloužil a do očí se mu usazoval vylekaný pohled. Nebylo pochyb, Samarin to místo viděl poprvé.

„Ale co s tím mám společného?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

„Myslím, že jste jim sloužil jako pramen informací. Každopádně vaše výpovědi dostávají nesmírný význam. Především musíte při setkání se Svistunovem dělat, jako že nic nevíte, nikoho nepodezříváte, a nesmíte se ani slovem podřeknout o naší rozmluvě. Pak mu také řekněte, že jste jeho knihu v opilosti cestou ztratil a že se vám ani nepodařilo, abyste si ji přečetl. To ho musí uspokojit a uklidnit.“

Samarin poslušně přikývl.

„A teď mi vyprávějte vše,“ pokračoval jsem, „co víte o Svistunovovi a jeho přátelích.“

„Skamarádili jsme se nedávno, i když ho znám asi rok, už od prvních dnů na škole. Hned se mi líbil.“

„Proč?“

„Tak… oblíká se podle módy, vždycky sežene zahraniční novinky, dobře tancuje, umí to výborně s děvčaty, je veselý…“

„Rozumím.“

„Jednou, asi před třemi měsíci, za mnou přišel a povídal: ‚Chceš si poslechnout prima desky? Po přednáškách půjdem k nám.‘ Tak jsem šel. Nalil mi opravdový jamajský rum. Prý ho vyměnil s nějakým námořníkem z ciziny. Pak jsem ho pozval k sobě.“

„Býval u vás často?“

„Moc ne. Spíš jsme chodili tancovat nebo do kina.“

„Kdo za koho platil?“

„Jak kdy. Kdo měl zrovna peníze, ten taky platil.“

„A on míval často peníze?“

„To ne. Nemá otce. Žije s matkou a maličkou sestrou. Matka dělá prodavačku v obchodě.“

„Nezajímal jste se, kde bere na oblékání a na shánění zahraničních věcí?“

„Ptal jsem se. Jenom se zasmál a prý: ‚Musí se umět žít.‘“

„Koho znáte z jeho kamarádů?“

„My to většinou táhli ve dvou. Jednou, to jsme byli v restauraci Jih, k nám přisedli jeho dva známí kluci, ale jak moc spolu kamarádí, to nevím.“

„Jak se jmenovali?“

„Příjmení nepověděli. Svistunov jim říkal Max a Jean.“

„Tak to byli cizinci?“

„Kdepak, ale to tak…“

„Setkali jste se ještě někdy?“

„Ne, ale oni chodí často do Jihu.“

„Jak to víte?“

„Všechny tam tak znají. Číšnici říkají Zeno.“

„A jak na vás zapůsobili ti chlapci?“

„No docela prima kluci. Jeden má otce generála, druhý profesora. Sami to povídali.“

„O čem jste si vyprávěli?“

„No, prostě tak, nic zvláštního. Jej!“ Samarin se najednou zarazil a polekaně se na mne podíval. „Copak?“ pobídl jsem ho.

„Vzpomněl jsem si, soudruhu vyšetřovateli, o čem jsme mluvili. Vykládali, kolik berou jejich otcové. Jeden šest tisíc, druhý pět. A já, trouba, jsem byl už v náladě a začal jsem se vytahovat. Napovídal jsem jim, že ve stole mého otce míň než deset tisíc nikdy neleží.“

VEČER V RESTAURACI JIH

Když plukovník Semjonov poznal, že se okruh naší práce neustále rozšiřuje, rozhodl se posílit operativní skupinu a zařadit do ní ještě jednoho pracovníka, nějakého Grigorjeva, který byl sice ještě nedávno členem Pomocné stráže bezpečnosti, ale osvědčil se už v řadě závažných případů.

Současně mi plukovník naznačil, že co nevidět čeká Gromovův návrat. To sdělení ve mně vzbudilo dvojaké pocity. Jednak jsem si v duchu ulehčeně oddechl, jednak se to dotklo mé samolibosti. Teď, kdy mám v ruce pevnou nit, kdy v mé hlavě dozrála reálná verze, teď se mi zdálo, že si poradím sám.

Plukovníkovi zřejmě neušlo, nač myslím, protože se ušklíbl a řekl:

„Práce je pro všechny habaděj. Jistých jednotlivých úspěchů jste dosáhl, soudruhu Bystrove, ale upřímně řečeno, konec ještě nevidím.“

To se pozná, pomyslel jsem si. Každopádně se nepřetrhnu, ale udělám všecko, abys do příjezdu mého šéfa zpíval jinou.

Grigorjevovi jsem okamžitě dal úkol: seznámit se s Raisou Abramovnou a zjistit, odkud ten mimořádný zájem o rodinu Samarinových.

Sám jsem se rozhodl pustit se do shánění údajů o Svistunovovi a jeho partě. Bylo třeba spojit se s okrskovými odděleními milice a všímat si restaurace Jih.

Začínat jsem musel restaurací, protože k tomu, abych burcoval milici, jsem ještě neměl dost objektivních podkladů. Vždyť o Svistunovových přátelích jsem v podstatě nevěděl, kromě jejich přezdívek, nic. A pak, v restauraci Jih existoval reálný bod, číšnice Zena.

Znají-li ji členové party, která mě zajímá, dá se logicky usuzovat, že bude ona znát zase je.

K zabezpečení úspěchu jsem učinil několik kroků: na fakultě silničního stavitelství jsem získal Svistunovovu fotografii a důkladně si ji prostudoval; zaběhl jsem si do osobního oddělení městské správy restaurací a informoval se o číšnici Jevgeniji Smirnovové. Charakteristika, kterou jsem tam získal, dávala obrázek slušného, spořádaného děvčete a veřejně činné komsomolky.

Teď jsem se mohl vypravit do restaurace. K prvé návštěvě jsem si vybral denní hodiny, abych tam nezastal mnoho hostů. Můj předpoklad vyšel. U stolů neseděl téměř nikdo. Ubrusy oslepovaly bělostí. Po naleštěném parketu brouzdaly znuděné číšnice.

Rozhovor se Smirnovovou se odbýval v místnosti pro zaměstnance. Ukázal jsem jí svůj průkaz a pak jsem se jí zeptal, nezná-li partu mladých lidí, kteří si říkají Jean, Max a Valentin.

„To jsou mí stálí zákazníci,“ odpověděla Smirnovová. „Bývají v Jihu pravidelně, asi tak jednou dvakrát týdně.“

„Jak se tady chovají?“

„Pokaždé pijí, někdy, když přijdou s děvčaty, tak tančí. Ale to bývá málokdy. Častěji přicházejí ti dva starší.“

„Koho tím myslíte?“

„Maxe a Jeana. Toho třetího, Valentina, nijak zvlášť nemilují, i když je z toho celý pryč, že je může obskákovat.“

„Utrácejí hodně?“

„Ne. Tak padesát šedesát rublů za večer. Ale tuhle to roztočili, až jsem se divila. Obvykle pijí nejlacinější vodku, a najednou koňak, šampaňské. Nechali tu tři stovky. A když platili, vytáhli celou kupu padesátirublovek.“

Okamžitě jsem si uvědomil, že peníze ukradené ze Samarinová psacího stolu byly v padesátirublových bankovkách. Rozhovor nabýval na zajímavosti.

„Nevzpomněla byste si, kdy se pořádala tahle pitka?“

„Od té doby se tu ještě neukázali. Kdy to jenom bylo…? Moment… Minulý týden jsem byla tři dny nemocná, pak jsem přišla do práce a nějak tak hned ten první večer tady flámovali… Ano, je to tak! Ještě jsem měla radost, že jsem dvojnásob překročila denní plán. Nemocná jsem byla ve středu, čtvrtek, pátek – to znamená, že tu byli v sobotu.“

„Snažte si vzpomenout, kdy přišli.“

„Někdy hned po deváté.“

„Po deváté,“ protáhl jsem zklamaně. Poslední sdělení nabourávalo všechny mé předpoklady. Vražda byla spáchána ve tři čtvrti na deset. Nejsem snad zase se vším v koncích, nepodařilo se mi snad jen získat pro Svistunovovy kamarády alibi? Není možná! Něco tu neklape.

„Určitě se nepletete?“ ozval jsem se s nadějí v hlase.

„Samozřejmě, s jistotou to tvrdit nemohu. Ale v sobotu kolem desáté tu míváme už docela plno, a když přišli oni, tak bylo volných míst ještě spousta.“

Tak, blesklo mi hlavou, informace nejsou zcela zaručené. Možná že se mýlí.

„Teď si vzpomínám,“ pokračovala zatím Smirnovová, že se nejdřív objevili Max s Jeanem, posadili se na své‘ obvyklé místo v rohu a objednali si pro tři. Třetí, ten mladší, přišel asi za půl hodiny. Už jsem jim dávala druhý chod, když dorazil.“

„Říkali si něco při setkání?“

„Měla jsem dojem, že je Valentin rozčilený. Ani se vůbec se mnou nepozdravil. Ale když Jean broukl: ‚Je to* v suchu!‘, začal se hned usmívat a pak se pustili do šeptání. To už jsem odešla, takže jsem víc neslyšela.“

Znovu jsem zapochyboval. Ve čtvrt na deset byl ještě Svistunov na nádraží. V duchu jsem spočítal čas nutný k cestě z nádraží do restaurace. Vycházela mi tak asi půlhodina. Z toho plyne: Vydal-li se Svistunov přímo do Jihu, pak má číšnice pravdu, když tvrdí, že se tu jeho kamarádi objevili hned po deváté. Lze ovšem připustit, že se Svistunov cestou někde zdržel. Pak se Maxův a Jeanův příchod do Jihu přesunoval na pozdější dobu. Tak to taky určitě bylo, pokusil jsem se sám sebe uklidnit, ale najednou jsem pocítil slabinu ve svých úvahách. Spáchali-li, jak předpokládám, zločin Svistunovovi kamarádi, pak by on, který neznal výsledek, určitě řádně‘ pospíchal do restaurace a jen tak by se někde cestou nepotloukal. Je to tím logičtější, že okolnosti setkání přátel v Jihu zřejmě Svistunovovu osobní účast na zločinu vylučují.

Ano, má verze, před chvilkou tak ucelená a stabilní, se teď změnila v pochybný výmysl.

„Řekněte,“ obrátil jsem se k Smirnovové, „během večera jste už z jejich rozhovoru nic neslyšela?“

„Několikrát mě volali, když si zase něco objednávali, ale jinak o ničem přede mnou nehovořili… Ale počkat. Docela ke konci před zavíráním jsem k nim přišla s účtem. Už byli náležitě opilí, tak si mě nevšimli a pokračovali v nějaké hádce. Ale pokud jsem rozuměla, téma bylo docela nevinné.“

„Oč se hádali?“

„Bavili se o prodávání psa.“

„Cože?!“

„No. Mně to přišlo samotné divné. Jean říkal: ‚Stěně střelíme.‘ V jejich jazyce ‚střeliť znamená ‚prodať. A Max úplně bez hlavy a paty odpovídal: ‚Proč bychom ho měli střelit. Je nakrmený, tak se nám může hodit.‘“

Vyletěl jsem ze židle jako splašený. Popadl jsem Smirnovovou za ruce a zatočil se s ní po světnici.

Mé nadšení bylo snadno vysvětlitelné, vždyť svědecká výpověď Smirnovové měla rozhodující význam. Vše spočívalo ve skutečném smyslu slov, která vyslovili pachatelé. Ne, nepřeřekl jsem se. Teď jsem si byl jist, kdo je pachatelem.

V zločinecké hantýrce totiž znamená „nakrmené štěně“ – nabitou pistoli.

V nejmenším jsem nepochyboval, že se tu mluvilo o Samarinové ukradené zbrani. Než jsem odešel, ledacos jsme ještě s Zenou domluvili. Ukázala mi stolek, u kterého se parta obvykle scházívala, a já si vyhledal v sousedství pozorovací postavení. Večer jsem chtěl navštívit Jih podruhé, tentokrát abych se osobně seznámil se Svistunovovými kamarády. Dohovořili jsme si signalizaci. Abych se nemohl zmýlit, měla si Smirnovová při objednávání u jejich stolku upravit čelenku na hlavě.

Na kriminálce jsem referoval plukovníkovi o výsledcích a plánech. Plukovník schválil můj postup, ale navrhl, abych se nevypravil do Jihu sám, ale s děvčetem.

„Bude to vypadat věrohodněji,“ dodal, „nikdo si vás nevšimne. Máte tu nějakou vhodnou známou?“

Vzpomněl jsem si na Táňu Ogurcovovou, naši společnici z vlaku cestou do N. Naše známost s ní pokračovala, »čas od času jsme se s ní s Nikolajem scházeli a trpělivě snášeli její žerty a dobromyslné posměšky. A tak se mi všecko zdálo, že před každým takovým setkáním se Funtikov podezřele dlouho motal před zrcadlem.

Táňa, mimochodem, pracovala ve stejném ústavu jako Samarin a o zločinu pochopitelně věděla.

Odpověděl jsem proto plukovníkovi, že ano a hned jsem zavolal Ogurcovové. Když jsem ji pozval na večeři, neskrýval jsem, že tam budu služebně, a upozornil jsem ji:

„Dortů budou hory, to slibuju, ale nerač se urazit, když z ničeho nic zmizím.“

„Co mám s vámi, sherlocky holmesy, dělat!“ ozvalo se mi ve sluchátku. „Budiž, tak si teda miz, já budu čekat.“

V osm večer jsme vstupovali do dveří Jihu.

Bylo tu podstatně živěji než přes den, ale nicméně bylo cítit, že pravá zábava začne až později. Ostré světlo košatých lustrů zalévalo sál. Na pódiu ladili muzikanti. Číšnice už nebrouzdaly sálem jak ospalé mouchy, ale zdaleka se ještě nemíhaly jako meteory. Vznášely se plavně mezi stolky a přijímaly objednávky. Hlasy hostů se slévaly v jednotvárném hukotu, připomínajícím nepřetržité bušení mořského příboje. Ještě se vzduchem nenesly alkoholické výpary, nevyletovaly opilé výkřiky. Sál také nebyl ještě zdaleka zaplněn.

Obsadili jsme s Táňou stolek u stěny naproti vchodu, stolek, který se mi už ve dne zalíbil. Ze svého stanoviště jsem mohl pozorovat každého příchozího a zároveň byl v mém zorném poli i ten kout, kde se podle mých předpokladů měli usadit Svistunovovi kamarádíčci, kdyby opravdu přišli.

Za okamžik k nám přistoupila Smirnovová a za další okamžik se přede mnou nadouvala bachratá karafa s – převařenou vodou a před Táňou láhev s etiketou „Massandry“, naplněná – limonádou.

Byl jsem trochu rozčilený: přijdou, nebo nepřijdou? Za hovoru se svou partnerkou jsem co chvíli šilhal po vchodu, přesto jsem promeškal okamžik, kdy vstoupili do sálu.

Byli dva: mladí chlapci, tak dvaceti– až dvaadvacetiletí. Dva páry drze přimhouřených očí bezostyšně přeletěly po tvářích hostí. V přezíravě skleslých koutcích jim dýmaly zapálené cigarety. Ruce v kapsách dlouhých sak, motýlky, krátké, k prasknutí úzké nohavice a boty na vysokých podrážkách ze surové gumy.

Zvolna, ale najisto, jako „štamgasti“, zamířili směrem ke mně a nonšalantně přitom kývali na pozdrav číšnicím.

Nikdy jsem je dřív neviděl, ale okamžitě jsem pocítil, že to jsou ti, na něž čekám. A tak když jim Smirnovová vyběhla vstříc a v chůzi si upravovala čelenku, neřeklo mi smluvené gesto nic* nového.

Pozdravili se se Smirnovovou voláním „Hallo, Jenny!“, usadili se u sousedního stolku a začali se netrpělivě rozhlížet. Abych neupoutal pozornost, otočil jsem se k Táně, ťukl si s ní, bodře jsem do sebe obrátil stopku svého nevinného nápoje, co nejpřirozeněji jsem hekl a nejistě zalovil vidličkou v salátu. Tou dobou si už sousedé objednali a s hlavami u sebe se teď polohlasně bavili. Ke mně nedolétlo ani slůvko. Koutkem oka jsem viděl, že se každou chvíli dívají po hodinkách, zřejmě někoho čekají.

Než ten někdo přijde, řekl jsem si, musím změnit pozici, jinak nic neuslyším. A tak jen co na pódiu spustil orchestr, vyzval jsem-Táňu k tanci a přitom jsme se na parketu domluvili, že si prohodíme místa. Teď jsem své sousedy neviděl, seděli za mými zády, ale dostal jsem se k nim blíže a začal jsem pochytávat jednotlivá slova z jejích rozhovoru.

Najednou se zarazili v půli slova a někdo z nich prohodil: „Se valí, vozdoba.“ Mrkl jsem stranou a zahlédl ryšavého chlapce, kličkujícího mezi stolky. Byl to Svistunov. Okamžitě jsem ho poznal podle fotografie. Provinile se usmíval a už zdáli se začal omlouvat:

„Vodpusťte, mládeži, trošku jsem se zdržel, ale zato je to v suchu. Všechno je domluvený.“

„Tiše, vole!“ zasyčelo to za mnou. „Posaď se!“

Ozvalo se skřípání odsunované židle a pak tentýž hlas zašeptal: 1

„Vrátil knihu?“

Svistunovova odpověď zanikla, ale slova jeho společníka už zase zněla zřetelně.

„Koukej, jestli něco, máš kudlu v zádech…“ Svistunov se nervózně uchechtl:

„Oo tě nemá, Jeane! Je to beton… Kluci,“ dodal naříkavě, „to mě teda urážíte, eště řekněte…“

„Drž hubu, troubo!“ zalykal se vzteky Jeanův hlas. „Namočí nás, a ještě kňučí… Našels šilhavýho?“

Svistunovův hlas přešel do nesrozumitelného šepotu. Ať jsem natahoval uši, jak chtěl, doletovala ke mně jen jednotlivá slova: celý den hledal… trhu… půl tácu… tác… dohodli… pondělí… hodiny… matka bude v práci… Přijde sám… doneste… se zapije…

Poslouchali ho bez přerušování, ale když skončil, ozval se Max: „Proč teprve v pondělí?“

„Dřív nemůže. Dneska někam odjíždí.“

„Není to podfuk?“

„Kdepak, je to beton. Potřebuje ji…“

„Dost keců,“ suverénně skočil do řeči Jean. „Hotovka, přijdem. A teď pij!“

Cinkly sklenice a rozhovor zmlkl. Honem jsem si snažil srovnat, co jsem slyšel: Mluvilo se zřejmě o prodeji. Mluvilo se o ceně – „tác“, tisíc rublů, o kupci – nějaký „šilhavý“, prodávající jsou moji sousedé. Co mohou prodávat? Co jiného než „štěně“ – pistoli. Pálila je v kapse, nechtěli ji nechat u sebe. Výpověď Smirnovové také svědčila ve prospěch mého předpokladu. Bylá vyřčena doba prodeje – v pondělí, v kolik hodin jsem nezaslechl. V kolik? To je velmi důležité určit. Aha! Slovo „hodina“ bylo vysloveno v prvém pádě množného čísla – „hodiny“. Z toho plyne, že mohli říci jenom „dvě hodiny“, „tři hodiny“ nebo „čtyři hodiny“. Ve všech ostatních případech by potřebovali jiný pád.

Konečně bylo vyřčeno místo prodeje. Tady mi přicházejí na pomoc Svistunovova slova: „Matka bude v práci“. Zcela nepochybně byla dohodnuta schůzka v jeho bytě. Vzpomínám si, že mi mladý Samarin vyprávěl o Svistunovově rodině. Matka prodává v obchodě. To znamená, že je zaměstnána přes den.

A tak se zřejmě v pondělí mezi druhou a čtvrtou sejde u Svistunovů celá parta k prodeji pistole. Tam je také musíme sebrat. Pistole – to je přímý důkaz, před kterým se nevykroutí. Do pondělka si, hlavně musíme udělat obraz o pachatelích. Uvidíme, uzavřel jsem své úvahy, co se pro to dá udělat ještě dnes.

Mám vážnou obavu, že Táňa už dávno proklela ten okamžik, kdy přijala mé pozvání. Připadla jí zatraceně nezáviděníhodná role, protože mě případ zaměstnával tak, že jsem jí nemohl věnovat ani krapet pozornosti. Ale navenek se držela velkolepě. Do ničeho jsem ji nezasvěcoval, přesto se Táňa sama od sebe orientovala v situaci a prokázala mi neocenitelné služby. Dokázala vytvořit iluzi samozřejmé sedánky, nevyvedlo ji z míry, že můj duch bloudí někde docela jinde, takže jsme před světem vyhlíželi jako obyčejný zamilovaný párek, i když jsem z jejího repetění neslyšel ani slovo.

Do konce flámu přinesla Zena našim sousedům ještě dvakrát „posilnění“. Ale pak odstrčil Jean hlučně židli a zvedl se od stolu. Po něm vstali i ostatní a celá společnost vyrazila vratkým pochodem ven. Počkal jsem, až zmizí ve dveřích, pak jsem vstal také a podíval se na Táňu. Usmála se a chápavě kývla hlavou.

Nehledě na pozdní dobu byla na ulicích ještě spousta bavících se lidí. Mohl jsem proto přátele klidně sledovat beze strachu, že vzbudím jejich podezření. A to se ještě mládenci nacházeli v takovém stavu, že říkali psovi slečno. Tři kymácivé postavy, škobrtající přede mnou, to názorně dosvědčovaly.

Za chvilku se od přátel odtrhl Svistunov a zahnul za roh. Milerád jsem ho jen doprovodil očima, protože mě v tomto případě nezajímal.

Pronásledování už trvalo kolem půl hodiny. Živý střed města zůstal za námi. Zabočili jsme o labyrintu úzkých, liduprázdných a skoro neosvětlených uliček starého města. Byl jsem nucen zvětšit odstup a tisknout se ke zdem domů.

Bezměsíčná noc mi ulehčovala maskování, ale zato se mi hůře pozorovalo. Chvílemi, především v zákrutech ulice, rozplývaly se postavy mládenců ve tmě. V jeden takový okamžik jsem do nich div nenarazil a taktak jsem stačil uskočit a vklouznout k domovním vratům. Opatrně jsem vyhlédl ze svého útočiště a uviděl jsem, že se chlapci zastavili a skloněni si něco prohlížejí. U vrat, na maličké lavičce, s nosem vraženým mezi kolena, slastně spal děda – noční hlídač. Jeho bílá zástěra ostře vystupovala ze tmy.

