John Creasey

Sekáč a pavouk

1

ZTRACENÁ DÍVKA

Po ulicích West Endu bloudila dívka. V podvečerním slunečním přísvitu se barva jejích vlasů podobala zralému obilí. Měla na sobě plisovanou bílou sukni a krémovou blůzu; její límec se dotýkal obličeje a sahal až na ramena. Měla pěknou chůzi, úměrnou postavu, štíhlé nohy a kotníky, na nohou mokasíny; pohybovala se zcela nehlučně.

Kolemjdoucí si jí všímali. Muži zavěšení do svých manželek ji pozorovali jenom pokradmu, ženy si ji udiveně prohlížely, mladíci do sebe šťouchali a chystali se ji oslovit. Avšak její chrpové oči je odzbrojovaly. Pánové ve středním věku nebo ještě starší na ni pokukovali odvážněji. Dva z nich jí úmyslně zastoupili cestu. Jeden ji dokonce oslovil: „Haló, krasavice!“ Nezdálo se však, že by ho slyšela. Druhý odvážlivec otevřel ústa, ale hned je zase sklapl a ustoupil rychle stranou.

Minula frontu lidí čekajících na hrůzostrašný film před velkým biografem na Piccadillském náměstí, po Coventryské třídě prošla kolem množství lidí vycházejících z lidových restaurací až k Leicesterskému náměstí. Zabočila do Charing Crossu a pak do postranní ulice, která vedla k Shaftesburyské třídě. Pomalu procházela úzkými uličkami Soho. Ve většině obchodů se už neprodávalo, u lepších restaurací byly zavřené dveře a zatažená okna, kavárničky plné výparů z espresa vypadaly omšele. Silnice a chodníky vystlané papíry a smetím byly ještě horké po vlhkém dni. Na přeplněných úzkých chodnících do ní vráželi lidé, někteří úmyslně. Pěkně oblečený třicátník jí zastoupil cestu a usmál se na ni.

„Nešla byste se mnou?“

Zastavila se, protože jí stál v cestě, ale upírala na něho nevidomý pohled. Vypadal docela pěkně. Usmíval se příjemně, i když trochu podlízavě.

„Půjdu s vámi rád, kamkoliv budete chtít,“ nabízel se jí.

Neodpověděla. Uhnula však stranou, aby mohla projít. Několik chodců se zastavilo a pozorovalo ji. Dívka kráčela dále. Lidé, kteří viděli příhodu s pěkně oblečeným pánem, se za ní dívali. Muž zmizel ve dveřích vedle okna s nápisem:

Dávám hodiny francouzštiny pro začátečníky i pokročilé.

Američanka středních let v černošedém šantungu řekla odměřeně svému manželovi:

„Viděls její obličej? Viděls, Jiří?“

„Jistě,“ řekl Jiří.

„Myslíš, že ji něco trápí?“

„Jistě,“ řekl Jiří.

„Myslíš, že jí nic nechybí?“

„Jistě,“ řekl Jiří. Pak se mu oči rozzářily. Ukázal přes cestu. „Jsme na místě – tam jsou Webberovi.“ Byl to malý krámek s vybledlým zeleným nátěrem a s vybledlým pozlaceným nápisem na tmavě zeleném okně. „Drahoušku, slyšel jsem, že v téhle restauraci mají nejlepší mořské ryby z celého Londýna.“

Uchopil manželku za loket a vedl ji přes cestu. Právě, když vstupovali do restaurace, dívka zahnula za roh.

Šla stále kupředu.

Oklikami se dostala zpátky do Regentské ulice; počkala, až přejedou auta, přešla a úzkou uličkou zamířila k Piccadilly. Zastavovala se jenom na okrajích chodníků nebo když narazila na nějakou překážku, jinak neměnila rytmus chůze; s upřenýma očima šla stále vpřed. Když procházela kolem Piccadillského náměstí, mladičký policista ji zpozoroval a zamračil se. Tucet dalších lelkujících mužů se dívalo, jak jde znovu přesně tou cestou jako předtím.

Policistka si stoupla vedle strážníka.

„Vidělas ji?“ zeptal se strážník.

„Takových jsou stovky,“ prohlásila policistka.

„Myslím to děvče v bílém,“ řekl strážník.

„Ale Davy, vždyť už jsi docela veliký policista!“

Mladičký strážník se ušklíbl.

„Muž je vždycky muž. Mluvím o tom děvčeti v bílém, které teď přechází silnici.“¨

„Viděla jsem ji ve Frithské ulici,“ odpověděla policistka.

„Já jsem ji viděl před dvaceti minutami a myslím, že předtím taky jednou.“

„Bereš to na lehkou váhu, když to nevíš jistě,“ namítla policistka. „Viděls tu holku v zeleném, jak pořád vystrkuje zadek a v jednom kuse se kroutí? Dnes odpoledne ji pustili z vazby. Slyšela jsem, že její starší sestra tady v okolí dává hodiny francouzštiny.“

„Dám si na ni obzvlášť pozor,“ sliboval mladý strážník.

Za dvacet minut uviděl policejní strážník David Ellis dívku v bílém opět. Právě přicházela z druhé strany Piccadilly; chtěla přejít ulici.

Přistoupila k němu hezká, trochu boubelatá policistka.

„Ano, viděla jsem ji,“ řekla. „Myslím, že s ní není něco v pořádku, Davide.“

„Proč?“

„Zdá se, že nic nevnímá. Vypadá, jako by byla v transu.“

„Náměsíčná?“

„Víš, co myslím. Proč nepožádáš někoho z kriminálky, aby na ni dal pozor?“

„To není špatný nápad,“ řekl policejní strážník Ellis.

Už za několik minut obdrželi hlášení dva muži z kriminální policie. Večer jich bývalo ve West Endu plno. Muž v civilu, který krátce nato spatřil dívku v bílém, byl postarší, světem protřelý policista, který často o sobě prohlašoval, že všechno ví a že všude byl. Když zpozoroval děvče poprvé, zamračil se. Vypadala opravdu jako by byla náměsíčná, což byl ovšem holý nesmysl. Zahnula do úzké uličky, která vedla do čtvrti Soho. Šel za ní. V té chvíli se vynořila z kavárny holka s obrovským poprsím v úzkém, křiklavě zeleném svetru.

„Tuhle zrovna hledáme,“ řekl muž v civilu. „Zadrž ji, Charlie.“

Sledoval dále dívku v bílém. Uvažoval, jak velký je rozdíl mezi těmito dvěma mladými ženami – ta v bílém je štíhlá, nevinná a čistá. Ta v zeleném tlustá, smyslná, v podroušeném stavu, špinavá.

Dívka v bílém už potřetí procházela touž ulicí. Nějaký muž vystoupil ze dveří a uchopil ji za ruku.

„Pojďte radši se mnou, děvčátko,“ řekl. „Tady není radno chodit samotná.“

Dívka se otočila a civěla na něho. Pokoušela se mu vytrhnout, ale marně. Nevypadala znepokojeně, jenom se bránila. Muž ji stiskl prudčeji. Pohnula se. Obdařil ji širokým úsměvem. Byl malý, měl mastné vlasy, olivovou pleť a krásné bílé zuby.

„Chcete dostat šest měsíců za napadení?“ zeptal se policista v civilu.

Vetřelec pustil dívku, jako by byla ze žhavého železa.

„Chtěl jsem jí jenom pomoci!“

„Jenom pomozte sám sobě!“ řekl mu policista úsečně.

Dívka se otočila a pokračovala v cestě. Zachránce za ní spěchal a dohnal ji. Šel vedle ní, aniž se jí dotýkal. Věděla, že jde s ní, protože se na něho několikrát podívala. Nepromluvila však ani slovo. Vůbec neprojevila nejmenší známky znepokojení. Šla přesně stejnou cestou jako předtím. Když byli u Shaftesburyské třídy, detektiv se jí zeptal:

„Víte, kam vlastně jdete?“

Neodpověděla.

„Hledáte někoho?“

Žádná odpověď.

„Jsem policista. Rád bych vám pomohl.“

Slova jako by pro ni nic neznamenala.

„Nebudete přece pořád jenom chodit kolem dokola,“ řekl detektiv podrážděně. „Mohu vám nějak pomoci?“

Vůbec si ho nevšímala.

Šel vedle ní, až zase došli k Regentské třídě. Anton už byl zaparkován u chodníku blízko Café Royal; právě do něho vstupovala bruneta v zeleném s mohutným poprsím. Zezadu vypadala zvlášť objemně. Policista, který stál u zadní části auta, se ji chystal bodře plácnout, ale včas se zarazil. Policistka, která se prve zmínila o téhle holce v zeleném, mu pohrozila prstem.

Dívka přešla ulici. Detektiv řekl policistce:

„Snažil jsem se s ní promluvit. Vůbec si mě nevšímá.

Je to zatraceně podezřelé.“

„Nepovídej, že ses s něčím podobným ještě nikdy nesetkal,“ podotkla policistka sarkasticky. „Ty jsi přece už všechno zažil.“

Ušklíbl se.

U Piccadillského náměstí dostihla dívku v bílém policistka, když doprava zastavila dav na kraji chodníku. Bylo tu několik policistů. Podnapilý chlapík si broukal nějakou písničku.

Policistka uchopila dívku za ruku.

„Kam jdete?“ zeptala se jí rázně.

Dívka se pokusila chabě vyprostit. Neřekla nic.

„Po Londýně se přece nemůžete takhle toulat,“ protestovala policistka. Všimla si, že dívka nemá kabelku. „Kde budete spát?“

Dívka nepromluvila.

„Máte nějaké peníze?“

Nedostala žádnou odpověď.

„Jestli nemáte peníze, pak pojďte raději se mnou,“ řekla rozhodně policistka. Nepouštěla dívku. Dala znamení řidiči v zeleném antonu, ten objel náměstí a zastavil u chodníku. Blízko stál detektiv v civilu a další policisté. Dveře velkého vozu se otevřely a policistka postrčila dívku dovnitř. Než se nadáli, děvče bylo ve voze a policistka seděla vedle ní.

„Ahoj, milánkové,“ pravila škodolibě delikventka v zeleném. „Dnes to jede naplno, že jo?“

„Nic si z toho nedělejte,“ uklidňovala dívku policistka. „Chceme vám jenom pomoci. Když mi řeknete své jméno a odkud jste, pak nám to jenom usnadníte.“

Dívka neodpověděla.

„Co je to s ní?“ ptala se neúnavná holka v zeleném. „Nemá to v hlavě v pořádku?“

2

SEKÁČOVA ŽÁDOST

Právě v době, kdy se policie ujala dívky v bílém, ani ne půl míle od Piccadillského náměstí seděl Richard Rollison (kterému se pro jeho detektivní i jiné schopnosti říkalo Sekáč) pohodlně ve svém velkém pokoji, který mu sloužil jako obývací pokoj, pracovna a síň trofejí. K pokoji rovněž patřila malá jídelna. Rollison odpočíval v pohodlném křesle. Jemný vánek z otevřeného okna mu laskal šíji.

Opálený obličej a mírně zarudlé oči prozrazovaly, že příliš užíval sluníčka. Skutečně dnes celý den hrál na hřišti kriket. Teď byl rád, že si může trochu odpočinout a trochu zapřemýšlet, neboť dospěl k prostému, byť trochu smutnému závěru, že už není zdaleka tak mlád, jak býval. Brzy přijde den, kdy bude musit ustoupit mladším ztřeštěncům ve flanelových kalhotách a udělat jim místo na kriketové ploše. Tato představa ho však nijak netrápila. Před chvíli se navečeřel. Teď si líně prohlížel stránky Evening News a občas se napil piva.

Jeden titulek na první stránce pravil:

BYL NALEZEN ZASTŘELENÝ MUŽ.

Zpráva pak zněla takto:

Dva školáci, kteří vybírali ptačí hnízda v Hampstead Heathu, nalezli dnes ráno mrtvolu neznámého muže. Oběť byla pravděpodobně zastřelena ranou zblízka do hrudi. Vrchní komisař Grice s dalšími detektivy ze Scotland Yardu se ihned dostavil na místo činu. Rovněž kriminální lékař dr. Horace Wall byl přítomen.

Rollison nalistoval poslední zprávy. Četl:

Zastřelený muž v Hamp. Heathu. Policie se domnívá, že jde o vraždu. Bylo použito pistole ráže 22.

Rollison se podíval nad velký psací stůl, kde většinou pracoval. Visely tam nesčetné suvenýry, přesněji řečeno trofeje z lovu, na který se už mnoho let specializoval: vražedné nástroje. Byly tam smrtící zbraně všeho druhu: pistole, nože, tupé předměty a jedy. Byly tam také předměty, které samy o sobě byly zcela neškodné a nikterak nebezpečné, jako například hedvábné punčochy, tkaničky od pyžama, peří z kuřat a mnoho dalších věcí, kterých vrahové dovedli s větším či menším důvtipem použít jako nástroje vraždy. Byla tam také drobná pistole ráže 22, šedivá a bachratá. Mohl z ní vystřelit muž i žena, jediná střela znamenala jistou smrt. Nevstal, aby si ji prohlédl. Přemýšlel, kde se asi povaluje zbraň, z níž dnes ráno neznámy pachatel vystřelil.

Má ji stále ještě u sebe nebo ji už někam odhodil?

Byl v pokušení zavolat Yard a zeptat se, ale neudělal to. Opravdu stěží kdy odolal nutkání, aby se zajímal o podrobnosti vraždy; vypadalo to, jako by ho každá vražda přímo hypnotizovala. Ale dnes se ho zmocnila letargická nálada. Dobrý přítel Grice toho má asi za celý den taky dost. A Rollison vynaložil za dnešek dost sil, než aby mohl plýtvat ještě dalšími. Nakonec se rozhodl, že na místo činu nepojede a že se ani nepodívá po okolí, kde byla vražda spáchána.

Dopil pivo a uslyšel, jak v zámku hlavních dveří zaharašil klíč. Vracel se sluha Jolly, který dnes měl volný den. Pak se objevil ve dveřích, v pravici držel černou buřinku a tiskl ji k vestě. Měl na sobě černé sako a proužkované kalhoty a kravatu. Vypadal upraveně jako ze škatulky.

„Dobrý večer, pane.“

„Nazdar, Jolly. Bavil ses dobře?“

„Bylo to zajímavé v mnoha směrech, pane.“

„To jsem rád. A co jsi viděl zajímavého?“

„A jak se dařilo vám, pane?“ zeptal se Jolly tak rychle, aby to vypadalo, že položil otázku současně s Rollisonem.

„Dobře,“ odpověděl Rollison.

„Slyšel jsem, že jste trefil dvě šestky ze sedmdesáti osmi bodů,“ pravil Jolly.

Rollison se ušklíbl.

„Tvojí zvědové ti opomněli sdělit, že jsem třikrát minul a že jsem měl být jednou vyřazen. Jak se daří tvé tetě?“

Jolly, který se už po dvacet let vydával za šedesátníka, měl osmdesátiletou tetu. Navštěvoval ji příležitostně, vždy když bylo hezké počasí. Bydlila v Saint John’s Wood u rodiny, ve které po celý život sloužila.

„Velmi dobře. Dnes se chtěla projet po Hampstead Heathu a vypít čaj v přírodě. Bylo to velmi příjemné.“ Jolly jezdil v malém austinu, druhém Rollisonově voze.

„Hampstead,“ opakoval Rollison nostalgicky.

„Velmi zajímavé, pane,“ řekl Jolly.

Po chvíli se Rollison zeptal: „Našli už tu pistoli?“

„Ne, pane.“

„Našli vůbec něco?“

„Pokud vím, jsou úplně bezradní. Celou noc budou hledat zbraň, protože má svítit úplněk. Pan Grice svěřil tento úkol detektivům z okrsku, ale bude s nimi neustále v kontaktu. Velice mě to bavilo dívat se na ně zpovzdálí a moje teta – ta byla přímo u vytržení.“

„To je hrozné,“ řekl Rollison. „Osmdesátnice by se neměly tak rozrušovat. Vědí už, kdo je ten zavražděný?“

„Ne, pane.“

„Viděls mrtvolu?“

„Ano, pane, ale jenom když ji dávali do vozu. Zahlédl jsem pouze temeno mužovy hlavy. Měl šedivé vlasy. Byla tam spousta lidí, přilákalo je hezké počasí a přirozeně policii překáželi v práci. Dověděl jsem se taky, že fotografie mrtvého muže byla zaslána novinám a že se snad objeví i v dnešních televizních zprávách.“

„Zapni televizor,“ nařídil Rollison.

Za chvíli tvář mrtvého muže uviděli. Byl to zajímavý obličej. Rollison měl dojem, že jde o vzdělaného člověka. Smrtelný zápas zanechal v jeho rysech pouze jakýsi melancholický nádech smutku. Hebké vlasy se mu trochu vlnily. Fotografie ho ukazovala z profilu, měl orlí nos a pevnou bradu.

„Má v sobě něco římského,“ poznamenal Rollison. „Myslím, že by podle toho mohla policie poznat, odkud je.“

Příštího rána v půl deváté si Rollison prohlížel patery noviny, které pravidelně odebíral. Jenom Times neuveřejnily fotografii zavražděného muže. V půl desáté telefonoval Rollison do New Scotland Yardu a žádal Grice.

„Je v Hampsteadu, pane,“ informoval ho inspektor. „Má vás zavolat, až se vrátí?“

„To zas není tak důležité,“ řekl Rollison. „Ještě jste nechytili toho vraha?“

„Ještě ne,“ odpověděl inspektor mírně.

„Máte tušení, kdo je ta oběť?“

„Ještě ne, pane.“

„Ať se propadnu,“ pravil Rollison, „tak jste ještě nic nevypátrali.“

„Zřejmě ne,“ odvětil inspektor téměř zlomyslně.

„Na to jsem se chtěl právě zeptat,“ pravil Rollison skromně. „Nemějte mi to za zlé.“ Položil sluchátko a odešel do ložnice. Zjistil, že Jolly mu už připravil šedé flanelové kalhoty a barevné tričko. V deset hodin odjel z domova, ve čtvrt na jedenáct dojel na hřiště a strávil tam parný a ne příliš zábavný den.

Když se vrátil v půl osmé domů, vyšel Jolly z kuchyně přepásán bílou zástěrou.

„Dobrý večer, pane. Jsem rád, že jste se tak brzy vrátil.

Pan Grice by rád s vámi hovořil. Řekl, že vás opět zavolá v sedm čtyřicet pět. Máte právě tak čas se osprchovat.“

Rollison se osprchoval…

Přesně ve tři čtvrtě na osm zazvonil telefon. Rollison byl přesvědčen, že ho Grice požádá o pomoc v souvislosti s vraždou v Hampsteadu, a skoro dětsky se na to těšil. Jestliže ho policie požádá o pomoc nebo aspoň o spolupráci, pak se bude moci koneckonců plně a bez výčitek svědomí věnovat svému koníčku. Posadil se na roh psacího stolu, pohupoval nohou a řekl:

„Jsem rád, že se beze mne neobejdeš, Bille. Už víš, kdo to je?“

Grice se zeptal udiveně:

„Koho myslíš?“

„Oběť.“

„Jakou oběť?“

„Tak se už nevykrucuj,“ pokáral ho Rollison. „Myslím přece tu mrtvola v Hampstead Heathu.“

Grice se zasmál.

„Ach ne, ještě to nevíme, je to záhada. Ale nechtěl jsem s tebou mluvit o vraždě, Rolly. Mrzí mě, že tě zklamu.“

Rollison byl skutečně zklamán. Věděl však, že pro něho bude lepší, když to na sobě nedá znát.

„To se mi ulevilo,“ řekl. „Na vraždu totiž nemám zrovna sebemenší náladu. Tak co bych pro tebe mohl udělat?“

„Máme tady takový zvláštní problém, nevíme si s ním rady. A někdo říkal, že by nám mohla pomoci tvoje teta Gloria,“ řekl Grice. „Vede ještě ten ženský penzión?“

Rollison opatrně odpovídal:

„Ano. Už ale není tak aktivní, jak kdysi bývala. Oč jde?“

„Máme tu děvče, které má nějaké potíže,“ pokračoval Grice. „Je to takový líbivý typ, pokud můžeme soudit – šaty má kvalitní, ušité ve Francii, až na prádlo, vůbec dělá výborný dojem, snad rozumíš, co tím chci říci.“ Rollison byl velice překvapen, ale nic neřekl. „Našli ji, jak se potulovala včera večer po West Endu jako pomatená – nebo v transu. Naši lidé se jí ujali. Vůbec na nic neodpovídala. Vlastně doposud pořádně nepromluvila, jenom občas zašeptá prosím a děkuju. Fyzicky je úplně v pořádku. Wall ji prohlédl – znáš přece Horace Walla – a myslí si, že by se rychleji vzpamatovala, kdyby žila v méně úředním prostředí.“

„Kde je teď?“

„V nemocnici v Charing Crossu na pozorování. Kdyby bylo v ženském penziónu místo a mohla se tam stýkat s lidmi ze své vlastní vrstvy, jistá by jí to pomohlo. Ne abys mi špatné rozuměl,“ pokračoval Grice. „Nic neudělala. Museli jsme ji zadržet, protože u sebe neměla peníze a vůbec na ní bylo vidět, že neví kudy kam. Chceme jí prostě pomoci. Všichni jsme z toho zmatení.“

„To je opravdu vhodný úkol pro mou tetu,“ řekl Rollison. „Vezmu tu dívku k ní. Myslíš, že bych ji měl odvézt ještě dnes večer?“

„Ono to tak nespěchá, ale asi by to bylo lepší. Jistě ti bude velice vděčná, Rolly.“

„Hlavně že ty mi projevíš svou vděčnost,“ řekl Rollison ve slabé chvilce, „a povíš mi trochu víc o tom záhadném muži z Hampstead Heathu.“

Grice se zasmál.

„Budu-li mít čas,“ přislíbil. „Zavoláš do nemocnice? Ptej se po noční sestře, ta o tom případu ví.“

„Dobře,“ řekl Rollison.

Když skončil hovor, objevil se Jolly. Viděl, že se jeho pán chystá vytočit další číslo. Počkal proto a pak se zeptal:

„Za pět minut, pane?“

Rollison přikývl.

Okamžitě se mu ozval ženský hlas.

„Ženský penzión.“

„Je tam teta, Maggie?“ zeptal se.

Správkyně klubu řekla ano a zeptala se ho, jak se mu daří. Pak ho poprosila, aby počkal u aparátu, a brzy se vrátila se slovy, že Lady Gloria už jde. Rollison si živě představil vysokou, šedovlasou, aristokraticky vypadající tetu, Lady Glorii Hurstovou, v dlouhé staromódní šedé sukni, jak důstojně kráčí k telefonu a opírá se o ebenovou hůl s postříbřeným vrškem, na mohutných prsou se jí pohupuje perleťový lorňon. Před rokem se penzión musel kvůli demolici přestěhovat. A teď sídlil v krásné budově z počátku dvacátého století na Belizském náměstí.

Za okamžik pravila Lady Gloria:

„Dobrý večer, Richarde. Tak dlouho ses mi nehlásil, že jsem měla za to, že mě pokládáš za mrtvou.“

„Ty mě o hodně přežiješ,“ prohlásil Rollison. „Glory, slyšel jsem o děvčeti, které je v nesnázích.“

„Jestli máš na mysli mladou ženu, která bude chovat, pak to klidně řekni!“

„Glory, Glory!“ protestoval Rollison. „To mi ani ve snu nenapadlo. Policie…“ a vyprávěl celý příběh, jak ho slyšel od Grice. Věděl předem, jak bude teta reagovat. Založila ženský penzión před mnoha lety jako útočiště pro svobodné nebo vdané ženy, které z nějakého důvodu aspoň načas byly nuceny žít samy.

„… a kdyby se jí náhodou opravdu narodilo dítě, pak za to nemůžu.“

„Doufám, že k tomu nedojde,“ řekla Lady Gloria. „Kdy ji sem přivezeš?“

„Řekněme tak za půldruhé hodiny,“ řekl Rollison.

Hned po večeři jel austinem do nemocnice. Rolls-bentley by byl pro tuto příležitost příliš nápadný, mohl by dokonce vzbudit v dívce nepříznivou nervovou reakci. V nemocnici už ho očekávala sestra, která měla noční službu. Byla to vysoká, kostnatá, dosti nepříjemná žena s krásně zabarveným hlasem. Zavedla ho do malého, útulného salónku, kde už děvče čekalo. V koutku seděla drobná ošetřovatelka a sestavovala nějakou zprávu. Dívka seděla v lenošce a upřeně se dívala na hladkou zelenou stěnu naproti.

Rollisona překvapila její poloha. Spočívala v lenošce naprosto nehybně. Ruce měla složeny na klíně. Když se dveře otevřely, neohlédla se; když ji oslovil, neodpověděla. Ale nejpozoruhodnější na celé věci byl její vzhled: překypovala zdravím. Nebyla vysloveně krásná, ale půvabná. Její jasné, chrpově modré oči a slámově žluté vlasy působily velice znepokojivě.

Sestra mu odevzdala zapečetěnou obálku.

„Je v ní diagnóza,“ řekla. „Bude tam mít absolutní klid?“

„Zajisté,“ ujišťoval ji Rollison.

„To jsem ráda,“ odpověděla sestra. Vedla ho ke dveřím. „Pojďte, prosím, s námi,“ vyzvala děvče.

Ale to sedělo nehybně a zíralo před sebe.

„Zaveďte ji dolů, sestro,“ řekla ošetřovatelce a vyšla z pokoje. „Nikdy jsem se ještě nesetkala s něčím podobným, pane Rollisone. Není hluchá. Umí mluvit, i když říká jenom jednoslabičná slova. Také se najedla, i když ne mnoho. Všechny obvyklé zkoušky dopadly normálně. Doposud se nám nepodařilo z ní dostat jediné slůvko, které by vysvětlovalo její stav. Dr. Wall a dr. Simistr, náš psycholog, tvrdí, že utrpěla psychický šok.“

„To všechno je v téhle zprávě?“ Rollison ukázal na obálku.

„Ano.“

„Děkuji.“

Vyšli na ulici. Rollison se zastavil u svého vozu. Ošetřovatelka vyšla po boku dívky; zacházela s ní velmi opatrně. Několik chodců se na ně zvědavě dívalo. Ošetřovatelka ji vedla k otevřenému autu.

„Posaďte se do auta,“ řekla.

Dívka v bílém váhala. Pak sklonila hlavu a vstoupila dovnitř. Počínala si velice neobratně. Nejprve narazila hlavou, potom se udeřila do holeně, ale nenaříkala. Posadila se vedle Rollisona, který nastartoval motor a jel směrem ke Strandské třídě, pak na Trafalgarské náměstí Děvče strnule hledělo přímo před sebe.

„Nádherný večer,“ poznamenal Rollison. „Mám dojem, že se počet těch holubů na Trafalgarském náměstí zdvojnásobil, co myslíte?“

Neodpověděla.

Rollison projel Obloukem admirality a zamířil dolů po stinné, příjemné aleji Mali.

„Tohle je asi jedna z nejkrásnějších londýnských čtvrtí,“ poznamenal. „Dívala jste se někdy na kachny v parku svatého Jakuba?“

Neodpověděla.

„Buckinghamský palác není zrovna nejhezčí budovou v Londýně. Královská rodina je doma. Na budově vlaje královská vlajka.“

„Opravdu?“ zeptala se.

Nepronesla už ani slůvko, ale Rollison si blahopřál. Tvářila se, jako by se od tohoto okamžiku víc zajímala o to, kam jedou. Dokonce si myslil, že ho poslouchá, když jí vysvětloval, kde jsou a kolem které význačné budovy projíždějí. Byl to nicméně pozoruhodný experiment. Brzy se octli na druhé straně Piccadilly, v ulicích Mayfairu, které měly svůj osobitý půvab. Jeli kolem Greshamské terasy, kde Rollison bydlil, a brzy zahnuli na Belizské náměstí.

Rollison si všiml muže na skútru, ale nevěnoval mu pozornost. Před ženským penziónem bylo jako obvykle k večeru volné místo na parkování. Zastavil a řekl zvesela:

„Tak už jsme tady. Určitě se vám bude teta Gloria ohromně líbit.“

Vystoupil. Šel k dvířkám, otevřel je a pomáhal jí ven.

Pohybovala se nemotorně. Musel na ni dávat pozor, aby se opět neudeřila do hlavy.

„Hopla,“ řekl poněkud hloupě a otočil se.

Všiml si, že muž na skútru zabočil na náměstí a zpomalil. Bylo mu asi dvacet let a upřeně se díval na chodník, pomalu sahal pravicí do kapsy. Devět lidí z deseti, možná devadesát devět ze sta, by si toho pohybu nevšimlo, a i kdyby, předpokládali by, že sahá pro cigaretu. Ale jezdcovo chování bylo napjaté a jeho kradmé pohyby upozornily Rollisona na nebezpečí.

Vrhl dívku zpět, blíže k autu. Udeřila se do hlavy a vykřikla bolestí.

Muž zvedl pistolí a zamířil na ně.

3

DVAADVACÍTKA

Dívka upadla; Rollison se přikrčil. Muž na skútru na ně mířil. Na zlomek vteřiny to vypadalo jako živý obraz, než se na něm jednotliví herci rozhýbali. Rollison křikl na dívku: „Nevstávejte!“ Schovával se za otevřenými dveřmi vozu. Muže s pistolí mohl vidět velice dobře, ale bezprostřední nebezpečí mu nehrozilo. Na druhé straně náměstí stálo několik lidí. „Nevstávejte!“ zařval znovu. Pak se posunul dopředu, aby lépe viděl, co se děje na náměstí.