Najednou protrhl ticho ohlušující hvizd. Děda se vymrštil jako uštknutý. Klácci se opile rozchechtali, a uneseni svým vtipem, plácali se do stehen. Jean se zalykal smíchem:

„Chrnět na stráži se, taťulo, nesmí. Koukej, eště ti tu vyberou barák a budeš popotahovanej.“

Pak se už zase vážně obrátil na kamaráda.

„Tak, těpéro. Kráčej k domovu.“ A Jeanova postava zmizela v průchodu. Jeho kamarádíček se ještě uchechtl a odkymácel se dál. Hlídač se nezmohl na slovo. Jen si vztekle odplivl, znovu se posadil, vytáhl váček s tabákem a začal si kroutit cigaretu.

Chvilku jsem počkal a pak jsem. přistoupil, vyndávaje v chůzi krabičku cigaret.

„Nemáte oheň, dědo?“ Starý si mě podezřívavě prohledl, ale zápalky mi dal. Nevšímal jsem si jeho podezřívavých pohledů, nabídl jsem mu cigaretu, sám jsem si zapálil a pokračoval jsem:

„Máte tu ve vaší ulici veselou mládež…“

A teď to začalo:

„Aby je čert vzal, bandu jednu nevycválanou…“

Dlouho děda nadával, dlouho si vyléval dušičku. Trpělivě jsem čekal konec jeho monologu. Konečně vydechl a promluvil víceméně klidně.

„Jenom k hříchu člověka sváděj, neřádi, pámbů netrestej. Kouska pokoje nikomu nepřejou. A kam daly ouřady voči? Šoupli toho Vaňku do basy, dostal pět let, ale co čert nechtěl, za dva roky je tu zpátky. Prej amnestie. Copak může bejt nějaká amnestie pro takovýho chuligána a zbůjníka?“

„Kterýpak je to Gorškov?“ skočil jsem mu do řeči.

„Tady vod nás z domu, bydlí na pětce. Partaje už z něho roněj slzy. Maj strach, ani si nejdou stěžovat.“

„On má tatínka generála nebo profesora.“

„Eéé… Ten už nemá tátu, to eště chodil s plínkama. Tátu měl pořádnýho, byl to dobrej zámečník. V čtyřicátým prvním položil hlavu za vlast a tenhlenc je takovej vykuk.“

„A ten druhý?“

„Maximka Kurnosenko? Bydlí v naší ulici, v čísle třicet. Taky sirotek. Ten tátu ani nepoznal. Vězeňskej chlebíček eště nevokusil, ale teďkon, co se dal do kumpanie s Vaňkou, to už moc dlouho trvat nebude… A ty, mládenče, co se tak vyptáváš? Nejseš ty nějakej inspektor? Bejt tebou, tak bych pomohl kvůli lidem tydle Zány a Maxy vodpoklonkovat vo číslo dál… Fuj, sou to vejmysly! Pořádný křesťanský jména jim nestáčej…“

„Pokusím se, dědo,“ usmál jsem se.

Nazítří přede mnou ležely fotografie Ivana Gorškova a Maxima Kurnosenka, získané na milici. V průvodním listě se mimo jiné říkalo: Ivan Gorškov (zvaný „Jean“), odsouzen pro bytovou krádež v roce 1955. Amnestován, několikrát předveden, bez stálého zaměstnání; věnovat pozornost, vyhýbá se práci.

Maxim Kurnosenko (zvaný „Max“) nebyl soudně stíhán, několikrát předveden, bez stálého zaměstnání, neustále střídá místa.

Plukovník Semjonov souhlasil s mým návrhem, aby byli oba v pondělí zatčeni, a nařídil vypracovat plán operace.

O JEDNU VERZI MÉNĚ

„To jste mi dal úkol, soudruhu Bystrove!“ začal své vyprávění Grigorjev. „Vyhledal jsem tu Raisů Abramovnu. Pracuje jako obvodní lékařka na sedmé poliklinice. Sovětská ulice 24 spadá do jejího obvodu. Do sedmé polikliniky přišla nedávno, asi přeci čtyřmi měsíci. Byla tam přeložena na vlastní žádost z městské zdravotnické správy, mimochodem z lépe placeného místa. Žádost zdůvodňovala tím, že chce vyměnit administrativní práci za skutečnou lékařskou praxi. Služební charakteristiku má absolutně kladnou. Osobní dojem, hm… No posuďte sám. Je to starší žena, osamělá, pozorná, rozumná, je znát, že má velké životní zkušenosti, ale přes to všechno pořádně tvrdohlavá. Mluvila se mnou docela mile, ale kategoricky odmítala říci cokoliv o tématu, které nás trápí; Přitom nepopírá, že se o Samarinovy zajímala a vyptávala se na jejich rodinu. Na všechny mé otázky měla jen jednu odpověď: ‚To všechno jenom ze ženské zvědavosti a nic víc‘ Nedalo se nic dělat, musel jsem se s tím spokojit.

Rozhodl jsem se na to jít jinak a vypravil jsem se do místa jejího bydliště. Na domovní správě jsem se cosi dověděl. Tak je tomu asi měsíc, co se u ní objevila spolubydlící, zvědavá osoba s podivnými návyky. Na jedné straně vede uzavřený život, málem nevytáhne paty z domu, vyhýbá se styku se sousedy, na druhé straně od té doby, co přijela k Raise Abramovně, začaly do bytu chodit návštěvy, což nikdo dřív nepozoroval. Přitom jsou hosty jenom muži všeho možného věku, od výrostků až po postarší pány. Všichni svědci shodně tvrdí, že hosté chodí k nové podnájemnici, protože Raisa Abramovna často na dobu těch návštěv odchází z domu.

Nevím, má-li příchod nové spolubydlící něco společného s vyzvídáním Raisy Abramovny o Samarinových, ale časově se obě události shodují.“

„Zjistil jste,“ zeptal jsem se, „jak se ta žena jmenuje?“

„Ano. Je přihlášena u Raisy Abramovny k přechodnému pobytu. Jmenuje se Ljubov Grigorjevna Kolcovová.“

Jméno mi připadalo známé. Už jsem se s ním kdesi sešel a bylo to v souvislosti s naším případem. Prolistoval jsem složku dokumentů, už zdárně přibývající na váze. Před očima se mi míhaly protokoly výslechů, vyjádření znalců. Ne, to pořád není ono. Až teď – přede mnou leží kopie životopisu z osobních dokladů Michaila Ivanoviče Samarina. Nevěřil jsem svým očím: Má prvá žena Ljubov Grigorjevna Kolcovová zahynula v roce 1942 na území dočasně okupovaném nepřítelem.

Všechny nové problémy, které před. námi vyvstalý, mohlo odstranit jen osobní setkání s Kolcovovou nebo s tou, kdo se za ni vydává. Okamžitě ve mně dozrálo rozhodnutí: bez meškání do bytu Raisy Abramovny! Ale dříve bylo třeba podat zprávu plukovníkovi. Zvedl jsem telefon. Plukovník Semjonov se nehlásil. Dobrá, máchl jsem rukou, podám zprávu po návratu.

Vzal jsem si od Grigorjeva adresu, za minutu jsem byl na ulici a za půl hodiny přede dveřmi bytu Raisy Abramovny.

V rozlehlém společném bytě bylo ticho. Většina obyvatel byla zřejmě v práci. Otevřel mi jakýsi kluk od sousedů, ukázal mi dveře pokoje a okamžitě‘ zmizel v hloubi chodby.

Zaklepal jsem. Ženský hlas odpověděl: „Dále!“

Z pohovky se mi zvedla vstříc nevelká, hubená žena, stará… opravdu, jak byla stará, se dalo těžko určit. Byla bělovlasá, k ústům se jí nahrnuly hluboké vrásky, ale oči měla překvapivě mladé, jen se sotva patrným smutným a unaveným výrazem. Bude jí tak čtyřicet,“ ale klidně by jí mohlo být padesát, blesklo mi hlavou. Sáhl jsem do kapsy pro průkaz a představil se. Zbledla. Rozběhla se po pokoji, popadla kabelku, chvějícíma se rukama ji otevřela a podala mi jakýsi papír.

„Tady, podívejte se,“ zajíkala se trochu, „mám všechny doklady v pořádku… Nevím, co bych měla…“

Držel jsem v rukou oficiální prohlášení, že občanka L. G. Kolcovová se v plném rozsahu rehabilituje, trest jí byl vymazán a byla jí navrácena veškerá práva.

Vůbec nic jsem z toho ještě nechápal, ale rozrušené ženy mně začínalo být líto.

„Uklidněte se, Ljubov Grigorjevno,“ začal jsem. „Potřebuji jen vaši pomoc. Jste obeznámena s událostmi, které se přihodily v bytě Michaila Ivanoviče?“

„Jistě.“

„Vidíte, a já byl pověřen vypátráním toho zločinu. Během vyšetřování se objevily nějaké nejasnosti a podezření. Zejména si nedovedu všechno vysvětlit v jednání Michaila Ivanoviče.“

„Ne!“ vykřikla a přitiskla si ruku na prsa. „Ne! Nesmíte o něm špatně smýšlet! Je to čestný člověk.“

„Nepochybuji o tom,“ pokračoval jsem mírně, „ale fakta jsou fakta a potřebují vysvětlení. Michail Ivanovič se zdráhal z nepochopitelných důvodů odpovědět na řadu mých otázek.“

„Ach, chápu oč jde. Za to všechno může jeho čestnost a velkomyslnost. Měl ke mně ohledy a nechtěl mě do toho zamíchat, vy jste si pak o něm udělal zkreslený obraz. To ale nemohu tak nechat. Řeknu vám všechno.“

„Budu vám velice vděčen.“

„Posaďte se, prosím.“

Ljubov Grigorjevna mi pokynula na pohovku a sama se posadila vedle mne. Mlčky upřela pohled do jednoho místa a jen chmuřila obočí a nervózně proplétala prsty. Zřejmě si urovnávala myšlenky. Mučivá pauza se protahovala, ale cítil jsem, jak je má společnice vzrušená, a proto jsem na ni nepospíchal. Konečně promluvila, pomalu, namáhavě, občas se zajíkajíc:

„Musím začít zdaleka… Vzali jsme se s Michailem Ivanovičem před dvaceti lety. Bylo mi tenkrát devatenáct… Ale společně jsme prožili všeho všudy asi pět let. To byla nejkrásnější léta mého života. Narodil se nám syn. Byla Jsem šťastná… Bydleli jsme v Minsku. Michail Ivanovič dokončoval aspiranturu, já jsem studovala jazyky“.

Na jaře 1941 obhájil Michail Ivanovič před termínem disertaci a dostal umístěnku do jednoho z vědeckých výzkumných ústavů na Uralu. V květnu man… Michail Ivanovič se synem a tchyní odjel. Měla jsem za ním vyrazit koncem června, po státních zkouškách. Dopadlo to jinak. Dřív než jsem se stačila vypravit, zatáhly fašistické tanky kolem Minská smyčku. Zůstala jsem v okupovaném území…

Podařilo se mi navázat spojení s partyzány. Na příkaz velení jsem nastoupila v jednom městečku na jih od Minska jako překladatelka na německém velitelství. V červenci 1944 jsem se zbylými obyvateli městečka vítala naše vojska, ale po několika dnech mě zatkli a obžalovali z velezrady… Naneštěstí musel partyzánský oddíl, jehož příkazy jsem plnila, hned po osvobození postoupit dál na západ. To jsem se dozvěděla až mnohem později. Přitom v těžkých bojích mnozí zahynuli. A tak se stalo, že mé výpovědi neměl kdo potvrdit. Odsoudili mě… Po procesu mi povolili setkání s bytnou, u které jsem bydlela za Němců. O mých stycích s partyzány nevěděla, ale věřila mi. Uprosila jsem ji, aby zjistila adresu mé rodiny a napsala Michailu Ivanovičovi, že mě Němci zabili.“

„Proč jste to udělala?“

„A co mi zbývalo?“ odpověděla Ljubov Grigorjevna na otázku otázkou. „Bylo by snad lepší, kdyby se dozvěděl pravdu o mém osudu? Ať by věřil v mou nevinu nebo ne, tak jako tak by se nevyhnul krutému otřesu, a navíc by měl ještě nepříjemnosti v zaměstnání. Proč se měly mrzačit místo jednoho života dva? A pak, věděla jsem, že by se nikdy podruhé neoženil, dokud by měl třeba jen jiskérku naděje na můj návrat…“

„Snad jste nechtěla, aby…“

„A proč ne? Matka Michaila Ivanoviče je stará, jak dlouho bude žít, to jsem nemohla vědět, a on i chlapec potřebovali péči a lásku,“ řekla Ljubov Grigorjevna prostě, jako něco docela samozřejmého.

Nenacházel jsem odpověď. Nezištná a obětavá láska této ženy mě dojímala a přemáhala. Sevřelo se mi hrdlo.

„Doufala jsem,“ pokračovala zatím Ljubov Grigorjevna, „že nás rozdílná příjmení uchrání před nepříjemnými náhodami a usnadní uskutečnění mého úmyslu. Všechno šlo tak, jak jsem předpokládala. Přítelkyně mou prosbu splnila. Michail Ivanovič nemohl o mně získat žádné jiné informace a do poslední chvíle věřil, že nejsem mezi živými.

O letech, která následovala, vyprávět nebudu, není o čem. Stačí povědět, že se našli lidé, kteří znali pravdu o mé činnosti v okupovaném území. Jejich výpovědi vyvolaly revizi mého procesu. Asi před dvěma měsíci jsem byla osvobozena a plně rehabilitována.

Pochopitelně, moje prvá myšlenka patřila rodině. V Moskvě se mi podařilo zjistit, že Michail Ivanovič žije v N. Náhodou jsem potkala jednu svou známou, ještě z Minska, a ta mi dala adresu své přítelkyně – Raisy Abramovny. Přijela jsem do N. Raisa Abramovna mě přijala jako sestru. Na mou žádost začala hned shánět informace.

Brzy jsem se dozvěděla, že se Michail Ivanovič podruhé oženil… Nezapírám, až do té chvíle jsem chovala maličkou naději…

Rozhodla jsem se, že ujedu a s nikým se nesetkám. Také bych byla ujela, nebýt Raisy Abramovny. Předběhla mě. Jednou večer, když jsem už balila kufr, vstoupil do pokoje Michail Ivanovič…

Kéž bych byla radši ujela včas! Setkání se mnou přineslo Michailu Ivanoviči jenom neštěstí. Nechtěně jsem zasáhla do jeho pokojného a šťastného života. Pozbyl klidu, trápil se, zkoušel… Navrhla jsem mu, abychom se znovu rozešli, a navždy. Naléhal, abych počkala a neujížděla.

Odháněla jsem ho. Přicházel znovu. Pak poslal syna… Žena (to slovo nechtělo Ljubov Grigorjevně z úst) začala tušit něco nekalého. Došlo k hádkám.

Situace se stávala čím dál bezvýchodnější. Lépe řečeno, řešení tu bylo. Stále častěji jsem se vracela k myšlence na odjezd. V sobotu došlo k rozhodující rozmluvě.“

„Promiňte, v kterou sobotu?“

„Minulý týden, právě v ten den…“

„V kolik sem přišel Michail Ivanovič?“

„Hned z práce, kolem sedmé.“

„A odešel?“

„V deset.“

„Správně. Pokračujte, prosím.“

„Tak ten večer jsem Michailu Ivanoviči řekla, že jsem definitivně rozhodnuta odjet… Oba jsme plakali… Pak odešel. A v neděli večer přiběhl syn se zprávou o zločinu.

Od té doby chodím jako bez ducha. Vím, že ani Michail Ivanovič, ani já nemáme na tom, co se stalo, vinu, ale ustavičně mě mučí pomyšlení, že se ta tragédie udála zrovna po mém příjezdu. Jako bych si přála její smrt, jako bych vrahovi napomáhala. Je to hloupé, ale dokud nebude vrah dopaden, nezbavím se toho strašného stavu.“

Otřesen jsem vyslechl její zpověď. Tolik prožít a zachovat si takovou čistotu duše je schopen jen vzácný člověk…

Vyprávění Ljubov Grigorjevny mi objasnilo všechny ‚ podivnosti v Samarinové chování: nedořčené věty, snahu nehovořit o rodinných sporech, lež s vlakem i vzrušení v sobotu večer. Nevedlo ho k tomu nic jiného než přání uchránit svou první ženu před novými útrapami, případným podezřením a nevyhnutelnými výslechy.

Pocítil jsem uspokojení. Teď jsem si mohl už přiznat, že mi byl od začátku nanejvýš sympatický a že mi bylo velmi proti mysli podezřívat jeho upřímnost.

Vzpomněl jsem si také na dopis, který jsem zahlédl u Samarinovy matky. Tenkrát mě uvádělo do rozpaků oslovení „milá maminko“. Teprve teď jsem pochopil, kdo byl autorem toho dopisu a proč jej babička tak honem uklízela.

„Ljubov Grigorjevno,“ řekl jsem na odchodu, „děkuji za upřímný rozhovor, za to, že jste mi pomohla rozuzlit celou řadu nedorozumění. Věřím, že máte už všechno utrpení za sebou a že vás čeká opravdové štěstí.“

SEZNÁMENÍ S ALEXEJEVEM

Na kriminálce mě uvítali novinkou: vrátil se Funtikov. Zaradoval jsem se. Nikolajova protahující se nepřítomnost mě začala tížit. Už jsme si příliš zvykli svěřovat si vzájemně své názory, pocity a plány, nemohli jsme bez takového styku být, i když se mohlo někomu nezúčastněnému zdát, že neznáme jiné potěšení než se hádat a jeden druhého poštívat.

Za chvilku jsme už seděli vedle sebe a vzrušeně si vykládali o své práci za poslední dni.

„Rozumíš,“ chrlil ze sebe nadšeně můj přítel a vyvaloval oči, „s Alexejevem je teďka amen. Dneska ho seberem a trošinku přimáčknem. Chystej se, uslyšíš přiznání.“

„Počkat,“ přerušil jsem ho, „pěkně po pořádku.“

„Tak koukej, sebral jsem o něm všechny údaje – v práci, v, bytě i od sousedů. Vychází z toho safraportský obrázek. Jen si to poslechni. Všichni se shodují: hrubián, hulvát, nikoho si neváží, se všemi je na kordy, hned vybuchne, ve vzteku je hrozný, to se nezná a je schopný všeho, a co víc – pije. Rozumíš, takoví lidé pášou zločiny ve stavu silného hnutí mysli. Byl rozpálený žárlivostí, ještě si zřejmě k tomu přihnul, no a zabil ji. To se ví, pak se vzpamatoval. Snažil se zahladit stopy: aranžoval vyloupení, posypal podlahu naftalínem…“

„A to si naftalín přinesl pro strýčka příhodu s sebou?“

„Proč? Je léto. Mohl snadno najít naftalín v bytě. Ale poslouchej dál. Nejsem ještě u konce. Týden před zločinem si vzal Alexejev dovolenou a okamžitě se vypravil do N. Sousedka z bytu uvedla, že mu před odjezdem vyklouzla takováhle věta: ‚Jedu rozhodovat o svém osudu. Přihodí-li se něco, nevzpomínejte na mne ve zlém.‘ Slyšíš to? Byl připraven na všecko.“

„Copak víme, co měl na mysli?“

„Co měl na mysli, zatím nevíme,‘ zato víme, jak to všecko skončilo… Mimochodem, kouří bělomorky‘. Mohu ti přispět do sbírky.“

Při těch slovech vytáhl z kapsy obálku a vysypal z ní na stůl několik nedopalků. Poznal jsem charakteristické skousnutí náustku.

„Posbíral jsem je v popelnících, u Alexejeva v pokoji,“ pokračoval Nikolaj. „S pomocí soudruhů z rostovské milice se mi podařilo tam pobýt. Nedopalky jsem si vzal pro ten případ, že by popíral sobotní návštěvu v bytě Samarinových.“

„Dozvěděl ses, kde se mohl v N. usadit?“

„Samozřejmě. I když to dalo robotu. Rozumíš, nikomu nic pořádně neřekl, jen že jede do N. Pomohla mi jeho neopatrnost. V kamnech jsem našel vyhozenou obálku se zpáteční adresou. Dopis dostal nedávno, těsně před dovolenou. Adresa je z N. Lépe řečeno, z vilové čtvrti kousek od města. Odesílatel je muž. Možná že Alexejev, když se rozhodl odjet do N., napsal nějakému kamarádovi a prosil, aby u něho mohl zůstávat, a že v obálce, kterou jsem našel, přišla odpověď.

Rozhodně se musí na tu adresu okamžitě zajet. Jestli tam nenajdeme samotného Alexejeva, myslím, že tam můžeme objevit jeho stopu.“

„Něco to do sebe má. Ale napřed si poslechni, co jsme dělali my tady, když jsi byl pryč.“

Jak jsem vyprávěl, začal se Nikolajův obličej maličko protahovat. V duchu jsem triumfoval. Když Nikolaj odjížděl, měli jsme jednu jedinou vážnou verzi – jeho vlastní, a já jsem při sbírání prvých fakt tápal v nejistotě. Teď jsme zaujímali přinejmenším rovnocenné pozice a on to dobře postřehl.

„Vytáhl ses. Neztrácela tady čas,“ řekl a po chvilce dodal: „Tak to docela vypadá, že někdo z nás jde po špatné stopě.“

„Začíná ti to docela myslet.“ Funtikov pohrdlivě vyrazil:

„Mno, ještě se uvidí. Půjč‘ mi Grigorjeva a domluv nám vůz. Zajedeme na tu adresu. Možná že tam ptáčka, lapnem. To bychom ho přivezli sem. Plukovníkovi jsem už zprávu podal.“

„Jeď. Jen ho ale pozvi zdvořile. To není žádné zatčení.“

„Dobrá, buď klidný. A ještě něco: dovol, abych Alexejeva vyslýchal já. Mám už všecko promyšlené.“

„Souhlasím. Ale já budu při tom.“

Funtikov s Grigorjevem odjeli. Celý jsem se zabral do rozpracování plánu operace určené na pondělí, že jsem ani nezpozoroval, jak čas letí. Než se vrátili, uběhlo přes dvě hodiny.

Stačilo se jen tak mimochodem podívat Funtikovovi do tváře a bylo jasné, jak jejich cesta dopadla. Ač se snažil, jak snažil, sebeovládání se mému kamarádovi pořád nedařilo. Proto jsem se vůbec nepodivil, když řekl, všemožně se namáhaje zachovat si lhostejné vzezření:

„Pojď! Alexejev je u mne.“

„Tak tys ho na té adrese našel?“

„Jak jsem předpokládal.“

„Už jste o něčem mluvili?“

„Ne. Jenom jsem mu řekl, že ho potřebujeme ve vážné věci.“

„Jak reagoval na tvoje pozvání?“

„Nijak neskrýval nespokojenost, že mu kazíme odpočinek, ale rozpaky jsem na něm nepozoroval. Umí se držet, když je třeba. Pozorně jsem ho sledoval: ani sval se mu nezachvěl ve tváři, když jsem předložil průkaz.“

Za tohoto rozhovoru jsme došli k Nikolajově kanceláři.