Bouchlo okno a nějaká žena křičela: „Ztraťte se! Hned se ztraťte!“ Vypadalo to, jako by někdo křičel na kočku nebo na psa. Zatím se však vykláněla z okna šedovlasá dáma a hrozila pěstmi jezdci na skútru. Byla to samotná Lady Gloria v bojovné náladě.

„Glory! Schovej se!“ naléhavě volal Rollison.

Potom uslyšel, jak muž na skútru nastartoval motor, vyrazil od chodníku, na několik okamžiků zmizel Rollisonovi z dohledu, ale znovu se vracel. Rollison vytáhl ruku z kapsy a pevně v ní svíral zlaté pouzdro na cigarety. Vší silou je hodil přes austina na jezdce. Minul ho jenom o několik centimetrů. Skútr zahřměl kolem nich. Pouzdro se blyštělo a chřestilo. Jezdec dvakrát vystřelil. Ozval se třesk rozbitého skla. Lady Gloria stále ještě rozzlobeně křičela. Dva chodci na druhé straně cesty stáli a překvapeně koukali. Otevřely se dveře ženského penziónu a vyběhla z nich žena středních let.

Rollison řekl mrzutě:

„Rád bych mu zlomil vaz.“ Jak popošel, uviděl dívku schoulenou na zemi. „Teď už je to v pořádku,“ uklidňoval ji, „nebezpečí minulo.“

Neodpověděla, ale dívala se na něho tak žalostně a tak úpěnlivě, až ho to vyděsilo. Rty se jí třásly. Hrůza strhala její nevinný obličej. Celá se chvěla strachem. Slyšel, jak jí cvakaly zuby.

„Už je to v pořádku,“ vypravil ze sebe. „Nemusíte se ničeho bát. Už zmizel.“

Zuby jí cvakaly stále hlasitěji. Rollison byl rád, že už k nim došla ona žena. Byla to Margaret Listerová, správkyně ženského penziónu, která toho věděla o problémech a úzkostech osamělých žen a dívek více než kdokoliv jiný, snad s výjimkou vězeňských dozorkyň.

„Postarám se o ni,“ řekla.

„Děkuji, Maggie.“

„Raději byste měl hned vyhledat Lady Glorii.“

„Až budete uvnitř,“ řekl Rollison.

Dívčiny rty se stále ještě chvěly. Zavřela oči. Rollison jí pomohl na nohy. Margaret Listerová ji objala a vedla do otevřených dveří, které vypadaly jako by se jimi vcházelo do obyčejného domu, a ne do penziónu. Rollison si pozorně prohlížel ulici nahoru i dolů. Napjal sluch, aby okamžitě zachytil první zabušení skútru, ale neslyšel nic. Přes náměstí přeběhl manželský párek.

„Co se proboha stalo?“

„Někdo tu střílel?“ ptala se vyděšeně starší žena.

„Tím bych si nelámal hlavu,“ řekl Rollison.

„Vám se to mluví! Okamžitě zavolejte policii!“

„Máte pravdu,“ řekl Rollison. „Mohla byste laskavě zatelefonovat do Scotland Yardu vrchního komisaře Grice? Grice. Kdyby tam nebyl, chtějte jeho asistenta. Já mám důležitou práci.“

Usmál se na ně a obešel svůj vůz. Čím dřív to oznámí, tím líp. Chtěl však poznat rozsah škody a zjistit, zda zůstaly nějaké stopy, které chtěl vidět ještě než přijde policie.

Okénko u řidiče bylo rozbité. Otvor po střele byl ve výši hlavy. Prohlížel si kožené sedadlo, kde našel několik nepatrných střípků skla a střelu. Nedotkl se jí, protože se dověděl všechno, co potřeboval vědět.

Byla to střela ráže 22, stejného kalibru jako ta, která zabila muže na Hampstead Heath.

Pomyslel si: tohle přece není možné, ale nebyl o tom přesvědčen.

Nevymluvil si to však, protože na náhodu to byla příliš nápadná shoda. Poslouchal, co si muž a žena povídají. Žena řekla:

„Tady je strážník!“

Strážník skutečně pospíchal přes náměstí, kde se shlukovali lidé. Před domem jich bylo víc, než si Rollison napřed myslel. Podíval se přes jejich hlavy a pokynul policistovi. Zamířil k ženskému penziónu. Sypala se na něho jedna otázka za druhou. Stejnou palbou byli zahrnuti druzí dva nahodilí diváci. Rollison vešel do penziónu, ale nezavřel za sebou dveře.

Zanedlouho byl policista v hale.

„Řekněte svým lidem, že hledáme asi dvacetiletého muže, tmavovlasého, štíhlého, na sobě má světle hnědý oblek italského střihu. Má zlomenou nosní přepážku nebo zdeformovaný nos.“

„Vy jste si ho ale dokonale prohlédl.“

„Jel kolem asi šedesátikilometrovou rychlostí,“ řekl Rollison. Nedodal však, že on sám se schovával za austinem. „Zavolejte na okrsek a požádejte je, aby to rychle vyřídili panu Gricovi. Vyřiďte mu, že střela ráže 22 mě skoro zabila.“

„Rozumím, pane,“ řekl policista. Vypadal poněkud zaraženě. Rychle se však vzpamatoval, když začal vytáčet v hale číslo telefonu.

„To není možné,“ řekl Rollison tiše, když se otočil.

„Říkal jste něco?“

„Půjdu se podívat nahoru, jak se daří pacientce,“ řekl Rollison. „Tentokrát se jí asi nic nestalo, ale chci se o tom přesvědčit.“

Pospíchal po schodech vzhůru. Nahoře se objevila Lady Gloria, která zrovna vyšla z velkého pokoje. Stála zpříma jako socha, černou holí se sotva dotýkala podlahy. Podobala se polnímu maršálkovi na odpočinku, který přišel, aby opětoval slavnostní pozdrav. Byla to hezká stará paní s aristokratickým obličejem a s aristokratickými způsoby. Většina jejích známých jí přisuzovala diktátorské sklony, které ona skutečně měla. Nepouštěla však zásadně hrůzu na muže, kterého kdysi vychovala.

„Jak se jí daří?“ ptal se Rollison.

„Na první pohled to vypadá na nervový otřes,“ řekla Lady Gloria. „Právě chci telefonovat pro doktora Hallidaye. Jestli ovšem nemáš nějaký lepší nápad.“

„Nejsem v takovém stavu, abych mohl mít vůbec nějaké nápady,“ řekl Rollison.

„Z toho, co jsi povídal dole, soudím, že tvoje paměť je pořád ještě poměrně dobrá.“ prohlásila teta. Po chvilce dodala: „Jak je ti, Richarde?“

„Mohlo to být lepší.“ Uchopil ji za ruku a políbil na tvář. „Nebuď hloupá, mně se nic nestane.“

„Byla bych jenom ráda, kdybych si tím mohla být jistá, jako ty,“ řekla Lady Gloria. Pak její hlas zpřísněl. „Nestůj tady jen tak. Musíme zavolat doktora Hallidaye.“

Rollison ustoupil stranou. Policista s někým hovořil dole v hale. Rollison vešel do pokoje. Margaret Listerová seděla na kraji postele a starostlivě se dívala na děvče. Uvolnila dívce sukni v pase a držela ji za pravou ruku. Dívka se prudce třásla, jako by se nemohla ovládnout. Nedívala se na ženu ani na Rollisona, ale do stropu.

„Je to dost zlé,“ zašeptal Rollison. „Napadá vás něco, Maggie?“

„Myslím, že nejdřív musíme zavolat lékaře, aby jí dal co nejdřív prášek na uklidnění.“

„Ano,“ řekl Rollison. „Dnes se od ní stejně nic nedovíme. Není poraněná?“

„Má vzadu na krku škrábanec, jinak nic.“

Rollison přikývl, podíval se ještě jednou na dívku, jejíž obličej se chvěl, rty se ji stále třásly a její oči nevyjadřovaly nic jiného než přestálou hrůzu. Byl velice rád, že to nebyl jeho nápad, aby dívka odešla z nemocnice. Měla by se tam vlastně vrátit, ale Maggie a Lady Gloria ji už nebudou chtít pustit. Jistě na sebe raději vezmou určitou odpovědnost a budou se snažit ji z toho dostat. Šel ven k místu, kde stál jeho vůz. Zároveň s ním se přede dveřmi objevil mladík s čupřinou neuspořádaných hnědých vlasů. Překotně začal mluvit

„Vy jste pan Rollison, že ano? Jsem z deníku Datly Globe, pane Rollisone. Je pravda, že po vás někdo střílel?“

„Dvakrát,“ řekl Rollison odhodlaně. „A po vás také, jestliže neuvolníte cestu policii.“ Viděl, jak se tři muži prodírají k domu. Vystoupili asi z policejního vozu, který zachytil rádiovou výzvu. „Ale jestli se tu budete chvíli ometat kolem, seženete slušné množství různých zajímavých podrobností.“

„To právě chci. Mohl byste mi něco říci vy sám?“ Dychtivé oči v bystrém mladém obličeji svědčily o značném zaujetí.

Rollison se zamračil.

„Ano,“ řekl konečně. „Každý zločin je namířen proti společnosti.“

Všichni se zasmáli, včetně policistů. Dva z nich byli v uniformách, jeden v civilu. Vyprávěl jim co nejpodrobněji o všem, co se zde událo. Ale neřekl, že ráže střely je 22. Brzy na to přijdou sami.

Dostavilo se několik dalších policistů. Uzavřeli část chodníku a silnice kolem austina. Fotografové fotografovali a kolem se shromažďoval velký dav lidí. Bloudil v něm i mladý reportér s očima na stopkách. Netrpělivý starší muž s černým kufříkem si razil cestu davem. Jeden policista ho chtěl zastavit.

„Jsem lékař,“ zabručel starší muž a prodral se dopředu. Uviděl Rollisona. Byl to silný muž s hustými vlasy a silným obočím. Lady Glorii znal velmi dlouho a Rollisona od narození. „To jsem si mohl myslet, že v tom budete namočený,“ obviňoval ho.

„Buďte zdráv, doktore,“ pozdravil ho Rollison vesele.

Vyšel na náměstí. Nevšímal si tuctu reportérů, kteří se ho vyptávali na všechno možné. Uviděl, že za roh zatáčí černý vůz, jeho osamělého řidiče poznal: byl to vrchní komisař William Grice z New Scotland Yardu. Rollison se dal do běhu a překvapil všechny kolemstojící. Grice šlápl na brzdu, protože se mu Rollison začal motat před vozem. Rollison otevřel dveře od vozu a usmál se:

„Mohli bychom si tak deset minut popovídat, Bille?“

Grice přidal plyn a zabouchl dveře. Nikdo ho nepoznal. Zahnul za roh a mířil k Piccadilly blízko Green Parku. Tam bylo dost místa, aby mohl zaparkovat v postranní ulici. Rollison ho upřeně pozoroval. Grice řekl skoro podrážděně:

„Co máš na mém obličeji?“

„En face je v pořádku,“ připustil Rollison. „Ale máš skoro stejný profil jako ten chlapík, co střílel na naši neznámou krásku. Máš takový nos od přírody nebo ti ho někdo zlomil?“

„Pokud vím od přírody.“

„Přesně takový nos má ten muž na skútru,“ řekl Rollison.

Ve skutečnosti měl Gricův nos vysoký hrbolek, který nepatrně vyčníval kupředu. Kůže byla v tom místě silně napjata, takže vypadala skoro jako bílá. Jinak měl zažloutlou pleť. Vlasy míval hnědé, ale teď mu šedivěly. Obličej byl plný jizev v místech, kde ho ožehla plastická bomba, která ho málem zabila. Skutečnost, že bomba byla vlastně určena Rollisonovi, spojila oba muže trvalým poutem.

Grice ze sebe vypravil:

„Na cestě sem jsem dostal zprávu o tom motocyklistovi. A taky jeho popis.“

„Byl to skútr, pamatuj si, ne motocykl.“

„Ano – zmýlil jsem se.“ Grice se otočil na svém sedadle a zpříma se podíval na Rollisona. „A co je s tou střelou ráže 22?“

Rollison strčil ruku do kapsy a vytáhl ji; na dlani mu ležel olověný váleček. Grice na něj upřeně hleděl nenávistným pohledem.

„Tak tohle je ta maličká a má stejné rozměry jako ta, která zabila vašeho muže v Hampsteadu. Pořád si říkám, že to snad není ze stejné pistole, ale rád bych se o tom přesvědčil. Kdy bychom se na to mohli jít podívat? Musíš si napřed prohlédnout penzión?“

„Ne,“ řekl Grice. „Pojedeme do Yardu.“

V balistickém oddělení laborant porovnával střely pod mikroskopem. Každá střela vypálená z pistole, bez ohledu na délku hlavně, má své specifické vlastnosti, stejně spolehlivé jako otisky prstů. Toho večera měl službu obratný a plešatý človíček. Okamžitě podrobil obě střely zkoušce. Rozpůlil střelu z těla muže, nalezeného v Hampsteadu. Stejně rozdělil střelu, kterou našel Rollison na sedadle v austinu. V přístroji přiložil laborant obě půle k sobě.

Grice si je pozorně prohlížel ve zvětšovacím přístroji. Rollison se na něho díval a tvářil se, jako by si nepřál být v tomto okamžiku na jeho místě.

Grice ustoupil.

„Podívej se,“ vyzval ho.

Rollison si stoupl na jeho místo a pozoroval obě polovice střel. Díval se, jak je laborant odděluje a jak je zase dává k sobě. Obě poloviny se k sobě výborně hodily.

I barvu měly přesně stejnou. Nebylo o tom nejmenších pochyb.

4

DÍVKA v nebezpečí

Grice se posadil za psací stůl ve své kanceláři, z níž bylo vidět na Temži, a klidně pozoroval Rollisona. Za řekou téměř ustala doprava. Radnice, festivalová budova a velké nové bloky kancelářských budov zářily záplavou světel, mezi nimi problesklo několik automobilových světel. V dálce byl slyšet nepřetržitý hluk motorů.

„Nejhorší na celé věci je,“ řekl Grice, „že ta dívka je pořád v nebezpečí.“

„To vím taky.“

„Chceš, aby zůstala v penziónu?“

„Je to tam stejně bezpečné jako kdekoliv jinde. Ovšem za předpokladu, že bude střežena,“ soudil Rollison. „Měl bys mezi zaměstnance propašovat jednu policistku. Je tam zadní vchod, ten by se měl také hlídat, ale to teď není náš hlavní problém.“

„Ne,“ řekl Grice. Rýpl nehtem do půlky střely. Kutálela se po stole a zastavila se u fasciklu s hlášeními. „Ne. Tahle dívka bude asi hlavní svědkyní v našem případě. Musíme ji hlídat. Nezáleží na tom, kolik mužů k tomu budeme potřebovat. Řekneš Lady Glorii plnou pravdu?“

„Ano.“

„Kdyby chtěla, aby se dívka vrátila…“ začal Grice.

„To neudělá,“ přerušil ho Rollison. „Ani já bych ji teď nebral odtamtud, Bille. Bude jí líp v penziónu. Také pro mne bude snazší chodit tam než do sanatoria nebo do nemocnice. Ale co bychom nutně potřebovali…“ odmlčel se.

„Co bychom nutně potřebovali, je návnada, na kterou bychom opět přilákali útočníky,“ řekl Grice suše. „Vím o tom a bojím se toho. Také Lady Gloria by se toho měla obávat. Ale asi bude opravdu lepší, když děvče zůstane tam, kde je.“ Uchopil spis, v němž byly dva volné listy papíru. „Tady jsou zprávy o děvčeti. Negativní.“

„Mám kopii,“ řekl Rollison.

„Myslíš, že ten šok jí způsobila střelba?“ ptal se Grice.

„Je to docela možné,“ řekl Rollison zamyšleně. „Když dnes slyšela ty rány, byla tak vyděšená, že u ní skutečně mohla střelba vyvolat šok. Pro tvůj spis bych mohl dodat několik maličkostí. Pravděpodobně jezdí ve větším voze než je můj austin. Buď je to větší auto nebo má větší dveře. Tedy buď cizí vůz nebo mikrobus. V mém autě naráží hlavou i nohama. Kdyby myslila na to, co dělá, bylo by všechno v pořádku. Ale ona se pohybuje automaticky a tak se pořád tluče.“

Grice si dělal poznámky.

„Díky. A co dál?“

„Je levačka.“

Grice nadzvedl obočí.

„Určitě?“

„Každý pohyb začíná levou rukou, nikoliv pravou.“

„Dobrý postřeh,“ řekl Grice skoro pochvalně. „Máš tušení, jaké by mohla být národnosti?“

„Mohla by být Američanka nebo Skandinávka, ale nerad bych se mýlil,“ řekl Rollison. „V mé přítomnosti promluvila pouze jednou a její angličtina byla docela dobrá. Mohla být ovšem v Anglii vychována a není přitom Angličanka. Kdybych směl hádat, pak bych řekl, že Angličanka není. Prohlédl sis ji důkladně?“

„Ještě ne.“

Rollison řekl:

„Ale stejně to stačí k tomu, abychom se snažili dostat muže, který ji tak vyděsil.“

„Rolly, ty si můžeš dovolit citové zaujetí v těchhle věcech, ale já ne,“ odpověděl Grice mrzutě. „Je mi jí velice líto, ale dál nemůžu jít.“

„Děkuji, Bille. Máš nějakou stopu, pokud jde o tu mrtvolu z Heathu?“

„Ne, nemáme nic. Je skoro jisté, že mrtvola byla zavlečena na místo, kde jsme ji našil. Prakticky víme, že nebyla na tom místě zavražděna. Prokázáno to zatím není. Střely byly vypáleny zblízka, ale – chtěl bys vidět tu mrtvolu?“

„Samozřejmě,“ řekl Rollison.

Na tomto poněkud smutném obličeji, který fotograf dokonale zachytil, nebylo jediného kazu. Ve skutečnosti vypadal mrtvý muž mladší než na fotografii. Vlasy měl jemné jako chmýří. Pachatel vypálil střely velmi zblízka. Průstřely byly nepatrné, muž celkem málo krvácel. Pachatel prostřelil košili a nátělník, na košili byly slabé známky popálení. Obě střely pronikly do srdce.

„Na botech nemá ani stopy po půdě z Hampstead Heathu,“ řekl Grice. Byli teď v malém předpokoji márnice. Komisař zvedl pár dobře vypracovaných hnědých polobotek. „Vidíš podrážky? Kdyby šel po Heathu, jistě bychom si něčeho všimli.“ Sebral sáčky z umělé hmoty. „Zde jsou oškrabky z jeho bot. A zde špína z nehtů. Víc nic. Boty jsou anglické výroby, ale nebyly šity na míru. Snažili jsme se zjistit, kde je koupil, není to však možné, každým rokem se prodá desetitisíce podobných bot. Šaty jsou rovněž anglické, konfekční.“

„Šaty jsou také nové?“ zeptal se Rollison.

Grice sundal oblek, který visel na věšáku v obalu z umělé hmoty.

„Poměrně nové.“

„Docela nové,“ řekl Rollison. „Také dívčiny šaty jsou nové.“

„Víš to určitě?“

„Jestli ne úplně nové, tak aspoň zánovní,“ opravoval se Rollison. „Bille, možná že by se vyplatilo pozeptat se na letištích a v přístavech, jestli tam někdo neviděl tohohle muže a naši dívku pohromadě.“

„Zařídím to,“ řekl Grice a zvedl telefon. „Prosím informace.“ Po krátké přestávce pokračoval: „Rozešlete prosím následující zprávu. Žádejte dálnopisem o informace všechna letiště, přístavy a hlavní železniční stanice.“ Formuloval zprávu přesnými slovy, jež vyjadřovala beze zbytku podstatu věci. Takový byl vždycky: nikdy nepronesl jediné zbytečné slovo, nikdy neztratil ani minutu. „Ještě něco, Rolly?“

„Bille.“

„Ano.“

„Proč to přede mnou tajíš?“

„Ale já před tebou nic netajím.“

„Ty víš, kdo je ten mrtvý muž.“

„Nevím.“

Po chvíli si Rollison vzdychl.

„Promiň, Bille. Myslel jsem, že už jste na něco přišli. Ale teď musím jít a uklidnit Lady Glorii.“

„Co nejsrdečněji ji ode mne pozdravuj,“ řekl Grice.

Lady Gloria však nepotřebovala žádné uklidňování a o omluvy nestála. Byla naopak velice čilá. Na osmdesát let měla pozoruhodně pěknou pleť a jasné šedé oči, i když jí hluboké vrásky brázdily celý obličej. Tváře jí zrůžověly a oči jenom svítily.

„Když bude policie hlídat penzión, Richarde, pak se ráda postarám o tu mladou ženu. Maggie ji už přestěhovala do malého, ale útulného pokojíku v podkroví. Uděláme, co bude v našich silách, abychom jí pomohli, až přijde k sobě. Doktor Halliday tvrdí, že už brzo se probere z – jaké divné slovo to jenom použil?“

„Z útlumu?“

„Ano, z útlumu. Mohla by se probrat ráno, ale nejspíš kolem poledne. Měla bych k tobě jenom jednu prosbu.“

„Prosím?“

„Vyřiď svému příteli Gricovi, že nestačí jenom posílat srdečné pozdravy, že je třeba také dokázat, že to myslí doopravdy. Chápu, že sem chce umístit jednu policistku, dokonce si myslím, že by sem měl dát dvě. Důležité je, aby mezi nás dokonale zapadla, aby se tu necítila jako cizí. Ta mladá žena musí mít pocit, že je mezi přáteli.“

„Tak Glory, ty myslíš, že je z dobré rodiny?“

„Všechno svědčí o tom, že má dobré vychování.“

„A co její šaty?“

„Jsou z kvalitní látky, nákladné, ale ne luxusní. Nicméně jsou velmi vkusné.“

„A jaké národnosti asi je?“

„Až se nám ji podaří přimět k řeči, budeme vědět víc. Zatím bych myslela…“

„Jen ven s tím!“ naléhal Rollison.

„Musím konstatovat, že tvé způsoby se s postupujícími lety nikterak nezlepšují,“ pokárala ho Lady Gloria. „Ale mám-li soudit podle její pleti, barvy kůže a vlasů, řekla bych, že je Italka, Španělka nebo odněkud z jižní Francie.“

„Ale co její blond vlasy?“ namítal Rollison.

„Maggie tvrdí, že si vlasy odbarvila,“ oznámila Lady Gloria. „Ať je tomu jakkoliv, nebudeš mě snad chtít přesvědčovat, že chrpově modré oči jsou v jižní Evropě něčím výjimečným. V podstatě ano, ale i tam se vyskytují.“

„Jistěže ano,“ pravil Rollison pokorně. „Ale nejsou tvé dohady o její národnosti příliš odvážné?“

„Nejsou o nic odvážnější, než ty se kdy odvažuješ,“ odvětila teta. „Snad sám přijdeš na to, že používá krémů, které jsou běžné v teplých krajích. Maggie si je tím jista.“

„Na to se už podrobně vyptám Maggie. Mohla bys mi laskavě dát vědět, až začne pacientka přicházet k sobě?“

„Richarde.“

„Ano, teti?“

„Nepřeji si, aby tato mladá žena přitahovala nevítanou pozornost k našemu penziónu. Rovněž si nepřeji, abys chodil do penziónu jako domů.“

„Ne, to doopravdy ne,“ slíbil Rollison horlivě. „O nic podobného se– nepokusím, to ti mohu slíbit.“

Grice i Lady Gloria tedy dospěli ke shodnému závěru, že se bude snažit vylákat do ženského penziónu muže, který chtěl to děvče zabít. Nepochybně by to také udělal, kdyby jenom měl příležitost. Potíž byla v tom, že neměl nejmenší stopu. Když jel domů v taxíku – policie totiž zabavila austina a asi si ho na několik dní ponechá – pokuřoval, přemýšlel, až přišel na nápad, který ho vzrušil, tak jak ho nebezpečí často vzrušovalo. Není přece třeba, aby byla neznámá dívka návnadou. Ba ani penzión nemusí v celé záležitosti figurovat. Viděl přece muže na skútru a dovedl by ho identifikovat. Nikdo jiný ho přece neviděl tak zřetelně, snad s výjimkou tety Glorie. On sám může tedy být návnadou. A to ještě lepší nežli dívka nebo penzión.

Zaplatil taxikáři. Pískal si a stoupal ke svému bytu spokojenější, než byl v posledních několika hodinách.

Vražda už byla spáchána, další jsou naplánovány. Ten druhý přepad měl sloužit jedinému účelu: zabít to děvče. Snad měl zabránit, aby nepromluvila, snad tu byl ještě nějaký další motiv. Kdyby ji vrah chtěl jenom umlčet, pak nyní musí být umlčen také on, Rollison. Je třeba dát muži na skútru najevo, že ho dokonale viděl. Rollison si stále hvízdal a vložil klíč do zámku. Trochu se zarazil.

Obvykle přece Jolly otevírá dveře a čeká na něho, jakmile slyší, že přichází domů. Stalo se to takřka zvykem. Dnes byly dveře zamčeny. Po Jollym ani památky.

Ozval se v něm šestý smysl, který pramenil z jeho dlouholetých zkušeností. Tentýž šestý smysl ho varoval, když muž na skútru se chystal vytáhnout pistoli. Rollison rychle zavřel dveře a ustoupil stranou.

Nic se nestalo. Nikde se nic nepohnulo.

„Asi fantazíruju,“ zamumlal nahlas, avšak nezavřel za sebou dveře, když vešel dovnitř. Škoda, že u sebe nemá zbraň. „Jolly.“

Nikdo mu neodpověděl.

„Jolly!“

Stále žádná odpověď.

Rollison otevřel dveře do velkého pokoje a podíval se dovnitř. u jeho křesla svítila lampa, ale hlavní světla byla zhasnuta. V přítmí zlověstně svítila stěna s trofejemi. Obrátil se do chodby, která vedla do hospodářské části bytu.

V kuchyni rovněž svítilo světlo.

„Jolly,“ volal. Teď už byl jeho hlas uvolněnější. Byl sice zmatený, ale už nebyl natolik znepokojený. Nečekal, že mu někdo odpoví. Kuchyň byla prázdná, světlo vycházelo ze spíže. Rollison popadl váleček na nudle, strčil si jej pod kabát a šel nejprve do Jollyho ložnice, pak do koupelen, do pokoje pro hosty a konečně do své vlastní ložnice. Všude bylo prázdno a všude hořelo jediné světlo. Přesně tak, jako by byl Jolly doma.

Rollison si pomyslil:

„Asi si na chvilku někam odskočil.“

Nikde nebyl žádný vzkaz. Jolly ho přece musel každou chvíli čekat. Nebyl by odešel na delší dobu bez vysvětlení a upozornění.

Rollison vstoupil do velkého pokoje. Jedny noviny byly složeny na stole u jeho křesla. Druhé, polorozevřené, ležely na křesle, jako by je Jolly byl četl a spěšně od nich vstal. V obou listech byla uveřejněna zpráva o hampsteadské vraždě. Nebylo v nich však zmínky o přepadu dívky. Jenom v Evening News malý odstaveček:

ZÁHADNÁ DÍVKA

Včera večer policie zadržela světlovlasou dívku, která zřejmě trpí ztrátou paměti. Dívka není z ničeho obviněna. Policie pátrá po jejích příbuzných nebo přátelích. Dívka je…¨

Následoval úřední popis.

Rollison upustil noviny opět na křeslo. Zdálo se mu, jako by slyšel nějaký šustot. Byl však přece v každé místnosti a nikde nikoho nenašel. Představivost si dovede s člověkem šeredně zahrávat. Avšak sluhovo zmizení nebylo výplodem fantazie.

Opět všechno prohledával. Nikde nic neviděl. Nedovedl si vysvětlit, odkud šustot pochází. Uvažoval o Jollym, ale pokoušel se uklidnit. Přesvědčil se, že oboje dveře jsou zavřeny. Až se Jolly vrátí, bude muset zazvonit nebo zaklepat. Rollison si chtěl sednout do křesla a přečíst si noviny, které ležely na sedadle.

Uskočil. Proti němu se vztyčil had.

5

SMRTELNÉ NEBEZPEČÍ

Byla to zmije, obyčejná anglická zmije, jejíž uštknutí je jedovaté. Stáhla se a opět se stočila. Krajkový hřbet se jí leskl, vystrčila jazyk, syčela a plivala. Rollisonovi prudce tlouklo srdce, jak ustupoval. Teď už mu, díky bohu, nemohla ublížit, teď už si s ní věděl rady – ale kdyby si na ni sedl, mohlo to pro něho být osudné.

Zmije se svíjela.

Vycouval do chodby, která vedla ke kuchyni; otevřel skříň, kde měl Jolly uschována košťata, vysavač a Rollisonovy kriketové pálky. Zmije se pomalu posunovala a sklouzla po straně křesla. Rollison popadl pálku a vrátil se dovnitř. Nechtěl ji zabít na koberci. Bylo by mnohem lépe, kdyby se mu ji podařilo dostat ke krbu nebo dokonce do kuchyně nebo do koupelny. Strčil do ní rukojetí pálky. Plivala a svíjela se. Pořádně do ní šťouchl. Vymrštila se do vzduchu a padla mezi něho a krb. Teď prskala vzteky. Opět se k ni přiblížil. Mohla by se snadno dostat na držadlo pálky a vyšplhat se nahoru. Rollison se otřásl hrůzou a opět ji postrčil. Had zaútočil na mosaznou mřížku u krbu, chvíli se na ní udržel a pak padl na stranu.

„Dostal jsem tě,“ řekl Rollison mírně. Otočil pálku a použil jí jako palice. I když hada zabil, stále se ještě chvěl hrůzou. Byla to zčásti nervová reakce. Ustoupil a díval se na spodní část pálky umazané od hadí krve. Šel k rohovému sekretáři, otevřel jej, sáhl po sklenici – a další had se vinul mezi lahvemi. „Bože!“ vykřikl a rychle ustoupil. Sklenice se řítily dolů a rozbily se, had sebou mrskal z kouta do kouta, jako by i on byl vyděšený. Rollison už neztrácel zbytečně čas a zabil zmiji hned na koberci.

Bylo mu nanic. Cítil, že mu krev stydne v žilách.

Jestliže měl už v bytě dva hady, pak tam docela dobře mohli být i tři nebo ještě víc, kdekoliv. Tři nebo čtyři další hadi – to byla příšerná představa. Stál uprostřed pokoje a zoufale, víc než kdy jindy, si přál, aby se objevil Jolly. Pak se ho zmocnil neklidný pocit – kde vlastně je Jolly?

Zdálo se mu, že slyší další šelestivé zvuky. Ohlédl se přes rameno. Neviděl nic, ale věděl, že není v bezpečí, že v bytě může být ukryta další havěť. Potřeboval nutně pomoc. V takovém mimořádném případě bylo nejlépe zavolat policii. Natáhl ruku po telefonu na psacím stole a jeho pohled padl na stěnu s trofejemi:, to přece byla ideální skrýš, mezi trofejemi mohli být zcela pohodlně zapleteni dva nebo tři – hadi. Dotkl se telefonního přístroje. V tom okamžiku telefon zazvonil. Rychle odtáhl ruku. Cítil, jak se telefon chvěje a vyzvání a vyzvání, crrr-crrr, crrr-crrr. Polkl, utřel si čelo hřbetem ruky, ještě jednou se rozhlédl kolem a zvedl sluchátko. Ustoupil stranou od stolu tak, aby ho znenadání nic nemohlo přepadnout.

„Rollison.“

Nikdo mu neodpověděl.

„Zde je Richard Rollison.“

Slyšel, jak volající položil sluchátko. Linka byla mrtvá. Asi čtvrt minuty stál se sluchátkem v ruce, pak je zvolna položil. Roztřásla ho zima. Utíral si čelo, bylo vlhké. Šel k sekretáři. Šlapal na střepy ze starožitné broušené vázy, která mu byla obzvlášť drahá. Nalil si whisky, trochu sodovky a nápoj zamíchal. Pak se vrátil k psacímu stolu, podíval se pod něj, prohlédl si křesla a ostatní nábytek.

S hrůzou myslil na to, co všechno by mohlo být ukryto v tmavých koutech. Přistoupil k telefonu, tentokrát nezazvonil. Vytočil Whitehall 1212. Zdálo se mu, že to trvá nekonečně dlouho, než se ozval mužský hlas:

„Scotland Yard.“

„Pana Grice prosím.“

„Okamžik.“

Čekal. Grice snad už šel domů. Ale i jeho zástupce by byl v daném okamžiku dobrý. Proč nikdo nemluví?

„Grice,“ ozvalo se v telefonu.

„Bille, tady je Rollison.“

Po krátké odmlce zeptal se Grice:

„Jsi v pořádku?“

„Jen taktak,“ řekl Rollison. „Mohl bys…“ Polkl, začínalo mu být trochu líp. Zapůsobila whisky nebo se mu nervy zotavovaly samy od sebe. „Bille, přišel jsem domů, zjistil jsem, že Jolly zmizel a že mám dvě zmije v nábytku a mezi lahvemi alkoholu. Co mám dělat, abych jich našel ještě víc?“

Po odmlce řekl Grice: „Zmije?“ Jeho hlas zněl velice pochybovačně, jako by nevěřil svému sluchu.

„Jedovatá, skutečná zmije,“ vysvětloval Rollison. „Potřeboval bych tady někoho, kdo by mi je pomohl hledat, nejlépe kdyby přišel odborník, který ví, jaké kousky dovedou takoví darebáci vymýšlet.“

„Propánakrále!“ zvolal Grice. Stejným tónem mohl říci: myslíš to vážně? „Musíš být opatrný. Pošlu ti tam někoho. Bude tam jako blesk.“

Rollison položil sluchátko a utřel si opět čelo. Už se cítil líp, ale jak dlouho to potrvá, než se dostane z otřesu. Kromě toho v něm hlodala druhá, hlubší úzkost: co se stalo s Jollym?

Slyšel, jak nějaké auto velmi rychle zahnulo do ulice. To bude asi policejní auto, které dostalo zprávu z Yardu. Šel k hlavním dveřím. Dával pozor na každý krok. Věděl, že zabil jen dva hady. Bude ještě chvíli trvat, než se bude cítit v bytě zcela bezpečný. Otevřel dveře. Dole bouchla dvířka od auta a brzy slyšel na schodech kroky. Ale skutečnou úlevu pocítil teprve tehdy, když viděl, jak se přibližuje policejní přilba, jak se komicky kymácí při přeskoku dvou schodů najednou.

Na odpočívadlo dorazili dva muži. Jeden z nich si sundával kožené rukavice.

„V pořádku, pane,“ řekl jeden policista. Grice je zřejmě dobře instruoval. „Podíváme se na to. Heknete nám laskavě, co se vlastně stalo?“

Rollison jim vše po pořádku vypravoval. Viděl, jak se oči obou strážníků zúžily, když spatřili dva rozdrcené hady. Pak přišli další dva muži. V příštích patnácti minutách obrátili Rollisonův byt vzhůru nohama, vyprázdnili kdekterou zásuvku, odstrčili kdekterý kus nábytku, aby se přesvědčili nakonec, že už nikde není schovaný žádný had. Byli s prací skoro hotovi, když do bytu přišel další muž.

Byl to sám Grice.

„Už jsem dal hledat Jollyho, ale zatím ještě nemám žádnou zprávu.“

„Díky,“ řekl Rollison, ústa mě! zcela vyschlá.

„Pořádně to tebou otřáslo, viď?“

„Pořádně.“

„Domnívám se, že to má souvislost…“ Grice umlkl.

„Nemusí to mít souvislost.“

„Ale asi má,“ naléhal Grice. „Kdo jiný by se tě chtěl zrovna teď zbavit? Tys přece viděl toho muže na skútru a –“ přihladil si rukou vlasy a pokračoval, „ale to se dá rychle spravit. Dáme do tisku zprávu, že jsi nám dal jeho podrobný popis. Pak přestane mít smysl dál usilovat o tvůj život.“ Najednou vybuchl: „Proč k čertu zrovna ty se vždycky zapleteš do takových hrozných situací? Proč si radši nevybereš nějakou poctivou a jednoduchou vraždu?“

„To bych také rád věděl,“ vzdychl Rollison. „Bille, zapomeň na to!“

„Na co mám zapomenout?“

„Na tu zprávu do novin.“

„Ale to je přece jediný způsob, jak tě zachránit před novým útokem!“

„Vůbec mě nezachráníš, ale hodně ztížíš vyjednávání kvůli Jollymu.“ Rollison polkl. „Na dlouhou dobu budu teď zranitelný. Využijme tedy mé zranitelnosti co nejvíc!“ Slyšel, jak dva mužové přicházejí z kuchyně a smějí se. „Už jste, hoši, skončili?“

„Můžete si být naprosto jistý, v bytě vůbec nic nemáte, pane. Prohrabali jsme skrz naskrz i odpadový koš, dokonce i odpočívadlo a požární žebřík.“

„Díky,“ řekl Rollison. „Doufám, že vám to nebudu muset nikdy oplácet“ Díval se se strnulým úsměvem, jak muži odcházejí. Pak se obrátil ke Gricovi. „Tvoji hoši udělali kus dobré práce, Bille. Děkuji ti.“ Mluvil křečovitě. Cítil, že pořád ještě není ve své kůži. Pokoušel se usmívat, aby vypadal přirozeně. „Budu klidný, až najdeme Jollyho. Rád bych věděl –“

Opět zazvonil telefon. Ostře a naléhavě jako vždy. Rollison vyskočil. Ulehčilo se mu, když viděl, že Grice vyskočil také. Rollison zvedl sluchátko.

„Je tam prosím pan Grice?“ zeptal se mužský hlas.

„Okamžik,“ řekl Rollison a předal Gricovi sluchátko. Poodešel a díval se na místo, které policisté vydrhli, aby nebyla vidět skvrna po zabité zmiji. Podezřelý tón v Gricově hlasu, když se ptal: „Cože?“ ho přinutil otočit hlavu. Viděl, že se na něho Grice úzkostlivě dívá. Přestal se přetvařovat, že ho neposlouchá. Slyšel, jak Grice několikrát opakuje: „Ano,“ a jak nakonec říká: „Hned.“ Komisař položil sluchátko. Vedle něho stál Rollison se zaťatými zuby pěstmi. V hlavě mu vířily obavy o Jollyho a zlá předtucha, že Grice dostal špatnou zprávu.

„Našli už Jollyho,“ řekl Grice. „Je těžce raněn.“

„Raněn?“

„Těžce, ale ne smrtelně.“

Rollison mlčel. Pak se zeptal ochraptělým hlasem:

„Jak ksakru můžeš vědět, jestli to zranění není smrtelné? Kde je?“

„Ve Westminsterské nemocnici.“

„Po cestě mi všechno vysvětlíš,“ řekl Rollison a spěchal k hlavním dveřím a ani nečekal, zda Grice jde za ním. Grice ho následoval, v ruce držel klobouk a pohupoval s ním. Venku stál uniformovaný policista. Grice mu pokynul. Rollison si ho sotva všiml. Dole stél další policista ve službě. Před domem právě zastavilo auto, když Rollison a Grice vyšli na ulici.

„Přijela četa daktyloskopů,“ řekl Grice. „Snad něco v tvém bytě zjistí.“

„Které auto je tvoje?“

„Rover,“ odpověděl Grice. Často jezdil policejním vozem a nikoliv svým. Nastoupili. Rollison se díval před sebe prázdným pohledem. „Jollyho přivezli do Westminsterské nemocnice před dvaceti minutami. Šlo prý o nehodu. Ležel blízko telefonní budky a nějaký neznámý muž volal, aby si pro něho přijeli.“

Rollison neřekl nic.

„Má zranění na hlavě a na noze. Byl jsem ujištěn, že nejde o zranění smrtelné.“

„Děkuji ti, Bille, Mohl bys přidat plyn?“

„Není nejmenšího důvodu se domnívat, že by zranění byla smrtelná,“ prohlásil chirurg. „Jsou jistě vážná, to ano, a nemohu vám zaručit, že nenastane obrat k horšímu, ale zatím nemáme důvod takový obrat předpokládat. Zranění na noze asi způsobil vůz, který ho přejel. Zdá se, že ránu na hlavě způsobil úder nebo pád.“

„Myslíte,“ zeptal se stroze Grice, „že mohla být způsobena tupým předmětem?“

„Mohla, pane komisaři,“ odpověděl chirurg.

Po půlnoci přišel do Rollisonova bytu Horace Wall s rozepjatým límcem a ve starých kožených střevících. Mezitím už příslušní odborníci sňali otisky prstů. Byt vypadal téměř normálně, až na to, že bez Jollyho nikdy normálně vypadat nebude. Grice odešel asi před půl hodinou. Zanechal však v bytě policisty. Rollison si uvědomil, že má pořádný hlad. Udělal si obložené chlebíčky a uvařil si kávu. Wall se chtivě díval na šunkové chlebíčky a stále mluvil k Rollisonovi.

„Není pochyb o tom, že zranění na hlavě bylo způsobeno tupým předmětem. Myslím, že Jolly byl bez vědomí, když ho vystrčili z auta. Došel jsem k určitým závěrům, Rollisone.“

„K jakým závěrům?“

„Nechcete hádat?“

„Nemám nejmenší náladu na hádání,“ odpověděl Rollison zuřivě.

„Doporučoval bych vám, abyste co nejdřív dokázal střízlivě probrat fakta a vyvodit z nich logické závěry, jinak zanedlouho skončíte v nemocnici,“ pravil Wall mírně. „To přece nejste vy – přenechávat věci někomu jinému. Vůbec se mi nelíbí, že od toho utíkáte.“

Po chvíli se Rollison trochu vzpamatoval, napil se vlažné kávy, posadil se do křesla, ve kterém byl předtím schovaný v novinách had, a řekl trochu uvolněnějším tónem: „Díky. Potřeboval jsem to. Tak se na to trochu podívejme. Říkáte, že zranění na noze nejsou nijak vážná.“

„Ne.“

„Zranění na hlavě jsou asi horší.“

„Ano.“

„Jestliže byl v bezvědomí, proč ho vyhodili z auta? Nač to dělali? Pravděpodobně měli dost času, a to znamená, že ho mohli klidně zabít, kdyby chtěli.“ Pak dodal: „Je stejně snadné roztříštit někomu v bezvědomí lebku jako ho poranit na nohou. K tomuhle závěru jste mě chtěl přivést?“

Wall se usmíval. Vypadal jako doktor Halliday, neboť se rovněž pyšnil hustými vlasy a obočím, byl však buclatější a mladší a ne tak rozložitý jako lékař Lady Glorie.

„To je fakt,“ potvrdil. „Jollyho nechtěli zabít.“

„Snad tedy mi měl sloužit jako odstrašující příklad?“ řekl po chvíli tiše Rollison. „Když ho nechtěli zavraždit, pak to znamená, že je neviděl a že jim z jeho strany nehrozí žádné nebezpečí. Takže.“

Odmlčel se.

„Teď můžu jít klidně domů,“ pravil Wall. „Mozek vám zase začal pracovat. Kdybych byl na vašem místě, šel bych si lehnout. Vypadá to, že budete mít zítra ráno hodně práce.“

6

DOMÁCÍ PRÁCE

Rollisona probudily nezvyklé zvuky. V prvním okamžiku měl nejasný pocit neznámé hrůzy, ozvaly se v něm strach a úzkost. Ležel naprosto tiše a pozorně naslouchal. Náhle si vzpomněl na zmije z předešlého večera. Vyskočil, ale vzápětí strnul na místě. Opět si uvědomil neznámé zvuky, kroky, které zaznívaly v kuchyni mnohem těžkopádněji nežli jindy, hlasy, údery na kotel. Zamračil se. Jolly…

Jolly.

Zavřel oči a vybavoval si přesně, co všechno se stalo. A za chvíli si uvědomil, kdo vyvolává tento nezvyklý hluk. Napětí povolilo a výraz v jeho tváři se uvolnil. Přišli ho „zachraňovat“. Jeho a Jollyho přátelé. Policie je musela vpustit dovnitř. Podíval se na hodiny na nočním stolku. Ukazovaly půl desáté. Nebylo to ani tak pozdě, uvážíme-li, že byl vzhůru až do půl páté. Až do rána přemýšlel a neklidně se převaloval.

Odhodil prostěradla. Uslyšel nějaký šustot velice blízko u dveří, klika se pohnula. Spěšně přes sebe opět přetáhl prostěradla a přivřenýma očima pozoroval dveře. Velmi pomalu se otvíraly. Zároveň se mu donesl k uším jiný podivný zvuk, chrčivý a sípavý. Takhle přece dýchá Bill Ebbutt, šéf party.

Ve dveřích se objevila Ebbuttova ruka a nad ní téměř holá hlava. Byl to obrovský muž s několika podbradky, na první pohled vypadal spíš jako tuřín. Před lety patřil k nejlepším zápasníkům těžké váhy v britském mužstvu. Dnes působil jako trenér vynikajících zápasníků v Londýně. V jeho činnosti mu značně překážela dýchavičnost, ale ještě víc manželka, příslušnice Armády spásy.

Vplížil se dovnitř. A plížící se Ebbutt skýtal pohled pro bohy. Přiblížil se blízko k posteli, zastavil se a díval se na něho. V jeho tváři četl Rollison účast a hlubokou lásku, kterou by Ebbutt jistě na sobě nenechal znát, kdyby věděl, že ho Rollison pozoruje.

Ebbutt napřáhl ruku a jemně se dotkl Rollisonova ramene. Rollison ležel bez hnutí. Ebbutt se ho dotkl znovu a zašeptal:

„Probuďte se, pane Er.“

Rollison se pohnul.

„Vstávat, pane Er. Estli budete spát moc dlouho, tak vám sluníčko vypálí kukadla! Pane Er! Probuďte se!“

Rollison zamrkal, vzdychl si a napřímil se; byl zticha, jako by se byl skutečně teprve probudil. Ebbutt ho chytil za rameno prsty zkřivenými dnou. Nicméně však bylo jeho sevření pevné. Zatřásl Rollisonem, jako by byl pytel brambor.

„Tak hybaj, hybaj!“ halekal. „Deset hodin, nádherný letní ráno! Estli hned nevypadnete z postele, zmeškáte kriket!“

Rollison otevřel oči. Teď byl ochoten připustit, že je vzhůru.

„Nazdar, Bille,“ řekl ochraptěle. „Kdo tě pustil dovnitř?“

„Rád bych viděl toho moulu, kerej by mě nechtěl k vám pustit,“ pravil Ebbutt příkře. „Pitomí poldové. Mám pro vás fajn zprávu, pane Er. Jolly měl dobrou noc, spal jako dudek, vopravdu. Už nemusíte mít vo něj strach. To sem sám rád.“

Rollisonovi poskočilo srdce.

„To je báječné!“ řekl a protáhl se. Pak se zlobně zamračil. „Ale kdo ti to řekl? Seděls snad celou noc u jeho postele?“

„Mám kámoše, kerej má ségru, kerá má céru, kerá dělá blízko Westminsteru. Tahle holka to zjistila a podala hlášku,“ vysvětloval Ebbutt. Asi to trvalo dlouhé hodiny, než se mu podařilo navázat kontakt v nemocnici. Ale Ebbutt dovedl být nesmírně trpělivý. „V každým případě je to oukej, pane Er. Váš kámoš Wall už taky volal a chtěl vám říct to samý. Ne že bych věřil těmhle patologům, někerý sou sami patologický případy. Chcete se napřed nabumbat nebo vykoupat?“

„Bumbání by mi přišlo právě vhod,“ řekl Rollison. „Kolik hulvátů jsi přitáhl s sebou?“

„Byl bych vám vděčnej, dybyste se vyjadřoval trošku zdvořilejc vo mých přátelích,“ pokáral ho Ebbutt. Usmál se širokým, téměř bezzubým úšklebkem. „Šest,“ dodal. Otočil se a odešel, ponechávaje dveře dokořán. Vypadal, jako by chtěl zbořit stěny, ale zatím ho nebylo vůbec slyšet. Pohyboval se tiše a lehce jako lasička.

Vrátil se asi za pět minut. S obratnosti baletního tanečníka balancoval s táckem, položil ho na noční stolek a div přitom neporazil hodiny.

„Pitomě mrňavej stůl. Jo, máte zájem vo noviny?“

„Co se to děje, Bille? Selhává ti paměť?“

„Dobrá, dobrá, zapomněl sem na ně,“ řekl Ebbutt Vyšel ven a vrátil se s novinami v jedné ruce a s poštou v ruce druhé. „Že nejsem zrovna tak dobrej jako Jolly, tak na mě nemusíte zrovna takhle vylítnout. Co vy na to?“ Otevřel jedny noviny a hodil je před Rollisona tak, že ten musel šilhat, aby na ně viděl. „Příšerný, estli to chcete vědět.“

Rollison odstrčil noviny trochu dál a uviděl svou poměrně slušnou fotografii. Hned vedle byla zvětšená střela ráže 22. Dole pak dvě fotografie představovaly zavražděného muže a záhadnou dívku.

„Ta kulka je příšerná, to sem teda myslel,“ řekl Ebbutt a zašklebil se. „Nemůžu tady jenom tak čumět, mám plno makačky, dyž sou holt lidi, co se celej den povalujou v posteli.“

Šel ke dveřím.

„Jakou makačku myslíš, Bille?“ ptal se Rollison a srkal čaj.

„Domácký práce, samozřejmě.“

„Ale vždyť je tady čisto a uklizeno,“ protestoval Rollison.

„Vod toho je to teda daleko, vod tý doby co tu řádíte sám. Nechci, až se vrátí Jolly, aby tady našel svinčík místo bytu, víme?“ Ebbutt se zase zašklebil. „Abych vám řek pravdu, vobracíme vám celej kvartýr vzhůru nohama, pan Grice nám to doporučil. Von je teda názoru, že když ty mordýři vám sem nasadili zmije, že sou taky štond vám sem nastrčit i menší potvůrky, zrovna tak jedovatý. Třeba tarantule a štíry, víme? Tak sme vám to jako všecko vodstrkali. A už sme s tím skoro hotoví.“

Vyšel z pokoje ve výtečné náladě.

Rollison vypil dva šálky čaje a přečetl všechny zprávy o vraždě a o tom, co se včera v noci událo. Líčily celkem dost přesně průběh událostí, jenom neobyčejně přeháněly a zveličovaly jeho účast. Například na první stránce četl nadpis:

SEKÁČ ZACHRÁNIL ZÁHADNOU DÍVKU

Podtitulek v jiných novinách zněl:

HRDINA SEKÁČ ZACHRÁNIL DÍVKU

Times psaly:

Richard Rollison, bytem Gresham Terrace, Londýn, W. 1, odrazil útok, který podnikl neznámý pachatel včera večer na Belizském náměstí. Útočník napadl mladou dámu, která pravděpodobně trpí ztrátou paměti. Dr. Horace Wall…

Rollison odsunul noviny stranou, oblékl si župan a šel do koupelny. Letmým pohledem do pokojů se přesvědčil, že nábytek byl opět postaven přibližně na stejné místo, kde stál předtím, ale Jolly by se zhrozil, kdyby viděl, v jakém žalostném stavu je celý byt. Bude trvat dost dlouho, než se to všechno dá znovu do pořádku, uvažoval Rollison. Pustil si vodu, pověsil župan, svlékl se, otočil se, zvedl nohu a chtěl si stoupnout do vany. Blízko proudící vody zahlédl kulatý tmavohnědý předmět jak sebou mrská ve vodě – a strnul. Uviděl nepatrná očka a nohy jak vyrůstají z těla. Hned věděl, co to je. Ebbutt se o tom přece před chvíli zmínil. Zvolna stáhl nohu a zavřel kohoutek. Jak se voda usadila a uklidnila, tarantule se začala lenivě protahovat a dlouhýma nohama sondovat půdu. Rollisonovi se zdálo, že tu čeká velmi dlouho. Pozvolna vycouval z koupelny. Dva muži luxovali v pokoji pro hosty. Ebbutt a další pořízek odstrkávali ode zdi šatník v Rollisonově pokoji, aby se přesvědčili, co je vzadu.

„Pojď se podívat, Bille,“ řekl Rollison tiše.

Na Ebbutta udělal tón jeho hlasu dojem. Postavil opatrně svůj konec skříně na zem a odešel s Rollisonem. Druhý chlap jako hora dále držel šatník, který mu spočítal celou váhou na noze.

„Ano,“ řekl Grice. „Tarantule.“

„Všiml sis včera jedné nápadné věci?“ zeptal se Rollison.

„Podle toho, co považuješ za nápadnou věc.“

„Že musíme hledat někoho, kdo se nejenom naprosto spolehlivě vyzná v jedovatých hadech, ale kdo také dobře ví, jaké následky má jejich uštknutí.“

„Máš na mysli přírodopisce nebo zoologa.“

„Ano,“ řekl Rollison.

„Také mě to napadlo.“

„Když jsem uviděl tuhle potvoru,“ Rollison ukázal na chlupaté pavoučí tělo, která teď leželo na bílém papíře na Gricově psacím stole, „tak jsem si uvědomil, že máme co dělat s člověkem, který tyhle věci zná – jedovatá zvířata ho neděsí – a který má k nim dobrý přístup. Není zrovna nijak lehké sehnat zmiji. Sehnat dvě, to je už velký úkol, ale i dvě zmije se dají v Anglii opatřit. Něco jiného je tarantule. Máme co dělat s profesionálem, který tahle nebezpečná zvířata kupuje a prodává, nebo který je chová jako svého koníčka.“

Grice opakoval:

„Jako svého koníčka.“

„Rozumíš, co tím myslím?“

„Ano a asi máš pravdu,“ řekl Grice pomalu. „Znamená to, že máme mnohem větší naději na úspěch, když zúžíme pátrání na lidi s těmihle zájmy. Odborník na tyhle věci ve Scotland Yardu je zrovna na dovolené. Požádal jsem profesora Slimma, aby sem přišel. Znáš ho, že ano?“ Rollison řekl s úžasem:

„Sammyho Slimma?“

„Ano.“

Rollison udělal něco, co sám nečekal, že v dané situaci dokáže: široce a sdílně se usmál.

„Jakpak bych ho neznal,“ řekl. „Chodili jsme spolu do školy. A Sammy si nechával pavouky lézt po jazyce. My všichni jsme byli z toho paf. Myslel jsem však, že teď loví nějakou havěť v Jižní Americe.“

„Už si ji přivezl,“ řekl Grice. „Je doma asi týden. Říká, že má teď práce nad hlavu, ve dne v noci zpracovává svou bohatou kořist. Nechtěl sem vůbec přijít, až jsem mu řekl, že jsi v tom namočený, tak povolil. Máš podivné přátele.“ Rollison se opět zasmál.

„Sammy není podivný,“ prohlásil. „Má jenom zvláštní schopnost zacházet s pavouky, hady a vůbec se vším, co nahání husí kůži. Zajímavé je, že nenávidí mouchy. Představ si –“

Na Gricově stole zazvonil telefon.

Zvedl jej. Chvíli poslouchal a pak řekl: „Ano, pošlete ho nahoru.“ Položil sluchátko a obrátil se k Rollisonovi. „Je to tvůj přítel Sammy. Bude tady v několika minutách. Projděme si zatím naše dnešní hlášení. Pokud jde o toho muže na skútru: negativní. Máme jeho stopu jenom na Piccadillské náměstí, pak se nám ztrácí. Mrtvola: pátrání negativní. Dívka: pátrání negativní. O každém z nich nám fůra lidí tvrdila, že je poznali. Jenomže ve skutečnosti je nepoznal ani jeden z nich.“ Grice si pozorně prohlížel list papíru, který držel v ruce. „Je docela dobře možné, že připluli z Calais do Doveru v pondělí odpoledne. Ale loď byla tak přeplněná, že nikdo nám to nemůže dosvědčit s určitostí. Jestliže tam naše dvojice byla, potom měla dívka tmavé vlasy – naštěstí si Lady Gloria všimla, že je má odbarvené, jinak bychom po celou dobu pátrali nepravým směrem. Poslal jsem už do Doveru dva muže, požádal jsem o spolupráci přístavní policii, celníky a přistěhovalecké úřady. Pak…“

„…podezřelý je každý, kdo měl na lodi hady a tarantule?“ ptal se Rollison.

„Cože?“

„Měl je tam někdo?“

„Prokristapána“ začal Grice. Pak se odmlčel a zvedl ruce skoro bezradně. „Chápu, kam míříš. Přihlásil snad někdo tuhle havěť, nebo se mu ji podařilo propašovat? Tak snadné to, Rolly, není, ale napadlo mě něco jiného.“ Zvedl sluchátko a zavolal informace. „Rozešlete dálnopisem dotaz na všechna letiště a do všech přístavu, zda na naše území nevstoupil někdo v poslední době s povolením k dovozu hadů, pavouků, opic…“ a vyjmenoval tucet biologických druhů, počkal, až přijímající odpoví a položil sluchátko. Křivě se usmál na Rollisona. „Dobrý nápad. Z toho by se dalo něco vytěžit. Poslal jsem už dotaz na všechny policejní stanice v Londýně a v jeho okolí a v okresních městech, aby nám dodali seznamy obchodníků se zvířaty, soukromých zoologických zahrad a experimentálních laboratoří.“

Někdo zaklepal na dveře.

„To je asi tvůj Sammy Slimm,“ poznamenal a zavolal: „Vstupte.“

Dveře se otevřely a šedovlasý poslíček ohlásil: „Profesor Slimm. pane.“ Ponechal dveře otevřené. Dovnitř vstoupil Sammy Slimm Ale neusmál se na Rollisona ani nepozdravil Grice Místo toho prohlásil pisklavým hlasem:

„Znám ho.“

Grice se zeptal:

„Koho znáte pane profesore?“

Sammy se konečně otočil k Rollisonovi Byl to vysoký, kostnatý muž. Vlasy měl zastřiženy velmi nakrátko nos se mu loupal po prudkém opálení a na tváři a na čele měl plno pih.

„Znám chlapíka,“ oznamoval, „jehož mrtvolu našli v Hampstead Heathu. Skvělý mozek, perfektní. Portugalský profesor biologie. Slavný přírodovědec. Jenom jedna věc mě trápí: kde je jeho dcera?“

7

SAMMY SLIMM

Grice učinil nepatrný pohyb pravicí směrem k Rollisonovi, který gesto zachytil koutkem oka a hned věděl, že si komisař přeje, aby se Sammymu věnoval nějakou chvíli on. Vypadalo to, že Sammy teď přezírá všechno, kromě Rollisona a dcery portugalského profesora biologie. Jeho oči zrcadlily sluneční světlo a leskly se. Rollison si dobře pamatoval ještě z dob svého mládí tyto šedozelené oči se zlatými prstenci na okraji, které mu připomínaly oči nějakého ptáka.