Tam seděl u stolu snědý brunet s jemnými, nervními rysy v obličeji. Jeho tmavohnědé oči hleděly chladně a cize. Nohu přes nohu, převážen na opěradlo, netrpělivě bubnoval prsty na stolní desku. Na prvý pohled to byl vysoký, pěkně urostlý chlapík. Na nohou měl žluté střevíce s vysokou podrážkou ze surové gumy bez podpatků. Uvědomil jsem si, že jsme stopu podobné boty objevili na místě činu.

Když jsme se usadili – Funtikov za svým stolem, já opodál u okna, začal Nikolaj výslech.

„Obtěžovali jsme vás,“ obrátil se na Alexejeva, „abyste nám cosi vysvětlil. Především, kdy jste přijel do N.?“

„Asi před čtrnácti dny.“ *

„Jaký byl cíl vaší cesty?“

Zamračil jsem se. Podle mého názoru začal Nikolaj nešikovně. Jeho otázky Alexejeva zjevně dráždily. Nespokojeně trhl rameny, ale odpověděl klidné:

„Dovolená.“

Funtikov zřejmě nic nepozoroval a pokračoval ve výslechu:

„S kým jste se v N. stýkal?“

Neuniklo mi, jak se na vteřinku zachvěly Alexejevovy nozdry. Tvář mu zrudla vztekem.

„Kam míříte?“ vykřikl rozzlobeně. „Řekněte rovnou, co po mně chcete!“

„Trpělivost, prosím,“ prohodil necitelně Nikolaj. „Mne speciálně zajímá, stýkal-li jste se s Věrou Petrovnou Samarínovou.“

V tu chvíli zmizela červeň z Alexejevových tváří. Po dřívější nonšalantní póze nebylo ani potuchy. Celým tělem jako by se vzepjal ke skoku. „Oč vám jde?“ vyhrkl.

„Je třeba, abyste pochopil,“ pokračoval můj kamarád pořád stejně monotónně, „že si tu nevymýšlíme nic pro legraci a že tu nejste jen pro mou nemístnou zvědavost. Čekám na odpověď!“

Alexejev se na Nikolaje dlouze zadíval a pak neočekávaně klidně řekl:

„Ne, nestýkal.“

„A nesnažil jste se s ní setkat?“

„Ne.“

„V tom případě jste jí tedy možná psal.“

„Ne.“

„Telefonoval jste jí?“

„Ne.“

To opakované „ne“ znělo výsměšně. Teď se role vyměnily. Na Funtikovových tvářích naběhly svaly – neomylný příznak, že dostává vztek. Alexejev byl naopak ztělesněný klid.

„Řekněte, co jste dělal minulou sobotu večer!“

„Kochal jsem se západem slunce.“ „Doporučuji vám, abyste bral tento rozhovor vážně a mluvil jenom pravdu.“

„A já jsem tu co – snad obžalovaný?“

„Záleží na vaší upřímnosti,“ řekl vyhýbavě Nikolaj.

„A z čeho jsem žalován?“

„Dovolte, abych otázky kladl já. Tak vy prohlašujete, že nejhlubší dojem na vás nechal v sobotu večer západ slunce. Budu vám muset osvěžit paměť. To je podivné, že jste si pro potěšení nad západem slunce nevybral mořský břeh, ale takové naveskrz prozaické místo, jakým je Sovětská ulice u domu 24.“

Mohl bych se dušovat, že sebou Alexejev při těch slovech trhl.

„Přičemž,“ vykládal Nikolaj, „byl váš pohled upřen nikoliv k zacházejícímu nebeskému tělesu, ale k oknům v prvním patře. Z jakéhosi důvodu jste byl rozčilený a hodně jste kouřil. Konečně byla vaše trpělivost odměněna… Přešel jste ulici, vystoupil po schodišti, přistoupil k bytu číslo 10, zazvonil a…“ .

„Dobrá!“ přerušil ho Alexejev, „co je ale komu do toho, kde jsem byl a co jsem dělal?“

„Nám,“ zrovna vystřelila odpověď mého přítele.

„Proč?“

„Protože v sobotu večer byla ve vlastním bytě Věra Petrovna Samarinová – zavražděna.“

Vpil jsem se očima do Alexejeva. Vyletěl z místa. Jeho hezký obličej se k nepoznání znetvořil nestvůrnou grimasou. Vytřeštěné oči se skelně zaleskly. Celá jeho postava zkameněla v nepřirozené póze.

„Lžete!“ znenadání vykřikl divoce, chytil se za hlavu a dopadl na židli.

Vyměnili jsme si s Nikolajem pohledy. To je herec! dalo se vyčíst z Funtikovových ironických očí. Pomyslil jsem si: i kdyby to Alexejev hrál, hraje nenapodobitelně. Nepodařilo se mi zachytit ani kapku falše.

„To přece nemůže být pravda!“ pronášel pomalu slovo za slovem a zvedal hlavu.

„Bohužel ano. Teď je vám jasné, proč jsem vám dával otázky ne zrovna příjemné?“

Alexejev mlčky přikývl. Trvalo notnou chvíli, než se trochu uklidnil a než překonal strnulost. Pak teprve řekl:

„Známe se s Věrou Petrovnou už ze školy. Už tenkrát jsem ji miloval. Zdálo se mi, že je to vzájemné. Ale zřejmě jsem se mýlil… Válka nás na dlouhý čas rozloučila, a když jsem se vrátil do N., byla už jiným člověkem. Naše vztahy se změnily: zůstali jsme přáteli, ale to bylo všecko. Mně to nestačilo, žádal jsem víc a doufal jsem ve víc. Pak do jejího života vstoupil Samarin. Vzala si ho… Myslel jsem, že to nepřežiji… Nakonec jsem nechal všeho a ujel do Rostova. Myslel jsem, že zapomenu… Dva roky jsem se trápil, a nezapomněl jsem… Žil jsem v Rostově, a všechny mé myšlenky patřily N., patřily jí. Konečně jsem to nevydržel a odhodlal se k cestě. Proč, zeptáte se. Nevím. Doufal jsem v něco? Ne. A přece jsem jel, toužil jsem ji třeba jen uvidět, promluvit s ní, vylít jí vše, co se nahromadilo v mém srdci. Dřív, abych nepřijel neočekávaně, jsem jí napsal dopis. Psal jsem jej v takovém rozrušení, že si již nepamatuji ani řádku. Jak jsem přijel do N., okamžitě jsem jí volal do ústavu. Prosil jsem, aby mi dovolila vidět ji, ale odmítla. Volal jsem znovu a znovu, pronásledoval jsem ji na ulici, ale zůstávala neoblomná…

Bylo pro mne nemyslitelné, abych se vrátil zpět, aniž s ní promluvím. Proto jsem se rozhodl, že si ji v sobotu vyčíhám, za každou cenu. Když skončila prácí, čekal jsem na ni už před ústavem a sledoval ji. Nechtěl jsem se dávat do rozhovoru u vrat ústavu, protože nás tu mohl vidět její muž nebo někdo ze známých.

Šla rychle, div neutíkala. Sotva jsem jí na druhé straně ulice stačil, nechtěl-li jsem ji ztratit z dohledu. Nepodařilo se mi to. Pokazilo to to zatracené auto…“

„Jaké auto?“ zeptal se Nikolaj.

„Modrá poběda. Všiml jsem si jí, už když jsem hlídkoval proti ústavu. Stála tak asi sto metrů od vchodu a pak se dala do pohybu. Ale buďto měla porouchaný motor, nebo byl šofér opilý, hned pojížděla, hned zuřivě brzdila a chvílemi se přímo zastavovala. A pak mi zastavila zrovna před nosem, takže mi zakryla půl ulice. Když jsem vůz oběhl, Věra Petrovna nikde. Zůstal jsem vyjevený a zprvu jsem si vůbec neuvědomil, že by ji mohl odvézt autobus, který se mihl kolem. Zastávka autobusu na druhé straně ulice, které jsem si dřív nevšiml, mi prozradila, že Věra Petrovna nezmizela nijak tajuplně.

Neúspěch mne rozzlobil. Ze žalu jsem zapadl do hostince a trochu se napil. Jen tak si vysvětluji, že se v mé hlavě mohla zrodit myšlenka, abych šel k jejímu domu. Že by mohl být doma muž, tchyně, chlapec, to mě nenapadlo. Pravda, neměl jsem v úmyslu jít do bytu a spoléhal jsem se na nějakou náhodu. Už se stmívalo, když jsem dorazil na místo. Kolik přesně bylo, nevím – na hodinky jsem se nedíval. V oknech bylo tma. Přešel jsem ulici, schoval se za stromek a čekal. Byl jsem rozčilený, kouřil jsem. Bylo to právě tak, jak jsem říkal. Mohlo uběhnout tak dvacet třicet minut. Najednou jsem ji uviděl. Rychle přicházela k domu. Už jsem se pohnul, abych jí šel vstříc, ale v poslední chvíli jsem se rozmyslil. Viděl jsem, že v bytě nikdo není. Když k ní přistoupím na ulici, blesklo mi hlavou, vyhne se zase rozhovoru, ale počkám-li chvíli a pak vyjdu nahoru, nemůže se mě tak lehko zbavit.

Vstoupila do domovních vrat. Za chvilku se v jejích oknech rozsvítilo. Mohl jsem jít, ale… zarazil jsem se. Srdce se mi šíleně roztlouklo. Slova dávno připravená a desetkrát promyšlená mi vyklouzla z hlavy. Co já jí teď řeknu? pomyslil jsem si s hrůzou. Ne, musím se uklidnit, vzít rozum do hrsti. Vykouřím cigaretu a pak půjdu. Hladově jsem několikrát potáhl, bez dalšího rozmýšlení jsem šel do domu, vystoupil po schodech, zazvonil… Dveře se neotevřely. Naslouchal jsem: jako by něco zaskřípalo v předsíni. Zazvonil jsem ještě jednou. Nic. Znovu a znovu jsem stiskal tlačítko zvonku a pořád se stejným výsledkem. Asi mě zahlédla a nechce mne vpustit, usoudil jsem a sešel dolů.

Na ulici jsem mechanicky zvedl oči k oknům – už se v nich nesvítilo. Podíval jsem se na hodinky. Jako teď si pamatuji, ručičky ukazovaly za pět minut deset. Rozzloben jsem se vrátil domů… A to je vše, co vím,“ zakončil Alexejev svoje vyprávění.

„Proč jste prve tohle všechno zapíral?“ zeptal se Nikolaj, vbodávaje se do něho pohledem.

„Nevěděl jsem, co se stalo, a vy jste mi dával otázky, o kterých se mi zdálo, že se týkají vysloveně mých soukromých záležitostí. Bál jsem se, že ji zkompromituji.“

„Proč jste žádal Samarinovou, aby zničila váš dopis?“

„Z týchž důvodů: aby se dopis nedostal mužovi do rukou.“

„Ale napsat jste se ho nebál.“

„Adresoval jsem ho do ústavu a předpokládal jsem, že ji tím uchráním všech nepříjemností.“

„Co jste měl na mysli, když jste před odjezdem řekl své rostovské sousedce: ‚Jedu rozhodovat o svém osudu. Přihodí-li se něco, nevzpomínejte ve zlém.‘“

„Na něco takového se nepamatuji. A jestli jsem řekl něco v tom duchu, pak to bylo pochopitelně v legraci.“

„Dejme tomu. I když se žertování zrovna neshoduje s tím trápením, které jste popisoval… Jak vysvětlíte vyhrožování Samarinové?“

„Jaké vyhrožování?“ upadl Alexejev do rozpaků. „Nikdy jsem jí nevyhrazoval.“

„No, copak to není vyhrožování? Jak Samarinová vyprávěla přátelům, sliboval jste, že neodejde-li od muže, zabijete ji nebo sebe. Bohužel, jí se už vyptávat nemůžeme. Divnou shodou byla opravdu zabita.“

Alexejeva to opět vzrušilo:

„Vždyť já jsem s ní ani nemohl vážně promluvit – vždycky jen tak útržkovitě, telefonicky, cestou, na ulici. V zápalu jsem možná něco takového plácl, ale nemohla to brát vážně…“

„Jak vidno, dělal jste si zase legraci. Tak… Teď bych vás prosil, abyste mi vysvětlil něco o té sobotě. Mimochodem, vy jste někdy byl v bytě u Samarinů?“

„Ne.“

„Jak jste tedy mohl vědět, že v bytě nikdo není, když jste se chystal jít nahoru za Věrou Petrovnou?“

„Vždyť jsem řekl: v oknech bylo tma.“

„Ale přece mohl být někdo v kuchyni, ta má okna do dvora.“

„To mě nenapadlo.“

„Tak vidíte, jak jste lehko mohl kompromitovat Samarinovou, a toho jste se přece tak bál.“

„Prostě jsem na kuchyni zapomněl.“

„Zapomněl? To znamená, že jste o ní dříve věděl. A jak jste mohl znát rozložení bytu, když jste tam nikdy nebyl?“

Alexejev se nepokojně zahnízdil na židli. Nastala pauza. Nikolaj nespouštěl očí z jeho obličeje.

„Mnno,“ protáhl Alexejev, „teď si skutečně nemohu vzpomenout, jak to vím. Možná že na to s Věrou Petrovnou někdy dříve, už dávno, přišla řeč.“

„Zapomněl jste?“ zeptal se Nikolaj s hranou účastí. „To se stává…“

„Doopravdy si nemohu vzpomenout,“ řekl rozčileně Alexejev.

„Když jste čekal před domem, když jste pak stoupal po schodech, neslyšel jste žádné podezřelé zvuky, hluk nebo křik, rány?“

„Ne, neslyšel.“

„A neviděl jste náhodou, že by někdo vcházel za Samarínovou do vrat nebo že by po chvilce vycházel?“

„Ne. Samozřejmě na ulici chodci byli, mohl jsem někoho přehlédnout.“

„To je divné.“

„Co je na tom divného?“

„Tvrdil jste, že jste vyšel z domu v 9.55 a předtím jste se dlouho a marně snažil dozvonit u bytu. Přitom byla Věra Petrovna Samarinová zabita výstřelem z pistole přesně v 9.45 a vy jste nic neslyšel. No a to je divné.“

Alexejev zbledl.

„Snad nebyla zabita,“ zašeptal, „když jsem byl pár kroků od ní?“

„Právě tak.“

„To není možné.“

„Je to tak tím spíš, jsou-li… jsou-li vaše výpovědi pravdivé,“

„Od a až do zet.“

„A ještě je divné,“ s neochvějným klidem pokračoval Funtikov, „že až do soboty jste nedopřál Samarinové svobodný krok a od soboty, aniž jste věděl o její smrti, jako byste na ni docela zapomněl.“

„Zlobil jsem se na ni, a tak jsem se rozhodl, že už se nebudu pokoušet o setkání.“

„Bylo by lépe, kdybyste býval k takovému řešení dospěl už dřív. Nechcete už nic dodat?“

„Řekl jsem vše, co vím.“

„No, já už bych také prozatím nic neměl,“ uzavřel Funtikov s důrazem na slovo „prozatím“. „Buďte tak laskav a chvilku počkejte, hned se vrátím.“

Vstal a významně se na mne podíval. Vstal jsem taky a vyšel jsem za ním z místnosti. Dveře za námi ještě nestačily zapadnout, Nikolaj mě už držel za ruku a nadšeně šeptal:

„Chápeš, přišel na nás s takovouhle legendou. Chytrák! Ale nepromýšlel všechno do konce… Viděls, jak jsem ho přitiskl? Teď se už nevymotá. Zbývá úkol – najít, kde má schovanou pistoli. Ale na svobodě zůstat nemůže: zametal by stopy nebo by jednoduše práskl do bot. Podle mne ho hned zavřem.“

„Tak počkat, Nikolaji,“ vyhrkl jsem. „Mně se zdá, že se plašíš. Fakt pro zatčení je, myslím, ještě málo. Jeho výpovědi mají řadu nepřesností a slabin, ale vcelku jsou logické a pravděpodobné.“

„A ty jsi počítal,“ ušklíbl se ironicky můj přítel, „že od něho uslyšíš takovou boudu, kterou okamžitě prokouknem a budem ho moci hned zmáčknout? Ten není hlupák.“

„Pochopitelně že není. Ale měl-li připravenou legendu předem, proč ze začátku u výslechu všechno zapíral?“

„Tyátr! Tyátr, který nutně patří do jeho plánu. Potřeboval nás přesvědčit, že jako nic neví o vraždě Samarinové. K tomu museí předstírat péči o milovanou ženu: podívejte, nechtěl jsem ji kompromitovat. Kromě toho nevěděl, co známe, a tak se mě svým počátečním zapíráním snažil donutit, abych poodkryl karty.“

„Přes to všecko uznej: připustíme-li, že je Alexejev vrah, pak je nepochopitelné, proč když mluvil o pobytu u prahu Samarinových, udal čas téměř na chloupek shodný s okamžikem vraždy. Musel by přece pochopit, že tím jen a jen utvrzuje naše podezření vůči sobě.“

„Co mu zbývalo? Z mých slov poznal, že jsme informováni o jeho sobotních příhodách. Vykreslil jsem mu dostatečně jasný obrázek jeho chování u domu Samarinových. Kdyby řekl jinou hodinu, která by se podstatně rozcházela s dobou, kdy byl spáchán zločin, tím by hned odhalil celou lež. Opakuji, není hlupák.“

„Tak ty jsi přesvědčen, že Alexejev je vrah?“

„To je bez diskusí.“

„A považuješ operaci připravovanou na pondělí za zbytečnou?“

„Ne, to si nemyslím. Je docela možné, že tam nachytáme nějaké chmatáky,“ blahovolně poznamenal Nikolaj. „Jenom nevím, jestli mají přímo něco společného s naším případem.“

Kategoričnost Funtikovových závěrů mě dráždila, ale nepustil jsem se teď do hádky, jen jsem řekl:

„Trvám na svém názoru: zatýkat Alexejeva je předčasné.“

Když nás oba vyslechl plukovník, nařídil: se zatýkáním počkat, ale nechat si podepsat od Alexejeva prohlášení, že neopustí město.

PRVÉ ZATČENÍ

V pondělí jsem časně ráno seděl za svým psacím stolem a naposledy jsem přehlížel plán nadcházející operace, vypracovaný a schválený už večer.

Během soboty a neděle jsme shromáždili nutné údaje o Svistunovově bytě. Bydlel na jedné z poměrně rušných ulic v dvoupokojovém bytě v druhém patře. Svistunovovi obývali jeden pokoj s dvěma okny do ulice. Druhý pokoj, kde bydlela jiná rodina, a kuchyně byly obráceny do dvora. Do bytu se vcházelo hlavním schodištěm, ústícím do ulice.

Svistunovova matka skutečně pracovala v obchodě, a jak to bývá, celé dny nebývala doma. Sousedé – muž, žena a dítě – byli na venkově. Přes den zůstával doma jen Svistunov a jeho pětiletá sestřička.

Poslední dva dny byli Svistunov a jeho přátelé – Gorškov a Kurnosenko – neustále sledováni, ale přece jsme se nic nového nedozvěděli. Svistunov se za ty dny se svými kumpány nesešel, což znamenalo, že jejich rozhodnutí prodat pistoli zůstalo nezměněno.

Náš plán byl jednoduchý a vypadal takto: Od rána bude pozorován vchod i okna domu. Pro případ neočekávané změny situace bylo dohodnuto spojení s kriminálkou. Ve dvanáct hodin, tedy dostatečně včas, dorazí na místo hlavní operativní skupina – Funtikov, Grigorjev, ještě dva pracovníci kriminálky a já.

Zaujme výchozí postavení v bufetu v protějším domě. Okny bufetu může sledovat příchody k domu a může se zrakem spojit s venkovním pozorovatelem.

Nedaleko, v jedné z pobočních uliček, bude připraven pohotovostní vůz.

Až bude všechno zajištěno, nezbude než čekat, kdy se objeví Svistunovovi přátelé a kupec – neznámý „šilhavý“, abychom je mohli sebrat všechny pohromadě při prodeji pistole.

Operace začala podle plánu. Když se operativní skupina po jednom po dvou v určenou dobu shromáždila v bufetu, dostal jsem hlášení o situaci: Svistunovova matka odešla v osm hodin jako obvykle do práce; sám Svistunov vyšel kolem desáté do pekařství, s nikým se nesetkal, nikam nevolal a hned se vrátil domů.

Usadili jsme se ke stolkům u oken a připravili se na čekání. Čas se pomalu vlekl. Do dvou jsem byl naprosto klidný, protože události měly proběhnout mezi druhou a čtvrtou. Před třetí jsem začal pociťovat lehký neklid. Když odbily tři a nikdo se neobjevil, byl jsem už opravdu rozčilený.

Snad jsme nepřehlédli nic, na čem by se nám operace mohla sesypat? Ještě jednou jsem si v paměti rekonstruoval útržky svistunovského rozhovoru z Jihu. Je možné, že bych se v něčem přeslechl? Přece ne, zřetelně jsem si pamatoval slova: „… v pondělí… hodiny… matka bude v práci… Přijde sám… přineste…“

V čem to tedy je? Zběžný pohled na hodinky – za pět minut čtyři… Téměř současně se mi před očima mihl signál z ulice: jdou!

„Pozor,“ řekl jsem potichu. Na protější straně se pomalu, kolébavě blížily dvě známé vyčouhlé figury – Ivan Gorškov a Maxim Kurnosenko. Dokonce se mi zdálo, že se Gorškovovi podezřele nadouvá kapsa u kalhot. Zmizeli na schodech. Teď byl na řadě „šilhavý“. Ale minuty ubíhaly a kde nic tu nic… Nemohli jsme se mýlit, protože do vrat nikdo nevstupoval. Bylo už půl páté… Co počít? Čekat? A co když nepřijde a Svistunovovým přátelům bude z čekání dlouhá chvíle…? Bylo třeba jednat. Stručný povel, a všichni byli na nohou…

Nehlučně vystupujeme po schodech. Zvoním. Ostatní se tisknou se zatajeným dechem ke stěně. Pauza…

„Kdo je tam?“ slyším obezřetný hlas.