„Sammy,“ zeptal se Rollison, „pročpak jsi nám to neřekl už dřív?“

„Rolly,“ řekl Sammy Slimm, „proč se vždycky vyhneš přímé otázce?“

„Fotografie toho muže byla přece ve všech novinách. A ty ses nepřihlásil.“

„Ty si myslíš, že čtu noviny?“

„Proč jsi nezatelefonoval do Yardu, jakmile jsi zjistil, kdo ten mrtvý muž je?“ útočil Rollison.

Na okamžik to vypadalo, jako by Sammy chtěl vybuchnout. Ale pak se náhle široce usmál, takže vypadal skoro jako Frank Sinatra.

„Poprvé jsem uviděl Estinovu fotografii tam dole,“ prohlásil. „Je vyvěšená ve vstupní hale. Jak už jsem řekl vrchnímu komisaři, měl jsem tolik práce, že mi nezbýval čas na radovánky, jestli se ovšem dá nazvat čtení novin radovánkami. Přesně před třemi minutami jsem se dověděl, kdo byl onen mrtvý muž. Slyšel jsem sice o vraždě v Hampsteadu, ale to mně nic neřeklo.“

„Nedíváš se na televizi?“

Sammy udělal grimasu. Vypadal rozpačitě.

„Nedívám. Vůbec ji nemám. Když je náhodou pěkný program, jako třeba V srdci Bornea nebo Vykopávky na horním toku Amazonky, potom si zajdu k našemu za zahradníkovi. A v rozhlase obrázky nedávají. Kdo ho zabil?“

„Kdo ho nenáviděl?“ zeptal se Rollison.

„Nevím.“

„Kdy jsi ho viděl naposled?“

„Počkej,“ řekl Sammy a opět udělal grimasu. Tentokrát se tvářil zamyšleně. „Před pěti týdny v Aro – v hlavním městě Arodie. Bylo to peklo. V horách se zrovna strhla pořádná bitka. Jeden princ střílel na druhého, zástupci Spojených národů cestovali z jedné strany na druhou a Číňani a Američani se vzájemně uráželi. Rostliny a zvířata byly až na posledním místě. Estino pátral po opici Simi v hornaté krajině, která zpoloviny patří k Laosu a zpoloviny k Siamu neboli Thajsku, jak se teď nazývá, ale která je celá arodiánská. Marta byla s ním. Nechali tam dva průvodce, dva psy a jednoho mula. Nabídl jsem se, že je přivedu zpátky, ale Estino je starý paličák –“ Sammy se zarazil, zamračil a znovu zakroutil očima, jako by odháněl nepříjemnou vzpomínku. „Vlastně byl. Zatracená smůla. Máte už vraha?“

„Byli bychom rádi, kdybys nám ho pomohl najít.“

„Velice rád,“ řekl Sammy stručně. Otočil se ke Gricovi. „A co je s jeho dcerou?“

Grice obešel psací stůl, posadil se, otevřel spis a podal mu fotografii dívky, která bloudila londýnským West Endem. Rollison zadržel dech, když ji Sammy vzal do ruky a když ji studoval. Sammy, záhadný jako vždy, mlčel skoro půl minuty. Soudě podle jeho prázdného výrazu, pro něho fotografie vůbec nic neznamenala. Pak řekl:

„Je to ona.“

„Jste si tím jist?“ zeptal se Grice.

„Když něco řeknu, tak to platí.“

„Za to se mohu zaručit,“ řekl Rollison. „Vypadá na té fotografii jinak než jak si ji pamatuješ?“

„Má jiné vlasy,“ odpověděl Sammy pohotově. „Stala se z ní blondýna. Měla je olivově černé. Chtěl bych, abyste pochopili, co pro mě znamená… Byli jsme v džungli « slunce jsme vůbec neviděli. Tma jako v pytli. Odhrnul jsem stranou velké listy a ona přicházela mýtinou ke mně, osvětlovalo ji slunce. Ano, slunce. Jako by přicházela princezna ze starých časů. Ty svítivě černé vlasy nad zlatým obličejem a ty modré oči – ach! Zapomněl jsem říci, že měla na sobě jenom sukni z travin a nic Jiného. Nevěděla ovšem, že bude přijímat hosty. A já jsem měl na sobě jenom šortky a vysoké boty. Zdálo se mi, že jsem narazil na neznámý kmen nebo na ztracené bílé dítě, které vychovali laskaví domorodci. Jenom jsme stáli a dívali se na sebe. Nikdy mi neřekla, co si opravdu myslila při našem prvním setkání. Potom se objevil její otec a kouzlo bylo pryč.“

„A ona byla asi v rozpacích.“

„Kdo?“

„Marta.“

„Nebyla v rozpacích, ale jen v sukni z travin,“ řekl Sammy. „A pak měla ještě šálu z travin, kterou si přehodila přes ramena, když se setkala s neznámým mužem, který má trošku zvláštní názory na to, co se sluší a patří. Je to nejpřirozenější a nejhezčí bytost, jakou jsem kdy potkal. A jak umí vařit! Dokonce i v tom páchnoucím starém pralese dokázala výborně vařit! Víte, kde je?“

„Ano,“ řekl Grice.

„Díky bohu! Předpokládám,“ Sammy zaváhal, „že to ví.“

„O svém otci?“

„Ztrácejí vždycky poldové čas zbytečnými otázkami?“ obrátil se Sammy na Rollisona.

„Ano. A chtějí také znát odpověď.“

„Tak dobře,“ řekl Sammy a vypjal se. „Ví Marta, že byl její otec zavražděn? To byl pro ni asi příšerný šok. Zbožňovala ho, nesmírně ho zbožňovala. Dnes už je takový vztah vzácnost. Estino mi o tom vyprávěl. Pracoval většinou v Angole a v Portugalské východní Africe, strávil tam většinu svého života a Marta se v Angole narodila. Žena mu umřela, když bylo Martě deset nebo jedenáct. Vychovával ji s pomocí černých chův a tak. Mluvil plynně anglicky, francouzský, Španělsky, německy, holandský a samozřejmě portugalský, což je jeho mateřština. A všechny tyto řeči umí í Marta. Ovládali také africké kmenové jazyky. V dětství si Marta většinou hrála s domorodými dětmi. Napodobovala je a ony napodobovaly ji. Celá provincie zbožňovala Estina – to jsem se nedověděl od něho. Řekla mi to Marta. Byl pro domorodce lékařem, chirurgem, zpovědníkem, elektrikářem, inženýrem, proutkařem – prostě vším. Na oplátku mu nosili nejrůznější rostliny a zvířata, živá nebo mrtvá, zkrátka všechno, nač narazili. Proto má muzeum v Lisabonu několik rarit, které nenajdete nikde jinde v civilizovaném světě. Pak dostal Estino laskominy na tu opici. Poměry v Angole nebyly zdaleka tak příznivé. Dověděl jsem se od jeho dcery a od jednoho zaměstnance portugalského velvyslanectví v Londýně, že Estino je, vlastně byl, člověk absolutně nepolitický. Prostě se nedovedl rozhodnout, ke které straně by se měl dát. Ale snažil se pomoci každé trpící lidské bytosti. Konečně se vydal na tu poslední expedici.“ Sammy potřásl velmi pomalu hlavou. „Rád bych věděl, jestli se mu ji podařilo ulovit.“

„Ulovit co?“ zeptal se Grice.

„Opici Simi, kterou hledal,“ odpověděl Rollison. „Nikde jsem nečetl, že by se mu to podařilo.“

„Kde bys to chtěl číst?“ ptal se Grice.

„Kdyby opici přivezl do Portugalska, pak by to jistě Portugalci oznámili celému kulturnímu světu, který se o to zajímá,“ prohlásil Sammy Slimm.

„Mělo by to nějaký význam?“

„Byl by to zcela ojedinělý objev.“

„Stál by ten objev pachateli za to, aby biologa zavraždil?“

Sammy se podíval pátravým pohledem na Grice.

„Hledáte motiv,“ prohlásil. „Ne, to by mu nestálo za to. My, kteří hledáme unikátní, zvláštní a krásné věci, zvláště pak antropologové, kteří se pokoušejí nalézt chybějící článek nebo články řetězu, my se k sobě nechováme s nenávistí, ani si nezávidíme, ani si nepřejeme vzájemně smrt. Cíl jednoho je cílem všech. Objev, který učiní Estino nebo Tomáš, Richard nebo Jindřich, je naším společným vlastnictvím a naší společnou pýchou – ať už je to Rus nebo Američan nebo někdo jiný. Ale jak vám mohu pomocí najít vraha?“

Než mohl Grice odpovědět a než mohl Rollison pronést své připomínky, výraz ve tváři Sammyho se úplně změnil. Jako by náhle pocítil prudkou bolest, pravil zcela jiným hlasem:

„A ví o tom Marta?“

Rollison odpověděl mírně:

„Ano, Sammy, aspoň si to myslíme. Víš…“

Při řeči se posadil na okraj Gricova psacího stolu. Grice seděl na své židli a Sammy Slimm stál u okna. Slunce mu svítilo zezadu na hlavu a jeho vlasy rudě zářily. Ale oči měl ve stínu. Do místnosti nepřepojovali telefonní hovory, takže nebyli vůbec rušeni. Sammy nemluvil. Chvílemi se zdálo, že je neposlouchá. Rollison vyprávěl klidným hlasem, nic nezdůrazňoval, střízlivě uváděl fakta. Když skončil, nalil si z karafy na Gricově psacím stole vodu do sklenice a pomalu ji pil. Trvalo dlouho, než se Sammy pohnul. Složil ruce a zvolna si je mnul; ruce měl veliké a kostnaté.

„Kdy bych ji mohl uvidět?“ zeptal se konečně.

„Jakmile přijde k sobě. V nejlepším případě dnes odpoledne, dřív sotva.“

„Jistě viděla, jak se to stalo,“ prohlásil Sammy. „Jistě to viděla. Muselo to s ní příšerně otřást. Kdybyste věděli, jak ho zbožňovala“ zajíkl se. „A někdo chtěl zabít také ji.“

„Ano.“

Grice namítl:

„Zdá se mi, Rolly, že jsi při té včerejší střelbě neuvážil jednu věc.“

„Kterou?“

„Ten člověk mohl jít taky po tobě.“

„To jsme vůbec nebrali v úvahu,“ řekl Rollison. „Jistě chtěli zabít ji, Sammy. Sammy –“

„Ano?“

„Víš o nějakém motivu, který by nějak vysvětloval to všechno, co se stalo?“

„Nevím o žádném,“ odpověděl okamžitě Sammy. „Myslím na to od té chvíle, co jsem si uvědomil, že ten zavražděný muž byl Estino. Probíral jsem všechno, co o něm vím, a všechno, co mi kdy řekl, a nemůžu přijít na žádný motiv. Snad později.“ Hluboce si vzdychl. „Marta to ovšem bude vědět.“

„Jestli ji přimějeme k řeči.“

„Určitě to dokážeme,“ řekl Sammy. „Aspoň já ano.“

„To je dobře,“ řekl Rollison a vůbec mu nevyvracel jeho sebedůvěra. „Jen aby to bylo co nejdřív. Viděls už toho vtipálka?“ Trochu se posunul a cvrnkl ukazováčkem do nehybného pavoučího těla; naplnilo ho to stejnou hrůzou, jako když je poprvé spatřil ve vaně.

„Tarantule,“ řekl Sammy, když si pavouka zběžně prohlédl.

„Kde se u nás najde taková potvůrka?“

„Na stovkách míst, o kterých nemáš ani tušení,“ řekl Sammy. „A co je tohle?“ Prohlížel si rozdrcené zbytky zmije uložené v celofánovém sáčku. Přistoupil blíže k sáčku, pokrčil nos a pokračoval: „Druh Vipera, severoevropská. Jediný jedovatý had v našich krajích. Někdo ji na tebe políčil?“

„Ano.“

„Tohle není z Laosu, jestli si to náhodou myslíš. Ani z Dalekého východu. Ten pavouk je z jižních států nebo z amerického Dalekého západu, z Mexika nebo Jižní Ameriky. Kdekdo si ho může opatřit v zoologické zahradě jinde.“

„Chtěli bychom zjistit, kde je to ‚jinde‘.“

„To není můj obor,“ řekl Sammy. „Ale mohl bych se přeptat, jestli některému z mých přátel něco takového nechybí. Kde jste to našli?“

Rollison mu vyprávěl svou příhodu.

„Takže hledáte někoho, kdo umí zacházet s těmihle potvůrkami,“ řekl Sammy. „Kdo strčí tarantuli do kohoutku od vodovodu, ten už musí rozumět své věci. Jak tam držela?“

„Kouskem náplasti nad otvorem. Proud vody strhl náplast, když jsem otočil kohoutkem.“

„Bezvadná práce,“ řekl uznale Sammy. „Dobrá, uvidíme. Se zmijemi umí zacházet i amatér, ale ve skutečnosti zřídkakdy se jimi zabývá. Většina lidí je nenávidí. Je to ovšem jenom rutina… S Martou bych vám skutečně mohl pomoci, aspoň doufám.“ Zavřel oči. Než je otevřel, zeptal se: „Není raněna, že ne?“

„Fyzicky je v pořádku,“ řekl Grice.

Slimmovy zelenavé oči se otevřely.

„Hezky jste vyjádřil ten rozdíl. Moje mínění o policistech se každou chvíli lepší.“ Sammy se otočil a podíval se z okna. „I když jsem byl oloupen o svou soukromou zoologickou zahradu a o svoji vzácnou kartotéku, tak si z toho prozatím nemusím nic dělat. Po dlouhé době si můžu dovolit v Londýně promrhat nějakou tu hodinku. Vlastně po dlouhých letech. Nikdy jsem neměl Londýn rád, ale to se vám musí přiznat, že máte jeden z nejkrásnějších pohledů na Londýn. Řeka vypadá dnes ráno velmi hezky, že?“

„Nechtěl byste se trochu po řece projet v našem člunu?“ zeptal se Grice.

„Zdá se, že mám u vás protekci?“

„Ano.“

„Prosím.“

„Zařídím to,“ řekl Grice. „A co ty, Rolly?“

„Ne, díky,“ řekl Rollison. „Musím být ve dvě hodiny v ženském penziónu. Jestli chce Sammy také přijít, půjdeme se podívat na Martu, jakmile přijde k sobě a bude moci přijímat návštěvy. Je to téměř neuvěřitelné, ale pohled na tuhle ošklivou tlamu by jí mohl prospět.“

Po chvíli řekl Sammy měkce:

„Rolly.“

„Ano?“

„Prokaž mi laskavost.“

„Prosím.“

„Nežertuj o Martě Estinové,“ řekl Sammy. „A nezaměňuj mě s tím prasetem, které jí to udělalo. Kdybych mohl, tak bych z něho vyrazil duši.“

Jeho ruce, veliké a silné, se svíraly.

8

POMOC

Marta bděla.

Nejprve ošetřovatelka, která byla zároveň policistkou, potom Maggie, pak Lady Gloria, všechny nahlížely dovnitř, dívaly se na ni a pokoušely se ji přimět k řeči. Marta však ležela na zádech a upřeně hleděla do stropu, jako by dala slib mlčení. Rollison přišel společně se Sammym a sám vstoupil do pokoje. Pokoj byl půvabný, světlý, se zelenými a žlutými tapetami a s podobnými motivy na nábytku, byl to pokoj, který si může žena zamilovat a v kterém se může cítit dobře. Za dveřmi byla postel. Rollison se podíval na dívku a nevěděl, zda si jeho přítomnost uvědomila či ne. Stoupl si k nohám postele a usmíval se.

„Dobrý den,“ řekl.

Nepohnula hlavou, ale dívala se na něho. Vypadalo to, jako by měla oči zavřené.

„Jak se vám daří?“

Neodpověděla.

„Přivedl jsem vám návštěvu. Přítele,“ řekl Rollison.

Nepromluvila, ani se nepodívala na dveře. Jen dále zírala přivřenýma očima.

„Dobrého přítele,“ dodal Rollison. Mrkl na otevřené dveře a Sammy postoupil vpřed. Znal už Sammyho velmi dlouho, ale nikdy ho neviděl v takovém stavu. Byl velmi nervózní. Ruce měl sevřeny svým charakteristickým způsobem. Neustále si olizoval rty. Strnule se usmíval a ten nehybný obličej byl v rozporu s jeho obvyklou bezprostřední přirozeností. Vykročil, potom zaváhal a pomalu se pohnul kupředu. Díval se na ni, ale ona k němu hlavu neotočila. Kroutil očima a zadržoval dech. Pravděpodobně bojoval sám se sebou, přesvědčoval sám sebe, aby se nechoval jako blázen.

Přistoupil blíž k posteli.

„Nazdar, Marti,“ pozdravil ji a připojil několik portugalských slov.

Rollison ji napjatě pozoroval. Všiml si, že otvírá oči. Dívala se sice dál na strop, nicméně však to byl první výraz citu, který zahlédl na její tváři, kromě strachu, když se choulila včera večer u auta.

„Je to už dávno,“ řekl Sammy. Pohnul se, stál teď těsně u postele a upřeně na ni hleděl. Zdálo se, že jeho napětí povoluje. Rollison zpozoroval v jeho očích hlubokou účast, úzkost, téměř hrůzu. Zvýšil hlas. „Marto, to jsem já, Sammy.“

Otočila se k němu. Oči se jí široce rozevřely, jako by se zvětšily a zazářily. Zvedla se na polštáři, podepřela se lokty a dívala se Sammymu Slimmovi do očí. Rty se jí rozevřely. Tvář jí planula.

„Sammy,“ řekla chraptivě. „Och, Sammy.“

„Jak dlouho je chceš nechat o samotě?“ zeptala se Lady Gloria.

„Myslíš, že se to nesluší?“ otázal se Rollison.

„Nemluv nesmysly. Jenom se bojím, aby na ni příliš silně neúčinkovalo to setkání. Měli bychom jít dovnitř.“

„Je tam jenom dvacet minut,“ napůl protestovala Maggie Listerová.

„Jdu tam,“ přihlásil se dobrovolně Rollison.

„Měl bys být spokojen, že se ti ji podařilo dostat do tohohle stavu,“ řekla teta pevně. „Jsem přesvědčena, že mnoho otázek v tomto stadiu by jí jenom ublížilo. Především musíme dbát, aby zase neupadla do apatie. Můžu ti věřit, Richarde?“

„Zbytečně si děláš starosti, Glory,“ řekl Rollison a zamířil ke dveřím pokojíku.

Ty se však samy otevřely dřív, než se dotkl kliky. Vyšel Sammy Slimm. Jistým pohybem za sebou zavřel dveře. Zůstal stát zády k nim s rukou na klice, jako by byl rozhodnut, že nikoho nepustí dovnitř. Pohlédl bojovně na Rollisona. Úmyslně přehlížel ostatní. Měl zvláštní schopnost soustředit se vždy jenom na jednu osobu a všem ostatním dát zřetelně najevo, že se o ně vůbec nezajímá.

„Spí,“ oznamoval. „Zcela přirozeně. Nesmíte ji vyrušovat.“

„Dobrá,“ řekl Rollison.

„Ne abyste mě chtěli podvést, Rolly.“

„Já tě nechci podvést,“ ujišťoval ho Rollison. „Policie si přeje, aby u ní v pokoji seděla ošetřovatelka. Avšak nikdo se jí nebude na nic ptát a nebude ji rušit, dokud se sama od sebe neprobudí.“

Sammy řekl pochybovačně:

„Snad to tedy bude v pořádku.“ Podíval se na policejní ošetřovatelku, vysokou ženu středního věku, s kovově šedými vlasy. „Slíbíte mi to?“

„Ano, pane.“

„Jděte tam velice tiše,“ nabádal ji Sammy.

„Co říkala, pane?“

„Nic důležitého.“

„Řekla vůbec něco?“

„Ano,“ odpověděl Sammy. Usmál se podivným pokřiveným úšklebkem. „Řekla, že je ráda, že mě vidí, že to bylo hrozné a že ví, že její otec je mrtev. Pak začala plakat. Uprostřed pláče usnula.“

„To je zvláštní,“ poznamenala ošetřovatelka.

„Přesně tak to bylo.“

„Já o tom nepochybuji, pane, ale je to velice divné.“ Ošetřovatelka prošla kolem Sammyho, jako by ho provokovala, aby se ji pokusil zastavit, a vešla. Ve dveřích si prohlédla pokoj; zdálo se, že je s prohlídkou spokojena; zavřela za sebou. Venku na odpočívadle panovalo šero.

Sammy prošel kolem Rollisona a zastavil se před Glorií.

„Nevím, jak bych vám měl vyjádřit svou vděčnost, ani vám neumím říci, jak vám bude vděčná Marta, Lady Glorie Děkuji vám velmi, velmi srdečně.“ Uchopil její pravici do obou rukou a vroucně ji tiskl. „Vy jste byla vždycky lepší, než si Rolly zasloužil. Jako chlapec jsem vás velice rád navštěvoval. Pamatujete si ještě, jak jste mě vytahala za uši, když jsem strčil pavouky do šálku s čajem a nahoru položil misku? Služka kvičela a večírek, který pořádal mladý pán, byl skoro pokažený.“

„Vzpomínám si na to velmi dobře,“ řekla Lady Gloria. „Doufám, že jste už z podobných žertů vyrostl.“

„Pavouci už pro mne nejsou předmětem žertů,“ ubezpečoval ji Sammy. „A nerad straším lidi.“ Rollison si všiml, že stále silněji tiskne pravici Lady Glorii. Jiná žena by už jistě vykřikla bolestí. Ale Lady Gloria na sobě nedala nic znát. „Velice mě těší, že vás opět vidím, i když je to při tak smutné příležitosti.“

„Nerozumím vám dobře,“ řekla Lady Gloria jemně.

„Jen se podívejte, jak si zpackal váš oblíbený synovec život!“

Už dávno neviděl Rollison svou tetu se tak srdečně zasmát. Smála se pro sebe ještě dlouho potom, co Sammy pospíchal zpátky ke svému zvěřinci, který lidem obvykle nahání hrůzu. Slíbil ovšem, že se objeví u Rollisona kolem osmé hodiny večer. Lady Gloria se tak potěšila setkáním se Sammy Slimmem, že se jí Rollison raději nesvěřil se svými pochybnostmi. Právě v takových chvílích nejvíce postrádal Jollyho, s kterým mohl vždy mluvit úplně otevřeně jako se sebou samým. Nedalo se to bohužel už říci třeba o rozhovorech s Gricem nebo s kýmkoliv jiným.

Zanechal proto Glory, aby se v klidu oddávala svým snům, jak tahá Sammyho za uši a jak to bylo dřív nádherně. Zašel do malé kanceláře, kde pracovala Maggie Listerová. Byla v zadním traktu. Její okna vedla na malý dvorek, kam nikdy slunce nesvítilo. Místnůstka byla proto studená, v chladných dnech dokonce ledová. Maggie byla zdatná žena blížící se k padesátce, snad trochu mužatka a příliš zdatná, přitom však lidská a laskavá, se značným porozuměním pro slabosti svých bližních. Po léta sloužila ve vězeňských zařízeních. Sem nastoupila, když Lady Gloria naléhavě hledala schopnou sílu, která by mohla převzít ženský penzión. Teď odložila pero a otočila se k Rollisonovi.

„Něco vás trápí, že?“

„Ano, Maggie. Mohla byste odvolat ošetřovatelku z Martina pokoje asi tak za deset minut?“

„Ano. Ale ona bude chtít, abych zůstala u pacientky já.“

„To je v pořádku,“ řekl Rollison. „Vás také potřebuji.“

Zapálil si cigaretu a zadíval se na příjemnou červeň cihlového domu na druhé straně dvora. „Za deset minut?“

„Sejdeme se tam,“ řekla Maggie. Taková byla vždycky, nikdy se na nic zbytečně neptala. Vyšla. Tvídová sukně se jí houpala kolem pevných nohou v pavučinových punčochách. Za deset minut přišel Rollison do pokoje portugalské dívky. Zavřel dveře a Maggie Listerová se zeptala:

„Co hledáte?“

„Vpich,“ odpověděl Rollison.

„Vpich…“ opakovala Maggie. Obličej jí znatelně zbledl. „Rozumím.“ Obrátila se k Martě, která ležela na zádech a vypadala, že je spíše v bezvědomí, než že by spala. Shrnula jí prostěradlo s ramenou. Rollison prohlížel krásně zaoblenou paži a rameno, zatímco Maggie zkoumala druhé rámě; nenašli jedinou ranku vyjma škrábance a pohmožděniny, které utržila včera večer u auta. Marta na nic nereagovala, ani se nepohnula, Maggie ji mohla obracet, jak chtěla, dívka to vůbec nevnímala. „Podíváme se jí na záda,“ řekla Maggie. Opřela si dívku o prsa a svlékla jí s ramenou noční košili s krátkými rukávy. Dívčina záda byla krásná a hebká.

„Ach,“ zvolal Rollison.

Na kůži pod lopatkou se objevila nepatrná rudá skvrnka, kterou mohla způsobit jehla. Maggie ji prohlížela zblízka. Rollison vytáhl z kapsy zvětšovací sklo, aby se přesvědčil, zda má pravdu.

„Je to úplně nové,“ řekla trochu ochraptěle Maggie.

„Sotva hodinu.“

„Myslíte, že to udělal pan Slimm?“

„Profesor Slimm. Ano, myslím. Proto tolik zdůrazňoval, že ji nesmíme rušit.“

„Ale proč mu záleží na tom, aby zase usnula?“

„Asi aby nemohla mluvit,“ dohadoval se Rollison. „Snad…“ odmlčel se. „Avšak je tu ještě jedna důležitější otázka. Proč měl u sebe injekční stříkačku?“ Rollison pozoroval, jak Maggie opět obléká Martě noční košili; něžné křivky dívčích ňader si sotva všiml. Když Marta opět ležela na zádech, nadzvedl jí jedno víčko. „Morfium,“ řekl.

„Má profesor právo vlastnit morfium?“

„Má, používá ho na uklidnění svých zvířat. Někdy ho potřebuje velmi naléhavě,“ odpověděl Rollison, „ale nenapadlo mě, že ho bude mít s sebou plnou stříkačku. Proč asi lhal?“

„Lhal? Nač?“

„Drahá Maggie, nechtěl bych vás příliš zatahovat do celé záležitosti. Prosím vás, nechte si to pro sebe, kdyby to Lady Gloria jen tušila, velice by se trápila.“

„Myslím, že podceňujete Lady Glorii,“ řekla Maggie ostře. „Samozřejmě, že by ji to mrzelo. Ale chcete-li, nikomu nic nepovím. Nemyslíte, že na to přišla také ošetřovatelka?“

„To je nepravděpodobné.“

„Proč?“

„Netelefonovala do Yardu. Kdyby jenom tušila, co se stalo, hned by to byla hlásila. Byla by vás požádala, abyste zde počkala, než si přepudruje nos, a zatím by zavolala. Možná že ji to napadne později, ale pravděpodobně si bude myslet, že spánek je druhotný následek celkového uklidnění. Maggie, buďte velice opatrná, slibte mi to!“

„Ráda bych věděla, co tím myslíte?“ zeptala se Maggie.

„Vy to dobře víte. Vzpomínáte si, co se stalo u mě v bytě? Dávejte dobrý pozor na všechno, co sem přijde – zboží, zelenina, prádlo – prostě všechno. A zvlášť dobrý pozor dávejte na to, co přijde do tohohle pokoje, třeba květiny, ovoce nebo i bonboniéry.“

Po chvíli řekla Maggie:

„Mám z toho strach. Myslíte, že tarantule nebo jiné takové věci by mohly být schovány i v darovaných květinách nebo v ovoci?“

„Ano.“

Maggie se zachvěla.

„Budu dávat pozor,“ řekla. „Ale policie jistě bedlivě prohlédne všechno, co sem přijde.“

„V pořádku to bude jenom za předpokladu, že vy to znovu zkontrolujete,“ řekl téměř lichotně Rollison. Uchopil Maggii za ruku. „Díky, Maggie. Zbavím vás téhle přítěže, jen co budu moci.“

„O tom nepochybuji,“ řekla Maggie. „Víte o tom, že ta dívka je levačka? To jen tak mimochodem; vím, že si rád smlsnete na podobných maličkostech.“

Tohle zjištění k ničemu nebylo – a Rollison to věděl. Nicméně byl rád, že mu Maggie potvrzuje jeho vlastní postřeh.

„Děkuji, Maggie,“ řekl. „Člověk nikdy neví, kdy takováhle maličkost může být užitečná.“

Když za půl hodiny odcházel, věděl, že Maggie ho bedlivě pozoruje. Věděl také, že ho má velice ráda, i když svou lásku tají. Nebudou s tím nikdy potíže, ale vždycky může počítat s její bezvýhradnou oddaností. Takové Maggie byly vždy starými pannami, zatímco se měly stát manželkami a matkami.

Jakmile Rollison vyšel z ženského penziónu, nemyslil už na Maggii. Znepokojil ho nový problém – Sammy Slimm.

Čeho chtěl Sammy dosáhnout? Co má za lubem?

Proč zrovna jeho si vybral Grice? Kdyby se přihlásil Sammy sám, bylo by to všechno mnohem pochopitelnější. Takhle to vypadalo jako neuvěřitelná náhoda. Sammy znal Estina, Sammy tvrdí, že je zamilován do Estinovy dcery, Sammy přišel do Yardu a byl připraven jí dát uspávací injekci.

Přišel už s předpokladem, že uvidí dívku?

Rollison se rozhodl, že o této eventualitě zatím s Gricem nebude mluvit. Znovu si toužebně přál, aby měl po boku Jollyho.

Ve svém stříbrošedém bentleyi dojel k Westminsterské nemocnici, kde se pro něho našlo parkovací místo, protože byl členem podpůrného spolku, který financoval ty nemocniční služby, jež nespadaly pod národní zdravotní péči. Vrátní, ošetřovatelky, vrchní sestry, lékaři, všichni ho rádi viděli, všichni ho ujišťovali, že se jeho sluhovi už daří dobře. Jolly ležel na soukromém oddělení a večerní slunce pronikalo do jeho pokoje posledními paprsky. Byl už při vědomí, zavázanou hlavu měl poněkud zvednutou na polštáři a nohy v sádře.

Rollison se zaradoval.

„Jolly, to je báječné!“

„Jsem velmi rád, pane, že si nemusíte dělat zbytečné starosti,“ pravil Jolly ochablým hlasem. „Už jsem řekl policejnímu stenografovi, který čekal u mé postele, až přijdu k sobě, že někdo důrazně zazvonil, já jsem otevřel dveře, příchozí mi vstříkl něco podivného do obličeje, myslím, že ze stříkačky na postřik hmyzu. Bohužel jsem útočníkův obličej neviděl. Ani si nevzpomínám, co bylo dál, protože jsem dostal prudkou ránu do hlavy. Škoda, že vám nemohu víc pomoci!“

„Kéž bys na to zapomněl,“ řekl Rollison. „Přišel ke mně Bill Ebbutt, všichni mě strašně hýčkají a všichni mají plno starostí o svého přítele Jollyho. Teď už jim mohu říci, že se trápí zbytečně. Jenom jednu maličkost, Jolly.“

„Ano, pane?“

„Jaká to byla stříkačka? Vzpomínáš si?“

„Taková domácí stříkačka na hmyz, pane,“ odpověděl Jolly. „Vím, to docela určitě.“

9

OBCHOD SE ZVÍŘATY

Bill Ebbutt odešel a zanechal v bytě jenom jednoho svého muže, scvrklého mužíčka, znalého domácích prací, bývalého mistra lehké váhy, který se jmenoval Percy Wrightson. Percy občas zastupoval Jollyho a obvykle ho zvali, aby vypomohl při jarním úklidu nebo při zvláštních příležitostech. Proto znal byt na Greshamské terase téměř tak dokonale jako Jolly. Rollison se na něho mohl spolehnout, že udělá všechno, co je třeba; dovedl dokonce uvařit i jednoduchá jídla.

Rollison se rozhlédl po bytě. Zjistil, že se vším hýbalo, že většina obrazů a tretek není na svém místě. Zato však měl pocit, že mu nehrozí žádné nebezpečí, že ho nic neštípne ani nekousne, když pohne polštářem.

Našel vzkaz od Grice:

„Z letišť a přístavů nejsou žádné zprávy.“

„Volal vás nějaký muž. Když jsem mu řekl, že nejste doma, položil telefon. Nevychovanec,“ poznamenal Percy, který měl dlouhý, lesklý a červený nos, takže vyvolával chybnou představu, že jeho majitel příliš často nasává. „Prostě položil telefon, pane Er.“

Přesně jako člověk, který telefonoval minulý večer.

„Asi ho tak vychovali,“ řekl Rollison vážně. „Kolik jich přišlo od novin?“

„Sedm a jeden z televize. Tvrdili, že dnes odpoledne už je příliš pozdě, a tak jsem jim všem řekl, že se vrátíte až pozdě v noci. Jenom tak si můžete trochu vydýchnout, abych tak řek.“

„Jsi chlapík,“ prohlásil Rollison. „Jolly vždycky tvrdil, že jsi jediný člověk na světě, který ho může plně nahradit.“

„Opravdu to říkal?“ Percy byl nesmírně potěšen. „Ale kdepak! To bych si nikdy netrouf. Ale měli bychom ho trošku vylekat, až se vrátí. Já malinko změním hlas a začnu vám říkat pane Rawlissone místo pane Er. To bude psina. Pane Rawlissone.“ Percy se rozplýval nadšením. „Chce to jenom trochu praxe.“

„Jenom tak pokračuj,“ žádal ho Rollison. „Já teď půjdu navštívit Billa Ebbutta. Když bude někdo telefonovat, řekni mu totéž. Kromě profesora Slimma. Má přijít v osm hodin a bude mít asi hlad. Jestli tu bude dřív než já, tak ho pěkně nakrm a trochu zabav.“

„Oukej,“ řekl Percy. „Chtěl sem říct – dobře, pane Rawlistone.“ Byl ve výtečné náladě.

Rollison nasedl do bentleye, který v Mayfair – ve čtvrti, kde takové vozy byly běžné – nebudil žádnou pozornost, a odejel směrem k East Endu. Postranními uličkami zamířil k nábřeží a pak rychle k Dominikánskému mostu. Ještě nikdy neviděl Temži, aby tak nádherně zářila, ani tolik barevných plachet na řece. Zdálo se, jako by Londýn vychutnával horké dny, které mírnil hebký vánek. Dívky v blůzách bez rukávů mu připomínaly Martu Estinovou a Sammyho čin, muži se saky na ramenou Sammyho, který vždycky nosil sako lehce přehozené přes ramena. Dopravní strážníci se potili, taxikáři vypadali zdeptaně, Dominikánský most byl špinavý, ale Anglická banka vyhlížela jako vždy solidně a bezpečně. Zdálo se, že úzké uličky v City polykají a zvětšují vedro; horko z nich přímo sálalo. Na Aldgate Pumpu, na místě, které oddělovalo City od East Endu, zpomalil, protože se ulice zužovala. Za takových dvacet minut může být na křižovatce mezi Whitechapelem a Mile Endem a pak už jenom několik minut a bude u Modrého psa, u hospody, kde Ebbutt mnoho let bydlel a za hospodou měl svou tělocvičnu. Obě okna v Rollisonově voze byla otevřená. Zápach výfukových plynů byl nepříjemný. Rollison pokrčil nos. To mu opět připomnělo Sammyho.

Co má jenom ten Sammy za lubem? Proč…

Vtom se mu něco mihlo před očima. Bylo to malé a tmavé. Trhl sebou. Ploužil se sotva deset kilometrovou rychlostí a jeho leknutí nemělo žádné následky. Vypadalo to, jako by dovnitř vlétla otevřeným oknem obrovská moucha. Podíval se na vedlejší sedadlo a uviděl, co to vlastně bylo; nebyla to ani moucha, ani vosa, byl to štír. Věděl to docela určitě. Zatím se štír nehýbal, jako by byl omráčen pádem. Ale dlouho takto nezůstane. Byl od něho jen několik centimetrů. Rollison věděl, jak se ten jedovatý hmyz dovede rychle pohybovat a jak jeho kousnutí bolí, není-li rovnou smrtelné.

Vozidla ho těsně obklopovala, takže si připadal jako v pasti, slunce pražilo; vrčení motorů, šum lidských kroků a klapání vysokých podpatků, samé důvěrně známé zvuky kolem – a vedle něho se krčil ten malinkatý černý hmyz. Nebyl si jist, zda byl štír omráčen nebo se jen opatrně na něho chystal. Doprava se začínala zrychlovat. Rollison se neodvažoval nadlouho odtrhnout oči od štíra. Pomalu jedoucí vozidla mu umožňovala neustále pozorovat malého nepřítele.

Vsunul levou ruku do kapsy a vyndal zlaté cigaretové pouzdro, které bylo na jednom rohu poškozeno po včerejším prudkém nárazu. Otevřel je. Vypadla z něho cigareta a kousky tabáku. Ještě víc pouzdro otevřel a obrátil dolů.

Kolem se řítil skútrista. Rollison k němu otočil hlavu. Měl v živé paměti muže ze včerejška, ale na skútru seděla hezká mladá dívka v bílé přilbě. Zpozorovala mezeru mezi auty a rychle se do ní vtlačila. Nějaký mládenec na ni hvízdal. Teď už byli blízko Aldgatu.

Štír vyrazil směrem k Rollinsonovi.

Pomalu a rozvážně spouštěl Rollison cigaretové pouzdro a pak je náhle upustil. Zakrylo štíra úplně. Položil levou ruku na pouzdro a vší silou tiskl na sedadlo. Doprava se zrychlovala, on však jel stále velmi pomalu. Auta vzadu na něho začala houkat. Sundal ruku s pouzdra, navlhčil si vyschlé rty a přidal plyn. Stále se díval dolů, ale nic se tam nehýbalo.

Když přijel na křižovatku, zahnul doprava, v první ulici opět odbočil a zastavil. Byl celý zpocený, ne však vedrem. Dva hoši, desetiletí nebo jedenáctiletí, přeběhli přes ulici, aby se podívali na vůz. Zastavili se u auta a dohadovali se.

„Je to jaguár.“

„Nenech se vysmát, je to bentley.“

„Je to jeden z těch nových jaguárů, dej si říct.“

„Je to rolls-bentley.“

„Zeptej se toho pána!“ Přistoupili k Rollisonovi. Rozjívení, dychtiví kluci s velikýma očima a dlouhými vlasy.

„Pane, prosím vás…“ hoch se odmlčel.

Rollison se upřeně díval na sedadlo a na skvrnu, která zůstala po rozmáčknutém štíru. Bude to trvat dlouho, než se bude moci podívat na tohle sedadlo bez vzpomínky na tuto událost. Ale teď mu už snad žádné nebezpečí nehrozí.

Může však přijít v příštím okamžiku, v příští minutě nebo hodině. Chodec, který šel kolem jeho vozu, mu vhodil dovnitř toho netvora. Nedá se předvídat, kdo kdy na něj opět zaútočí. Rollison si utřel čelo sněhobílým kapesníkem. Chlapec sebral odvahu a zeptal se:

„Prosím vás, pane, jaké je to auto?“

„Cože?“

„Jakou značku má vaše auto?“

„Auto? Aha – tohle auto.“ Rollison vynutil na tváři úsměv. „Je to bentley-continental.“

„Tak vidíš!“ zajásal hoch. „Říkal jsem, že je to bentley. A tys říkal, že je to jaguár.“

Když odběhli, Rollison vystoupil z vozu. Přilákal ho zmrzlinový vůz, který zahnul do ulice a vesele vyzváněl. Zavřel okénko, jen u předního nechal malinkou mezeru nahoře, aby dovnitř mohl proudit vzduch. Pak si to rozmyslil. Zmáčkl automatický knoflík a zavřel okno úplně. Jenom tak si mohl být jist, že mu nikdo do vozu nepodstrčí nic nebezpečného. K motoru se nikdo zvenčí nemohl dostat.

U Modrého psa by mohl být za deset minut, ale raději si vybral dvakrát tak dlouhou cestu. Úzké uličky East Endu byly rozpálené vedrem, avšak velké nové bloky vypadaly velmi vzdušně. Všechna okna, nahoře i dole, všechny dveře, hlavní i postranní, byly dokořán otevřeny, jen aby mohl dovnitř vytoužený vánek. V těchto končinách je jistě nejméně o pět stupňů víc nežli u řeky.

Na každém rohu se opatrně rozhlédl. Zdálo se však, že ho nikdo nesleduje. Když uviděl Ebbuttův hostinec, byl si téměř jist, že za ním nikdo nešel. Bylo půl šesté, hodina odpočinku. u Modrého psa ještě nebylo otevřeno a boxeři, které trénoval Bill Ebbutt, ještě v tělocvičně nenastoupili. Byla to velká dřevěná budova za hospodou. Před několika lety ji parta chuligánů téměř úplně zdemolovala. Teď si ji postavili znovu, takže vypadala jako nová. Dvojité dveře byly otevřeny. Vevnitř byla tma a chladno. Ebbutt pravděpodobně sedí ve své malé kanceláři za přepážkou v rohu místnosti a zabývá se účty a korespondencí.

Rollison vešel dovnitř s blahým vědomím, že ho nikdo nesledoval. Náhlý přechod z jasného slunce do tmavého stínu ho téměř oslepil. Zaslechl nějaký šramot, ale nevěnoval tomu pozornost. Až uviděl muže, jak se na něho řítí, s jednou paží napřaženou proti němu, v druhé zbraň.

Rollison neměl čas vykřiknout nebo uhnout. Avšak viděl, jak se mužova levice vymršťuje. Vytušil, co přijde; Jolly mu to říkal. Uskočil stranou a zavřel oči. Zachytil závan hnusného pachu – zápach postřiku na hmyz. Vrávoral kupředu. Aspoň nedostal celou dávku otravné látky přímo do obličeje. Ucítil prudký úder do ramene – ale útočník minul hlavu. Nepokoušel se uniknout. Místo toho padl na zem, převalil se na záda a začal kopat. Zasáhl útočníka do holeně, uslyšel, jak ten sykl bolestí, pocítil prudký hněv a opět vší silou kopl. Spíš náhodou, ne úmyslně, se strefil do mužova kolenního, jablka. Zasažený zanaříkal a zasténal.

Útočník padal bezmocně přes Rollisonovy nohy. Jeho hlava se octla v blízkosti Rollisonovy pravičky. Rollison roztáhl prsty, sevřel jimi holou hlavu a udeřil jí prudce do pilin, jimiž byla pokryta dřevěná podlaha. Pocítil téměř neodolatelnou touhu rozdrtit mužův obličej stejně jako rozdrtil štíra, avšak po chvíli odtáhl ruku, vyprostil se a začal vstávat. Útočník ležel nehybně; asi tvrdě narazil hlavou o podlahu, když padal. Rollison ho bedlivě pozoroval a přitom se postavil na nohy. Muž sebou škubl. Rollison ustoupil z dosahu natažených rukou a nohou a hluboce se nadechl. Zavolal:

„Jsi tady, Bille?“

Nikdo mu neodpověděl. Podíval se směrem ke dveřím přepažené kanceláře, kde by měl Ebbutt být. Nikde však nebylo po něm ani památky. Muž na podlaze zasténal. Rollison znovu zavolal:

„Bille!“

Na cestě vedoucí ke dveřím tělocvičny zazněly lehké a rychlé kroky; snad přicházela posila pro muže na zemi. Rollison se sehnul a sebral kužel, který útočník držel v ruce. Zaujal takovou pozici, aby mohl udeřit kuželem každého, kdo by ho chtěl napadnout. Uviděl mužíčka v bledě modré košili a trenýrkách barvy khaki, jak vbíhá do tělocvičny, jak vysoko zvedá kolena, podoben vzpínajícímu se koni, jak vzorně trčí lokty do stran. Vřítil se dovnitř a začal pochodovat na místě, stále vysoko zvedaje kolena, až si všiml muže na podlaze.

Postavil se do pozoru.

„Ouvej,“ vzdychl.

„Nazdar, Willie,“ řekl Rollison hlasem, který jemu samotnému připadal cizí. „Právě tebe potřebuji. Běž se prosím tě podívat, jestli je Bill ve své kanceláři. A jestli tam není, tak mi ho někde najdi.“

„Hned,“ řekl muž jménem Willle. Odstartoval. Nohy mu pracovaly jako písty. Byl poněkud slaboduchý, sám sebe považoval za světového šampióna muší váhy. Ebbutt mu vždy tvrdil, že má šanci šampionát získat, jestliže bude neustále trénovat, tak žil ve stavu nepřetržitého štěstí. Bylo až něco bolestně dojemného na tom mužíčkovi, jak tak pyšně běžel směrem ke kanceláři.

Rollison věděl, že muž na podlaze už přichází k sobě a že se brzy pokusí uniknout. Zároveň si uvědomoval, že Ebbutt asi leží ve své kanceláři těžce zraněn.

10

SKLEP

Když Willie vstoupil do kanceláře a muž na podlaze začínal přicházet k sobě, objevili se na cestičce k tělocvičně dva další muži. Vešli dovnitř a prudce se zastavili, když spatřili Rollisona. Byli to Ebbuttovi staří přátelé, instruktoři tělesné výchovy, kteří přišli poněkud dříve do práce. Oba znali Rollisona velmi dobře – jeden z nich byl dokonce švagrem Percyho Wrightsona.

„Měl jste tady trochu vzrůšo, že jo?“ zeptal se jeden z nich.

„Tak trochu,“ řekl Rollison. „Tenhle chlapík mi chtěl rozbít lebku a o něco podobného se asi pokusil taky u Billa. Postarejte se laskavě, aby nám nepláchl.“

Oba muži byli mnohem silnější nežli zajatec, který teď klečel na kolenou a ustrašeně je pozoroval.

„Jestli strčí ruku do kapsy, tak mu hned šlápněte na prsty,“ řekl Rollison. „V kapsách má asi moc ošklivá překvapení.“

„Ať se jenom opováží někam strkat ruce,“ řekl jeden z mužů výhružně.

Ve dveřích kanceláře se objevil Willie. Vzrušeně pochodoval a posunky přivolával Rollisona, který se ještě nevzpamatoval po pádu, i když větší otřes mu způsobil objev, že někdo věděl, kam jde a že si na něho počíhal. Posunky Willieho byly stále zuřivější. Posledních několik metrů už Rollison běžel – strachem o Ebbutta. Willie vykonal obrat čelem vzad na doby, a vešel do kanceláře, kde se teprve zastavil.

Ebbutt byl vmáčknut do rohu za velikou stoličku, která mu sloužila jako psací stůl. Na ústech a na bradě měl přilepenou náplast. Dusil se a těžce dýchal nosem. Pro astmatika to byla nebezpečná námaha. Zápasil o každý vdech a slzy mu tekly z očí Rollison odstrčil Willieho. Nebyl čas na společenské ohledy. Sklonil se nad Ebbuttem, chytil náplast za růžek, uvolnil ji, aby ji mohl pořádně uchopit, a pak ji odtrhl. Ebbutt hlasitě zasténal. Těžce lapal po dechu. Několik vteřin to vypadalo, jako by se měl zadusit. Rollison ho otočil a podepřel, takže hruď se mohla volněji pohybovat. Mohutné tělo se otřásalo úsilím o normální dýchání. Ebbutt měl velmi slabé srdce, které už nejednou bylo silně ohroženo. Proto byl neustále pod lékařským dozorem a nesměl se přepínat. Hrozilo tedy nebezpečí, že se dostaví záchvat.

Postupně se však jeho dech uklidňoval. Pokoušel se promluvit.

„Připrav venku židli, Willie,“ řekl Rollison.

Willie vyběhl ven. Rollison pomohl Ebbuttovi vstát a podpíral ho na cestě z kanceláře směrem k zadním dveřím. Venku bylo několik dřevěných zahradních židlí, na nichž Ebbutt se svými druhy sedával, když svítilo slunce. Willie jednu z nich postavil a Rollison pomohl Ebbuttovi na ni usednout.

„Willie, prosím tě, přines trochu kořalky!“

„Kořalky,“ opakoval Willie a odklusal do tělocvičny.

„Hned ti bude líp, Bille,“ řekl Rollison. „A dostali jsme toho člověka. Už to hned tak neudělá.“

„Překvapil mě,“ lapal po dechu Ebbutt.

„Dovedu si představit jak. Ale zatím nemluv!“

Přišel Willie a s ním další muž. Hlásili, že přišli další přátelé a že postavili k zajatci stráž. Willie přinesl láhev kořalky, kterou měl v lékárničce pro případ, že by některý z nich při tréninku omdlel. Rollison dal Ebbuttovi napít. Vypadal trochu lépe, měl lepší barvu v obličeji. Zdálo se, že otřes zůstane bez vážnějších následků. Kolem nich stála skupinka mužů. Tento úzký plácek byl vklíněn mezi tělocvičnu a dvoumetrovou zeď hospody u Modrého psa. Za zdí bylo místo pro parkování dodávek a zadní trakt samotného hostince. Z horních oken Modrého psa sem bylo vidět. Všechna okna byla dokořán otevřena. Ale nikdo z hostů se v nich neobjevil. Vypadalo to, že nemají ani tušení, co všechno se zběhlo v bezprostředním sousedství.

Ebbutt se už natolik zotavil, že mu nikdo nemohl zabránit, aby nemluvil.

„Uslyšel sem v tělocvičně šramot, ale nic mi nenapadlo. Nákupčí a jim podobný sem choděj celej den. Tak sem se tomu vůbec nedivil. Tenhle chlap zaťukal na dveře, tak sem řek dál, ale než sem se moh votočit, stříknul mi ňákej smrad přímo do vočí. Potom mi jednu ubalil. A když sem trochu přišel k sobě, byl sem vmáčknutej do rohu jak herinek. Co to má všecko znamenat, pane Er?“

„To je ta záležitost, na které právě pracujeme,“ řekl Rollison. „Bille, mohl bys mi půjčit sklep číslo 3?“

„Cože?“ Ebbutt, pořád ještě trochu omámený, se poprvé usmál. „Beze všeho. Rád vám ho pučím. Sklep číslo 3. Lemme vám dá klíče.“ Ten šel k psacímu stolu, vyndal obrovský svazek klíčů, probíral se jimi, vybral dva a sňal je z velkého mosazného kruhu. „A vy mi nechcete říct, nač ten sklep potřebujete, že ne?“

„Zatím ne, Bille,“ řekl Rollison a zamrkal.

„Vy ste mi pěknej ptáček,“ prohlásil Ebbutt. Zachvátil ho křečovitý sípot.

Dva muži vlekli zajatce po tělocvičně. Vyvedli ho ven, zatímco Rollison odemkl dveře do nakládacího prostora. Veliké dvojité dveře s okénkem do sklepa byly zavřeny. Rychle je otevřeli. Lesklá skluzavka pro pivní sudy a bedny vedla do nitra sklepa. Po straně stál malý železný žebřík, kterého používal sám Ebbutt.

„Sejdu dolů,“ řekl Rollison. „Postrčte ho za mnou.“

Zajatec neřekl ani slovo. Teď jenom trochu sevřel rty. Rollison sestupoval po žebříku, až se dostal dolů. Ve sklepě byl cítit pach piva. Až do vrchu zde byly narovnány obrovské sudy a bedny. Rozsvítil dvě světla. u otevřených padacích dveří se černaly postavy. V příštím okamžiku uviděl, jak vězeň padl skluzavkou nohama napřed a jak ho dva muži postrčili. Muž letěl dolů a křičel strachy. Nohama narazil na betonovou podlahu a opět vykřikl. Pak se převrátil na stranu. Ležel na podlaze, svíjel se a sténal. Už sama skutečnost, že se mohl tak pohybovat, svědčila o tom, že není nijak vážně zraněný.

Někdo zavolal:

„Potřebujete pomoc, pane Er?“

„Později,“ odpověděl Rollison.

Přistoupil k zajatci, který se pokoušel od něho odtáhnout, ale marně. Uchopil muže za límec u kabátu, řádně do něj dloubl, až se posadil. Pak ho vlekl po celém sklepě chodbou, kde stály police s vínem, až se octli na druhé straně sklepu. V londýnském East Endu se vypije víc vína, než by si člověk myslel, řekl si Rollison. Na konci chodby uviděl dveře označené bíle napsanou trojkou. Rollison vzal větší klíč, odemkl dveře, kopl do nich, až se otevřely a strčil zajatce dovnitř. Vešel za ním a rozsvítil světlo.

V nečekaném světle oba zamžourali.

Sklep číslo 3 byl velmi malý. u jedné stěny stály police se šampaňským, u druhé stěny likéry a koňaky. Prach zbarvil láhve do šeda a pokryl police. u třetí stěny stála hoblice. Kdysi totiž sklep sloužil jako dílna. Teď tu zůstalo jenom několik nástrojů zastrčených na věšáku. Z několika lahví trčely svíčky. V koutě se povalovalo lano, jehož se používalo při nakládání na vozíky a na auta.

Rollison se zajatcem nepromluvil ani slovo. Skroutil mu ruce na zádech a postrčil ho do kouta, takže z jedné strany stála tesařská hoblice a z druhé police, na nichž byly připevněny velké kruhy, kterými se mohly provléci provazy, aby znemožňovaly krádež lahví. Rollison prostrčil zajatcovu pravici jedním z těchto kruhů. Chlapík se pokoušel vyprostit. Rollison ho několikrát prudce uhodil po hlavě. Muž zcela ochabl. Rollison obtočil lano kolem mužova zápěstí a přivázal je ke kruhu. Muž byl tak připoután k policím.

Rollison o krok ustoupil.

Tenhle muž vystřelil na Martu před ženským penziónem; to věděl Rollison bezpečně. Poněkud nezvykle utvářený nos, pravděpodobně důsledkem úrazu v mládí, charakterizoval jeho profil. Měl na sobě tenký světle hnědý oblek. Také sestřih tmavých vlasů mu byl povědomý.

Stál tu, těžce supěl a hleděl upřeně na Rollisona.

Rollison řekl:

„Zavolám policii a vy půjdete do vězení přinejmenším na pět let. Jste si toho vědom?“

Muž nepromluvil.

„Nebo mi řeknete, pro koho pracujete. Potom tady zůstanete, dokud případ nebude ukončen a Estinův vrah dopaden. Pak vás pustím – ovšem za předpokladu, že Estinovým vrahem nejste vy sám.“

„Já jsem ho nezavraždil!“ vykřikl muž.

Tato slova a způsob, jakým je pronesl, prozrazovaly, že je na pokraji nervového zhroucení. Zároveň z nich Rollison poznal, že muž je Angličan stejně jako on sám, přestože vypadal, jako by pocházel z jižní Evropy. Byl celý zpocený, ačkoliv ve sklepě bylo velmi chladno.

„Tak to vy jste mi nastrkal hady a pavouky do bytu!“

„Ne. Já ne.“

„Jak mi to dokážete?“

„Já s nima neumím zacházet. Chtěli to po mně, ale já s nima neumím zacházet. Nenávidím pavouky!“

„To se dá dokázat,“ řekl Rollison mírně. „A to také dokážu, jakmile toho bude třeba. Jak se jmenujete?“

„Max – Max Cato.“

„Bylo by pro vás dobře, kdyby to bylo pravda. Kdo vás poslal, abyste zabil Martu Estinovou?“

„Mě – mě nikdo neposlal, abych ji zabil. Já –– já jsem ji měl jenom postrašit, nic víc.“

„Kdo vás poslal?“

Cato si olízl rty.

„Nesmím to říct.“

„Proč ne?“

„Zabili by mě.“

„Rozumím,“ řekl Rollison mírně. „Máte větší strach z nich nežli ze mne.“ Přistoupil blíže k němu, vstrčil ruce do mužových kapes a našel náprsní tašku. Bylo v ní něco přes dvacet librových bankovek, několik desetišilinkových, ale to bylo všechno, nenašel ani řidičský průkaz, ani nic jiného, co by potvrzovalo jeho totožnost. Rollison mu prohledal další kapsy a našel hodně věcí, lístky od autobusu. kapesník, klíče, hřeben, drobné, ale vůbec nic, co by mluvilo o jeho totožnosti.

„Dejte si pozor, to vám povídám,“ řekl. „Ptám se vás leště jednou: pro koho pracujete?“

Muž si olízl rty, ale nepromluvil.

„Dobrá,“ řekl Rollison.

Otočil se a vyšel. Nebyl vůbec překvapen, když se na konci chodby srazil s Ebbuttem a s jeho přítelem Micky Parksem. Ebbutt měl zakrvácené rty a v místech, kde měl náplast, se teď leskly kapičky krve. Jinak se zdálo, že už je docela v pořádku.

„Nazdar, Bille,“ řekl Rollison. „Teď pojďte trochu blíž k číslu 3 a odpovídejte jenom ‚ano‘, když se vás na něco zeptám, rozumíte? To se tě taky týká, Micky.“

„Mně můžete věřit,“ řekl Parks.

„Nemluví, že ne?“ poznamenal Ebbutt. „Dejte mi deset minut a tlustej provaz a já mu rozvážu jazyk, to budete koukat, pane Er.“

„I to by se dalo zkusit,“ řekl Rollison, „jenomže by to bylo proti zákonu!“ Zamrkal. Šli teď chodbou s policemi po obou stranách. Zastavili se tak, že vězeň mohl slyšet každé jejich slovo, ale přitom je neviděl. „Bille, ty přece znáš Ziggy Pinkera, který má obchod se zvířaty?“

„Jistě, Ziggyho znám dobře.“

„Má pořád ještě ty hady?“

„Jestli má pořád –“ začal Ebbutt, pak pochopil, kam Rollison míří, a změnil tón. „Ach, ty zmije. Bůh vás natřes, ten si je nechává lízt po vobličeji, vopravdu. Proč? Povězte, pane Er, snad si nemyslíte, že by Ziggy měl něco společnýho s trablema ve vašem kvartýru. Ziggy určitě né. Von by nikomu nedovolil, aby…“

„Chci jenom s někým jiným zahrát stejnou hru. jakou někdo hrál doposud se mnou,“ řekl Rollison. „Kolik hadů asi tak má?“

Ebbutt se velice rychle přizpůsobil.