„Chtěl bych mluvit s panem Svistunovem!“ Chřestí řetízek, haraší odšupovaná zástrčka. Dveře se pootevírají. Rázně je rozhazuji. Přede mnou se míhá zrzavá čupřina a Svistunovovy vyjevené oči.

„Klid! Prohlídka,“ říkám a vcházím do bytu.

Najednou se za mnou ozve Svistunovův hysterický výkřik:

„Jaká prohlídka? Proč prohlídka? Nač prohlídka?“

Úmyslně vykřikuje znovu a znovu stejné slovo, aby ho uslyšeli v pokoji. Odstrkuji ho ramenem a vyrážím vpřed. V předsíni je tma. S rachotem mi cosi letí pod nohy. Zakopávám a bolestivě si narážím nohu, divže neupadnu. Sakra! Nikolaj a Grigorjev rozžíhají svítilny. Paprsky světla padají na Svistunovovu strachem pokřivenou tvář, ozařují židli, kterou jsem uprostřed předsíně porazil. Paprsky hmatají po stěnách, nacházejí vypínač. Okamžik – a rozsvěcuje se matná žárovka. Přede mnou vystupují pevně zavřené dveře. Chápu se kliky. Dveře se otvírají…

Hlavou mi letí: jsou ozbrojeni. Vytrhávám browning a vbíhám do pokoje a… ruka s revolverem mi pozvolna klesá. Přede mnou stojí malinká holčička s ohnivě ryšavými kudrlinkami. Tiskne k sobě panenku a skříň z pokojíčku pro loutky. Udiveně na mne vyvaluje očička.

„Strejdo,“ slyším melodický hlásek, „to jsi ty tak bouchal?“

Zabrumlal jsem cosi nesrozumitelného a rozpačitě se ohlížím. Kde jsou? Aha! V rohu pokoje se tisknou ke kamnům ti dva. Mají bledé tváře, skleslé spodní čelisti a ve vytřeštěných očích nezakrytý strach.

Zamířili k nim také Funtikov a Grigorjev. Rychle jim ohmatávají kapsy. Další náš spolupracovník prohlíží Svistunova. Nenašlo se nic.

„Kam jste schovali pistoli?“ ptám se.

„Ja-jakou pistoli?“ koktá Svistunov. Ostatní mlčí.

„Nepřetvařujte se. Jde o Samarinovu pistoli.“

Svistunov se zajíká, snaží se něco říci, ale jenom beze slova pohybuje křečovitě ústy. Hrdlo se mu svírá. Když zachytil Gorškovův vzteklý pohled, složil se bezmocně na pohovku. Vidím, jak se mu kolena drobounce roztřásla.

„Tady se asi, soudruzi, muselo stát nějaké nedorozuměníčko,“ ozval se Gorškovův úlisný hlas. „Žádnou pistoli jsme neviděli.“

„Zahajte prohlídku!“ velím.

Trvalo to už přes hodinu. Celý pokoj jsme prohlédli do nejmenších podrobností. Stěny jsme proklepali. Každé prkno na podlaze jsme ohmatali. Grigorjev, který se hrabal v kamnech, jako by z oka vypadl čertovi v nejlepších létech. A pistole nikde.

Do Gorškovových a Kurnosenkových očí se začala vracet drzost. Opět dostávají své sebevědomé vzezření. Svistunov se trošku uklidňuje; kolena se mu přestávají třást.

„Sem říkal: škoda námahy,“ pohrdlivě cedí přes zuby Gorškov.

Můj mozek horečně pracuje: kde může být pistole? Když jsme vešli, byly dveře pokoje pevně zavřeny. Nikdo tudy nevyšel. A co Svistunov, když šel otevřít!

„Prohledejte předsíň a kuchyni!“ dávám pokyn.

Uplyne další hodina. Výsledky žádné. Bleskne mi hlavou: možná okno. Vykláním se ven. Rozhlížím se. Dole je chodník. Míjejí chodci. Za okny nepřetržitě pozorují naši lidé. Kdyby něco, všimli by si. Ne, to není ono.

Co tedy? Snad nepřišli bez pistole? Rozmysleli se a nechali ji v nějaké skrýši. To by byl malér. Sebrat je bez přímých usvědčení nemá smysl.

Pátravě jsem se na ně podíval. Oba se na to drze uculili. Triumfují.

„Jó, na nás se nedá; pane velitel, znáte přísloví: Komu není rady…,“ poznamenává uštěpačně Kurnosenko.

„Kdybyste se aspoň nad tím děckem slitovali, už je z vás chudinka celá vyplašená,“ dodává Svistunov.

Bezděky jsem se podíval po holčičce. Jak se posadila vedle bratra na pohovku, tak tam proseděla přes dvě hodiny na jednom místečku. S hlavičkou skloněnou na stranu mlčky pozorovala svýma velikýma modrýma očima, co se děje, a nepouštěla z rukou panenku a skříňku.

Ubožátko, pomyslel jsem si, ta opravdu za nic nemůže.

Najednou mi prolétlo hlavou podezření. Co když… Přistoupil jsem k děvčátku, pohladil jsem ji po hlavičce a zeptal se jí:

„Jakpak ti říkají?“

„Ninočka.“

„A tvé panence?“

„Mášenka.“

„To je Mášenčina skříň?“

„Ano.“

„Ukážeš mi ji?“

Ninočka přitiskla hračku polekaně k sobě: „To nejde!“

„Pročpak to nejde?“

„Mám tam bonbónky. Dal mi je strejda,“ ukázala hlavičkou na Gorškova.

„A pročpak je nepapáš?“

„Jóó, ty seš ále,“ protáhla holčička. „Ty mi je chceš sebrat.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Nóó. Strejda mi povídal, že jste si přišli pro bonbónky. Říkal, že vám je nesmím ukázat…“

Ticho prořízl zvířecí výkřik. Gorškov se odrazil od kamen a vrhl se na mne, ale Funtikov s Grigorjevem byli ve střehu. V témž okamžiku se jim již s pěnou u úst svíjel v rukou a zuřivě se snažil vyprostit.

Holčička leknutím upustila hračku. Skříňka se otevřela a z ní vypadl balíček. Chytil jsem ho a rychle strhl papír. Na dlani mi ležela pistole T. T. č. 625351 s náhradním zásobníkem. Byla to Samarinová pistole…

V SLEPÉ ULIČCE

V týž den, jak jsme dopravili zatčené na kriminálku, začaly výslechy. Rozhodli jsme se začít Svistunovem. Naše volba nebyla náhodná. Za tu krátkou dobu, co jsme ho znali, došli jsme s Nikolajem k poznání, že je nejméně pevným členem party, že nemá silnou vůli a že má sklon k panice a bezhlavosti. Proto jsme doufali, že z něho dostaneme poměrně lehko pravdivou výpověď, rozhodně lehčeji než z Kurnosenka a zejména z Gorškova.

Náš předpoklad se potvrdil. Ukázalo se, že Svistunov je ke všemu ještě zbabělec. Jeho ubohé vzezření a zbabělé chování při výslechu budilo hnus.

Celý se klepal jako při záchvatu malárie. Kolena se mu třásla, prsty se mu chvěly a rty sebou cukaly. Vypadalo to, jako by třesavka zasáhla i jeho veliké, odstálé uši.

Svistunov chvílemi vzlykal a potahoval nosem, chvílemi se snažil o falešný a podlézavý úsměv, ale přesto se ze začátku kroutil a zapíral svou účast na zločinu. Ale stačilo před něho vyložit na stůl jeho knížku detektivek, aby se zajíkl v půli slova, svěsil hlavu, celý se schoulil a zmlkl. Na jeho tváři se rozhostila beznaděj a zoufalství. Člověk nemusel být jemným psychologem, aby pochopil, že mladíček je k smrti vystrašený a nemá sílu k odporu.

Teď mi už stačilo jen poslouchat a zapisovat jeho výpověď. O překot, polykaje konce slov, jako by se bál, že bude přerušen, chrlil Svistunov příběh zločinu. Přitom se snažil pokud možná sám vyklouznout a shodit všechnu odpovědnost na své kumpány.

Mnohé z toho, co vyprávěl, nebylo pro mne novinkou.

S uspokojením jsem konstatoval, jak se mé předpoklady jeden za druhým potvrzují. Ale závěr jeho vyprávění mě zcela přivedl z míry…

Přesto nebudu předbíhat a pokusím se tu ve stručnosti reprodukovat jeho výpověď, vypustím ovšem dávno známé detaily a nebudu se také zmiňovat o jeho neustálých pokusech očistit se.

Ze to Valentin Svistunov dopracoval až na zločince, nebylo náhodou. Po otcově smrti se matka, zaměstnaná od rána do večera, spolehla na „dospělého“ syna a v podstatě se přestala starat o jeho výchovu. Škola mu nedokázala vštípit zdravé životní ideály. Táhlo ho to k lehké, bezstarostné existenci, utíkal od práce, hledal „skvělý“ život, líbilo se mu páskovství, a tak se strojil podle módy, ale to všechno vyžadovalo peníze a zase peníze, a tady ho matka pochopitelně zásobovat nestačila a Svistunov se zákonitě začal kamarádit s pochybnými lidmi.

Takovými pochybnými lidmi, nebo jednoduše – zločinnými živly, vyznavači lehkého živobytí, byli v daném případě Gorškov a jeho poskok Kurnosenko. Štědré almužny prvních dnů, časté pitky, flámy po hospodách i doma, s děvčaty jistého druhu, Svistunova demoralizovaly a připoutaly ho k nové partě.

A pohlavára bandy Gorškova ani ve snu nenapadlo, aby se nechal vést nějakými altruistickými úvahami, když chlapce krmil a když si ho připoutával.

Brzy dostal Svistunov úkol: vočíhnout, kde by se dalo něco šlohnout, což v lidské řeči znamená, aby nalezl vhodný objekt k okradení.

Svistunov v sobě nenašel sílu, aby včas ustoupil, a ani se mu nechtělo. Nechal se vést strachem z kamarádů i touhou zachovat si dosavadní zaběhaný způsob života. Pustil se do plnění úkolu.

Jeho pozornost upoutal student prvního ročníku, syn významného vědeckého pracovníka, nepochybně dobře zajištěného – Georgij Samarin. Vetřít se k němu a navázat s ním předstírané kamarádství nedalo Svistunovovi moc práce. Dál to už bylo docela jednoduché. Dostat se několikrát do bytu a seznámit se s rozložením pokojů, poznat časový rozvrh v rodině, získat otisk klíče od dveří – to všechno Svistunov splnil, aniž vzbudil podezření u svého naivního „přítele“.

Opatrný Gorškov si chtěl dřív, než půjdou „na věc“, ověřit Svistunovovy údaje. K tomu byla jako náhodou organizována schůzka zlodějů s mladým Samarinem v restauraci Jih. Vytahování opilého Samarina utvrdilo Gorškova v přesvědčení, že „věc“ není marná.

Domluvili se, že „na věc“ půjdou prvou sobotu po tom, co bude Samarin-otec brát plat. Svistunov se loupeže neúčastnil a měl se s přáteli sejít k dělení kořistí v Jihu v půl desáté. Vyjížďkou s mladým Samarinem a cestou na nádraží se Svistunov zdržel. Do restaurace dorazil kolem desáté. Gorškov a Kurnosenko už na něho čekali. Nijak se nešířili o podrobnostech a pustili se do Svistunova, že je s „věcí podfouk“. Pistole a dva a půl tisíce ze Samarinová stolu nestály podle nich za to riziko.

Tady bylo taky rozhodnuto prodat pistoli a Svistunov dostal úkol sehnat kupce. Přitom řekl Gorškov, že prý snad „šilhávej“ hledá „štěně“. Kdo je ten „šilhávej“, to Svistunov nevěděl. Pověděli mu jen o jeho poznávacích znameních, a že ho může najít v městské „vetešárně“ – bazaru s použitým zbožím.

Několik dní hledal Svistunov „šilhavého“ bezvýsledně, ale v pátek ho konečně sehnal a domluvil se s ním o prodeji. „Šilhavý“ měl přijít pro pistoli v pondělí ve čtyři. Proč nepřišel, to Svistunov nevěděl.

Bylo mi divné, že se Svistunov při svém vyprávění ani slovem nezmínil o vraždě Samarinové. Řekl jsem:

„Nebyl jste otevřený až do konce.“

„Ale já nic víc nevím,“ zadrmolil polekaně.

„To je lež,“ odsekl jsem, zabodávaje do něho očima.

„Rozumím, co byste chtěl, ale namouduši, o tom nic nevím.“

„O čem mluvíte?!“

„O vra-vraždě,“ zajíkl se šeptem, taktak že ho bylo slyšet.

„Co vám Gorškov a Kurnosenko vyprávěli o vraždě?“

„Nic… Vůbec nic…“

„Jak to tedy víte?“

„Od Samarina. Ze začátku jsem mu nevěřil… Je to tak strašné… Ne, oni ji nezabili… Řekli by mi, kdyby…“

„Jste si jist, že to před vámi nezatajili?“

„Docela.“

„To znamená, že jste s nimi byl v tak těsném spojení, že před vámi neměli žádné tajnosti?“

„Ano, ale ne, kdepak… kdepak. Spoustu věcí mi neříkali.“

„Jak můžete v takovém případě tvrdit, že se nepodíleli na vraždě?“

Má otázka zůstala bez odpovědi. Svistunov se zapletl a raději zmlkl. Ať jsem se s ním potýkal jak potýkal, tvrdošíjně prohlašoval, že víc neví.

Jako další byl předvolán Maxim Kurnosenko. Ze začátku se také snažil zapírat, tvrdil, že pistoli našli náhodou, za městem, v lese, ale dostali jsme ho do úzkých fakty a výpověďmi Svistunovovými, takže brzy promluvil.

Jeho vyprávění se v podstatě shodovalo s údaji získanými od Svistunova.

Navíc jsme se dověděli jenom detaily.

Například Svistunov zamlčel, že nápad použít naftalínu, aby bylo pátrání svedeno ze stopy, vyšel od něho – lépe řečeno, že jej on vyčetl z detektivek.

Kurnosenko udal, že do bytu pronikl pouze Gorškov s rukavicemi na rukou a on hlídal na ulici, aby dal signál v případě, že by se někdo od Samarinů neočekávaně objevil (před akcí si důkladně prostudovali a prohlédli obličeje všech obyvatel bytu).

K vyloupení došlo podle Kurnosenka krátce po osmé a netrvalo déle než patnáct minut.

Kategoricky odmítal, že by se on nebo Gorškov podíleli na vraždě. Na mou otázku, nemohl-li Gorškov před ním vraždu zatajit, se Kurnosenko ušklíbl:

„To teda ne, soudruhu. Když Ivan západ do baráku, tak tam nikdo nebyl. Přece není trouba: nejprve si zatelefonoval, aby si byl jistej. No a já jsem dával bacha dole. Kdyby někdo šel, tak bych udělal kravál a dal mu oknem signál.“

Jak Kurnosenka odvedli, obrátil jsem se na Nikolaje:

„Co tomu říkáš?“

Na rtech mého přítele se chvěl záhadný úsměv. Pochopil jsem, že se mu v hlavě rodí nějaké ideje. Nechtěl je však vyslovit dříve, než dozrají, a tak vyhýbavě odpověděl:

„Uvidíme. Zavolej Gorškova a nezapomeň na chybějící náboj.“ (Při prohlídce objevené pistole jsme totiž zjistili, že v zásobníku vsunutém do zbraně je o jeden náboj méně.)

Ukázalo se, že Ivan Gorškov je nejtvrdší oříšek. V rysech jeho obličeje bylo cosi opičího. Nízké, šikmé čelo, srostlé obočí, daleko od sebe posazené oči, rozpláclý nos s velikými dírkami, masivní spodní čelist, to všechno připomínalo spíš pithecanthropa než dnešního člověka a působilo odpuzujícím dojmem.

Gorškovův charakter zřejmě odpovídal jeho vnější podobě. Při výslechu projevil přímo zvířecí tvrdošíjnost. Nevykrucoval se, nelhal, nesnažil se svést stopu, jenom úporně mlčel a nespouštěl ze mne svoje zamračené oči. Ucítil jsem, jak se mi po kůži rozběhlo nepříjemné mrazení. Takhle asi hypnotizuje svou oběť hroznýš, pomyslil jsem si a v duchu jsem si řekl: typický vrah.

Hra na mlčenou pokračovala hodně dlouho. Všechny pokusy, abych ho vyburcoval, byly marné. Když vyslechl, co vypověděl Svistunov a Kurnosenko, vypravil ze sebe: „Tak mě teda prodali, bestie,“ – a mlčel dál.

„No tak, proč jste tak tvrdohlavý?“ naléhal jsem. „Tak jako tak víme všecko…“

„Mne neoblafnete,“ Gorškov na to.

„Nač vás ‚oblafávať? Upřímným doznáním si ulehčíte především svůj vlastní osud, my máme svědectví a důkazů dost. Seznam zločinů je jasný: krádež s vloupáním, pak vražda…“

„To je lež!“ vykřikl. „Na to neskočím! Řezničinu mi nenakládejte. Tak teda: Samarinovy sem udělal… Votočil sem dva a půl tácu, štěně taky, i když mi bylo na pendrek, akorát sem ho chtěl zase střelit – a po ptákách. Na spoušť sem ani nemák, aby to nebouchlo. Víc nevím, kdybyste mě rozkrájeli.“

„Střílel jste z pistole?“

„Sem řek, to není moje branže.“

„Ne, já myslel později, některý další den.“

„Povídám, nestřílel.“

„Proč tedy chybí v zásobníku jeden náboj?“

„A jak to mám vědět? Možný, že tam ani nebyl.“

„Byl. Oba zásobníky byly docela plné.“ Předem jsem si to telefonicky zjistil u M. I. Samarina. „To teda nevím.“

„To je zlé. Dokud nevysvětlíte, kam se náboj poděl, budete se safraportsky těžko zbavovat podezření.“

Gorškov nevrle pokrčil rameny, ale zamyslel se. Po nějaké chvíli řekl:

„Jeli jsme za město, do lesa. Chtěli sme si tam párkrát prásknout, ale motalo se tam móře lidí. Tak jsme si tu mašinku v lese rozložili… Študoval jsem její systém,“ ušklíbl se. „Možný, že sme to tam někde zaseli…“

Po výslechu jsme se s Nikolajem vypravili referovat plukovníku Semjonovovi. Když vyslechl, jak jsme dopadli pachatele, rozebral průběh operace a zdůraznil:

„Chybí vám ještě, chlapci, vynalézavost, pohotovost a pozorovací talent. Pistoli jste našli, dá se říci, docela náhodou, jen proto, že jeden z pachatelů mimoděk neprozřetelně připomněl Bystrovovi děvčátko. Kdyby se nebyl ten Svistunov prořekl, mohli vám pachatelé uklouznout před nosem a celá operace by byla na čerta… No, a teď si poslechnem vaše závěry z výslechů. Máte slovo, soudruhu Bystrove.“

„Střetávají se tu protikladné prvky, soudruhu plukovníku,“ začal jsem. „Pro to, že je Gorškov nejen zloděj, ale i vrah, mluví mnohé. Za prvé sám fakt, že vnikl do bytu Samarinových krátce před vraždou. Za druhé záhadné zmizení náboje z ukradené pistole. Jeho vysvětlení považuji za neuspokojivé. Za třetí nezdá se mi samo sebou, že se Gorškov spokojil s krádeží peněz a pistole. Vždyť v bytě byla spousta cenných věcí. Proč nevzal nic jiného? Vypadá to, že byl vyrušen, a ten večer ho mohla vyrušit jedině Samarinová. Je docela pochopitelné, že spáchal-li takovou neplánovanou vraždu, nebylo mu pak do hledání cenných věcí a honem zmizel. Za čtvrté je tu subjektivní faktor, chcete-li, intuice. Všechno mi říká, že Gorškov je vyložený vrah.

Ale současně existují okolnosti, které s podezřením o Gorškovově vině nehrají. Pořád si ne a ne všechno srovnat s časem. Samarinová byla zabita ve tři čtvrti na deset. To je dokázáno posudkem znalců. A všechny ostatní údaje, které máme k dispozici, jako nepřímé svědectví mladého Samarina, přímé svědectví servírky, shodná tvrzení Gorškovova, Kurnosenkova a Svistunova, ukazují, že se pachatelé objevili v Jihu už před desátou.

Můj závěr: někde se skrývá chyba, dokud ji neobjevíme, nemůžeme případ definitivně vyřešit. Budu dělat všechno, abych tu chybu našel.“

„Tak…,“ broukl zamyšleně plukovník. „Nezapomeňte si vyžádat znalecký posudek, odpovídá-li střela, kterou byla oběť zabita, Samarinové pistoli. Tak… A teď co říkáte vy, soudruhu Funtikove?“

„Mně se zdá,“ řekl můj kamarád se sotva znatelným nádechem vítězoslávy, „že všechny naše nové údaje potvrzují verzi, kterou jsem přednesl já. Proto se mé mínění nemění: vrahem je Alexejev. Hned to objasním. Není náhodou, že si to Bystrov všechno nemůže srovnat s časem. Ono to taky nejde. Věc se má tak, že Gorškov vykradl byt, klidně odešel a Samarínovou vůbec ani nezahlédl. K vloupání došlo mezi osmou a devátou. Proto taky mohl sedět s kamarády v restauraci už dávno před desátou. Dále. Dodneška měla má verze závažný háček: nešla mi dohromady Alexejova vražda, spáchaná ve stavu silného pohnutí mysli, s krádeží a s použitím naftalínu. Teď už všechno klape. Jeden zločin se rozpadl ve dva: krádež a naftalín, to je práce Gorškova & Co., vražda práce Alexejevova.“

Toho večera se v našem pokoji dlouho svítilo. Ve sklenicích nám stydl netknutý čaj, za stěnou pochrupovala bytná, na mé posteli se klidně uvelebil do klubíčka stočený kocour Vaška a my se hádali a hádali. Objevovala se a zase byla zavrhována nepřehledná spousta návrhů a plánů na další postup. Dospět k shodnému řešení se nám pořád nedařilo. Výhledy do budoucna se nejasnily.

Pomaloučku se mi v hlavě rodilo strašlivé slovo, které jsem se odvážil vyslovit teprve po dlouhých rozpacích:

„Slepá ulička!“

Nikolaj mi ani nestačil odpovědět, když se ozval zvonek.

„Kdo se to sem v noci hrabe?“ zabručel Nikolaj. „Jdi otevřít, já už jsem jenom v ponožkách.“

A honem si začal rozšněrovávat boty.

Vyšel jsem do předsíně a otevřel dveře. Na schodišti stál Vasilij Alexejevič Gromov.

POCHYBY

Začínalo už svítat, když se Gromov zvedl, napřímil ramena, protáhl se, až to zapraštělo, a řekl:

„No tak, kamarádi, obrázek bychom v podstatě měli. Vyspěte se a budeme pokračovat v práci.“

„A váš názor?“ zvolali jsme jako jeden muž.

V očích představeného se objevil známý úsměšek.

„S názorem si ještě počkáme,“ řekl. „Dvakrát měř a jednou řež.“

Když jsme se za několik hodin objevili na kriminálce, seděl už Vasilij Alexejevič ve své kanceláři, zabořený do studia dokumentů. Šel vůbec dneska spát? pomyslil jsem si, když jsem uviděl vrchovatý popelník.

V příštích dvou dnech jsme od Gromova nedostávali žádné zvláštní úkoly, ale pokoj jsme neměli ani minutu. Neustále k sobě povolával jednou mne, jindy Nikolaje, pak oba dohromady a kladl bezpočtu otázek, vyžadoval zpřesnění a vysvětlení, znovu a znovu nás nutil, abychom si vzpomínali na různé detaily případu.

Naštěstí jsem si hned od prvých dní uložil zásadu, že je třeba podrobně, takřka stenograficky zachytit na papíře každý náš krok, každé slovo, myšlenku, předpoklad, jakoukoliv maličkost, která třeba na první pohled nemůže mít význam. Teď mé zápisy znamenaly neocenitelnou pomoc. Nevím, uspokojily-li našeho učitele všechny naše odpovědi, protože stále ještě nevyslovil svůj vlastní názor, ale nás s Nikolajem zachvátil známý pocit jako při skládání nějaké velmi závažné zkoušky.

Brzy jsme pochopili, že jeho otázky nesměřují jen k tomu, aby hlouběji pronikl k jádru případu, ale že nás také nutí znovu si zdůvodňovat různé okolnosti, podívat se na své závěry z jiného hlediska a případně některé údaje přehodnotit.

Čas od času mizel Gromov z kriminálky. Podezříval jsem ho, že bývá v bytě Samarinových a možná i na jiných místech, kam nás zavedla práce. Rozhodně jsem z jeho slov stále častěji a častěji vycítil, že zná detaily, o kterých my nic nevíme. Jindy mě zase svými otázkami zaháněl do slepé uličky. Tak se třeba jednou zeptal:

„O kolik centimetrů jsou chodníky z okolí ústavu, kde pracovala Samarinová, výš nebo níž než vozovka?“

A jindy:

„V kolik začínala představení v kině Pravda v den zločinu?“

Když jsme s Nikolajem zůstali sami, sdělovali jsme si své dojmy.

„Rozumíš,“ třeštil rozčileně oči Funtikov, „Gromov je lišák, zkouší naše přesvědčení, jak dalece věříme svým závěrům. Na takovouhle vějičku mu neskákej, trvej na svém.“

Plně jsem se svým kamarádem souhlasit nemohl. Neočekávané Gromovovy otázky mi čím dál jasněji ukazovaly, že jsme v průběhu vyšetřování ledacos opominuli a přehlédli. Jakés takés nápady se mi proto začaly rodit v hlavě, ale pořádné závěry jsem si udělat nedovedl. Proto jsem netrpělivě čekal na okamžik, kdy Gromov promluví sám.

Konečně ta chvíle nastala.

„Tak, kamarádi,“ uslyšeli jsme od Vasilije Alexejeviče třetí den po jeho návratu, „je na čase, abychom se hnuli dál. Ale předem je nutno shrnout dosavadní práci a pozorně si naznačit další cestu. Mohu říci, že jsem za poslední dny v podstatě prostudoval výsledky vaší práce. Musím poznamenat, že mi neocenitelnou pomoc prokázaly každodenní zápisky Jevgenije Jevgeňjeviče. Ani on sám si asi nedovede představit jejich význam v celém rozsahu. Žádný div, budeme-li se k nim nejednou v budoucnu vracet. Tak tedy, především tu fakticky vzniká otázka, kdo zabil Samarinovou.“

„Alexejev,“ neotřesitelně zněla Funtikovova odpověď.

„Gorškov,“ ozval jsem se už zdaleka ne tak samozřejmě.

V Gromovových světle hnědých zřítelnicích cosi proskočilo.

„V tom případě řekněte,“ pravil, „jakou zbraní byla zabita?“

„Pistolí T. T.,“ odpověděli jsme tentokrát svorně.

„A vám není vůbec divné, čím to, že soused za tenkou zdí vůbec neslyšel výstřel a že se vám přes veškeré úsilí nepodařilo najít nábojnici?“

„Soused byl začtený do knížky, nemusil si všimnout ojedinělého zvuku,“ namítl Nikolaj.

„Vrah mohl nábojnici sebrat,“ dodal jsem.

„Budiž… A znáte posudek balistických znalců o pistoli?“

Vzpomněl jsem si, že jsem ještě na plukovníkovu radu dal pistoli i střelu posoudit znalcům, ale výsledek jsem neviděl, protože ho zřejmě dostal rovnou Gromov.

„Znalci sdělují,“ pokračoval Vasilij Alexejevič, „že podle množství prachu v hlavni“ a protože nebyly nalezeny čerstvé zbytky spáleného střelného prachu, nebylo z pistole už dávno, přinejmenším několik měsíců, stříleno. Kromě toho bylo pokusnými výstřely zjištěno, že projektil, který jste objevili, neodpovídá předložené pistoli.“

„Počkejte,“ vzpamatoval jsem se, „ale v zásobníku Samarinovy pistole chybí jeden náboj.“

„Post hoc, ergo propter hoc,“1 řekl Gromov, který uměl dobře latinsky a liboval si občas v latinských obratech. „Elementární logická chyba. Střílelo-li se, to ještě neznamená, že se střílelo chybějícím nábojem.“

„Ale střílelo se,“ nepoddával jsem se.

„Nepochybně.“

„Jak tedy vy,“ položil jsem důraz na osobní zájmeno, „vysvětlíte zmizení nábojnice a to, že soused nic neslyšel?“

Gromov se zachmuřil. 1 Po tom, tudíž v důsledku toho.

„To je závažná otázka,“ řekl, „a nepoložil jsem si ji náhodou. Na správnosti odpovědi závisí mnohé. Já mám dojem, že tu máme co dělat s neobvyklou pistolí. Vrah by se sotva zabýval hledáním nábojnice, i když, uvažujeme-li in abstracto, můžeme něco takového připustit. Pravděpodobnější je ovšem předpokládat, že nábojnice nebyla z pistole nikdy vyhozena. V tom případě vystupuje otázka: jakého typu zbraně bylo použito. Prvá varianta – jednoranná pistole. Ovšem zločinec, který se chystá spáchat vraždu, což potvrzuje fakt, že měl svou vlastní zbraň, by se asi sotva spolehl na jednorannou pistoli a riskoval tak neúspěch v případě, že by zbraň selhala, nebo kdyby se netrefil. Druhá varianta – revolver starého typu. Vycházeje z toho, jak jsou zbraně tohoto typu zastaralé a málo rozšířené, z posudku o střele a z dalších okolností, o nichž se zmíním později, považuji druhou variantu také za velmi málo pravděpodobnou. Konečně třetí varianta, podle mne nejreálnější – moderní automatická pistole opatřená kolektorem, to znamená zvláštním zařízením ke shromažďování nábojnic. Mimochodem, předpokladu, že jde o ultramoderní typ zbraně, odpovídá i ta okolnost, že nebylo slyšet výstřel. Možná že jde o nehlučnou pistoli…“

„Ale vaše hypotéza,“ skočil jsem mu do řeči, „odporuje znaleckému posudku, který říká, že střela vyšla z pistole T. T.“

„Ne tak docela,“ odpověděl Gromov. „Vzpomenete si, jak byla expertům položena otázka?“

„Ano. Když jsem zjistil, že zmizela Samarinová zbraň, ptal jsem se znalců: Byla přiložená střela vypálena z pistole T. T.? Odpověď byla kladná.“

„Ne tak docela,“ opakoval Gromov. „Nemluvme o tom, že neobratná formulace požadavku usměrnila zkoumání k určitému závěru. Je nutné si všimnout, že odpověď znalců byla dána opatrnou formou: Předložená střela odpovídá parametrům střely z pistole T. T. To není kategorické potvrzení. Pouze se říká, že daná střela mohla být vypálena z pistole T. T., ale byla-li z ní vypálena, to není jisté. Proto jsem znalcům položil otázku o této střele jinak: Z jaké zbraně mohla být vystřelena? Jako odpověď jsem dostal celé lejstro značek, především zahraničních. Pravda, ani jedna z nich není nehlučná a s kolektorem, ale znalci v závěru uváděli, že jejich seznam nemusí být úplný, že střela mohla být vypálena zbraní neznámé značky… Teď další otázka: Mohly mít podezřívané osoby takovou zbraň? Váš názor na Gorškova, Jevgeniji Jevgeňjeviči?“

„Sotva,“ odpověděl jsem po chvilce přemýšlení. „Kde by k takové zbrani přišel? Kromě toho víme, že vůbec nepočítal se zbraní a Samarinovy pistole se snažil co nejrychleji zbavit.“

„Váš názor na Alexejeva, Nikolaji Semjonoviči?“

Vyhodit mého přítele ze sedla nebylo jen tak.

„A proč by ne!“ prohlásil rezolutně. „Nové údaje balistických znalců jenom podporují mou verzi. Kdyby se potvrdilo, že Samarinová byla zabita pistolí, kterou ukradl Gorškov, tak by všechna podezření z Alexejeva spadla. Jenomže výsledek je opačný – ze Samarinovy pistole se nestřílelo. Z toho plyne, že Alexejev musel mít jinou zbraň. To je, abych se vyjádřil po vašem, conditio sine qua non1 vraždy.“

Funtikov zakončil svou tirádu a vítězoslavně, ne bez škodolibosti, se podíval na Gromova. To jsem tě převez s tou tvou latinou, nezakrytě poskakovalo v Nikolajových očích. Gromov se dobromyslně usmál.

„No, když už jsme u klasického jazyka staré právní vědy,“ začal, „tak se na vaše úsudky, Nikolaji Semjonoviči, hodí jeden takový obrat z praxe římského práva: petitio principii.2 Vaše argumentace se zakládá na nezvratné víře ve vinu Alexejevovu, ale tu vinu je ještě třeba dokázat.“

„Mé argumenty ještě nikdo nevyvrátil,“ rozhořčeně namítl Nikolaj.

„Dobrá, podívejme se pořádně na vaši verzi. Pokud správně rozumím, domníváte se, že Alexejev zabil milovanou ženu ve stavu silného hnutí mysli. Je to tak?“

„Správně.“

„Bez předem promyšleného plánu?“ Funtikov samozřejmě pochopil, kam Gromov směřuje, protože odpověděl vyhýbavě: „Možná.“

„Jak mi pak vysvětlíte, proč by si Alexejev, když se vypravuje na schůzku, bral do kapsy pistoli?“

„Mohl se obávat setkání s mužem, nebo možná že chtěl Samarinovou vystrašit.“

„No, no. Vynucovat si lásku pistolí, to je trošku moc.

1 Nutná podmínka.

2 Argument založený na závěrech ze situace, kterou je třeba teprve dokázat.

Nedělejte z Alexejeva hlupáka. A pak, kde by vzal zbraň, a ještě takového typu, jaký předpokládáme?“

„To nevím,“ musel procedit Nikolaj.

„Zajel jste do Rostova, sbíral jste o něm údaje, byl jste v jeho pokoji. Setkal jste se třeba jen s náznakem toho, že by Alexejev choval zbraň?“

„Ne. Takové věci se skrývají.“

„Zajisté. Ale neskrývají se proto, aby se jimi strašil předmět lásky, natož aby se jimi předmět lásky střílel. Kdyby byla Samarinová zabita před dvěma roky, krátce po svatbě, pak za obdobných podmínek ještě bylo možno Alexejeva podezřívat, jeho čin by se mohl zdůrazňovat mstou, žárlivostí, zoufalstvím atd. Ale teď, kdy uplynuly dva roky a všechna trápení ztratila své prvopočáteční ostří, je vražda z nešťastné lásky velmi nepravděpodobná. Spíš by se dalo souhlasit s lecjakým jiným motivem, ale to je také vyloučeno, protože podle všech zpráv Alexejev Samarinovou skutečně mnoho let miloval, a není možné, že by šel zabíjet z rozkazu, pro zisk nebo z jakéhokoliv jiného důvodu. Ne, z psychologického hlediska jsou vaše názory, Nikolaji Semjonoviči, neudržitelné.“

„Nepopírám význam psychoanalýzy,“ namítl můj přítel, „ale ta taky není všechno. Má verze staví především na faktech. Víme, že se Alexejev (a on to byl nucen přiznat) nacházel několik minut před vraždou u domu Samarinových, ba dokonce u dveří jejich bytu. Popírá sice, že vstoupil dovnitř, ale uznejte, přece nemáme žádný důvod věřit mu na slovo, zejména když si připomeneme očividné rozpory v některých jeho výpovědích.“

„Jakými fakty byste mohl potvrdit předpoklad, že přece jen vstoupil do bytu?“

„Stopu v naftalínu. Když jsem Alexejeva přivezl, schválně jsem ho vedl přes vlhký písek u vchodu do budovy, a Grigorjev na mou prosbu otisky stop, které jsme tak získali, vyfotografoval. Fotografie jsou ve spisech. Srovnejte je s otiskem z bytu a přesvědčíte se, že stopy patří jedné a téže osobě.“

„To jsem už všechno udělal.“

„No a?“

Gromov před sebe položil dvě fotografie.

„Jeví se tu mnoho shodných rysů – velikost stop, forma boty, zřejmě i materiál podrážky je stejný, ale přesto máme před sebou stopy dvou různých lidí.“

„Dokažte to!“ naléhal Nikolaj.

„Věnujte pozornost,“ Gromov ukázal jednu fotografii, „tomuhle snímku plastické stopy, která zůstala v písku po Alexejevovi. Otisk je velmi zřetelný, je vidět všechny detaily. A tady je snímek ploché stopy neznámého z parket v pokoji Samarinových. Pochopitelně, zřetelnost je tu menší. Nicméně podpatek vidíme na druhém snímku celý jasně. Navíc, podívejte se, u předního okraje je viditelná tmavá skvrnka, podpatek je asi na předním okraji nějak poškozený. Vraťme se teď k prvému snímku. Podpatek se otiskl zcela zřetelně, ale… pozorujete nějaký rozdíl?“

„Vidím!“ vykřikl jsem. „Linka předního okraje podpatku se rozplývá a defekt to není.“

Nikolaj mlčel, ale podle jeho zafunění jsem poznal, že rozdíl neunikl ani jemu.

„Zcela správně,“ pokračoval Vasilij Alexejevič. „Jaký závěr plyne z našeho zkoumání?“

Před očima mi vytanuly Alexejevovy boty, které jsem tak pozorně studoval, boty na silné podrážce ze surové gumy, bez znatelného podpatku.

„Alexejev nemá střevíce s podpatkem,“ odpověděl jsem o překot, „ale s klínem. Teď jsem si na to vzpomněl.“

„To říká také prvý snímek,“ uzavřel Gromov. „A na druhé fotografii se zřetelně rýsuje podpatek. Ergo, vaše důkazy, Nikolaji Semjonoviči, nesnesou kritiku.“

„Když se ovšem nepočítá s tím,“ nepoddával se Funtikov, „že by Alexejev mohl mít v den vraždy jiné boty.“

„Tu variantu lze připustit, ale je málo pravděpodobná. Uvažujte – Alexejev bydlí v Rostově. Sem přijel nakrátko a sotva by s sebou vlekl celou svoji garderobu. A to ještě Alexejevovy boty a boty neznámého jsou stejného typu, pevné, vycházkové. Suďte sami, komu by vlezlo do hlavy brát si na krátkou cestu dva páry takových bot. Ne, ze stop se dá usoudit, že Alexejev ten večer v bytě Samarinových nebyl.“

Mne Gromovova argumentace přesvědčila, ale Nikolaj nebyl z těch, kteří by kapitulovali, zbývala-li i sebemenší možnost odporu. Chvilku přemýšlel, podrbal se za krkem a pak mazaně přimhouřil oči a řekl:

„Ale ve vašich úsudcích je, Vasiliji Alexejeviči, taky háček.“

„To je možné. Errare humanum est.“1 „Gorškovovy stopy jsme v pokoji také nenašli, a přece tam byl.“

„Gorškovovy stopy, mám na mysli stopy na podlaze, jste nemohli najít, jestli…,“ Gromov se ušklíbl, „jestli není na hlavu padlý.“

„Proč?“ zeptal se Nikolaj.

„No protože by musel být pitomec, aby nejdřív rozsypal naftalín a pak se po něm procházel. Pochopitelně couval ke dveřím a přitom rozhazoval prášek… Mimochodem, ke Gorškovovi. Jak jsem se s ním seznámil, připojuji se k názoru Jevgenije Jevgeňjeviče – je to vyložený vrah. I důkazy proti němu jsou dost závažné. Vůbec bych se nedivil, kdyby se například ukázalo, že se stal nástrojem něčí zlé vůle. Ale v tomto případě je to zřejmě vyloučeno.

„Proč?“ zeptal jsem se teď já.

„Dali jste posoudit střevíce Samarinové nebo jste si je aspoň sami prostudovali?“ odpověděl Vasilij Alexejevič na otázku otázkou.

„Ne.“

„Chyba. Naštěstí se mi ji podařilo napravit. Expert podal zprávu, že na podrážkách sandálů Samarinové objevil drobounké krystalky naftalínu. Co z toho podle vás plyne?“

„Samarinová se vrátila domů, když už byl byt vykraden a naftalín rozsypán.“

„Správně. Je možné ovšem předpokládat, že v posledním okamžiku překvapila lupiče chystajícího se odejít, ale to je téměř nepravděpodobné…“

„Jistě,“ přerušil jsem ho. „V takovém případě by muselo dojít k zápasu nebo by zabili Samarinovou hned v předsíni, u vchodu do pokoje, ale rozhodně ne na opačném konci, než jsou dveře, a ještě ranou do týlu z téměř bezprostřední vzdálenosti. Gorškov se k ní nemohl v žádném případě přiblížit na takovou vzdálenost nepozorovaně.“

„Máte pravdu… Jak vidíte, musíme se rozloučit s podezříváním Gorškova. Tento závěr nám potvrzují i ostatní fakta. Mám na mysli za prvé výpověď číšnice Smirnovové, že se pachatelé toho večera objevili v restauraci před desátou; za druhé vyprávění Samarinová syna, které se co do času shoduje s údaji Smirnovové; za třetí svědectví domovníka, který viděl jednoho ze zlodějů, Kurnosenka, jak se ukázalo při konfrontaci, u domu kolem 20. hodiny, a za čtvrté fakt, že s ruky Samarinové nezmizely zlaté hodinky… Tak tedy, jaké můžeme udělat závěry?“

„Prvý závěr: naše dosavadní práce fakticky nebyla k ničemu,“ poznamenal jsem smutně.

„Nesmysl,“ vyhrkl Gromov. „Váš pesimismus je bezdůvodný. Vykonali jste velikou a určitě užitečnou práci. Souhlasím s vaším plánem pátrání: zahrnout co nejširší okruh postav, tak či onak spojených s rodinou Samarinových, a pak postupně zmenšovat kruh tím, že še budou zprošťovat podezření ti, jejichž alibi bylo dokázáno. Kromě toho s*e mi zdá, že ve vašich materiálech je řada výchozích bodů pro další cestu… Proto první závěr formuluji tak: S největší pravděpodobností lze předpokládat, že nikdo ze zkoumaných osob nemá přímý vztah k vraždě Samarinové. Závěr druhý: Vyloupení bytu nesouvisí s vraždou, může být tedy vyřazeno jako samostatný případ. Jsou nějaké námitky?“

„Ne,“ řekl jsem.

Nikolaj neurčitě pokrčil rameny.

„Teď, kamarádi,“ pokračoval Gromov, „mám k vám tři otázky: jaké jsou vaše názory, vycházíte-li z prozkoumaných okolností, na motivy vraždy Samarinové; kdo podle vašeho mínění může být vrahem; a jaké praktické návrhy předkládáte? Nechci, abyste odpovídali okamžitě, popřemýšlejte, poraďte se. Čekám vás,“ Vasilij Alexejevič se podíval na hodinky, „v sedmnáct nula nula.“

NOVÁ POSTAVA

Gromova jsme zastihli při podivném zaměstnání: zamyšleně si mnul čelo a pozorně prohlížel několik rozmanitých fotografií Věry Petrovny Samarinové. Zapomenutá cigareta dýmala z popelníku. Na stole ležela vedle snímku lupa a také ještě kresba, kterou jsem nalezl v koši na papír v místnosti osobního oddělení ústavu.

Náš příchod nedokázal vytrhnout Vasilije Alexejeviče z práce. Mlčky nám pokynul na židli a pokračoval ve studiu fotografií. Dávno jsme už postřehli, že u něho takovéhle mračení a taková masáž čela signalizuje krajní duševní vypětí. Mluvit s ním v tu chvíli bylo zcela zbytečné: nemusil člověka vůbec slyšet, mohl odpovědět docela nevhodně nebo se dokonce rozzlobit, což se mu jinak nikdy nestávalo.

Ač je to neuvěřitelné, ve chvílích, kdy v Gromovově mozku probíhaly složité analytické procesy, zachovávaly si jeho oči obyčejný, dobrácký výraz a zdálo se, že plně vnímají, co se děje kolem. Leckdo, kdo Gromova pořádně neznal, byl z toho v podobných situacích celý pryč. Vzpomínám si, jak jsem byl celý popletený, když jsem mu jednou, ještě docela na začátku, pyšně referoval o úspěšném splnění úkolu a on na to najednou: „Taková pitomost!“ Ukázalo se, že neslyšel ani slovo z toho, co jsem říkal, a odpovídal si na své vlastní myšlenky.

Poučeni trpkými zkušenostmi jsme se posadili se zatajeným dechem na krajíček židle a trpělivě jsme čekali, kdy se probere ze zahloubání. Uběhlo několik minut, než se odtrhl* od snímků, podíval se na nás a zeptal se, jako by náš ranní rozhovor pokračoval bez přerušení:

„Kdo, podle vás, potřeboval smrt Samarinové?“

Čas, který nám dal Gromov k posouzení problému, jsme s Funtikovem neprozaháleli. Nedá se říci, že bychom se jednomyslně shodli. Padaly všelijaké předpoklady, Nikolaj se přitom ještě snažil prosazovat svou verzi, i když se mi zdálo, že jeho sebevědomí bylo Gromovovou logikou otřeseno a že jeho tvrdošíjnost pramení víc ze ctižádosti než z přesvědčení. Rozhodně opustil svůj počáteční skepticismus a dal se s vervou do diskuse. Výsledek byl, že jsme nešli ke Gromovovi s prázdnýma rukama.