„Asi tak tucet, řek bych. Jeden by nevěřil, co lidí chová hady v domácnostech. Že byste to ani neřek? A prej sou úžasně milí, aspoň Ziggy to tvrdí. V jediný věci bych s ním teda nesouhlasil. Doporučoval bych, aby jim vyndal ty jejich jedovatý zuby, aby nemohly nikomu ublížit. Von ale stojí na svým, že prej je to fuk, estli je had jedovatej nebo ne, že prej svýmu pánovi stejně neublíží. Je skutečně do nich udělanej, je náramnej fanda na ty hady jako ten Ziggy.“

„Nemohl by nám sem přinést asi půl tuctu těch svých miláčků? Co říkáš, Bille?“

„Sem?“

„Aby dělali společnost našemu novému příteli.“

Ebbutt pravil střízlivým hlasem:

„To teda nevím. Ziggy je velkej kšeftsman, to zas jo. Možná že by je pronajal, ale asi bude chtít, abyste je vod něho vodkoupil. Nemám páru, kolik takovej had může stát.“

„To je v pořádku,“ řekl Rollison. „Nebudou stát mnoho, a…“ odmlčel se. Za nimi ve sklepě se ozval nějaký zvuk. Počkal a pak pokračoval: „Nezáleží mi na tom, co ten špás bude stát. Musím toho chlapíka donutit k řeči za každou cenu. Tak se na to prosím tě zeptej, ano?“

„Hned, pane Er.“

„Rollisone!“ křičel vězeň udýchaně. „Řeknu vám všechno, co vím. Neposílejte pro ty hady, řeknu všecko.“

Ebbutt mohutně zamrkal. Micky Parks si hlasitě zamnul ruce. Rollison se zastavil a pak se vydal do sklepa číslo 3.

11

ZOO

„Řeknu vám pravdu,“ pravil Max Cato zoufale. „Zaplatil mi pět set liber, abych zastřelil Martu Estinovou. Lhal jsem vám předtím. Chtěl po mně, abych ji zabil. Měl jsem ji zavraždit. Pracoval jsem pro něho už dřív, tak jsem mu to nemohl odmítnout.“

„Zastřelil jste Estina?“

„Ne!“

„Byl jste přitom, když byl zastřelen?“

„Ne, nebyl. Ale já – já jsem pomáhal ho odstraňovat, když byl zabit. Řídil jsem auto, kterým jel do Hampstead Heathu. Víc o tom nevím. Jestli tam najdete otisky mých bot, pak tady máte vysvětlení. S tou vraždou jsem neměl nic společného.“ Hlas se mu chvěl.

„Snad je to také pravda,“ řekl Rollison. „Řekněte, že se váš zaměstnavatel jmenuje Bell?“

„Ano, Matheson Bell. Dodává hady, ještěrky a pavouky zoologickým zahradám po celé Evropě. Jezdí do zámoří a pátrá tam po vzácných zvířatech a rostlinách. Má všechny možné živočichy, ale většinou hady a pavouky. Uf! Mluvím pravdu, Rollisone! Přikázal mi, abych vás dnes oddělal.“ Muž se silně potil. „Vlastně jsem vůbec nelhal, že ne?“

„Doufám, že jste nelhal,“ řekl Rollison tiše. „A toho Mathesona Bella najdu v domě, který se jmenuje Dálka na Wimbledon Common.“

„Ano.“

„Koho ještě najdu v té Dálce?“

„Bydlí tam se svou ženou a dcerou. Mají několik hostů. Neznám ty hosty, ale – ale Estino tam byl také na jednu noc. Vím to. Tam byl také – také zavražděn.“

„Jeho dcera byla přitom?“

Zajatec zavřel oči, jako by chtěl zapudit ošklivý obraz.

„Myslím, že – že ano. Já jsem tam nebyl, to vám říkám! Zavolali mě dovnitř, když už bylo po všem. Ale věděl jsem, že Estino a jeho dcera mají být na několik dnů Bellovými hosty. Přivezl jsem je zvláštním soukromým letadlem v pondělí z Portugalska.“

„Tak je to,“ řekl Rollison. „Vy máte také oprávnění k řízení letadel?“

„Ano, vždyť je to moje zaměstnání. Jsem pilot.“

„Na jakém letišti jste přistál?“

„Na jednom malém letišti v Surrey.“

„Mohou vám to dosvědčit celníci?“

„Ne, nemohou, Rollisone. Musel jsem propašovat Estinovy ve vší tajnosti. Nevím proč, ale bylo to všechno hrozně tajné.“ Když se na něho Rollison ostřeji zadíval, téměř vykřikl: „Říkám vám, že nevím proč!“

„Proč jste přijal takový úkol?“ zeptal se Rollison.

„Letěl jsem s Bellem a jeho skupinou při poslední expedici,“ zašeptal Cato.

„Kam jste letěli?“

„Do malé zemičky mezi Laosem a Thajskem,“ odpověděl zajatec. Mluvil velíce rychle. „Odvezl jsem je tam a vrátil se zpět. Za měsíc jsem zase pro ně přiletěl. Mezitím se něco muselo stát. Předně se tam setkali s Estinem a s jeho dcerou. Ale já jsem nevěděl, co se jinak stalo. Nemá smyslu, abyste se mě na to vyptával, nemůžu vám přece říct, co nevím.“

„Zatím se chováte dobře,“ řekl Rollison. „Jestliže dodržíte svou část naší úmluvy, já dodržím svou. Zůstanete tady, dokud si všechno neověřím. Nepokoušejte se o útěk, protože moji přátelé vás nemají příliš v lásce. Nelíbí se jim, že jste poranil Ebbutta. Pamatujte si, že vy jste se sem vloupal a začal s násilím. Jestliže se vám něco stane, pak si vinu můžete přičíst jedině sám sobě. Policie se tím vůbec nebude zabývat.“

„Já – já vím.“ Muž si opět navlhčil rty.

Rollison vyšel ven a zamkl za sebou dveře. Ebbutt čekal venku a posunky vyjadřoval své uspokojení. Rollison prošel padacími dveřmi do horkého podvečerního vzduchu. Bylo tři čtvrtě na sedm. Upozornil Ebbutta, že je třeba, aby několik mužů bylo stále pohotově, kdyby potřeboval nějakou pomoc. Odcházel za obrovských ovací třiceti nebo čtyřiceti boxerů a atletů, kteří teď poskakovali kolem tělocvičny. Willie náruživě křepčil jako posedlý.

U svého vozu se setkal Rollison s malou skupinkou hochů. Poznal mezi nimi i ty dva chlapce, které tu už dnes viděl. Až na několik otisků prstů bylo auto zcela v pořádku. Když nasedl, ovanulo ho nesnesitelné horko. Otevřel proto kapotu, nechal vnitřek vozu trochu vychladnout. Dychtiví mládenci nakukovali do motoru. Ulicí zaznívaly jejich obdivné a pochvalné vzdechy.

Uniformovaný strážník přistoupil k Rollisonovi a zastavil se.

„Neměl byste tady vůz dlouho nechávat, pane, zvlášť ne po setmění.“

„Právě odjíždím.“

„V pořádku, pane. Pěkná práce, že ano?“

Rollison se vracel ulicemi, které nebyly o mnoho chladnější než odpoledne, ale byly téměř liduprázdné. Jízda přes City se podobala jízdě opuštěnou pevností. Přemýšlel, kolik z toho, co se mu přihodilo, by měl povědět Gricovi. Nebo by se o tom vůbec neměl zmiňovat? Přísně vzato, uvěznil Cata a vyslýchal ho zcela nezákonně. Bude proto lépe, když se Grice o tom nedoví. Za úvahu jedině stálo, zda by měl Gricovi oznámit, že dosáhl jakéhosi pokroku ve vyšetřování. Rozhodl se, že za daných okolností ani to neudělá. Zastavil před číslem 23 na Greshamské terase. Před domem parkovalo auto – starý model forda, který se pyšnil královskou modří. Bylo to Ebbuttovo auto. Zřejmě přijelo několik jeho mužů obveselit Percy Wrightsona. Rollison pospíchal po schodech vzhůru. Když vyběhl nahoru, uviděl otevřené dveře – právě tak, jako by byl přítomen Jolly. Objevil se Percy.

„Tak už jste zpátky, pane Rawlissone,“ srdečně ho vítal. „Právě jsem dorazil, Percy.“

„Dovoluji si vám oznámit, že máte hosta.“

„Skutečně?“ zeptal se Rollison. „Koho?“

„Perfesora Slimma, pane.“ Percy netrpělivě očekával, až Rollison vstoupí do haly. Pak otevřel dveře do obývacího pokoje, stoupl si stranou a slavnostně hlásil: „Pan Rawlisson se vrátil, pane perfesore.“

Sammy Slimm stál u stěny trofejí a držel v pravici americký dlouhý lovecký nůž; nebylo to sice gurkhské kukri, zbraň indických pastevců z Nepálu, ale stejně to byla smrtící zbraň.

Když se k němu Rollison blížil, pověsil ho za kožené poutko na věšáček a řekl:

„Doufal jsem, že se brzo vrátíš.“

„Jsem rád, že jsi přišel,“ řekl Rollison. „Co si dáš k pití?“

„Hořkou minerálku,“ odpověděl Sammy.

„Pořád ještě abstinent?“

„Ovšem.“

„Jednu hořkou minerálka, Percy, a whisky se sodou pro mne.“

Percy byl tak dojat faktem, že perfesor je abstinent, že úplně zapomněl říci: „Prosím, pane.“ Nalil nápoje a odcházel. Rollison pokračoval:

„Najdeš něco ve spíži, Percy, nebo se máme najíst venku?“

„Je tam hovězí kýta na červeném víně.“

„Díky,“ řekl Rollison. „Mohl bys nám ji dát asi tak za deset minut?“

„Samozřejmě, pane,“ řekl Wrightson a odešel. Ačkoliv Sammy vypadal velice zaneprázdněné, přece jenom se usmál, když se dveře zavřely, a zeptal se:

„Co to do něho vjelo? Jollyovský komplex?“

„Je velice ctižádostivý, pokud jde o domácí práce,“ řekl Rollison suše. „Mnoho lidí by to dělalo daleko hůř No, Sammy, už jsi skončil svou práci?“

„Ještě ne,“ řekl Sammy a srkal hořkou minerálku „Ale sjednal jsem s londýnskou zoologickou zahradou, že mi půjčí několik chlapíků z opičího pavilónu, aby mi na čas pomohli. Mám ještě roztřídit poslední druhy a zatím doma nic kloudného neudělám, pořád myslím jenom na Martu. Telefonoval jsem Lady Glorii. Marta se ještě neprobudila.“

„Opravdu?“

„Ne, ale doktoři ji prohlédli a tvrdí, že je v pořádku. Rolly, měl bych k tobě jednu prosbu.“

„Prosím.“

„Nepřipusť, aby policie vyslýchala Martu.“

„Tuhle prosbu ti nemohu splnit, a ty to dobře víš.“

„Není to tak nemožné. Grice ti zobe z ruky, to je jasné jako facka. Řekni jenom slovíčko a přestane Martu obtěžovat. Ona přece nemůže nikomu pomoci. Kdyby mohla, jistě by mi to byla řekla dnes odpoledne.“ Sammy zuřivě míchal nápoj. Oči mu jen blýskaly. „Když jí budou klást spousty otázek, bůh ví, jaký to bude mít na ni účinek. Viděls, co už se stalo. Asi viděla, jak byl její otec zastřelen, nebo aspoň ví, jak zemřel. Už to ji strašně rozrušilo. Jestliže se s ní teď nebude zacházet šetrně, může to mít nedozírné následky. Jistě to sám uznáváš.“

„Jestliže lékaři řeknou, že by výslech mohl mít zlé následky…“ začal Rollison.

„Ach, lékaři! Co ti vědí o psychologických účincích na vysoce senzitivní mladou ženu, která není zvyklá na ten druh nátlaku, jemuž jsme podrobeni ve vysoce organizované společnosti? Ty si to snad neuvědomuješ, ale v Martě žije atavistická touha po staré vesnici a po kmenovém životě. Velkoměsta a města vůbec zná jenom z krátkých návštěv. A vždycky s ní byl otec, který se o ni staral. Proto je tak vyděšená, proto ji to tak tvrdě postihlo. Jedinou ranou ztratila všechno a všechny. Musí se s ní zacházet co nejšetrněji, Rolly. Fyzicky bude v pořádku, je to silná žena, ale psychologicky je příšerně zranitelná. Grice asi není tak citlivý, aby to pochopil, ale ty jistě to chápeš.“

„Zdá se, Sammy, že podceňuješ duševní zralost Marty Estinové,“ řekl Rollison rozumně. „V budoucnu přece nepovede takový skleníkový život. Dříve nebo později musí přijít do světa.“

„Proč?“ vybuchl Sammy.

Rollison se pomalu zeptal:

„Co máš na mysli, Sammy?“

Profesor chodil po pokoji a svíral velké pěstí. Čelo se mu lesklo potem. Na horním rtu mu vyskočily kapky potu.

V očích měl stále ten zářivý, téměř nádherný výraz; zdálo se, že má oči, kterýma může vidět ve tmě.

„Já se s ní ožením,“ oznámil náhle.

„Kdy?“

„Jakmile se vzpamatuje.“

„Takže zaujmeš místo jejího otce?“

„Ano, jsem – budu jí otcem, manželem i starším bratrem najednou. Rolly…“ Sammy byl asi metr od Rollisona a napřahoval ruce ve vášnivém zapřísahání, které nebylo možno nechat bez povšimnutí. „Jsem do ní zoufale zamilován a mám o ni hrozný strach. Vím, jak žila doposud a jak by měla žít teď. Každý rok ji vezmu s sebou na expedici do krajin, které důvěrně zná. Postarám se, aby byla za svého pobytu v Anglii obklopena věcmi, které miluje – těmi druhy zvířat, která spolu přivezeme. Je zvyklá korespondovat s různými zoologickými zahradami a biologickými středisky na celém světě – vyřizovala přece většinu otcovy korespondence. Bude mi nesmírně užitečná a zároveň bude žít svým vlastním životem. A to je to hlavní, Rolly. Nenechávej ji na holičkách.“

Rollison už měl na jazyku otázku, jestli ji Sammy uspal narkotikem jen z tohoto důvodu, nebo jestli se takto na chvíli pokusil oddálit Martin výslech. Ale nezeptal se.

V mysli mu stále ještě tkvěl zlomeček pochybnosti o Sammyho čestnosti, otazník, který zatím ještě nic nezvrátilo. Řekl proto:

„Policie ji musí vyslechnout, Sammy, a ty to dobře víš. A dřív nebo později musí Marta dospět k názoru, že se musí přizpůsobit, ať se ty budeš snažit sebevíc, protože jednoho dne by mohla ztratit i tebe, a pak by u ní propukla úplně stejná krize jako nyní. Jediný způsob, jak ji nezklamat, spočívá v pomoci, kterou jí poskytneme, aby byla vyzbrojena pro takové výjimečné události.“

„Jak můžeš takhle pitomě mluvit!“

„Sammy.“

„To není pravda,“ soptil Sammy Slimm. Zatínal své velké ruce, jako by se užuž chtěl vrhnout na Rollisona. „To je jenom filosofický žvást. Měl jsem to vědět, a ne čekat, že u tebe najdu opravdové pochopení. Je mi z tebe nanic.“

„Tak tobě je ze mne nanic,“ řekl Rollison podrážděně. „Chtěl jsem ti právě navrhnout řešení, které by jí mohlo pomoci, ale jestli chceš vylítnout pokaždé, když s tebou nebudu souhlasit, pak by bylo líp, kdyby ses sebral a pohádal se s někým jiným. Máš pravdu, mám velký vliv na Grice. Jestliže mu řeknu, že by byl omyl spolupracovat s tebou…“

„To neuděláš!“

„Jen mě provokuj a uvidíš, co všechno udělám.“ Rollison se nutil do hněvu, aby vypadal rozzlobenější, nežli ve skutečnosti byl. Avšak za jeho slovy se opravdu skrýval náznak hněvu a zároveň i znepokojení, protože si opravdu nebyl jist Sammyho motivy.

Sammy zavrčel:

„Cos mi chtěl navrhnout?“

„Že bychom požádali policii, aby povolala odborného psychologa, který by vedl výslech místo ní. Tím by se riziko snížilo na minimum.“

„Och,“ řekl Sammy zklamaně. „Och, ano, to je dobrý nápad. Menší ze dvou zel. Hmm, uděláš to?“ Když Rollison ihned neodpověděl, pokračoval skoro zoufale: „Já vím, ztratil jsem nervy, ale velice se trápím kvůli Martě. Už když jsem ji spatřil poprvé, tak jsem – jako bych držel v rukou něco nesmírně cenného a křehkého. Mám pocit, jako by nejnepatrnější záchvěv mohl způsobit, že bych ji upustil a navždy ztratil. Neměl jsem nejmenší naději na sňatek, pokud její otec žil. Vůbec žádnou naději. Ale teď – ano, zoufale někoho potřebuje. Vím, že mě má ráda, jsem přesvědčen, že by se mohla do mne zamilovat. Mám pocit, jako bych šel po tenkém laně. Chci jí pomoci a chci ji chránit, ale zároveň nemohu, protože jsem mimo její dosah. Chápeš, co tím myslím, Rolly?“

Rollison pochopil velmi dobře, co chtěl Sammy říci. Pochopil také, že jeho zoufalství není hrané, ale velice opravdové. Těžko se dalo ovšem rozeznat, pochází-li jenom z úzkosti o děvče, není-li pod tím jen strach o něho samotného. Jedno však bylo jisté. Grice se toho může Okamžitě chytnout. Grice nebo kdokoliv jiný, jehož úsudek dovede rozpoznat důležité činitele, kterých lze pak nžít jako důkazů, zejména nepřímých důkazů.

Jestliže Sammy skutečně miloval dívku tak, jak tvrdí, jestliže tolik toužil po sňatku s ní, jestliže věděl, že nemá nejmenší naději, pokud otec žije, pak měl velmi silný citový motiv přát si, aby byl Estino mrtev.

12

DÁLKA

„Co teď uděláš?“ zeptal se Sammy, který se nutil do pokorného tónu.

„Požádám Grice, aby to zařídil s tím poradcem,“ odpověděl Rollison. Šel k telefonu. Spatřil Percyho Wrightsona, jak míjí dveře do kuchyně. „Ještě tři minuty, Percy, a můžeš nosit na stůl.“ Percy se usmál a zmizel. Rollison vytočil číslo Gricova bytu; Grice sám vzal telefon. Poslouchal a třikrát řekl: „Ano.“ Slíbil, že zařídí na Yardu, aby všechno proběhlo podle plánu, kdyby se děvče probralo a on by nebyl ve službě. Rollison položil telefon.

„Díky, Rolly,“ řekl Sammy tlumeným hlasem. „Nikdy ti to nezapomenu.“

„Můžeš na to zapomenout třeba hned,“ řekl Rollison a usmál se. „Půjdeš navštívit Martu dnes večer?“

„Rád bych byl přitom, až se probudí. Je něco nového?“

„Ne moc.“

„Ale přece jen něco?“

Rollison řekl:

„Člověk, který obchoduje s hady a pavouky, má také pěknou sbírku štírů.“

„Proboha! Štíři mohou být smrtelně jedovatí.“

„Toho jsem se právě obával. Sammy, musíme vědět, které expedice měli Estino a jeho dcera za sebou, když jsi se s nimi setkal. Nemáme ještě žádnou jistotu, ale vypadá to tak, jako by Estino v té džungli nebo pahorkatině objevil něco, co by mohlo objasnit jeho vraždu. Narazils ještě na někoho jiného?“

Sammy klidně odpověděl:

„Ne.“ Když se Rollison neozval, pokračoval: „To samozřejmě ještě nic neznamená. Hemžilo se to tam lidmi ze Spojených národů, Číňany a Američany, jak už jsem ti ostatně říkal. Já jsem se jim vyhýbal. Setkal jsem se s Estinem a Martou pouhou náhodou, ale o tom jsem ti už vyprávěl.“

„Ano,“ řekl Rollison. Uvažoval, zda Sammy mluví pravdu.

Pak spatřil Percyho Wrightsona, jak hrdě kráčí ke stolu v jídelně a jak třímá mísu na stříbrném podnosu. Od stolu ho dělil asi metr, když zakopl o koberec a prudce se nahnul dopředu. Rollisonovi se zatajil dech. Sammy se také zarazil. Na okamžik to vypadalo, jako by Wrightson chtěl mísu odhodit, aby si uvolnil ruku, kterou by se zachránil před pádem. Prožili okamžik takřka neuvěřitelné hrůzy, než Percy ohnul kolena, klekl si na ně, uctivě a přesně postavil podnos na okraj stolu, zařinčel příborem a převrhl prázdnou sklenici, která se nerozbila. Zůstal jako zkamenělý na místě, podoben modlící se soše.

„Percy,“ prohlásil vroucně Rollison, „Jolly by nedokázal takový zázrak, kdybys mu ruce pozlatil.“

Wrightson polkl. Rozhlížel se po pokoji. Díval se, jak Rollison zvedá podnos a postrkuje ho ke středu stolu. Pomalu se napřimoval a usmíval se. Konečně energicky zakýval hlavou a prohlásil:

„De vo to udržet rovnováhu, pane Er. Esli chcete, tak vám Jollyho taky vycvičím. Moment, sem tady se zeleninou cobydup.“

Rollison vysadil Sammyho Slimma u ženského penziónu a odjel v bentleyi. Během dne se v penziónu nestalo nic zvláštního. Dva policisté v civilu opětovali na Belsizském náměstí jeho pozdrav. Jel zpátky k Greshamské terase a pak do své garáže u Berkeleyského náměstí, kde ho velmi dobře znali zaměstnanci denní i noční směny. Mohl od nich dostat, nač si jen vzpomněl.

„Mám jednu pěknou práci na venkově,“ řekl nočnímu garážmistrovi. „Potřeboval bych postaršího austina nebo rovera. Co mi můžete nabídnout?“

„Máme tady postaršího rovera, pane. Hodil by se vám?“

„To zní přijatelně,“ řekl Rollison. „A dejte mi benzín, ano? A nikam nezapisujte, že jsem si ho bral. Kdybych náhodou do rána nepřijel, teprve potom si to dejte do záznamů. Zaplatím předem.“

„Jak je libo,“ řekl garážmistr. Byl to mladý muž s vlnitými vlasy a příjemným úsměvem. „Máte nějakou patálii s hady, pane Rollisone?“

„Prosím vás, nevěřte všemu, co píšou noviny,“ řekl Rollison a nastartoval černý rover. Dojel k Putneyskému mostu a zatelefonoval k Modrému psu.

„Čtyři chlapíky, vždy po dvou, blízko větrnýho mlýna na Wimbledon Common, přesně v deset,“ opakoval Ebbutt „Prima, pane Er. Čekáte, že bude ňáká legrácka?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Co dělá Cato?“

„Naservíroval sem mu pořádnej kus ryby, vopékaný brambůrky a pivečko,“ odpověděl Ebbutt. „Teď chrní. Řek bych, že eště ráno bude tvrdej. To pivečko mělo pořádnej říz.“ Rollison si představil, jakým poživačným mrknutím doprovodil tato slova.

„Bezvadná práce,“ pochválil ho Rollison.

V půl desáté projížděl Rollison kolem Putneyského mostu. Večerní světlo se odráželo na klidné hladině řeky a osvětlovalo muže, ženy, chlapce a dívky procházející se po mostě nebo po navigaci. Na řece plulo i několik malých člunů.

Rollison jel zcela pomalu na Putneyský pahorek, pak podél jedné strany Common, kde tu a tam zůstaly roztroušeny staré domy. Většinou však je už nahradily malé bloky bytů. Celkem nedaleko od rozbité cesty vedoucí k větrnému mlýnu stál dům zvaný Dálka. Cato mu prozradil, že je na rohu a že mohutný vavřínový keř zesiluje dřevěný plot. K velkým vratům u každého vchodu vedla půlkruhová cesta. Vrata, natřená nějakou tmavou barvou, byla zavřená. Keři a stromy v zahradě prosvítalo světlo z horních oken domu, dole byla tma. Nad keři, které nikdo po léta nestřihal, bylo vidět šikmou střechu, patrně od garáží přiléhajících k zadní části domu. Když pomalu projížděl kolem nich, všiml si, že garáže byly dobře udržovány a že vrata byla nově natřena. Na tmavohnědých vratech svítilo do tmy jméno.

Zaparkoval ve vzdálenosti několika set metrů od vrat, takže měl přehled, zda někdo vchází do domu nebo z něho vychází. Nic se však nepohnulo. Přesně za pět minut deset zaburácelo malé sportovní auto, které pamatovalo lepší časy, nicméně však i dnes vykazovalo pozoruhodný výkon. Zastavilo a zamířilo k větrnému mlýnu. Seděli v něm dva Ebbuttovi lidé. O několik minut později přifrčel z jiné strany motocykl, jezdec na tandemu se pevně držel řidiče, podsaditého muže. To byli další Ebbuttovi vyslanci. Rollison v nastávajícím soumraku vystoupil z auta a kráčel k motocyklu, který zastavil v uctivé vzdálenosti od mužů ve sportovním voze.

„Patrola, pane Er,“ hlásil se Micky Parks.

„Nazdar, Micky,“ řekl Rollison. „Jdu na návštěvu do Dálky, tamhle do toho domu na rohu.“ Ukázal tím směrem. „Mohl bys prosím tě zároveň s ostatními dávat tady trochu pozor? Dva z vás si všimnou každého, kdo by rychle odcházel z domu. Druzí budou čekat, Jestli je nebudu potřebovat.“

„To nám vyhovuje,“ řekl Micky. „Čekáte ňákou mandlovačku, pane Er?“

„Nepřekvapilo by mě to. Vzali jste s sebou ty stříkačky na hmyz?“

„Každej má jednu,“ zářil Micky. „Kromě toho má každej jeden kužílek a maličkej kousínek pryžový hadice, dybysme náhodou chtěli někoho poslat na pár minut do hajan. Čekáte, že použijou hady a podobný neřády, pane Er?“

„Ani to by mě moc nepřekvapilo,“ řekl Rollison. „Micky.“

„Jo?“

„Nic nezačínejte, dokud to nebude nutné. Rozuměno?“

„Jako bysme kdy začínali,“ protestoval ctnostně Micky.

Rollison se ušklíbl.

Jel zpátky k Dálce po straně cesty bližší ke Common. Stálo tu už zaparkováno několik dalších aut, v nichž podivuhodným způsobem mizely milenecké dvojice. Venku zůstávala jediná dvojíce, která se zřejmě hádala. Nikdo si Rollisona nevšiml. Zaparkoval auto stranou silnice a zhasl světla. Vůz nezamkl. Počítal s tím, že potom bude třeba hodně pospíchat. Vystoupil ze stínu stromů a zamířil k Dálce. Teď pronikalo ven i světlo z přízemních oken. Rovněž u hlavních vrat zářila lucerna. Rollison vyzkoušel vrata a otevřel je; nevěřil, že by na nich bylo namontováno poplašné zařízení. Natáhl si gumové rukavice, sklonil se a obul si gumové přezůvky; bude mu v nich sice pořádně horko, ale na druhé straně se musel zabezpečit proti hadímu kousnutí. Šel po travnaté pěšině, rameny se dotýkal převislých větví stromů. Světlo svítilo i v krytém vchodu. Neschovávali se tedy. Prošel kolem temných oken. Bylo ještě dost světlo, Rollison rozpoznal kůlny, mnohem větší nežli obyčejné předměstské garáže, na všech stranách měly okna. Uviděl dvě veliké drátěné klece, do jakých se na venkově ukládá ovoce. Zdálo se mu, jako by slyšel, jak se zvířata pohybují, avšak žádný pronikavější hluk k němu nedolehl. Rozeznal jasně zápach z opic, který tak neomylně charakterizuje zoologické zahrady, menažérie a krámy se zvířaty po celém světě.

Rollison přešel k zadní části domu a vyzkoušel zadní dveře. Byly zamčeny. Nade dveřmi byla malá stříška. V případě nouze by se na ni lehce vyšplhal. V okamžiku, kdy by to udělal a vnikl do domu, dostal by se do rozporu se zákonem. Tím se však netrápil, záleželo mu jedině na konečném výsledku, ať už ho dosáhne jakýmkoliv způsobem. Ta půvabná dívka v ženském penziónu byla ještě stále v nebezpečí.

A on také.

Natáhl se, zachytil se okraje stříšky a vymrštil se nahoru. Dřevo zapraskalo, ale vydrželo. Na jedné straně bylo pootevřené okno. Mohl na ně krásně dosáhnout a bez obtíží je otevřít. Zastavil se a naslouchal. Neslyšel však nic. Prolezl tedy oknem. Nechal je otevřené dokořán, kdyby náhodou musel prchat. Nakoukl do úzké chodby, z níž vedly dveře do tří pokojů. Světlo z červánků ještě dost silně osvětlovalo prostor. Postupně zkoušel kliky. Žádné dveře nebyly zamčeny.

První pokoj byl naplněn cestovními skříněmi a starými kufry, potřebami pro táboření a spoustou různých drobností, jaké potřebuje každá vědecká expedice do vzdálených končin světa. Na stanech a na většině předmětů bylo vyraženo jméno M. Bell. Baterkou si posvítil na nálepky na starých krabicích. Dvě z nich měly celní razítko z Laosu a jedna z Thajska. Kromě toho na všech byl nápis: Arodia. Tato místnost čpěla zatuchlinou a nikdo v ní nebyl.