„Napadlo nás,“ začal jsem, „že před sebou nemáme obyčejný kriminální zločin. Není tu souvislost s mužovou prací? Naše verze staví na následujících faktech: k vraždě bylo užito zbraně, kterou naši experti neznají; Samarin pracuje v ústavu na výzkumech tajného charakteru; před dvěma lety se udál pokus, aby mu byly zcizeny na služební cestě úřední dokumenty. To všechno dohromady budí podezření, že bychom mohli mít co činit s akcemi zahraniční špionáže.“

Gromov souhlasně přikývl.

„Čekal jsem od vás podobnou úvahu,“ řekl. „Fakta, která jste teď vyjmenovali, mě přivedla také na tuto myšlenku. Dodatečně vás mohu informovat, že se plukovník Semjonov na mou prosbu spojil s pracovníky Výboru státní bezpečnosti, a ti mu sdělili, že v zahraničí mají velký zájem na tom, aby se dověděli o Samarinové práci.

Ve výboru přikládají našim zprávám velký význam, žádají, abychom je pravidelně informovali, a slíbili, že v případě nutnosti pošlou pomoc. Ale protože jsme dosud jen u předpokladů, nikdo nás nejhlavnějšího břemene nezbaví… Tak tedy budeme vycházet z nové verze a prohlédněme si ji teďka ze všech stran. Především: jaké mohou být názory na příčiny vraždy Samarinové?“

„Samo od sebe se vnucuje takové srovnání,“ odpověděl Nikolaj. „Před dvěma roky byl spáchán na Samarina pokus o přepadení a přibližně v touž dobu se podruhé ženil. Je ta shoda náhodná? Zajímala-li se zahraniční rozvědka o něj už tehdy, proč by nebylo možné, že mu podstrčila svého člověka…?“

„Tak vy myslíte, že Samarinová byla zahraniční agentkou?“ zeptal se Gromov.

„Proč ne? Kladná charakteristika, úcta spolupracovníků, mužova láska, to všechno si může šikovný člověk získat, jen když chce. Ta legrace nebyla pronic zanic. Kdo jiný, ne-li žena, a ještě k tomu pracující po jeho boku v témž ústavu, kdo jiný mohl proniknout do Samarinových nejtajnějších úmyslů, dostát sé bez nejmenšího podezření k jeho pracím? Mimochodem, v jakém pořadí přišli do ústavu?“

Takovou podrobnost jsem si nepamatoval, ale Gromov, který znovu a znovu překvapoval dokonalou znalostí případu, stručně odpověděl:

„Přišla půldruhého měsíce po Samarinovi.“

„Tak vidíte, jak se to shoduje!“

„A dva roky se jí dařilo podvádět muže i okolí,“ utrousil zamyšleně Gromov. „To se mi nezdá…“

„Nemůžeme vědět…,“ vmísil jsem se do rozhovoru. „Možná že jí tou dobou dali pokoj, dopřávali jí, aby se pořádně usadila… Možná že se ani nemohla ještě ukázat z nepřátelské stránky.“

„Nebo si počínala tak opatrně, že nikoho ani nenapadlo pochybovat,“ dodal Nikolaj.

„Lidé se jen tak pronic zanic zrádci nestávají,“ zavrtěl hlavou Vasilij Alexejevič. „Seznámil jsem se s jejími osobními věcmi – nic podezřelého.“

„Tak, tak,“ ušklíbl se Nikolaj, „dotazníček bez škraloupů. Tak asi také uvažovali v ústavu, když ji tam přijímali.“

„V dotazníku to nevězí. V letech války jí zabili rodiče. To mám ověřeno… Něco takového se nezapomíná.“

„Podle toho, co o Samarinové víme, se mi nechce věřit, že by byla uvědomělou zrádkyní,“ poznamenal jsem, „ale mohli ji do něčeho zaplést, podvést, nějak zastrašit… Vzpomeňte si na její stísněnou náladu v posledních dnech. Její spolupracovnice z ústavu přímo hovořila o tom, že v tu sobotu u ní zpozorovala strach a dokonce hrůzu v očích.“

„Máte na mysli vydírání?“

„Možná.“

„V poslední chvíli,“ přidal se Nikolaj, „se asi rozhodla nepřátele odhalit, ti se báli prozrazení a odstranili ji.“

„Vydírání… říkáte vydírání,“ opakoval Gromov a mnul si čelo.

Pozorně se na mne podíval a pak sklonil oči k předmětům, které měl před sebou rozloženy. Viděl jsem, že jeho mozek pracoval na plné obrátky. Funtikov chtěl něco poznamenat, ale Vasilij Alexejevič varovně pozvedl ukazováček. Najednou se usmál. Zrodila se nějaká idea, domýšlel jsem se. Ale Gromov neměl ve zvyku vykládat nehotové myšlenky, proto jsem se nedivil, když začal o něčem jiném:

„Probereme si, jaké máme zprávy o možném vrahovi. Kdo se hlásí o slovo?“

„Dovolte…,“ začal jsem. „V případu figuruje téměř od samého začátku jakýsi Vladimír Vladimírovič, záhadná a nedostižná postava. Všechna naše snaha přijít mu na stopu zůstala dosud bez výsledku. Nikdo ho nezná. Zatím nás musí zajímat už jen proto, že v osudnou sobotu telefonoval Samarinové a se vší pravděpodobností si s ní sjednal schůzku. Rozhodně po hovoru s ním oznámila Samarinová mužovi, že nemůže jet na venek společně s ním. Bylo mi to od začátku podezřelé, ale musím se přiznat, nedokázal jsem využít známých fakt, abych to individuum našel, a pak jsem byl úplně zaujat zloději, jeho jsem jaksi pustil ze zřetele.“

„Tajemnost, která Vladimíra Vladimíroviče obklopuje, je bezpochyby podezřelá,“ poznamenal Nikolaj. „Proč ho nikdo nezná?“

Gromov se usmál:

„Podle všeho jste mu tu aureolu tajemnosti nasadili sami. Připouštím, z dosud neznámých důvodů dává přednost tomu, aby zůstal ve stínu, a náš úkol je vytáhnout ho na světlo boží.“

„V jednu chvíli se mi zdálo, že už ho mám,“ promluvil jsem. „To když mi padl do rukou vzkaz od Plešakovové, v kterém byla zmínka o V. V., ale, jak známo, moje naděje vyšly naprázdno. Ty iniciály, jak se ukazuje, patří sousedovi z bytu.“

„Ověřil jste si tenkrát výpověď Plešakovové?“

„Jistě. Bylo to tak.“

„Přesto není myslitelné, aby ho nikdo neznal. Přece není duch bez těla, aspoň doufám… Ale z vašich těžkostí se dá usuzovat na zajímavou věc: Samarinová se s ním seznámila nedávno, nebo se sešli po dlouhé přestávce.“

„Proč myslíte?“

„Jinak by jejich známost neunikla okolí… Je-li můj předpoklad správný, může nám to pomoci.“

„Jak?“

„Budeme pátrat po člověku, který se zřejmě nedávno objevil v N., to nám nepoměrně ulehčí náš úkol.“

„A,“ vzpomněl jsem si, „ještě mě taky napadlo, není-li nějaká souvislost mezi Vladimírem Vladimírovičem a kresbou Samarinové,“ kývl jsem hlavou na papír na stole.

Gromovův zběžný pohled mi řekl, že se nedozvěděl žádný objev.

„Komu jste dal kresbu k identifikaci?“ zeptal se. „Samarinovi, jeho synovi, v ústavu…“

„Plešakovové?“

„Ne, ale ptal jsem se jí na Vladimíra Vladimíroviče.“

„To není jedno a totéž… Alexejevovi?“

„Ne.“

„Proč?“

„Jaksi jsem nespojoval Vladimíra Vladimíroviče s Alexejevem.“

„Zřejmě nebudou mít nic společného.“

„Proč by se tedy měl Alexejevovi obrázek ukazovat?“ podivil jsem se.

„Tak, pro každý případ…,“ odpověděl Gromov neurčitě a neočekávaně dodal: „Tak víte co? Vás, Nikolaji Semjonoviči, poprosím, abyste sebral fotokopii kresby a zajel s ní k Alexejevovi. Obrázek mu ukažte, nic mu nevysvětlujte, ať se jen pořádně dívá a řekne, jestli tam nenašel známé tváře. Vás, Jevgeniji Jevgeňjeviči, poprosím, abyste mi zavolal Plešakovovou. Kromě toho mám pro vás ještě jeden úkol: vydejte se s fotokopií k Samarinovi, vyžádejte si od něho, aby vám ukázal všechny fotografie a kresby, které mu po ženě zůstaly, pečlivě si to prohlédněte a srovnávejte s kresbou. Všechno, co se bude podobat, přivezte sem.“

… Samarina jsem doma nezastihl! Otevřela mi jeho matka Zinaida Nikolajevna. Okamžitě mě poznala a vykřikla na uvítanou:

„Á, synáček! Pojď, pojď… Tak co? Už brzo pochytáš ty bandity?“

„Pochytám,“ odpověděl jsem vyhýbavě a vysvětlil jsem jí, proč jsem přišel.

Babička mě zavedla do známého pokoje. Tady už se zase všechno blýskalo čistotou a vůbec nic nepřipomínalo nedávný zločin. Usadila mě na divan a do rukou mi strčila album fotografií a slohu s kresbami.

„Zrovna takhle tu seděla s tím albem ten večer, co jsem ji viděla naposled,“ řekla Zinaida Nikolajevna. „Zamyšlená, celá posmutnělá, jak otevřela jednu stránku, zrovna zkameněla.“

Představoval jsem si obraz, který tu přede mnou malovala Samarinová matka. Jaké to jen byly svízele, které tenkrát trýznily srdce Věry Petrovny a donutily ji hledat útěchu u starých fotografií, svědků minulosti? Zlatem bych platil odpověď na tuto otázku. A kdy to bylo? Babička mi to říkala už venku… Ach ano, týden před smrtí, v neděli. Časově se to shoduje s příchodem dopisu od Alexejeva. Že by dopis přivál smutné vzpomínky? Ale sotva – Věra Petrovna nepřijala kamaráda z mládí zrovna přívětivě…

S takovými myšlenkami jsem rozvázal tkanice slohy a pustil se do práce. Co tu všechno nebylo: tužkové skici, akvarely, pastel, perokresby. Před očima se mi střídaly krajinky, zátiší, žánrové scénky, celá galerie známých a neznámých tváří. Práce svědčily o nevšedním talentu Věry Petrovny, nicméně její umělecké schopnosti nebyly to, co mě nutilo studovat kresby puntičkářštěji než kterýkoliv znalec či milovník umění. Znovu a znovu jsem srovnával jednotlivé kresby s fotokopií jejího posledního výtvoru, ale běda, bezvýsledně. Konečně jsem slohu rezolutně odložil a sáhl po albu. Fotografie v něm byly uspořádány chronologicky. Na každé stránce byl pečlivě označen rok, na každém snímku byl vysvětlující text. A zase se přede mnou jako v kaleidoskopu zamíhala data a tváře. Tady je roční Samarinová a tuhle jí byly tři. Na další stránce je vystaven rodinný portrét; otec a matka sedí, matka má na klíně dceru, sympatickou holčičku s odstávajícími copánky – budoucí Věru Petrovnu Samarinovou, vedle stojí asi sedmiletý hoch – syn. Proběhla školní léta: první třída, druhá, třetí… Od osmé se začíná objevovat fotografie střapatého výrostka. Z nějakého důvodu tu není průvodní text, ale rysy jeho obličeje mi připadají známé.

Opatrně vybírám snímek a čtu na druhé straně: „Věruše od V. A.“ Samozřejmě Alexejev.

A teď také léta války: 1941, 1942… Mé oči se okamžitě vpíjejí do fotografie mladého muže v uniformě zrovna uprostřed stránky alba. Srovnávání s fotokopií je zbytečné. Není pochyb: na kresbě Věry Petrovny je táž tvář. Navíc, kresba do detailu opakuje fotografii i naklonění hlavy a chlapcův pohled – jak na fotografii, tak na obrázku se jeho oči dívají kamsi vlevo, trochu vzhůru. Jediný rozdíl je v tom, že na kresbě nemá uniformu.

Pod obrázkem bylo jméno: Saša. Rychle jsem se vrátil o několik stránek zpět. Tady byla řada obrázků: „Saša a já“, „Saša s kamarády“, „Saša v Artěku“… Listuji až k rodinnému portrétu – zase Saša. Tak tedy bratr Věry Petrovny! Bratr, který zmizel v roce 1942 beze stopy na frontě.

Prohlížím album do konce. Po stránce věnované roku 1942 se snímek bratra neobjevuje.

Když jsem poreferoval Gromovovi o nálezu a podal jsem mu fotografii bratra Samarinové, řekl, jako by to bylo samo sebou:

„Tak to také muselo dopadnout.“

Přepadla mě zvědavost:

„Vasiliji Alexejeviči, nepochopím, jak to, že si můžete být tak jist. Co vás vedlo k tomu, že je na kresbě bratr Samarinové?“

Gromov se mírně pousmál.

„Absolutně jistý jsem si nebyl, ale tušení jsem měl. Především jsem si všiml toho místa ve vašem deníku, kde jste měl zachyceno vyprávění Samarinovy matky o tom, jak se poslední den jejich setkání snacha divně chovala…“

„Vím! Babička mi tu epizodu dneska znovu připomněla.“

„No a tak jsem si řekl, jestli nemá podivné chování Samarinové něco společného se starými dopisy a fotografiemi, v kterých se probírala. Nepřipomněl ji snad někdo někoho ze starých známých nebo příbuzných? Přitom jsem pořád myslel na kresbu, kterou jste našel. Určit, koho vlastně kreslila, jsem považoval za nesmírně důležité. Tak mě taky napadlo, abych si kresbu srovnal s fotografiemi Samarinové. Jednou jste mě zrovna zastihli při tomhle zaměstnání. Došel jsem k tomu, že některé rysy mladíka na obrázku se shodují s rysy Samarinové. Všimněte si,“ Vasilij Alexejevič vyndal ze zásuvky fotografii a kresbu, „mladík má do jisté míry mongolský typ obličeje. Teď se podívejte na fotografii – charakteristické rysy jsou mnohem nevýraznější, ale přece jenom jsou znatelné mírně protáhlé oči, lehce vystouplé lícní kosti, zesílený kořen nosu… Když jsem zpozoroval podobu, vzpomněl jsem si na nezvěstného bratra. Tak jsem došel k definitivní podobě svého podezření.“

„Proč jste tedy, když jste mi dával úkol, neřekl nic o svých předpokladech?“

„Zejména proto, že to ještě nebyly ani předpoklady. Nechtěl jsem vám předem naočkovat svůj názor. Že jste to našel sám, to je mnohem cennější, než kdybyste pracoval pod vlivem mých dohadů.“

„A proč jste poslal Funtikova k Alexejevovi?“

„Pro každý případ. Nebyl jsem si jist, má-li Samarinová schovány bratrovy fotografie. Alexejev, kamarád z dětství, musel znát její sourozence.“

„Táák,“ protáhl jsem zamyšleně. „Teď už je jasné, že vzrušení a trápení je nepochybně spojeno s bratrem. Ale co se o něm dověděla. Neobjevil se tu snad sám živý a zdravý?“

„Klid a chladnou mysl a uvidíme,“ ozval se Vasilij Alexejevič a pokračoval: „Mne zaujala ještě tahle okolnost: Samarinová ten večer nejen prohlížela fotografie, ale četla i staré dopisy. Co vy si o tom myslíte?“

„Možná že jí někdo doručil dopis od bratra a ona pochybovala o jeho pravosti, tak si srovnávala rukopis,“ uvažoval jsem nahlas. „Ale kdo jí mohl dodat zprávu od bratra? Vladimír Vladimírovíč?“

„Is fecit cui prodest,1 říkali staří. Moudré přísloví. Přemýšlejte o něm.“

Když jsem se vracel k sobě, srazil jsem se na chodbě s pádícím Funtikovem.

„Rozumíš, víš, co jsem zjistil u Alexejeva…,“ začal rozčileně.

Přerušil jsem ho:

„Nenamáhej se. Už vím. Mám ti to povědět, chceš?“

„No?“

„Alexejev na obrázku poznal bratra Samarinové.“

„Jak to víš?“

1 Učinil ten, komu to bylo užitečné.

POTŘETÍ PLEŠAKOVOVÁ

Gromov mi nařídil, abych znovu vyslechl Plešakovovou, ale předem mě podrobně instruoval. Dobře věděl, že Plešakovová bude se známým člověkem mluvit otevřeněji. Nicméně Vasilij Alexejevič chtěl být při našem rozhovoru, a tak když se Margarita Alexandrovna objevila na prahu mé kanceláře, seděl skromně v koutě, zabořen do dnešních novin.

Plešakovová byla jako vždy pečlivě nastrojená, i když trochu křiklavě a nevkusně. Její pyšné, světlé vlasy byly zformovány do ultramoderního účesu. Ještě se ani neposadila, a kancelář se nám změnila na voňavkářský krám. Krátce a dobře Margarita Alexandrovna zůstávala věrna svému vkusu a svým zvykům. Tím spíš jsem zaznamenal v jejím vzezření některé změny – připudrované kruhy pod očima, mírně přepadlé tváře, zmizel její obvyklý úsměv a oči dostaly usouzený výraz, což jí ovšem nijak nebránilo vrhat koketní zvídavé pohledy na Gromova.

„Copak je s vámi, Margarito Alexandrovno?“ zeptal jsem se: „Byla jste nemocná? Vypadáte nějak unaveně.“

Plešakovová se smutně usmála.

„Ani se neptejte… Hrůzná historie… Rozešli jsme se s Fjodorem Nikitičem.“

„A co to?“

„Vy nechápete…,“ odpověděla a tragickým gestem si zakryla oči. „Vy chlapi jste všichni z jednoho těsta. Ošálit milovanou ženu, rozdrásat její nejušlechtilejší city – na to vás tak ještě užijou…!“

„Ale dovolte…“

„Ne, ne… Mlčte… To jsem si mohla myslet, že ho budete bránit.“

Plešakovová ukřivděně vzlykla. Mrzelo mě, že jsem zasáhl její bolavé místo.

„Je to bídák a mizera!“ vykřikla nečekaně energicky. „A vy se ho zastáváte… Fuj, soudruhu detektive!“

„Vždyť mě ani nenapadlo, abych se ho zastával,“ pokusil jsem se zarazit vodopád jejího řečnění. Ale kampak na ni!

„Fuj! Fuj!“ prohlašovala urputně. „To jste sovětský detektiv? Vaší povinností je opatrovat zákon jako oko v hlavě… A vy? Budu si na vás stěžovat.“

Vrhl jsem zoufalý pohled na Gromova, ale uviděl jsem jen rozevřené noviny a nad nimi šéfovo temeno hlavy, drobně se otřásající jako od tichého smíchu.

„Uklidněte se, Margarito Alexandrovno,“ řekl jsem rázně, rozhodnut změnit způsob chování. „Nedělejte tu hysterické scény!“

Můj energický tón se neminul účinkem. Plešakovová se zarazila v půli slova, ještě jednou vzlykla a pak začala mnohem klidněji:

„Jen si to pomyslete, nechat mě jen tak pronic zanic, po dvou letech lásky! Co na mne tak koukáte? Já se o tom nestydím mluvit ani před cizím,“ kývla na Gromova.

Vida, pomyslel jsem si, mne už nepovažuje za Cizího.

„Kdyby slovo řekl, kdyby si na něco stěžoval,“ pokračovala Plešakovová, „ale tak se prostě sebrat a týden se neukázat, schovávat se, vyhýbat se schůzce – to dokážete jenom vy, představitelé silného pohlaví.“

Pochopil jsem, že načaté téma je pro ni nevyčerpatelné. Bylo na čase přejít k našemu případu.

„Dobrá, Margarito Alexandrovno,“ začal jsem, „ale…“

„Jak to, dobrá?“ okamžitě mi skočila do řeči. „Mne zneuctili, odhodili, a vy si řeknete ‚dobrá‘.“

„Vy jste mi nerozuměla,“ pospíšil jsem si přerušit rozhořčenou tirádu. „Fjodor Nikitič se samozřejmě zachoval špatně. Hluboce s vámi cítím… Ale, heleďte se, my jsme vás volali pro něco docela jiného.“

„Ani ulevit si člověk nemůže,“ ozvala se trpce.

„Buďte tak hodná a podívejte se na tyhle fotografie,“ pokračoval jsem a nevěnoval jsem pozornost jejím nářkům. „Povězte, poznáte člověka, který je tu zachycen?“

Před výslechem jsme si připravili řadu zvětšenin kreseb. Každá byla z jiné skici, buď bratr Věry Petrovny, nebo starší neznámý.

Podal jsem Plešakovová balíček fotografií zachycujících obličej neznámého ve všech variantách. Po prvém zběžném pohledu na snímky se jí údivem zvedlo obočí.

„Vždyť je to jenom kreslené,“ pokrčila rameny.

„Zato velmi dobře,“ prohodil jsem. „Jen se podívejte důkladně!“

Čím déle si Plešakovová prohlížela fotografie, tím rychleji mizel její nechápavý výraz.

„Tak se mi zdá,“ řekla nejistě, „že jsem ho někde potkala, ale teď kde? Zaboha si nemůžu vzpomenout.“

„Přemýšlejte, Margarito Alexandrovno,“ naléhal jsem.

„Kde jsem ho jen mohla vidět?“ uvažovala nahlas. „V práci? Ne. Své zákazníky znám… U známých? Taky ne… Kdybych se rozkrájela…“

„Restaurace? Pláž? Kino? Divadlo?“ snažil jsem se napovídat.

„Počkat!“ vykřikla a rozesmála se. „Teď jsem doma, proč jsem si nemohla tak dlouho vzpomenout. Setkali jsme se jen tak náhodou… Přenechal nám lístky u vchodu do divadla. Pak jsme sice seděli vedle, ale řekli jsme si jen tak pár vět. Ještě se zkoušel dvořit Věročce, samozřejmě z legrace…“

„Kdy to bylo?“

„Asi týden před – před tím neštěstím. Ano, přesně týden, v sobotu.“

„To jste si už dřív domluvili divadlo na ten den?“

„Kdepak. Proto jsme taky neměli lístky. Sešli jsme se večer jako obvykle u mne a zčistajasna jsme se vypravili.“

„Kdo se to u vás projevil jako tak zuřivý milovník divadla, že se nebál ani horka, ani dusna?“ vmísil se znenadání do hovoru Gromov. „S tou myšlenkou jste přišla vy, Margarito Alexandrovno, že?“

Plešakovová se polichoceně zachichotala a odměnila Vasilije Alexejeviče koketním pohledem.