V další místnosti stály na lavicích klece. Jakmile otevřel dveře, ovanul ho známý zápach terárií. Rozsvítil a uviděl osm klecí. Ohromilo ho to, i když to vlastně čekal. Hadi obtáčeli kameny, svíjeli se na písku, ovíjeli větve stromů. V jedné kleci se kupily zmije. Rollison poznal mezi nimi africkou krajtu, párek kober a několik skvěle zbarvených hadů, kteří se silně podobali zmijím; byly to pravděpodobně jejich sestry z východu. Nezdržel se tu dlouho, jenom natolik, aby se přesvědčil, co všechno tato místnost skrývá. Bylo v ní tolik jedu, že by to stačilo usmrtit tucty lidí.

Vyšel ven a utřel si čelo. Přešel do další místnosti, která překvapovala podivným tichem. Přemýšlel, jak by toto zvláštní ticho nazval; nejspíš by je asi charakterizoval jako zlověstné. Přesvědčil se, že se zde nic nehýbe. Pak zavřel dveře a rozsvítil.

Obě dvě stěny byly přeměněny v klícky s úzkými kovovými mřížkami vpředu; v prvním tuctu klecí viděl pavouky. Na malé tabulce připevněné ke každé kleci byl název. Přečetl si dvě jména:

Argiopid – Sameček

Lycosa – Samička

Necítil žádný zápach; nic než to podivné, nehybné ticho. A pocit, že tisíce nepatrných oček ho pozorují. Vyšel a zavřel za sebou dveře. Přitom způsobil větší hluk, než zamýšlel. Několik vteřin stál s rukou na klice dveří a naslouchal. Zdálo se mu, že slyší vzdálenou hudbu. Bylo mu horko, potil se a nohy ho pálily.

Došel na konec chodby. Dveře na druhé straně byly zamčeny, zřejmě proto, aby nikdo ze zvířecích „miláčků“ nepronikl do domu. Trvalo by dost dlouho, než by dveře vypáčil.

Otočil se a vracel se stejnou cestou, kterou sem přišel, sešplhal a seskočil na zem. Těžce sundával přezůvky, nohy měl zpocené a horké, ale nakonec se mu podařilo je zout. Složil je, jak nejlépe dovedl, zamířil k přední části domu, strčil boty do křoví blízko předních dveří, sundal si gumové rukavice a rovněž je ukryl. Pak si popřál několik minut odpočinku. Aby se dokonale uvolnil, vykouřil polovinu cigarety. Doléhaly sem zvuky z ulice, kolem projížděla auta, avšak v Dálce se neozval nejmenší šum.

Hodiny jednou odbily, bylo tedy půl jedenácté. Zahodil cigaretu na trávník, zašlápl ji, obrátil se a stiskl zvonek u dveří.

Když tak stál a čekal, připomněl si, že jedinou zárukou přítomnosti Estinovy a jeho dcery v tomto domě byla Catova slova. Nejdříve ze všeho tedy musí zjistit, zda tu oba skutečně byli. Téměř litoval, že opustil předčasně zvířata. Kdyby pátral víc a důkladněji, snad by byl učinil zajímavé objevy. Na druhé straně ovšem by asi stěží zastihl Mathesona Bella či kohokoliv jiného v tomto domě, kdyby se tam byl zdržel příliš dlouho do večera.

Opět zazvonil.

Uslyšel za sebou jakési zašustění. Živě mu připomnělo šelestivý zvuk doma v bytě a napjaté vteřiny hrůzy a obav Okamžik strnul bez pohnutí. Pak se zvolna otočil.

13

MATHESON BELL

Když okamžik hrůzy pominul, uvědomil si Rollison, že to, co mu připomínalo osudnou chvíli doma, bylo zašustění obyčejného papíru. Koutkem oka pozoroval výraznou bělost novin. Hned nato spatřil muže, který je držel, tmavou, zastíněnou postavu v matném světle. Jenom noviny a jeho tvář vystupovaly zřetelně ze tmy.

Muž pozdravil: „Dobrý večer.“

„Dobrý večer.“ Rollison uvažoval, jak dlouho už tady tento muž asi byl a zda ho viděl, jak ukrývá přezůvky a gumové rukavice.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Mohl bych mluvit s panem Mathesonem Bellem?“

„Já jsem Bell.“

„Dobrý večer, pane Belle.“

„Nečekal jsem cizí návštěvu v tak pozdní hodinu,“ poznamenal Bell.

Mluvil hlubokým a příjemným hlasem s podivnou samozřejmostí; dokonce působil dojmem, jako by zadržoval smích. Noviny zašustily ještě víc, když se pohnul. Sbalil je a složil pod paži. V tomhle ubohém světle je přece nemohl číst; tak nanejvýš by rozeznal titulky zpráv. Proč je tedy držel před sebou jako by četl?

„Je už skutečně tak pozdě?“ zeptal se Rollison.

„Na nějaké jednání je skutečně pozdě.“

„Pane Belle, jmenuji se Rollison.“ Odmlčel se. Bell však nijak nereagoval. Pokračoval proto: „Jsem zde v zastoupení jedné mladé dámy, kterou znáte.“

„Které mladé dámy?“

„Slečny Marty Estinové.“

Bell opakoval: „Marty?“ V jeho hlase nezazněl ani náznak překvapení nebo strachu. Nepopíral však také, že by dívku znal. „Je v Anglii?“

„Vy jste nevěděl o tom, že tu je?“

„Nevěděl.“

Jestliže teď mluvil pravdu, pak Cato lhal; ale Cato přece seděl ustrašeně a vyděšeně ve sklepě číslo 3, jestli ovšem už nespal pod vlivem Ebbuttova piva zesíleného něčím ostřejším. Z těch dvou s větší pravděpodobností lže tento člověk.

„Smím dovnitř, abychom si o tom pohovořili?“

„Skutečně se nám bude povídat líp uvnitř,“ připustil Bell. Strčil pravici do kapsy. Rollison strnul. Čekal, že teď vyloví zbraň; nebo nějaký hmyz. Zacinkaly klíče. „Promiňte.“ Bell kolem něho prošel a tápal s klíči ve tmě. Pak otevřel přední dveře, vešel dovnitř a podržel dveře otevřené. „Pojďte dál.“

Když Rollison překračoval práh domu, s povděkem si uvědomil, že Ebbuttovi mužové jsou na dosah a dávají pozor. Strach je činitel nevypočitatelný. Často se dostával do velmi nebezpečných situací a nepocítil ani nejmenší záchvěv. Avšak zde ho celého prostupoval strach; snad to zavinily ty nepatrné klícky v prvním poschodí – v onom záhadně tichém pokojí.

V prostorné hale stálo několik kusů těžkého mahagonového nábytku. S vysokého stropu visel dolů zářivý ohromný lustr s krásnými zrcadlovými ploškami. Na jedné straně bylo veliké schodiště, rovněž z mahagonu, svítivě červené, na druhé straně se táhla široká chodba, z níž vedly troje vysoké dveře. Bell byl stále obrácen zády k Rollisonovi, takže Rollison nemohl zahlédnout jeho tvář. Konečně přistoupil ke dveřím, otevřel je a otočil se.

Byl mohutný a vysoký, vyšší než Rollison. Měl krátce přistřižený knírek a vousy i vlasy. Byl to v podstatě hezký muž s širokým nosem a plnými rty. Snad v jeho žilách kolovala orientální krev. Měl na sobě tmavomodrou kazajku a tmavé kalhoty, khaki košili s šálem uvázaným jako šerpu kolem pasu.

„Vstupte,“ vyzval znovu Rollisona.

Rollison zašeptal: „Děkuji.“ Když vstupoval dovnitř, opět ho ovanul onen strach, ta zvláštní hrozba, jako by ho chtěl tento muž udeřit nebo strčit do pokoje, zabouchnout za ním a zamknout dveře.

Vstoupil však zcela volně.

Byla to knihovna. Kolem zdí stály vysoké zasklené skříně ze stejného rudého mahagonu jako dveře a nábytek venku. Na každé polici bylo plno knih. Vrcholem komfortu byla velká kožená křesla a mohutný psací stůl rovněž vykládaný kůží. Na římse u krbu stálo několik fotografií ženy a mladé dívky. Snad jeho rodina? Na jedné straně stály kovové registratury, které špatně ladily s celkovým rámcem pokoje. Kolmo na velký psací stůl byl postaven menší stolek s psacím strojem a několika papíry. To všechno Rollison obsáhl jediným pohledem. Pak si všiml další zasklené skříně v rohu. V ní byly uloženy tři pušky, jakých se normálně užívá při velkých honech. Na přihrádkách stály vedle sebe fotografické aparáty různých druhů. V rohu byly uloženy dva stativy a ještě další fotografické přístroje.

„Odpusťte, že jsem vás nepřivítal příliš vřele,“ řekl Bell. „Žena a dcera tvrdily, že viděly někoho slídit na našem pozemku asi před půl hodinou, tak jsem šel pro večerník a přitom jsem se trochu porozhlédl po okolí.“

„A uviděl jste někoho?“

„Jenom vás,“ odpověděl Bell a usmál se. Snad tím chtěl naznačit, že ví velmi dobře o Rollisonově prohlídce zadní části domu; možná však, že chtěl jenom Rollisona dostat do nevýhodné pozice.

„Napijete se?“

„Jestliže budete pít také.“

„Whisky a sodu?“

„Prosím.“

Bell měl silné ruce. Odpovídaly celé jeho tělesné konstituci, stejně jako ruce Sammyho Slimma. Byly mohutné, opálené, s pěknými nehty ve tvaru lískových oříšků. Jistými prsty nalil whisky a stříkl sodovku ze sifonu. Podal nápoj Rollisonovi.

„Na zdraví.“

„Na zdraví.“ Bell usrkl. „Co je vlastně s Martou Estinovou?“

„Utrpěla dost těžký šok,“ řekl klidně Rollison. „Chci ji z toho dostat. A zároveň chci zabránit, aby nedostala další šok.“

„Jaký šok?“

Jestliže Bell skutečně všechno věděl, jestliže Cato mluvil pravdu, pak hrál svou úlohu pozoruhodně dobře. Mluvil hlasem, který vyjadřoval nenadálost situace, choval se přesně tak, jak by se dalo očekávat od člověka, který je ochoten projevit zdvořilý zájem, ale jehož se celá věc ve skutečnosti netýká.

Rollison řekl: „Hluboce milovala svého otce.“

„To vím.“

„Znal jste je dobře?“

„Znali jsme se, to ano, ale neřekl bych, že jsme byli víc než známí. Setkávali jsme se na mezinárodních konferencích, čas od času i na expedicích, obvykle když jsme se chystali na cestu do různých částí zázemí. Neřekl bych však, že jsem znal Estina nebo jeho dceru dobře. Pane Rollisone, mám velmi málo času. Nemohli bychom hned přejít k jádru věci?“

„S radostí,“ řekl Rollison. „Proč jste to neohlásil na policii?“

„Prosím?“ Zdálo se, že Bell je opravdu silně překvapen.

„Proč jste neoznámil policii, že znáte muže, který byl nalezen mrtev v Hampstead Heathu?“

Bell se zamračil, napil se, položil sklenici a obrátil se k římse u krbu. Sundal krabici s tabákem a dýmku, otočil se zpět a začal si nacpávat dýmku. Každý pohyb vykonával uváženě a promyšleně.

„Nemohl byste laskavě přestat mluvit v hádankách, pane Rollisone? Chcete snad tvrdit, že muž, který byl nalezen zavražděný v Hampstead Heathu, byl profesor Estino a že já bych měl o tom vědět?“

„Ano.“

„Nevím, zda jste sem přišel, abyste mě urážel,“ řekl Bell. „Říkáte mi však holý nesmysl. Jak jsem proboha mohl vědět, že Estino…“ odmlčel se, jako by mu teprve teď došel pravý význam slov, jež před chvíli zaslechl; dokonale si svoje překvapení načasoval. „Estino – zavražděn.“

„Ano.“

„Dobrý bože!“

„A jeho dcera vraždu viděla!“

„Dobrý bože!“ opakoval Bell. Zamíchal zbytek nápoje. „To je strašné. Marta viděla svého otce…“ Odmlčel se, zvedl dýmku, jako by chtěl něco udělat rukama, a pokračoval: „Kde je?“

„V jakémsi sanatoriu.“

„Chudák holka,“ řekl Bell. „Zbožňovala svého otce. Úplně ho zbožňovala. Tolik jsem o ní věděl. To muselo být pro ni hrozné vidět, jak ho vraždí.“

„Jistěže bylo.“

„Pane Rollisone, teď už vím, kdo jste. Soukromý detektiv, Jak by se velice přibližně dalo říci, že ano? Pravděpodobně jste zde proto, abyste získal informace, které by vám po mohly najít vraha. Mám pravdu?“

„Ano.“

„Jistě i policie.“

„Někdy mohu udělat víc než policie,“ přerušil ho Rollison. „Mohu například slídit.“

„Ach tak. Moje paní tedy viděla vás.“

„Pravděpodobně. Pane Belle, ani vy, ani vaše rodina nečetla v posledních dvou dnech noviny?“

„Ne.“

„Vůbec žádné noviny?“ Rollison nedůvěřivě zvýšil hlas. „Jestliže chcete být přesný, pak jsme viděli noviny na stáncích v Paříži a také zde, avšak nečetli jsme je. Teprve dnes odpoledne jsme přiletěli z Paříže a po cestě jsme měli plno práce. O noviny jsme se vůbec nestarali. Vypravuji se na cestu do Jižní Ameriky a žena s dcerou mi pomáhají. Do Paříže jsme jeli na nákupy. Kromě toho jsem tam sjednával smlouvu s americkým televizním agentem na všechny snímky, které tam pořídím. Byli jsme v Paříži tři dny.“

Rollison tak tak že neřekl: tomu nevěřím.

Zdálo se, že Bell na takovou reakci čeká.

„Rozumím, pane Belle,“ odpověděl místo toho Rollison. „Po dobu vaší cesty byl dům prázdný?“

„Nebyl. Ale nechápu, proč byste se měl o to starat.“

„O to by se měla starat policie.“

Bell si strčil dýmku do úst, škrtl zápalkou; zdálo se, že tomu věnuje veškerou svou pozornost. Když se ale pokojem táhl oblak modrošedého dýmu a bylo cítit pronikavé aróma, pravil koutkem úst:

„Nevím, zda mě chcete nějak vyprovokovat nebo postrašit. Chci vás jenom ubezpečit, že se vám to nepodaří. Můžete mě však podráždit nebo i rozzlobit. Řekněte, prosím, co chcete říci, a pak odejděte.“

Rollison nepromluvil.

„Pane Rollisone, buď chcete…“

„Estina zastřelili v tomto domě,“ řekl Rollison bez důrazu.

Zdálo se, že Bell zkameněl, s jednou rukou zpola zdviženou, v druhé ruce dýmku.

„V tomto domě,“ opakoval Rollison. „Přišel sem se svou dcerou. Před třemi dny přiletěli z Lisabonu soukromým letadlem, které řídil jeden muž. Pilot je zavedl sem. Policie to doposud neví, ale dozví se to dnes večer, už jsem to zařídil.“ Nezáleželo na tom, že doposud nic nezařídil.

Hlavní bylo přesvědčit tohoto muže, že nijak nemůže zabránit, aby se policie nedověděla, co se vlastně stalo. „Byl zde chladnokrevně zastřelen, odvlečen do auta a odvezen do Hampstead Heathu. Jeho dcera odsud utekla také tím směrem. Od té doby, co se Jí ujala policie, byl na ni přinejmenším jednou spáchán atentát, snad proto, aby nemohla povědět policii, kde byla a kdo zabil jejího otce.“ Rollison se odmlčel. Ale Bell vypadal příliš zničeně, než aby mohl cokoliv říci. Stál k Rollisonovi čelem, s dýmkou v ruce a s rozevřenými rty. „Myslíte si teď, že jsem měl dost důvodů, abych vás navštívil, pane Belle?“

Bell těžce polykal.

„Jestli je to pravda, ovšemže je – ale nemůže to být pravda!“ Zasmál se krátce a chraptivě. „Zní to velice absurdně. Zcela absurdně. Naši sloužící…“ Nedopověděl. „Rollisone, Já nevěřím žádnému z těchto nesmyslů. Pochybuji, že bych tomu uvěřil, i kdyby policie potvrdila, že Je to pravda. Vždyť je to tak absurdní.“

„Přečetl jste si ty noviny, které jste držel na zahradě?“ zeptal se Rollison.

„Vždyť jste mi nedal příležitost Jeden hoch nám je vždycky večer nosí a strká je mezi mříže ve vratech. Šel jsem si pro ně a také jsem se chtěl podívat, kdo to tu slídí.“ Bell sebral noviny s psacího stolu a otevřel je. Za několik okamžiků se mu zúžily oči a sevřely rty. Četl Evening News, který otiskl článek o Estinově zavraždění, o tom, jak bylo nalezeno jeho tělo – prostě všechno, co potvrzovalo pravdivost Rollisonových slov.

Položil noviny na stůl:

„Zamítám jako nereálnou vaši domněnku, že by vražda byla spáchána v mém domě. Zcela nereálnou. Rád bych si okamžitě promluvil s policií. Byl bych rád, kdyby policie dům prohledala a zjistila všechny důležité okolnosti, aby se ukázalo, že tahle povídačka je pouhý směšný výmysl.“

Podíval se po telefonu.

„Vy jste však někoho nechal v domě, když jste odjel do Paříže,“ připomněl mu Rollison.

„Zůstává tu vždycky můj sluha se svou ženou. Starají se o dům, o zvířata a o všechno ostatní, když jsme pryč,“ souhlasil Bell. „Měli nějaké hosty. Nemám námitek, aby si pozvali hosty, když jsme pryč.“

„Proč je napřed nezavoláte, než pošlete pro policii?“ reptal se Rollison.

„Nejsou doma. Odjeli na krátkou dovolenou – na dovolenou, na kterou mají plné právo, i když jsme nečekali, že zmizí tak rychle,“ Bell zmlkl. Zamračil se, jako by uvažoval o tom, zda má Rollison pravdu. Pak vybuchl: „Ne, je to k smíchu! Kdo je pověřen vyšetřováním tohoto případu, pane Rollisone?“

„Vrchní komisař Grice ze Scotland Yardu.“

„Musím s ním mluvit,“ řekl Bell příkře. Neotočil se ještě k telefonu, chvíli váhal a pak se bez obalu zeptal: „Od koho máte tu informaci? Od Marty?“

„Ne,“ řekl Rollison. „Ale na Martu také stříleli. Z toho jasně vyplývá, že jí chtěl někdo zabránit, aby řekla policii, co se stalo a kde se to stalo.“ Když Bell na to nic neřekl, spíš jako by se pokoušel spolknout nepříjemnou zprávu, pokračoval: „Můžete dokázat, pane Belle, že jste byl s rodinou v Paříži? Kdybyste mohl, pak by nám to hodně pomohlo.“

Bell však neřekl: samozřejmě, že to mohu dokázat. Místo toho mlčel. Jako by se tím přiznával k vině. Ticho se prodlužovalo. Přerušil je hluk kroků venku na chodbě. Někdo otevřel dveře.

14

MATKA A DCERA

Vešla žena, blížící se středním letům. Byla statné postavy, poněkud mužského vystupování, ale vypadala mnohem lépe než Maggie Listerová. Měla krásné hnědé oči, měkké, jako srnka. Lesklé černé vlasy nakrátko přistřižené se jí vlnily. Upravená byla jenom natolik, aby nepůsobila nedbale. Měla na sobě dvoudílné béžové šaty s vysokým límcem. Široká, ale nijak zvlášť mohutná hruď, kulatý obličej a vysoké čelo.

Dívala se na Rollisona a mluvila s Bellem.

„Mate, chtěla jsem tě upozornit, že poslední zprávy budou vysílat za pět minut.“ Dřív než jí mohl manžel odpovědět, zeptala se, stále se dívajíc na Rollisona: „Byl tam někdo?“

„Jenom tento pán,“ řekl Bell ztěžka. „Charlotto, dostalo se nám té cti, že nás navštívil sám pan Richard Rollison. Vy s Norou přece rády čtete příběhy, které byly o něm napsány.“

„Sekáč?“ Přezdívka jí vyplynula tak samozřejmě, že Rollison se cítil polichocen. Oči jí zazářily. Šla mu vstříc se vztaženýma rukama, jako by ho chtěla uvítat; bez nejmenší stopy znepokojení. Když jí Rollison podal ruku, dychtivě ji uchopila. Její ruka byla pevná, silná a chladná. „Nedovedu si představit, co vás přivedlo k nám,“ řekla, „ale jsem skutečně ráda, že vás poznávám. A Nora, ta bude okouzlena.“

„Jste velice laskavá,“ řekl Rollison. Její způsoby ho úplně odzbrojily. Uvažoval, zda žena zaslechla část jejich rozhovoru z vedlejšího pokoje nebo z chodby a zda opravdu přišla jen kvůli tomu, jak říkala. Zdálo se mu však, že nemůže být pochyb o pravosti jejího citu. Podržela jeho ruku jenom o zlomek minuty déle, než se slušelo, pak j! pustila a ustoupila.

„Ale že pátráte zrovna tady – dobrotivé nebe!“

„Zrovna jsem přemýšlel, jak dlouho ti to bude trvat, než to pochopíš,“ řekl Bell suše.

„Ale to přece nemyslíte vážně,“ téměř obviňovala Rollisona.

„Och, myslí to až příliš vážně,“ řekl Bell. „A začíná to dokonce vypadat tak, jako by měl k tomu důvod. Hned ti o tom povím víc, drahá, ale teď máme zrovna dost nesnadný úkol.“

Paní Bellová byla zaražená. Vypadala půvabně – byla duševně i tělesně svěží, jak ji charakterizoval Rollison – nedovedl si vůbec představit, že by ti dva měli něco společného s vraždou a násilím, že by dokázali organizovat tak hrůznou akci. Byli to skutečně velmi příjemní lidé.

„Jaký úkol?“ zeptala se paní Bellová.

„Přesvědčit pana Rollisona, že jsem v posledních třech dnech byl v Paříži, i když to těžko budu dokazovat.“

„Ale ovšemže jsi tam byl.“

„Och, to víme my,“ řekl Bell. „Ale…“ obrátil se na Rollisona a krátce se zasmál; smích byl křečovitě srdečný. „Je tu jedna nesnáz, pane Rollisone. Už jsem vám řekl, že jsem jednal s jedním americkým televizním agentem o jistých právech na dokumentární snímky, které hodláme pořídit na naší příští expedici. Moje návštěva byla tajná, protože se plánuje jiná expedice do stejných končin jižní Ameriky – Peru a Brazílie – a já jsem chtěl získat smlouvu jako první. Myslím, že se mi to podařilo. Agent se jmenuje Bryer, je to Američan, bydlí v Paříži. Nezastupuje žádnou společnost. Nemám ani tušení, s kým chce vůbec jednat.“ Bell se zamračil. „Vím, že to zní dost divně, ale už v minulosti pro mne uzavřel docela výhodné smlouvy. Také tentokrát se domnívá, že uzavře výnosný obchod.“ Bell pokrčil rameny a vynutil na tváři úsměv; vypadal značně podrážděně, když pokračoval: „Bryer právě odletěl do New Yorku kvůli mému projektu i kvůli jiným televizním plánům. Snad pojede až do Hollywoodu, kde chce prodat ten nápad. Nebude asi možné se s ním rychle spojit.“

A Bell se opět nervózně zasmál.

„Je to tak důležité?“ zeptala se Charlotta Bellová.

„Pan Rollison se domnívá, že je,“ řekl Bell.

Žena se obrátila na Rollisona. Smála se stejně nervózně jako její manžel; jako by ztrácela půdu pod nohama – jako by věděla víc, než to, co zaslechla v tomto pokoji.

„Byla bych ráda, kdybyste mi mohli vysvětlit, o čem vlastně mluvíte.“

Než se Rollison zmohl na odpověď a než si Bell nacpal tabák do své dýmky – cpal ho tak úporně, jako by mu vůbec nezáleželo na tom, zda se mu ho podaří zapálit –, na chodbě se ozvaly další kroky. V otevřených dveřích se objevila dívka. Podobala se své matce, byla však o hlavu menší a její rysy i pleť byly mnohem jemnější. Její široký obličej a poněkud trojúhelníkovitá brada narušovaly krásu obličeje, avšak zdědila po matce veliké, krásné hnědé oči. Měla na sobě hnědé šaty bez rukávů; sahaly jí právě ke kolenům. Na někom jiném by snad vypadaly jako pytel, ale jí slušely.

Jakmile spatřila Rollisona, zvolala:

„Proboha – Sekáč!“

Rollison se musel proti své vůli usmát. Také Bell se smál – jeho smutný úsměv postupně přecházel v hluboký bodrý smích. Paní Bellová se rovněž smála. Bez nejmenších rozpaků šla mu dívka vstříc s napřaženou rukou. Bylo jí kolem dvaceti.

„Právě jsem o vás slyšela ve zprávách,“ řekla. „Jistě jste tady kvůli tomu. Tati, stala se strašná věc. Mě to hrozně rozrušilo. Vás to taky jistě rozruší. Profesor Estino byl zavražděn. Kolem jeho dcery je plno záhad. Není to příšerné?“

Charlotta Bellová vykřikla:

„Zavražděn? To snad ne.“

„Pan Rollison nám to zcela jednoznačně vysvětlil,“ řekl Bell.

„Ve zprávách hlásili, že policie se obrátila na vás, pane Rollisone, a také na Sammyho Slimma,“ pokračovala Nora přirozeně. „Říkali, že váš byt byl zaplaven hady a pavouky.“

Matka řekla zcela tiše:

„To není možné.“

„Zaplaven je trochu silné slovo,“ řekl Rollison. „Musím ovšem připustit, že jsem neměl žádnou radost, když na mě při koupeli vyrazil z kohoutku pavouk.“

„To je starý trik,“ řekl Bell jen jakoby mimochodem.

„Starý trik?“ zeptal se ostře Rollison.

„V některých částech Mexika strkají děti pavouky do vodovodů, nebo je kladou na jiná místa, kde byste je nečekali, a mají ohromnou legraci, jak se starší lidé vyděsí,“ řekl Bell. „Děti se jich bojí mnohem méně nežli dospělí. Neuvědomují si vždycky nebezpečí. Skutečně žádné vážné nebezpečí nehrozí, když s nimi umíte zacházet a když je nedráždíte. Jenom podráždění hadi nebo pavouci útočí – víte to, pane Rollisone?“

„Podráždění nebo vystrašení?“ zeptal se Rollison.

„V tom není u hadů velký rozdíl,“ odpověděl Bell. „Strach je dovede uvést v zuřivost!“ Přejel si rukou po krátce zastřižených vlasech. „Drahoušku, mohla bys nám uvařit trochu kávy. Pan Rollison nám pak zopakuje, co už mi vyprávěl. Budu aspoň mít čas si to rozmyslet. Jestli bychom ovšem neměli informovat policii ihned, pane Rollisone.“

„Pro několik nejbližších hodin se tím nemusíme trápit.“

„Ráda bych věděla, čeho se týkají tyhle tajuplné řeči,“ řekla Nora. Podívala se na Sekáče poloobdivným a polobojácným pohledem.

„Brzy se to dovíme,“ řekla matka prostě.

Káva byla výtečná. Velmi dobré byly i sušenky, které pekly ženy doma, skotské máslové sušenky, které se na jazyku jenom rozplývaly.

Všichni naslouchali příběhu se zatajeným dechem. Když padla zmínka o jejich domě a když Rollison naznačil, že někdo udal, že vražda byla spáchána právě zde, chtěla Nora protestovat; matka ji včas zarazila, takže neřekla víc než jedno nebo dvě slova. Přitom však ji vůbec nekárala, jak se tak na ně díval, jak při řeči pozoroval Mathesona Bella, stále méně mu šlo do hlavy, že by tohle měla být rodina vrahů. Na druhé straně ale skutečnost, že Bell nemohl prokázat, kde byl v osudnou dobu, označovala jeho výpovědi ještě větším otazníkem nežli řeči Sammyho Slimma.

Konečně Rollisonovo vyprávění skončilo.

První promluvila Nora.

„Nemohu tomu prostě uvěřit,“ prohlásila. „Pane Rollisone, kdo vám řekl, že profesor Estino byl zavražděn tady? Je přece na místě, abyste nám pověděl jméno vašeho informátora.“

„Později vám je řeknu,“ pravil Rollison. „Nejprve musíme zjistit, zda tu vůbec byl. Mohli byste se spojit se svými zaměstnanci?“

„Ne,“ řekl Bell rychle.

„Víte, kam odjeli?“

„Jsou to Španělé,“ řekl rozpačitě Bell. „Možná že odletěli na několik dnů domů nebo jsou v Evropě nebo snad v Anglii. To prostě nevím. Když jsme byli v Paříži, sami si všechno zařídili. Policie by je snad mohla vypátrat, ale ani tím si nejsem jist. Je nanejvýš načase, aby policie sem přišla a udělala tu prohlídku.“

„Jistě není třeba,“ začala Nora; pak se zarazila, jako by si uvědomila, že naopak je toho nanejvýš zapotřebí. Pozorovala ostražitě Rollisona. Věděl, že se v ní teď hroutí představa o něm jako o dokonalém idolu. „Jsme v hrozné situaci, tati. Musíme se z ní co nejdříve dostat.“

„Ano.“ Bell se podíval na svou paní. „Co tomu říkáš, Charlotto?“

Jeho paní se opírala o křeslo a mračila se. Neodpověděla hned. Skrčila nohy pod sebe a velmi pomalu se narovnávala. Teď byla mnohem smutnější, než když sem vešla. Rollison opět uvažoval, zda ví, že její manžel lže, a zda se ho celá tahle rodina pokouší oklamat

„Charlotto,“ opakoval Bell téměř ostře.