„Vidíte, neuhádl jste! To navrhl Feďa, tedy Fjodor Nikitič,“ honem se opravila.

Gromov zkroušeně rozhodil rukama a znovu se zabořil do novin.

„No a jak jste přišli k lístkům?“ zeptal jsem se.

„Docela jednoduše. V pokladně už nic neměli a on,“ Plešakovová ukázala na snímek, „k nám přistoupil a nabídl vstupenky. Říkal, že chtěl jít s přáteli a těm že do toho něco vlezlo.“

„Jak vypadá?“

„Kus chlapa – solidní a zajímavý. Napohled tak čtyřicátník, ale ani vlásek nemá šedivý. Voják, podplukovník, asi v penzi, na nárameníku měl příčný proužek. A těch vyznamenání! Napočítala jsem mu šestnáct stužek. Uniformu měl, jako by šel zrovna od krejčího, kabát, vycházkové kalhoty, lakýrky…“

„Všimla jste si u něho nějakých charakteristických rysů?“

„Čeho?“ nepochopila Margarita Alexandrovna. „Například barvy očí…“

„Taková neurčitá…“

„Hm… barva vlasů?“

„Hodně světlá.“

„Nějaká zvláštní znamení – mateřská znaménka, jizvy?“

„Nic takového si nepamatuju.“

„Dobře, zevnějšek necháme být. Povězte nám, jak se choval v divadle?“

„Hezky. Byl pozorný, nabízel nám čokoládu.“

„Vyprávěl něco o sobě?“

„Říkal, že není zdejší, že je tu na rekreaci.“

„Nezmínil se o tom, kde bydlí?“

„Ne.“

„Povídala jste, že se dvořil Věře Petrovně. Jak se to projevovalo?“

„Normálně.“ Plešakovová se znova uchichtla. „Vy asi budete nejlíp vědět, jak se na to chodí!“

„Ale přesto?“

„No… pořád s ní začínal hovor, zkoušel takové triky, jako že mu někoho připomíná, že se prý s ní možná někdy sešel nebo s někým z příbuzenstva…“

„Například s bratrem.“

Plešakovová sebou trhla.

„Jak to… proč myslíte?“ vykoktala.

„Co říkal o bratrovi?“

„Ale… když oni se bavili potichu, slyšela jsem je špatně…“

Vzpomněl jsem si, jak mě při našem prvním setkání překvapila svým báječným sluchem, když poznala krok svého milého už na schodech. Proto se mi ta výmluva nezdála.

„Margarito Alexandrovno, neuhýbejte,“ řekl jsem přísně. „Ptám se vás ještě jednou: co říkal o bratrovi?“

„Opravdu nic zvláštního. Zřejmě se o bratrovi zmínil, ale nic určitého neříkal.“

„Proč ten váš neklid, když jsem mluvil o bratrovi Samarinové?“

„Ale nic… sama nevím…“

„Co víte o jejím bratrovi?“

Plešakovová sebou znepokojeně zavrtěla na židli. „Za války se někde ztratil beze stopy.“

„A dál?“

„Co dál?“ vyhrkla polekaně.

„Ptám se vás, co se s ním stalo dál?“

„Ale to jsou jenom řeči.“

„Tak nám o těch řečech povězte.“

„Po válce mi někdo povídal, že ho Viděli živého v německém táboře. Nemluvilo se o něm zrovna nejlíp, že prý snad dělal pro Němce… Nic víc nevím.“

„Od koho jste to slyšela?“

„Říkal mi to jeden známý, který se vrátil ze zajetí.“

„Kde je teď?“

„Nevím. Před několika lety kamsi odjel.“

„Věra Petrovna ty řeči znala?“

„Asi.“

„Co znamená ‚asi‘? Byla jste její kamarádka, tak jste to musela vědět. Tak znala?“

„Ano.“

„Od koho?… Proč mlčíte?… Vy jste jí to řekla se všemi podrobnostmi?“

„Ano,“ zašeptala téměř neslyšně.

„Vyprávěla o tom Samarinová mužovi nebo v práci?“ Plešakovová zavrtěla hlavou. „Povídala jste to ještě někomu kromě ní?“ Vteřina rozpaků a následovalo opět záporné zavrtění. „Vrátíme se k divadlu,“ řekl jsem. „Co se dělo po představení?“

„Rozloučil se a odešel.“

„Domlouvali se o něčem se Samarinovou?“

„Ne.“

„V divadle jste byli pořád všichni čtyři pohromadě?“

„O přestávkách jsme se byli s Fjodorem Nikitičem projít ve foyeru, ale oni zůstali v sále.“

„Nepozorovala jste něco zvláštního v chování Věry Petrovny, když jste se vraceli?“

„Ne. Rozloučili jsme se skoro hned. Říkala, že ji rozbolela hlava, a ujela domů.“

„Mluvila s vámi Samarinová poslední dny o tom člověku?“

„Ne.“

„Scházeli se?“

„Myslím, že ne. Ona by mi to řekla. Věročka přede mnou neměla tajnosti.“

„Nezaváděla Samarinová po divadle řeč o bratrovi?“

„Ne.“

„Mimochodem, jak se jmenuje váš známý z divadla?“

„Jak se jmenuje…,“ rozpačitě opakovala Plešakovová. „Nevím…“

„Ale on se vám nebo Samarinové představil?“

„Řekla bych, že ne.“

Její hlas nezněl zrovna přesvědčivě.

„Nezapomněla jste to náhodou?“ zeptal jsem se.

„Teď se mi něco zdá, jako by mu Věročka při loučení nějak říkala…“

„Vladimír Vladimírovič, ne?“

„Propána, soudruhu, já si nevzpomenu. Kdybyste se zeptal Fjodora Nikitiče, možná že si to pamatuje.“

Brzy jsem vyčerpal všechny své otázky. Jak se Plešakovová zvedla ze židle, odložil Gromov noviny a obrátil se k ní.

„Mimochodem, Margarito Alexandrovno, jaký sport pěstujete?“

„Jak jste na to přišel, že sportuju?“ zeptala se zvědavě.

„Máte tak krásnou postavu…“

„Ó…,“ usmála se něžně na Gromova, „taková už jsem vyrostla, na tom žádnou zásluhu nemám…“ Dřív jo, to mě bavily motocyklové závody, to se ví, jenom jako diváka, ale teď…“

Plešakovová nedopověděla, těžce vzdychla a beznadějně máchla rukou.

„Jezdili jste často na závody s Fjodorem Nikitičem?“ pokračoval Gromov.

„Jezdili,“ vzdychla znovu.

„On má svůj osobní vůz?“

„Ne, jezdili jsme služebním. Sportovní organizace má svou pobědu.“

„Hm, vzpomínám si, takovou bezovou, nemýlím-li se…“

„Ne, modrou…“

NOVÁ PODEZŘENÍ

Jen se za Plešakovovou zavřely dveře, odfoukl jsem si:

„Uf! To jsem se zahřál… Ale je to slečinka! Jak se vám líbila, Vasiliji Alexejeviči?“

Ale Gromov, jako vždy, nespěchal, aby vyslovil své mínění první.

„Čekám na vaše závěry,“ řekl.

„Ledacos nového jsme se přece jen dozvěděli. Především o bratru Samarinové. Ukazuje se, že znala nebo myslela, že o něm zná takové věci, o kterých je radno pomlčet. Z toho plyne, že podklad pro vydírání je nasnadě. Dál jsme zjistili, že postava z kresby Samarinové skutečně existuje. Ten člověk zřejmě hledal možnost seznámit se s ní, a týden před vraždou dosáhl svého cíle. Historie s lístky do divadla byla pochopitelně nastrojena. Dá se předpokládat, že se od něho dozvěděla nějaké nové zprávy o bratrovi. Bohužel, co o něm víme, je strašně ubohé. Dokonce ani nevíme, můžeme-li ho ztotožnit s Vladimírem Vladimírovičem, nebo jsou-li to různí lidé. Konečně je také trochu divné dnešní chování Plešakovové. Měl jsem dojem, že se polekala, když se řeč stočila k bratrovi Samarinové.“

„Jak si vysvětlujete ten strach?“

„Těžko říci… Předpokládat se dá ledacos, ale budou to jen samé domněnky, které se zatím nemohou ničím podložit. Nepochybně si ještě něco nechává pro sebe.“

„Připouštíte její účast na zločinu?“

„Přímou ne. Je moc hloupá a ještě k tomu povídavá. Já bych se ve vážné věci na takovou osobu nikdy nespolehl. Vůbec bych se ale nedivil, kdyby jí byl někdo podvodně využil k zločinným cílům.“

„Zamýšlel jste se nad otázkou, proč Samarinová, podle všech chytrá žena, kamarádila s Plešakovovou?“

„Zamýšlel jsem se nejednou, ale odpověď jsem nenašel.“

„A teď taky nenacházíte?“

„Počkejte! Že by k ní byla Samarinová připoutána v souvislosti s historií svého bratra? Vždyť ona se mohla pořád bát řečnosti své kamarádky.“

„Jaké kroky navrhujete v naší práci?“

„Řekl bych, že je třeba vyslechnout bývalého přítele Plešakovové – Fjodor a Nikitiče Něčiporenka. Byl tenkrát v divadle, možná že si všiml něčeho, co jí uklouzlo.“

„Ne,“ řekl Gromov. „S tímhle výslechem se musí… Náš příští krok bude takový,“ zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo. Zaslechl jsem známý hlas: „Funtikov, slyším.“

„Nikolaji Semjonoviči,“ ozval se Gromov, „seberte vůz a přivezte sem Alexejeva… Ano, přímo ke mně,“ dodal a položil sluchátko.

„K čemu potřebujete Alexejeva?“ podivil jsem se. „Vždyť u něho Funtikov včera byl.“

Vasilij Alexejevič se ušklíbl:

„Že byste si to nedomyslel? Domníval jsem se, že jste věnoval pozornost mým otázkám a odpovědím Plešakovové.“

„Jistě. Ale musím se přiznat, že dosud nechápu…“

„To je zlé. To znamená, že vám z případu unikly některé detaily.“

„Jaké?“

„Pamatujete si na Alexejovovu výpověď o tom večeru, kdy byl spáchán zločin. Čekal tenkrát na Samarinovou u východu z ústavu, viděl ji, šel za ní, ale postavila se mu do cesty překážka…“

„Vzpomínám si! Zdá se nějaké auto…“

„Ne zdá se, ale opravdu auto, přesněji poběda, která se z ničeho nic trhaně rozjela, takže zakryla Alexejevovi objekt jeho sledování; než oběhl auto, Samarinová nasedla do autobusu a odjela.“

„Přesně tak.“

„A vás v Alexejevově vyprávění nic nezarazilo?“

„Ne.“

Gromov mě zavedl k oknu.

„Podívejte se,“ ukázal mi, „venku stojí u chodníku poběda. Kolem přecházejí lidé. Všimněte si, oč jsou lidé vyšší než auto… Teď suďte sám, mohla-li poběda, která se postavila vedle tak dlouhého člověka, jako je Alexejev, zakrýt rozhled na protější stranu ulice.“

„Tedy lhal!“

„Neunáhlujte se. Je tu ještě jiná varianta.“

Okamžitě jsem si vzpomněl, jak se mě Gromov ptal, když se teprve seznamoval s případem, o kolik centimetrů výš nebo níž je chodník u silnice před ústavem. Teď jsem teprve pochopil smysl té otázky.

„Je třeba zajet na místo a porovnat výšku dlažby a chodníku,“ vyhrkl jsem.

„Stalo se,“ poznamenal stručně Gromov.

„A výsledek?“

„Kolem ústavu jde ulice po svahu kopce a chodník, na němž stál Alexejev, je podstatně níž než jízdní dráha.“

„Z toho plyne, že jeho výpověď je správná.“

„Co se toho týče, nesporně je. A když tu už auto bylo, vyvstávají pochybnosti: bylo počínání majitele náhodné nebo úmyslné? Představte si – poběda stojí přibližně sto metrů od vchodu do ústavu, když se Samarinová objeví, vyrazí stejným směrem jako Věra Petrovna, pohybuje se však pomalu. Chvílemi zastavuje. Není tedy logické předpokládat, že Alexejev ten večer nebyl sám, kdo číhal na Samarinovou?“

„To je možné.“

„Tak vidíte, proč jsem poslal pro Alexejeva. Možná že si dodatečně vzpomene na něco o autě, třeba kam se hnulo, když Samarinová nasedla do autobusu.“

„Jenom nechápu,“ namítl jsem, „jakou souvislost vidíte mezi Alexejevovým vyprávěním a odpověďmi Plešakovové.“

V Gromovových očích to šibalsky zablesklo.

„Pamatujete se,“ optal se, „jak byla natřena poběda, která vjela Alexejevovi do cesty?“

„Nepamatuji.“

„Ale on ve svém vyprávění mluvil o barvě.“

„Stejně si nevzpomenu.“

„Modrá.“

„No tohle!“ vykřikl jsem. „To mě tedy ani ve snu nenapadlo, abych si zjišťoval auta jen podle barvy. Co to znamená, že poběda sportovní organizace Střela je modrá? To bychom zrovna tak dobře mohli podezřívat kteroukoliv modrou pobědu, co jezdí po ulicích N. Tohle jste, Vasiliji Alexejeviči, přehnal…“

„Festina lente,“1 klidně odrazil Gromov můj nájezd a dodal: „Kde jste vzal, že stavím jen na barvě?“

„Vždyť vy sám…“

„Nic takového jsem neříkal. To jsou vaše vlastní závěry.“

„Jaké další údaje tedy máte?“

„To je jiná otázka. Tak se na to podíváme. Tím spíš, že jste většinu údajů mohl načerpat sám z materiálu.“

Nedalo se nic dělat, musel jsem spolknout šéfovu špičku.

„Prosím, berte na vědomí,“ začal, „že všechno, co slyšíte, je jenom verze, o které můžeme v budoucnu zjistit, že zrovna tak neobstojí jako některé jiné naše předpoklady. Pročež se račte k mým slovům stavět kriticky a chystejte si námitky… Tak, do toho. Když jsem studoval vyšetřovací materiály, především vaše každodenní záznamy, všiml jsem si drobného detailu – při prvém setkání s Plešakovovou jste se zeptal, je-li jí známé jméno Vladimír Vladimírovič.“

„Správně.“

„Pamatujete si, co bylo dál?“

„Ano. Chvilku otálela s odpovědí, ale Něčiporenko, který při rozhovoru byl, s jistotou prohlásil, že se s takovým jménem nesešli. Potom Plešakovová potvrdila slova svého přítele.“

„Tak to máte zapsáno. Z toho plyne, že fakticky Něčiporenko odpověděl za ni a vlastně jí napověděl přesnou odpověď. Ten detail mě upoutal, i když jsem si, pochopitelně, vědom, že může jít o pouhou náhodu. Pak mě zarazil takový moment: proč Něčiporenko prodal mladému Samarinovi tak lacino – všeho všudy za dva tisíce – a ještě na splátky skoro nový motocykl? Měl jsem přitom na zřeteli, že známý Plešakovové není natolik spřátelen se Samarinovým synem, aby byl veden pouhou dobročinností. To všechno dohromady mě donutilo trochu zbystřit pozornost…“

„Ale,“ přerušil jsem ho, „Něčiporenko má prokazatelné alibi. K vraždě došlo v 21.45, ale v tu dobu, nebo možná ještě dřív, se s ním sešel na druhém konci města mladý Samarin, vracející se z nádraží. Ve dvaadvacet hodin se už ukládal v Něčiporenkově bytě spát.“

„Přesně tak. Proto jsem se začal zabývat zrovna touhle okolností. Pojal jsem mlhavé podezření – a udělal jsem zajímavý objev.“

„Jaký?“

„Něčiporenkovo alibi je bouda.“

„Nepovídejte!“

„Už je to tak. Vzpomeňte si: Když mladý Samarin vykládal o svém návratu, zmínil se, že se na náměstí Míru zamotal v davu proudícím z kina. Tohoto závažného detailu jsem se chytil. Na náměstí Míru je pouze jeden biograf – Pravda. Také jsem se vás ptal, kdy tam v tu sobotu večer začínala představení.“

„Což mě dost překvapilo,“ poznamenal jsem.

„Vyšlo najevo,“ pokračoval Vasilij Alexejevič, „že představení začínala v 19.20, 21.00 a 22.40. Když jsem znal délku filmu, nebylo těžké určit konec představení. V daném případě trvalo promítání hodinu a dvacet pět minut. Samarin se mohl objevit v okruhu kina jedině po skončení devítihodinového představení, to znamená přibližně v půl jedenácté. K setkání s Něčiporenkem došlo ještě později. Z toho vyplývá, že Něčiporenko říkal opilému Samarinovi úmyslně nepravdu, když mu tvrdil, že přišli do bytu kolem desáté.“

„Proč lhal?“

„Vypadá to na to, že si zajišťoval alibi. A jděme dál. Podívejme se, co se nám podařilo vysvětlit z dnešního výslechu Plešakovové.“

„Možná že to není náhodou, že se s ní Něčiporenko zrovna teď rozešel,“ vyslovil jsem předpoklad.

„Pročpak myslíte?“ zeptal se se zájmem Gromov.

„Vycházíme-li z vaší verze a připustíme-li, že potřeboval Plešakovovou jako můstek k Samarinovým, tak teď, po smrti Věry Petrovny, všechny důvody odpadly. Navíc, přátelství s Plešakovovou se možná změnilo v překážku při uskutečňování dalších plánů.“

„Všiml jste si jejích slov o délce jejich známosti?“

„Říkala dva roky.“

„Tááák,“ vyčkávavě protáhl Gromov.

„A neúspěšné přepadení Samarina se událo také před dvěma roky. Zřejmě se o něho od té doby začala zajímat zahraniční špionáž.“

„Jestlipak víte, kdy se Něčiporenko objevil v N.?“

„Také před dvěma roky?“

„Uhádl jste… A teď ve světle vašich úvah si rozvažte okolnosti seznámení v divadle.“

„Myšlenka, aby se ten večer šlo do divadla, vyšla od Něčiporenka.“

„Správně.“

„Neznámý měl právě tři volné lístky.“

„Dále.“

„O přestávkách odvedl Něčiporenko Plešakovovou a nechal Samarinovou o samotě s jejich novým známým.“

Vasilij Alexejevič souhlasně přikývl.

„Teď uvažte,“ poznamenal, „vybrebtla-li Plešakovová někomu něco o bratrovi Samarinové, pak to bylo, pochopitelně, v prvé řadě svému chlapci.“

„To je jisté.“

„Myslím, že mu řekla víc než nám. Z toho její rozpaky při výslechu… Tak vidíte, že jsem se nezačal zajímat náhodou o barvy aut.“

„Vidím, ale přesto mám ještě námitku.“

„Sem s ní!“

„Pamatuji se dobře, že při seznámení s Něčiporenkem jsem si prohlédl jeho nohy. Připadalo mi, že jsou nepoměrně malé k jeho postavě a neodpovídají našemu otisku stopy.“

„Především, účast Něčiporenka na zločinu ještě neznamená, že je vrah. Nezapomeňte na známého z divadla a Vladimíra Vladimíroviče. Konečně mohou tu být i jiní, které dosud neznáme. Mimochodem, v jakých botách jste ho viděl?“

„Ve sportovních střevících.“

„A pachatel měl masivní vycházkové boty. Možná že kdyby se Něčiporenko obul do takových, nepřipadly by vám jeho nohy tak malé.“

„To připouštím.“

„Krátce a dobře, začínáme rozpracovávat novou verzi,“ uzavřel Gromov, chvíli poslouchal a pak dodal: „Tak se mi zdá, že se vrátil Nikolaj Semjonovič.“

Podíval jsem se z okna. Z vozu, který zastavil u vrat, vylézal Nikolaj s Alexejevem. Za okamžik vcházeli do kanceláře.

„Jak bych se nepamatoval na tu zatracenou pobědu,“ odpověděl Alexejev na Gromovovu otázku. „Ptáte se, kam se poděla. Rozjela se na plný plyn a zmizela.“

„Za autobusem, na který nasedla Samarinová?“

„Stejným směrem.“

„Šofér pak už nepřibrzďoval?“

„Kdepak. Říkám vám, šlápl na plyn tak, že jsem mu ani nestačil vynadat.“

„Nevšiml jste si, kolik lidí bylo v tom autě?“

„Dva muži.“

„Neprohlédl jste si, jak vypadali?“

„Na to jsem tak zrovna měl náladu! Jen se pamatuju, že jeden byl ve vojenském – před očima se mi mihly důstojnické nárameníky a řádka vyznamenání přes celá prsa.“

„Nebyl to tenhle?“ Gromov podstrčil Alexejevovi fotokopii kresby. „To vám neřeknu. Do obličeje jsem mu neviděl.“

„Na číslo auta jste se nedíval?“

„Ne.“

Když Alexejev odešel, Gromov zavolal Grigorjeva, vysvětlil jemu a Funtikovovi, co je nového, a dal jim úkol: Zjistit, kdo jezdil ten večer pobědou sportovní organizace Střela, opatrně prohlédnout vůz a získat otisky Něčiporenkových bot.

Protože já jsem se osobně znal s bývalým „domácím přítelem“ Plešakovové, musel jsem se zatím spokojit s rolí pasivního pozorovatele.

NOVÉ ZPRÁVY

Po dvou dnech, v pondělí ráno, podávali Funtikov a Grigorjev Gromovovi hlášení o vykonané práci. Jak se jim podařilo zjistit, v osudnou sobotu vyjel Něčiporenko s pobědou asi v pět hodin odpoledne z garáže sportovní organizace, aby si prý prohlédl terén v okolí N. a vyhledal dráhu příštích závodů. Vůz vrátil do garáže až druhý den ráno. Své zdržení zdůvodňoval poruchou motoru, pro kterou prý musel nechat pobědu za městem u známého. Když se správce garáže ptal, jaká to byla porucha, vymluvil se, že musel měnit kladívko v rozdělovači zapalování. Správce garáže se později podíval pod kapotu auta a k svému údivu zjistil, že kladívko vyměněno nebylo.

Pečlivá prohlídka vozu, kterou provedl Grigorjev, bývalý automechanik, potvrdila výpověď správce garáže, ale nic nového nepřinesla.

Hlavní překvapení si však Nikolaj, který si potrpěl na vnější efekty, nechal na konec. Když uzavřel vyprávění o pobědě, chvilku se odmlčel, vytáhl z kapsy saka fotografii a podal ji Gromovovi se slovy:

„Snímek Něčiporenkovy stopy.“

Sotva Vasilij Alexejevič pohlédl na fotografii, tichounce hvízdl, pak vytáhl snímek stopy z bytu Samarinových a položil oba snímky vedle sebe. Člověk nemusel být velkým specialistou, aby mu neušla překvapivá shoda stop na snímcích, provedených ve stejném měřítku. Stejná velikost, tentýž materiál podrážky, charakteristický defekt na předním okraji podpatku, jednoduše, všechny detaily obou snímků si odpovídaly a dovolovaly konstatovat totožnost stop.

Když Gromov ukončil analýzu, odtrhl se od fotografií, podíval se na nás a začal si prsty masírovat čelo.

„Vypadá to tak,“ řekl zamyšleně, „že konečně máme před sebou už ne nepřímé, ale přímé důkazy.“

„V každém případě,“ poznamenal jsem, „Něčiporenko v bytě u Samarinů byl, a to po Gorškovovi, podle všeho v době, kdy byl spáchán zločin.“

„Úplně jasný!“ vykřikl Nikolaj. „Něčiporenko s tím důstojníkem sledovali Samarinovou vozem od šesti hodin. Vypátrali, kam jela, a ona měla zřejmě namířeno na schůzku s Vladimírem Vladimírovičem, pak ji nepozorovaně provázeli až domů a tam ji někdo z nich zabil.“

„Vy předpokládáte,“ zeptal se Gromov, „že důstojník a Vladimír Vladimírovič jsou různí lidé?“

„Zřejmě ano. Ale to teď není důležité,“ mávl rukou můj kamarád. „Některé detaily se pochopitelně musí ještě vysvětlit, ale podstatné je, že držíme v rukou jednoho z pachatelů. Jak zavřeme Něčiporenka, pak už dopadneme ostatní členy bandy jedna dvě.“

„Nebo naopak,“ vložil se do toho Grigorjev, „ostatním se podaří zmizet.“

„To spíš,“ uzavřel Gromov a dodal: „Zavřít Něčiporenka by bylo předčasné. Musíme je sebrat všechny najednou.“

Funtikov chtěl něco namítnout, ale překazil mu to telefon.

„Slyším,“ řekl Gromov. „Ano, Bystrov je u mne… Předám.“ Uslyšel jsem hlas dozorčího:

„Bystrov? Přišla za tebou nějaká žena. Chce tě naléhavě vidět!“

„Jak se jmenuje?“

„Ljubov Grigorjevna Kolcovová.“

Samarinová první žena? K čemu já jí mohu být dobrý?

Ljubov Grigorjevna prudce vešla do mé kanceláře. Rudé skvrny v obličeji a na hrdle prozrazovaly velké vzrušení.

„Odpusťte, že jsem sem tak vtrhla,“ začala ještě za chůze, „ale nemám se s kým poradit, kromě vás… Michail Ivanovič je v takovém stavu, že ho nechci obtěžovat…“

„Jsem vám k službám,“ řekl jsem. „Posaďte se, prosím.“

„Před hodinou,“ pokračovala, když se unaveně svezla na židli, „před hodinou jsem náhodou potkala člověka, kterého jsem neviděla víc než deset let, a myslela jsem, že ho už nikdy víc neuvidím… Je to hrozný člověk. Má na svědomí desítky, jestli ne stovky našich lidí. Seznámila jsem se s ním, když mě poslali partyzáni pracovat na německé velení. Tenkrát nosil německou vojenskou uniformu a velel kárnému oddílu vojsk SS. Vyprávěli mi o něm příšerné věci.“

„A kde jste dneska viděla toho chlapa?“

„Ráno mě napadlo, abych si zajela za město a trošku se prošla na čerstvém vzduchu. Nasedla jsem do vlaku a vystoupila na první stanici, která se mi zazdála. A jak jsem tak šla kolem jedné z vilek, zrovna se objevil v brance…“

„Poznal vás?“

„Naštěstí ne. Nezpozoroval mě. Jak jsem ho zahlédla, uskočila jsem instinktivně zpět a schovala se za velký keř. A on se ještě k tomu obrátil na opačnou stranu.“

„No, a co se dělo dál?“

„Odešel. Teprve za několik minut jsem sebrala síly natolik, že jsem se mohla pohnout, okamžitě jsem se vrátila do města a rovnou k vám!“

„Nezapamatovala jste si náhodou adresu vilky?“

„Tolik chladné mysli mi ještě zůstalo. Mimochodem, on tam asi bydlí.“

„Podle čeho tak usuzujete?“

„Byl oblečen podomácku, měl pyžamové kalhoty, tričko a přes rameno ručník. Zřejmě šel k moři.“

„Jste si jista, že jste se nepřehlédla?“

„Naprosto. Takoví lidé z paměti nevypadnou. Kromě toho má zvláštní znamení – na levé ruce, kousek nad zápěstím, má vytetovány své iniciály V. V. Ty mně hned padly do očí.“

„Co jste povídala?“ vykřikl jsem. „V. V.?“

„Ano. Jmenuje se Wilhelm Weber.“

„On je Němec?“

„Poruštělý. Narodil se a celý život až do války prožil tady.“ ‚

„Písmena má vytetována latinkou?“

„Ne, rusky.“

Co je to, pouhá shoda? blesklo mi hlavou. A co když ne? Honem jsem vytáhl fotografický snímek kresby Samarinové a podal jsem ho Kolcovové.

„Nepoznáváte ho?“

Krve by ses v ní nedořezal.

„To je on,“ zašeptala.

DRUHÉ ZATČENÍ

Několik dní usilovného sledování Něčiporenka a člověka, jehož dokumenty zněly na jméno Vladimíra Vladimíroviče Popova, nás obohatilo o některé nové materiály.

Vyšlo najevo, že se Popov, nebo lépe Wilhelm Weber, jak se opravdu jmenoval, objevil v N. asi čtrnáct dní před vraždou jako penzista na prázdninách a najal si pokoj ve vilkové čtvrti právě tam, kam nás poslala Kolcovová. Majitel domku dostal o nějaký ten rubl víc než obvykle, a tak se dal snadno přesvědčit, že jeho nájemník musí už každou chvilku dostat očekávaný poukaz do jednoho ze sanatorií, a den ze dne odkládal přihlášení.

Ukázalo se, že jednou večer, brzy po příjezdu, vrátil se Weber z města v modré pobědě. Mezi řečí se domácímu zmínil, že je to auto jeho přítele. Poběda přenocovala na dvoře a druhý den Táno si pro ni kdosi přišel, podle popisu zřejmě Něčiporenko. Ten kdosi se u domku už nikdy neobjevil.

Po celou dobu, co jsme pachatele sledovali, se nesešli spolu ani s nikým jiným, ale Weber Něčiporenkovi jednou telefonoval.

Z těch i z jiných faktů Gromov usoudil, že se Weber, hrající vůdčí úlohu, opíral jedině o Něčiporenka, a proto další odklady jejich zatčení ztrácely smysl.

Plán závěrečné operace vypracoval Gromov společně s pracovníky Výboru státní bezpečnosti.

Weber a Něčiporenko měli být sebráni ve svých bytech zároveň. Byly sestaveny dvě operativní skupiny. V každé z nich byli zástupci Výboru státní bezpečnosti. Jedna skupina s Gromovem v čele měla zatknout Něčiporenka. Druhá skupina, která byla svěřena mně, dostala na starost Webra.

Pozdě večer se všichni účastníci operace sešli v kanceláři plukovníka Semjonova. Upřesnili si poslední detaily a čekali na zprávy od hlídek z venku. Konečně došel signál: vše v pořádku, pachatelé jsou doma.

Několik okamžiků, a z vrat kriminálky vyrazil hlouček aut. Na jedné z křižovatek se maličká kolona rozdělila: operativní skupiny zamířily ke svým cílům.

Zůstaly za námi ulice, rušné i teď pozdě v noci. Ze zeleně se vynořily budovy sanatorií a zotavoven, mihly se rybářské osady, schoulené na mořském břehu, i vilky, poschovávané v zahradách. Jsme u cíle. Světlo reflektorů se zmocňuje jakési postavy s výstražně zvednutou rukou, která se nenadále vynořila z temnoty. Šofér prudce brzdí. V postavě poznáváme svého spolupracovníka.

„Vylezte,“ šeptá. „Dál půjdeme pěšky.“

Ještě jsme byli skoro sto metrů od vilky, když náš průvodce tiše hvízdl. Z křovin kolem cesty se nehlučně vynořují další dva pracovníci bezpečnosti. Na místě za křovisky zůstává se mnou Nikolaj, psovod se psem, kapitán z Výboru státní bezpečnosti a ten, který na nás čekal na silnici. Ostatní polkla tma. Mají za úkol obklíčit zahradu a odříznout všechny možné cesty útěku. Čekáme. Čas se mučivě vleče. Světélkující ciferník mých hodinek jasně ukazuje, že uběhlo všeho všudy deset minut. Teď…

Blížíme se k brance. Otvírá se se skřípáním. Ve tmě není vilku za stromy vidět. Úzká pěšinka, dlážděná kamennými deskami, nás přivádí k nevelkému přízemnímu domku s mansardou. Znenadání se temné okenní rámy rozzáří fantastickými stříbřitými záblesky. Mimoděk sebou trhnu a teprve po chvíli si uvědomuji, že to měsíc vyhlédl skulinou v mracích.

Vystupuji po schůdcích na zápraží, stisknu kliku a dveře se poslušně otvírají. To je divné, proč není zamčeno? bleskne mi hlavou. Vnitřní uspořádání domku znám: dole bydlí ve dvou pokojích domácí. Weber má najatou mansardu. Přímo přede mnou stoupá dřevěné schodiště se zábradlím. Rukama jsem se domluvil s Nikolajem, že on půjde vzbudit domácího pána a vysvětlí mu, oč jde, a sám jsem začal vystupovat po schodech. Za zády slyším opatrné kroky kapitánovy. Dva zůstali se psem venku.

Dveře mansardy jsou pootevřeny. Měsíční světlo zalévá celou místnost. Rychle se rozhlížím. Postel je rozesílaná, ale není slehnutá. Na opěradle židle visí blůza s podplukovnickými nárameníky. Pod židlí stojí polobotky. Ale obyvatel je pryč. V mansardě se není kam schovat. Kde je Weber?

„Musel tu být ještě před chvilkou,“ říká rychle kapitán. „Honem dolů!“

Úprkem, teď už bez opatrnosti, sbíháme dolů. Vyrážíme ven kolem překvapeného Funtikova a domácího, roztřeseného strachem nebo rozespalostí. V tu chvíli zachází měsíc znovu za mraky a obrysy věcí kolem nás se rozplývají do nejasných tvarů. Nicméně se mi v posledním okamžiku, kdy zpod mraku vyhlížel ještě krajíček měsíce, zdálo, že se v hloubi zahrady, rychle se nořící do tmy, mihla bílá skvrna. Bez rozmyšlení jsem vyrazil vpřed. Jakési ostny mě zachytávaly za šaty, větvičky stromů mě bolestivě švihaly do obličeje, ale já se vší silou hnal přes všechny překážky, i když jsem neviděl a nic kolem sebe nerozeznával. Konečně mě napadlo, že mám v kapse svítilnu, vytrhl jsem ji a rozsvítil.

Paprsek světla sklouzl po lidské postavě, přitisknuté ke kmeni stromu, ozářil bílou košili a nad ní tvář, zkřivenou vztekem. Příliš dlouho jsem studoval kresby Samarinové, než abych mohl být třeba jen okamžik na rozpacích: měl jsem před sebou Webra.

Prudkým pohybem zvedl ruku, jako by se chtěl chránit před oslňující svítilnou, a já jsem spíš podvědomě než očima pocítil, že svírá jakýsi kovový předmět. Udělal jsem důkladný skok po jeho ruce, stačil jsem do ní udeřit, ale zaslechl jsem slabé cvrnknutí a ucítil tupý náraz do levého stehna. Pak se pode mnou podlomila kolena, po noze se mi rozlézalo cosi teplého, před očima mi vyplavaly zelené a oranžové kruhy a já se svalil na zem, marně se chytaje větviček. Poslední, co jsem vnímal, byla změť zvuků: vrčení psa, praskání lámajícího se křoví a zvířecí řev člověka.

KONČÍ SE

Mnoho mi toho dopovědět nezbývá. Tím spíš, že utržená rána mě připoutala na lůžko, a tak mi zabránila, abych se zúčastnil závěrečných výslechů, a tím také vyvrcholení toho prvého velkého případu, na kterém jsme se mohli s Nikolajem opravdu aktivně podílet.

Abych se už nemusel vracet ke svému zranění, stačí, když řeknu, že jsem dostal důkladný nos od Vasilije Alexejeviče Gromova pro svou horkokrevnost a netrpělivost, nos, zmírněný jen tím, že provinilec ležel natažený na lůžku a zřejmě připadal kárajícímu už tak dost zbědovaný.

Pomineme-li můj malér, proběhla toho večera plánovaná operace naprosto úspěšně: oba pachatelé byli polapeni živi a zdrávi.

Na doplnění důkazů, které jsme sebrali už dříve, se v našich materiálech objevila zpráva balistických znalců, že obě střely, ta, která zabila Samarinovou, i ta, která mě ranila, vyšly z téže bezhlučné pistole, odebrané Webrovi při zatýkání. Poslední naděje falešného podplukovníka zmizely po konfrontaci s Ljubov Grigorjevnou Kolcovovou, která odhalila Webrovu zločinnou činnost za války.

Nakonec se museli oba zločinci sklonit pod tíhou důkazů a začali s výpověďmi, které doplnily chybějící články v řetězu událostí, jež jsme znali.

Poté, co se špionáž jisté země začala zajímat o Samarinovy práce a co se nepodařilo ukrást jeho tajné doklady, bylo rozhodnuto vyslat do SSSR spolehlivého člověka, který by stůj co stůj sehnal potřebné zprávy. Volba padla na Wilhelma Webra, zkušeného špióna, specialistu na SSSR, který prožil před válkou přes třicet let nejprve ve starém Rusku a pak v Sovětech.

Operace byla pečlivě připravována. Po příchodu doN. se měl Weber spojit s dobře konspirovaným agentem špionáže Fjodorem Něčiporenkem a použít jeho služeb v zájmu připravované akce. Akce byla považována za tak důležitou, že vedení špionáže vědomě riskovalo možný neúspěch svého agenta.

Něčiporenko, syn rozkulačeného boháče, nenáviděl od dětských let sovětské zřízení, za války pracoval jako tajný donášeč gestapa, v poválečných letech změnil pány a našel si útulek pod křídly téže špionáže jako Wilhelm Weber.

Na Něčiporenkova bedra padla tíha úkolu připravit Webrovi půdu v N. Při plnění tohoto úkolu se seznámil a sblížil s Plešakovovou, kamarádkou Samarinové, do jejíhož domu se tak chtěl dostat. Z týchž důvodů dělal Něčiporenko patrona mladému Samarinovi. Od své přítelkyně se dozvěděl, že Samarinová skrývá před mužem a před svým okolím fámy o tom, že její bratr snad pracoval pro Němce a že je možná živ. (Mimochodem radu, aby o bratrovi mlčela, dala Věře Petrovně Plešakovová, čímž se vysvětlují zámlky a rozpaky při výslechu.) Z těchto zpráv se zrodila myšlenka na vydírání Samarinové. Když se nepodařilo najít v zahraničí skutečného bratra Věry Petrovny, uchýlili se k falšování. Něčiporenkovi se poštěstilo na čas ukrást u Samarinové řadu dopisů a fotografií jejího bratra, které si ofotografoval. Na základě těchto materiálů si vyrobila rozvědka podvrh dopisu „bratra“ sestře a jednoduchou fotomontáž, na níž byl bratr Samarinové zachycen v hitlerovské uniformě.

Stejným způsobem vybavila špionáž Webra dokumenty a vysadila ho na sovětské území. Jakmile se dostal do N., navázal spojení s Něčiporenkem a spolu vypracovali do detailu plán akcí. Přes své námitky musel zůstat agent v pozadí. Weber považoval za nejslibnější trumfy ve své hře sesterské city Samarinové a její strach z prozrazení.

K prvému setkání Webra, vystupujícího jako podplukovník Sovětské armády ve výslužbě Vladimír Vladimírovič Popov, se Samarinovou došlo v divadle. Zkušený špión neodkryl své karty hned, ale svými narážkami přivedl Věru Petrovnu do rozpaků a zbavil ji klidu. Rozhodující rozhovor byl určen na sobotní večer. Toho dne dopoledne zavolal Weber Samarinové do ústavu a domluvil si s ní schůzku. Když Věra Petrovna vyšla po práci na ulici, hlídali ji už oba z auta. Byla to opatrnost pro případ, že by měla s sebou „přívěsek“.

Modrá poběda sledovala autobus, v němž Samarinová ujela, a pak ji doprovázela téměř až na místo. Potom se Weber vypravil na schůzku a Něčiporenko zůstal v autě, skrytém v jedné z postranních uliček, a čekal na výsledek.

Rozhovor v osamělém zákoutí městského parku, kam zavedl obezřetný špión svou oběť, trval asi dvě hodiny. Nicméně ani falza, ani vyhrůžky Webrovi nepomohly. Věra Petrovna se nedala zastrašit a kategoricky odmítla všechny nabídky. Přitom Weber poznal, že nehodlá mlčet a že se chystá oznámit, co se stalo, na patřičných místech. V té chvíli se rozhodl okamžitě Samarinovou uklidit z cesty a roli kata svěřil svému kumpánovi. Druhou variantu – nechat Samarinovou na pokoji a sám neprodleně zmizet – hned zamítl, protože doufal, že až odstraní náhlé komplikace, dosáhne svého cíle nějakými jinými cestami.

Funtikov, který se účastnil Webrova výslechu, mi vyprávěl, jak se Gromov zeptal:

„Proč jste neuklidil‘, jak vy říkáte, Samarinovou sám? Byla to příznivá chvíle. Měl jste u sebe bezhlučnou pistoli a nikdo nablízku nebyl.“

„Vidíte,“ zarazil se Weber, „mně je bytostně cizí vztáhnout ruku na žehu.“

„Lžete!“ odsekl náš učitel. „Chtěl jste, aby místo vás nastavil kůži váš pomocník…“

Když Samarinová odešla, spěchal Weber, rozčilený neúspěchem a postrašený hrozbou prozrazení, k autu a poběda se znovu hnula po stopách Věry Petrovny. Když zjistil, že oběť, odsouzená k záhubě, míří rovnou domů, trochu se uklidnil a začal za jízdy Něčiporenka instruovat.

Oba věděli, že tou dobou v bytě Samarinových nemá nikdo být, proto mohl Něčiporenko bez rizika, jak ho Weber ujišťoval, vejít jako dobrý známý do bytu a tam vykonat vraždu Webrovou bezhlučnou pistolí, opatřenou, jak zdůraznil starší špión, kolektorem prázdných nábojnic, což znamená, že po výstřelu nezbudou žádné stopy, kromě kousku deformovaného olova. Když Weber takhle vychválil svou zbraň, podal ji kumpánovi.

Auto zastavilo dva bloky před domem Samarinových. Domluvili se tak: aby se nemotali na ulici a nenarazili náhodou na někoho, kdo zná číslo auta sportovní organizace, odjede Weber s vozem k sobě za město, Něčiporenko si druhý den přijde pro pobědu a poreferuje o výsledcích.

Něčiporenkovi otevřela rozčilená Samarinová. Svěřila mu, že jim někdo vyloupil byt. Když vešel do pokoje a uviděl stopy po zlodějích, hned ocenil, jak mu jde náhoda na ruku. Teď mohl jednat pod firmou lupičů. Něčiporenko neztrácel čas. Jak se Věra Petrovna na okamžik otočila k psacímu stolu, vytrhl z kapsy pistoli a střelil nešťastnici z bezprostřední blízkosti do týlu.

Přesvědčil se, že je Samarinová mrtva, zhasil světlo a rychle vyšel z pokoje. Znenadání se ozvalo v předsíni zvonění, které ho přikovalo k místu a donutilo ho prožít několik nanejvýš nepříjemných minut, když se Alexejev – to zvonil on – marně domáhal vstupu.

Když Alexejev ztratil trpělivost a jeho kroky zanikly na schodech, Něčiporenko ještě chvíli počkal a pak vyšel na ulici. Štěstí zločinci přálo – nikdo ho neviděl.

Cestou domů náhodou potkal podnapilého Georgije Samarina, schválně ho zavedl k sobě a namluvil mu, že je deset hodin. Všechno to dělal proto, aby si opatřil alibi pro případ, že by se při vyšetřování někdo zajímal, jak prožil sobotní večer.

Prvé dny po činu prožili vrazi ve velké úzkosti, ale když se Něčiporenko dozvěděl od Plešakovové a od mladého Samarina, že podezření padlo na Alexejeva a na zloděje, trochu se vzpamatovali, a dokonce se ponenáhlu začali chystat na pokračování v operaci. Tak se Něčiporenko, hledající nové cesty do ústavu, kde pracoval Samarin, rozešel s Plešakovovou, kterou teď už nepotřeboval.

Do ‚posledního okamžiku neměli špióni tušení o mracích, které se stahovaly nad jejich hlavami. Ani jediný náš spolupracovník, který je sledoval, se ničím neprozradil. Teprve v poslední večer, doslova minutu předtím, než jsme se objevili, uslyšel Weber, který se už začal svlékat, zaskřípění vrátek, vyplašen stačil jen chytit pistoli a vyrazit do zahrady.

Když pochopil, že je obklíčen a že se mu nepodaří uprchnout, snažil se nejdříve prodat svou kůži co nejdráže, ale v poslední chvíli dostal strach a raději zapomněl na instrukce svých pánů, kteří v podobných případech na něm naléhavě vyžadovali, aby se živ nevydal.

A to je vlastně všecko, co se dá povědět o Nikolajevově a mém prvním velkém případu.

Závěrem bych chtěl jen opakovat to, čím jsem začal: rozmýšlel jsem se dlouho a jsem v tom úplně nevinně. Chcete-li vědět, kdo za to může, pak to tedy bude nejspíš střela z pistole, kocour Vaška, dobrák Alexandra Fjodorovna, sousedka z našeho bytu, poručík milice Funtikov, no á docela možná i má trochu neklidná povaha.