„Mám z toho veliký strach,“ řekla Charlotta Bellová rozvážně, dívajíc se na svého manžela. „Vzpomínáš si, jak jsem uklízela pokoj pro hosty sama, protože Lopezesovi odtud odešli v takovém spěchu, že po nich neuklidili?“

„Ano.“

„Myslím, že jsem viděla nějaké lístky z tramvaje v popelníku, asi portugalské,“ řekla Charlotta Bellová pomalu. „Našla jsem také prázdný balíček od portugalských cigaret. Tehdy mi nic nenapadlo, ale když tak teď o tom přemýšlím, vypadá to, že tu musel být někdo z Portugalska, že?“

Bell na ni chvíli civěl, vyndal dýmku z úst, tak rychle vstal, že téměř převrhl šálek s kávou, a přistoupil k psacímu stolu. Zvedl sluchátko a začal vytáčet číslo. Přitom si pro sebe předříkával písmena a číslice.

„W-H-1-1-2-1-2.“ Držel sluchátko u ucha a ptal se Rollisona: „Jak se jmenuje ten vrchní komisař?“

„Grice,“ řekl Rollison.

Grice nebyl v Yardu. Vrchní komisař, který měl noční službu, slíbil, že mu zatelefonuje. Místní policie ihned poslala na místo skupinu mužů. Bell je vpouštěl dovnitř. Ženy byly velmi skleslé, zvláště Nora: vypadalo to, jako by vinila Rollisona, že tohle všechno způsobil. Mnohem víc však zřejmě přemýšlela o něčem jiném a její matka také. Zdálo se, že Charlotta Bellová nic nevytýká Rollisonovi, že se zato mnohem víc soustřeďuje na svého manžela, jako by chtěla uhádnout, co se asi děje v jeho hlavě. Bell chodil s dýmkou v ústech nebo v ruce poněkud mátožně, i když se snažil co nejvíc pomáhat. Daktyloskopové a fotografové se vrhli na pokoj pro hosty a dva další muži, které Rollison dobře znal, začali v pokoji pátrat po ostatních stopách. Grice sám přijel po půl jedenácté. Mezitím už byly pořízeny snímky a vzaty otisky prstů. Mikroskopem je srovnávali s otisky prstů Marty a profesora Estina.

„Estino zde určitě byl,“ řekl Grice Rollisonovi za chvíli. „Jeho dcera také.“ Podíval se směrem na chodbu, kde stáli Bellovi; Nora velice sklíčeně a ustrašeně, její matka svírala rty, jenom Bell zůstával klidný. „Zdá se, že balíček portugalských cigaret byl úplně nový. Zanedlouho zjistíme, kdy byly použity jízdenky. Stačí ráno zavolat do Lisabonu. Teď musíme zjistit, jak odsud Estinovi zmizeli.“

„Promiňte, pane.“ Byl to jeden ze starších mužů Yardu, který se právě zvedl z podlahy. „Jsou zde nějaké skvrny, které vypadají jako od krve. A tohle vypadá jako otvor po střele.“

Věcně ukazoval na malou dírku provrtanou do solidního dřeva šatníku. Zdálo se, že to byla ráže 22.

15

PODEZŘELÍ

„Dobrá, Rolly,“ řekl Grice. „A teď mi řekni, odkud máš ty informace. Přece jsi jen tak nemávl čarovným proutkem a nevyřkl kouzelné abrakadabra.“

Šli po cestě kolem Common směrem ke Gricovu autu. Bylo po jedné hodině a většina vozů s milenci už zmizela, jenom tu a tam ještě nějaký parkoval; stálo tam i Rollisonovo najaté auto. Nedaleko odtud Ebbuttovi hoši stále ještě stáli na stráži, unaveni dlouhým čekáním a nepochybně i zklamáni nekonečnou nečinností. Rollison přemýšlel, jak by jim mohl dát najevo, aby se sebrali a jeli domů, aniž by upozornil Grice na jejich přítomnost. Svítily hvězdy a noc byla překrásně jasná. Foukal mírný větřík. Teplota se pohybovala kolem patnácti stupňů, což bylo na Londýn poměrně hodně.

V Dálce stále ještě svítila světla. Rollison si uvědomil, že. policie pořád ještě prohledává pokoj pro hosty a že před domem hlídá několik mužů. Bellovi neřekli skoro nic, když byl objeven otvor po střele. Nora se však stále vyčítavě dívala na Rollisona. Překvapovalo ho, jak velice mu to leželo v hlavě.

„Vůbec jsem nešvihl kouzelným proutkem,“ odpověděl Rollison Gricovi. „Jen jsem pohrozil, že použiji zmijí – Vipera jim říkají latinsky – a to zapůsobilo. Nemohu ti ještě zatím říci, kdo to je, Bille. Ty bys ho musel obvinit z trestné činnosti. A potom bych z něho už nic nedostal.

Zatím mám pořád naději, že se dovím spoustu zajímavých věcí.“

„Tak ty vlastně po mně chceš, abych upustil od stíhání zločinu,“ zavrčel Grice.

„Ani nápad! Vždyť přece ani nevíš, od jakého zločinu bys měl vlastně upouštět! Dovol mi, prosím tě, jednat jak chci. Vypadá to přece na to, že Estino byl zavražděn v onom pokoji, nemám pravdu?“

„Musíme zjistit krevní skupinu krve, co se prosákla do koberce a do podlahy. Dále žlábkování střely, kterou jsme objevili v šatníku,“ řekl Grice. „Jakmile tohle zjistíme, pak budeme vědět podstatně víc. Zdá se mi sice, že je to stále stejné žlábkování, ale nerad spoléhám jenom na paměť. Bezpečně to zjistíme, jakmile se vrátíme do Yardu. Půjdeš se mnou?“

„Já bych se nejraději pořádně vyspal,“ řekl Rollison. „Postačí mi, když se to dovím až ráno.“

„Jak je libo. Co ještě bys mohl říci o Bellově rodině?“

„Vůbec nic. Mně se naopak líbí. To ovšem neznamená, že Bell nelže.“

„Je velice divné, proč nemůže dokázat, že byl poslední dny v Paříži,“ řekl Grice. „Manželka a dcera to dokázat mohou. On s nimi asi nebyl. Jely tam prostě na nákupy.“ Grice se neusmál. „Zvláštní, že se nezdá, jako by lhaly v jeho prospěch. Kdyby řekly, že věděly, kde byl nebo že s ním byly po celou tu dobu, polom bychom asi těžko takové tvrzení vyvraceli. Avšak obě ženy připouštějí, že nevědí, kde byl, nebo aspoň to nemohou odpřisáhnout. Společně jeli do Paříže, on si odskočil ke svému agentovi, kterého teď nemůžeme najít, a se svou rodinou se opět setkal až o tři dny později. Každý den mohl být klidně v Londýně a zase zpátky, a ony o tom neměly ani tušení.“ Grice došel ke svému vozu. „Můžu tě někam dovézt?“

„Ne, děkuji.“

Grice se zeptal:

„Pojedeš s Ebbuttovými lidmi?“

Rollison se zasmál.

„Ne. Ale mohl bych jim teď říci, aby odstartovali?“

Pod pouliční lampou spatřil Mickyho Parkse. Zamířil k němu. Grice tedy po celou dobu věděl, že parta je nablízku. Rollisona to vůbec nepřekvapilo. Gricovi skutečně uniklo máloco, co bylo v jeho dosahu. Rollison zavolal:

„Micky, můžete jet domů. Já už jsem skončil.“

„Opravdu?“

„Teď už se bude o mne starat jenom policie.“

„O kočku se postarat nedovedla,“ řekl Parks jasným a pronikavým hlasem. „Dobrá, pane Er. V každém případě vám děkujeme za dobrou příležitost.“ Odešel a Rollison se obrátil ke Gricovi, který už seděl za volantem; Rollison k němu nasedl, ale nechal dveře otevřené.

„Velice podezřelá je i ta okolnost,“ pravil Grice, jako by vůbec nepřerušili konverzaci, „že ti španělští sloužící odjeli tak náhle. Mohli bychom je vypátrat. Také bychom mohli vypátrat televizního agenta. Ale budeme na to potřebovat čas. Není to divné, že se Bell obrátil v Evropě zrovna na amerického agenta?“

„To bych ani neřekl,“ řekl Rollison zamyšleně. „Hollywoodští slídilové jsou rozseti po celé Evropě. Ráno ti zatelefonuji, Bille.“

„A povíš mi jméno toho tvého informátora a já ti zase řeknu všechno, co budu vědět,“ pravil Grice moudře.

„Uvidíme. Je něco nového s Martou Estinovou?“

„Dnes večer se probrala,“ odpověděl Grice. Neřekl „probudila“. To však ještě nic neznamenalo. „Zítra ji vyslechne psycholog, jak jsme to slíbili. Dnes večer ji nikdo nebude obtěžovat. Její svědectví už tak naléhavě nepotřebujeme, i když je pro nás stále stejně důležité. Jestliže viděla, kdo střílel, a jestliže to byl Bell. pak ho máme. Kdyby snad viděla jiného muže, pak Bell sice není mimo podezření, ale bude v mnohem lepší situaci. Jestliže neviděla vraha.“ Grice se odmlčel.

„Tak co?“ řekl Rollison.

„Nač to tajnůstkaření?“

„Kdyby neviděla vraha, proč by se ji vrah pokoušel zabít?“ ptal se Rollison a krátce se zasmál, „jsem strašně unavený. V téhle noční hodině je to pro mne už skoro hlavolam. Dobrou noc, Bille.“

„Rolly.“

„Ano.“

„Zatajovat důležité Informace je pořád ještě vážný přestupek, rozumíš mi? Chápu, že máš ty nejušlechtilejší motivy. Ale přece jenom bys neměl tak lehkomyslně strkat hlavu do oprátky.“

„Rychle ji stáhnu, až uvidím, že mi něco podobného hrozí,“ ujišťoval ho Rollison. „Koneckonců vím přesně, co ty nikdy neuděláš.“

Vystoupil z vozu a zamířil k svému autu. Byl si jist, že mu tam nikdo nepřipravil jedovaté překvapení. Jinak by ho byli Ebbuttovi lidé včas varovali, jistě dávali bedlivý pozor. Nicméně však rozsvítil světlo a posvítil si baterkou pod sedadla. Vzpomínka na hady a na pavouky v něm byla stále příliš živá. Myslil na obrovskou sbírku v necelých sto metrech odsud, na sbírku tak dobře střeženou a tak pečlivě označenou tabulkami. Vybavila se mu v mysli příjemná rodina, která s živočichy bydlí. V jistém smyslu to zbavovalo hady a pavouky hrůzy, kterou z nich donedávna měl. Dovedl si dokonce představit mexické děti, jak si s nimi hrají.

Pomalu odjížděl. Cítil se unaven, zdaleka však už nebyl tak ve střehu, neboť se zdálo, že bezprostřední nebezpečí nehrozí. Po několika minutách sám sobě domlouval, že tato bezstarostnost by ho mohla ukolébat do pocitu bezpečí, který nebyl oprávněný. Nesmí nikomu poskytnout příležitost a nesmí se zbytečně vystavovat nebezpečí. Přistihl se, že hodně přemýšlí o Bellových. Porovnával výpověď Sammyho Slimma i Mathesona Bella; oba svorně tvrdili, že nečetli noviny. Zamračil se. Bell tvrdil, že byl příliš zaneprázdněn, než aby mohl vůbec pomyslit na noviny. Bylo však jeho tvrzení pravdivé? Kdyby letěl pravidelnou linkou z Paříže, pak by v letadle dostal zdarma anglické francouzské noviny. Někdo z rodiny přece musel zahlédnout aspoň první stránky novin, i když je třeba po tři dny nečetli důkladně. Každý Angličan – nebo i kdokoliv jiný – jistě dychtivě sáhne po novinách, když byl několik dnů vzdálen od domova.

Grice mu neřekl, zda Bell objasnil, jak letěli zpět. Kdyby se však vrátili soukromým letadlem a přistáli na malém letišti, podobně jako Estinovi, pak by celá historka zněla mnohem pravděpodobněji.

Rollison zahnul na Berkeleyské náměstí. Zamířil k scvrklému zívajícímu mužíčkovi, který stál na stráži, a pak se vydal zpět k Greshamské terase. Dával bedlivý pozor, i když si byl jist, že ho nikdo nesleduje. Zahnul za roh, podíval se nahoru a viděl, že v obývacím pokoji je rozsvíceno světlo, mnohem silnější, než by tam Jolly nechal normálně svítit. Percy Wrightson si dává asi bene, možná že si pozval i několik starých známých. Rollison se zamračil. Tato domněnka nevypadala příliš pravděpodobně. Na takovou schůzku bylo příliš pozdě. Percy už jistě spí.

Z dveří sousedního domu se vynořil mohutný, pomalý muž.

Rollisonovi poskočilo srdce.

„Pan Rollison?“

„Ano.“

„Pan Grice vás prosí, abyste mu okamžitě zavolal do úřadu. Udělejte to hned, prosím.“

„Ano.“

„Děkuji vám, pane.“

Rollison šel nahoru. Mluvil s Gricem ani ne před tři čtvrti hodinou. Muselo se tedy stát něco naléhavého nebo nepředvídaného. Stoupal po schodech. Všechna světla svítila; nebylo to nic nezvyklého, i Jolly takto zajišťoval, aby se nikdo neskrýval v nějakém zákoutí. Rollison došel do svého poschodí. Dveře se téměř ihned otevřely. Objevil se Percy Wrightson v bledě modrém pyžamu pod tvídovým sakem. Položil si ruku na ústa, aby zakryl zívání, a pravil:

„Trochu pozdě, že jo?“

„Promiň, Percy.“

„Ale, vo mě nejde,“ řekl Percy. „Makačka je holt makačka. A Jolly taky chodil spát, jak bylo potřeba. Je tu perfesor, pane Er. Těžce líznutej, nic s ním nespravím. Vlastně,“ Percy ztišil hlas, „dybych nevěděl, že je abstinent, tak by sem řek, že je opilej. Měl ste tu bejt, když přišel. Byl by vám urazil hlavu, jak byl v ráži.“

Percyho zpráva jenom zvyšovala nevůli, kterou pociťoval vůči Sammy Slimmovi, ale na to teď nebyl čas. Rollison se těšil, že se několik hodin vyspí a že si všechno promyslí, aby přesně věděl, co má povědět Gricovi, až budou zítra spolu mluvit. A místo toho se najednou objevil nový problém. Neměl nejmenší náladu se s ním zabývat. Jak procházel halou, otevřely se prudce dveře od obývacího pokoje a vyřítil se z nich Sammy, který probodával pohledem Percyho.

„Řekl jsem vám přece, že mi máte okamžitě ohlásit, až se vrátí!“

Wrightson byl trpělivý a smířlivý muž. Špatně však snášel nespravedlnost. Kromě toho byl velmi výbušné povahy. Teď to vypadalo, že vylítne. Rollison by vůbec nebyl překvapen, kdyby vyskočil a dal Sammymu jednu do nosu. Na okamžik to skutečně tak vypadalo. Pak zadržel dech, sevřel ruce, založil je v bok a pravil tónem, který byl hoden Jollyho:

„Pan Rawlisson se právě navrátil domů, perfesore.“

Sammy obrátil svůj zachmuřený pohled na Rollisona. „Nejvyšší čas. Kdes k čertu byl?“

Také Rollison zatajil dech. Wrightson vykonal vzorný půlobrat. Rollison řekl:

„Percy.“

„Ano, pane?“

„Nesahej na mě!“ zařval Sammy.

„Ukažte panu Slimmovi, kde jsou dveře,“ řekl Rollison. „Vyřiďte mu, že budu doma zítra v devět hodin ráno. Na tuto dobu jsem ochoten si s ním smluvit schůzku.“

Téměř současně se odehrály čtyři věci. Sammy vzplanul hněvem, Wrightson zazářil, jako by byla vyslyšena jeho vroucná modlitba, Sammy vymrštil ruku, aby uchopil Rollisona za paži, a Percy Wrightson zasáhl čistým úderem levičkou profesorovo břicho, takový úder Rollison už dávno neviděl. Sammy zaúpěl a zaťal pěsti.

„Tudy, perfesore,“ vykazoval ho Wrightson. Uchopil Sammyho za levé zápěstí, vlekl ho nahoru a strkal ho k otevřeným hlavním dveřím. Zároveň se tázavě podíval na Rollisona, který mu pokynul. Rollison vešel do obývacího pokoje a podíval se na telefon. Zavolá Grice, až skončí toto intermezzo; uvidí, zda si Sammy vezme toto poučení k srdci.

Za dveřmi se ozývaly rozmanité zvuky. Konečně někdo zaklepal. Vstoupil Wrightson, zářící nad zadostiučiněním, kterého se mu dostalo.

„Odpusťte, pane.“

„Ano, Percy?“

„Perfesor Slimm by vám byl velmi zavázanej, dybyste byl tak laskav a moh mu věnovat několik minut, pane. Nerad by čekal až do zítřejšího rána.“

„Och,“ řekl Rollison. „Tak snad ho můžete vpustit.“

Percy zatleskal rukama nad hlavou, mocně jimi potřásl a vyšel v bujaré náladě. Rollison se posadil na roh psacího stolu. Připomněl si, jak mu bylo v tomto pokoji minulou noc. I teď ležely na křesle noviny; i teď se mohla pod nimi ukrývat ta zatracená zmije. Je pravda, ta záležitost s hady a pavouky mu brala odvahu; musí dávat na sebe pozor, jinak by se mohl chovat zrovna tak nemožně jako Sammy.

„Perfesor Slimm, pane,“ hlásil náhle Percy.

Vešel Sammy; byl sice potrestán, ale nikoliv pokořen.

Rty se mu chvěly a v očích mu zlověstně plálo. Sammy byl vždycky temperamentní, ale teď bylo jeho chování ovlivněno výbuchem zlosti. Počínal si jako zběsilý pomatenec. Rollison s obavami uvažoval, co asi jeho hněv vyvolalo.

„Okamžitě mi řekni, cos řekl Gricovi,“ vypískl Sammy vysokým hlasem.

„Přece jsem ti to už řekl,“ odpověděl Rollison.

„Ne, neřekl. Za mými zády jsi mi provedl pěknou lumpárnu. Chci vědět, co to bylo. Chci přesně vědět, jak to hraješ. Gricovi lidé mě nepustili k Martě.“ Sammy teď vykřikoval skoro hystericky. „Nechtějí mě k ní pustit. Obcházel jsem tam a žadonil a prosil. Tvoje teta je prosila, slečna Listerová prosila, všichni je zapřísahali, aby mě k ní pustili, ale policajti byli neústupní jako žula. Grice by to byl nikdy neudělal, kdybys mu to nenakukal ty. Kam mě chceš dohnat, Rollisone? K šílenství?“

16

KREVNÍ SKUPINA

Rollison se podíval na Sammy Slimma, jehož otázka ještě zněla v pokoji. Uvědomil si, že to nebyla otázka jenom řečnická. Sammy se octl na samém pokraji nervového zhroucení. Napětí se mu projevovalo v očích, ve způsobu, jak svíral pěsti, v pronikavém vřískotu, v jaký se změnil jeho hlas. Mělo mu to být jasné hned, když přijel a když uviděl, v jakém stavu profesor je. Sammy ochuravěl; události posledních dnů ho štvaly až na hranici snesitelnosti.

Jedna věc však byla nesporná: tento nápor na jeho nervy už musel začít dřív. Sammy věděl víc, než doposud prozradil, jeho nervový stav se tak pronikavě nezhoršil jenom v několika posledních hodinách.

„Proč k čertu mi neodpovídáš?“ zaječel pronikavě. „Jdi k telefonu. Řekni policii, že já musím to děvče vidět.“

„Sammy,“ řekl mírně Rollison, „nechápeš jednu věc. Neporoučím policii. Nemám na ni takový vliv, jak si myslíš. Někdy jim mohu poradit, příležitostně jim pomohu, ale nedělám za ně jejich práci. Když si myslí, že musí učinit určité opatření, pak je učiní, ať se mi to líbí nebo ne.“

Po chvíli řekl Sammy nedůvěřivě:

„Já jsem si vždycky myslel, že ti žerou z ruky.“

„Teď aspoň víš, že nežerou. Nemohu je přesvědčit, aby tě pustili k Martě.“ Posadil se na lenoch křesla. „Proč si nesedneš?“

„Nedokážu sedět klidně. Tak ty pro mě nechceš nic udělat?“

„Snad bych ti mohl pomoci, kdybych věděl, proč tě vlastně nechtějí pustit dovnitř.“*

„Jak můžu k čertu vědět, co se odehrává v jejich infantilních mozcích!“

„Sammy,“ řekl Rollison mírně, „když budeš takhle mluvit s policií, pak je tak proti sobě popudíš, že tě tam vůbec nikdy nepustí. Proč vlastně k ní nesmíš?“

„Nevím.“

„Neřekli ti žádný důvod?“*

„Ani jediné slůvko.“

„Nevíš, proč změnili svůj názor? Nic přece nenamítali, když jsi k ní chodil dřív.“*

„Kdybych to věděl, řekl bych to,“ pravil Sammy. Odvrátil se a Rollison viděl, že se chvěje na celém těle. Svraštil obličej, jako by chtěl zadržet slzy. „Chci ji jenom vidět, nic víc. Znamená pro mě tak mnoho. Mám strach, aby jí neublížili.“

„Proč si myslíš, že by jí mohli ublížit?“

Sammy se upřeně díval na malý obrázek na stěně.

„Už jsem ti to řekl. Je citlivá, snadno zranitelná, velice vnímavá. Nepodobá se ostatním lidem.“

„Ty přece víš, co si o tom myslím. A také víš, že policie umožní, aby ji vyslýchal někdo, kdo s ní dovede jednat. Sammy –“

„Tak ty jsi úplně na jejich straně, že ano?“ pravil Sammy hořce. Prudce se otočil. „Myslel jsem, že se na tebe můžu spolehnout.“

„Jistě že můžeš,“ řekl Rollison klidně. „Mám-li ti však pomoci, pak musím vědět všechno – znát motivy, naděje, obavy, prostě všechno. Grice tě zřejmě důvodně podezřívá, že bys mohl ovlivnit výpověď Marty Estinové, a chce tomu zabránit.“

„O čem to k čertu mluvíš?“

„Vždyť mě slyšíš,“ řekl Rollison. Vstal. „Proč jsi dal Martě narkotikum?“

„Cože?“ vykřikl Sammy tak pronikavě, až Rollisona zabolelo v uších.

„Viděl jsem, že má na zádech podkožní vpich,“ pravil Rollison nevzrušeně. „Nebylo to těžké zjistit, Sammy. Usnula – jak tys to nazval – podezřele rychle a spala příliš dlouho, než aby to mohl být přirozený spánek. Mám za to, že policie už na to taky přišla. To samozřejmě ovlivňuje jejich chování. Teď už vědí, že ty nechceš, aby Marta promluvila. A ty přece nechceš, no řekni.“

„Nechci, abyste ji přivedli do stavu šílenství,“ zašeptal Sammy. Nesnažil se to popřít a ani nehledal přijatelnou výmluvu. Choval se tak, jako by jeho čin měl plné opodstatnění.

„Prosím tě, nechovej se jako úplný pitomec,“ řekl Rollison, jako by náhle ztratil trpělivost. V skrytu duše stále myslil na to, že je naléhavě třeba vyléčit nějakým šokem tohoto muže, který si počínal jako smyslů zbavený. „Přivést tebe do stavu šílenství přivést ji do stavu šílenství – z čeho myslíš, že je lidský mozek? Je mnohem odolnější, než si myslíš. Trvá dlouho, než ho vyvrátíš. I u tebe. Co máš za lubem, Sammy? Co přede mnou skrýváš?“

„Nic neskrývám!“

„Lžeš!“ vykřikl Rollison.

Dvě věci se staly najednou. Začal zvonit telefon a Sammy Slimm se vrhl na Rollisona, který soustředil pozornost na telefon a o zlomek vteřiny později zvedl ruce proti útočníkovi. Sammy ho udeřil zaťatou pěstí do obličeje. Rollison zavrávoral, narazil na křeslo a padl na záda. Telefon zvonil a zvonil. Sammy přistoupil k Rollisonovi, který se snažil vstát, a udeřil ho do ramene a do zátylku. Trrr-trrr. Trrr-trrr. Samymu svítily oči. Ústa měl otevřená, vypadal skutečně, jako by se zbláznil. Opět chtěl uhodit, ale tentokrát byl Rollison připraven. Uchopil ho za zápěstí a odhodil ho. Sammy proletěl pokojem, s těžkým žuchnutím narazil na stěnu, bouchl se do hlavy a začal se potácet, jako by měl padnout. Trrr-trrr. Trrr-trrr. Rollison se namáhavě postavil. Měl odřené kotníky, jak se uhodil o mřížku před krbem, bolela ho čelist, pálilo pravé oko. Sammy ležel zhrouceně u zdi s očima zavřenýma a těžce lapal po dechu.

Ve dveřích se objevil Percy Wrightson jenom v kalhotech od pyžama. Žebra mu svítila jako lajny na tenisovém hřišti.

„Co ksak…“ začal. Pak spatřil Rollisonův obličej a Sammyho. „U sta hromů!“ zvolal.

Trrr-trrr.

„Vezmi ho do koupelny a polij studenou vodou,“ řekl Rollison chraptivě. Rozestřel kapesník a otíral si ústa; do bílého plátna se vpíjela karmínová skvrna. Zvedl sluchátko a řekl: „Rollison.“ Wrightson vzal Sammyho pod paží a odváděl ho.

„Okamžik, prosím. Pan Grice chce s vámi hovořit.“

Rollison si opět otřel rty a opatrně ohmatával vnitřek úst jazykem. Oči měl plné slz a v uších ho bodalo. Vypadá asi pěkně. Olízl si rty. Pocítil ostrou chuť krve.

„Rolly,“ řekl Grice příkře.

„Ano, Bille?“

„Žádal jsem tě, abys mě zavolal ihned, jakmile přijdeš. Teď už jsi doma asi dvacet minut.“

„Ano, Bille.“

„Jestli budeš takhle pokračovat, dojde mezi námi k nepěkné srážce.“

„To jistě dojde, jestliže ty Budeš pokračovat tímto tónem,“ řekl Rollison. „Netelefonoval jsem ti, protože jsem měl moc práce.“

„Chceš říci, že ses bavil se Slimmem.“

„Bavil není to slovo,“ řekl Rollison zklamaně. „Teď právě si ošetřuji dva uvolněné zuby, modřinu na oku a snad naštípnutou čelistní kost. Tak mě zpracoval Sammy Slimm, protože jsem se nechtěl vrhnout na Yard a požádat, aby ho vpustili k Martě Estinové. Moc mě nepokoušej, Bille. Taky bych mohl ztratit nervy.“

„Och,“ řekl Grice mnohem mírněji. „Tak je to tedy. Jsi v pořádku?“

„Neslyšíš, že mám v ústech knedlík?“

„Myslel jsem, že je to jenom jazyk,“ řekl Grice. „Rolly, poslouchej mě. Je docela možné, že jsi ve vážném nebezpečí. Nevěř Slimmovi. Mohl bys mě ujistit, že mu neřekneš nic z toho, co ti teď povím?“

„Ano.“

„Ani v jediné narážce?“

„Určitě,“ řekl Rollison a spěšně dodal: „Totiž, jde-li o něco jiného než co jsem mu už řekl. Pověděl jsem mu, že určitě víte o tom, jak uspal odpoledne Martu narkotikem a že to udělal proto, aby nemohla nic policii říci.“

Grice řekl pomalu:

„Tak tys věděl, že jí píchl injekci?“

„Ano.“

„Proč jsi tedy neřekl,“ začal Grice. Pak se zdálo, že se vzdálil od telefonu a řekl: „Z toho si nic nedělej. Pro Slimma to vypadá velice bledě ještě z jiného důvodu. Jestli mu to řekneš, pak se pokusí upláchnout. Kdyby to udělal, pak bychom ho museli zadržet a obvinit z vraždy. Proto je důležité, abys mu nic neříkal. Zatím ho nechceme ještě obvinit.“

„Obvinit z čeho, Bille?“

Grice řekl velmi rozvážně:

„Z vraždy profesora Estina.“

Rollison nepromluvil.

„Jsi tím ohromen, že ano?“ zeptal se Grice.

„Mohl bys napsat zatykač a zadržet ho?“ zeptal se Rollison. Věděl však zcela jistě, že Grice nepůjde tak daleko, dokud nebude mít úplnou jistotu.

„Ano. V Dálce byly nalezeny jeho otisky prstů v pokoji, kde bydlel Estino a kde se našly stopy krve –, krevní skupiny 0, krevní skupiny profesora Estina. V šatníku jsme našli střelu ráže 22, tedy stejné ráže, jakou byl zabit Estino.“

„Tak, tak,“ řekl Rollison zvolna. „Začíná se to pěkně hromadit, Bille.“

„Ano.“

„Když jsi požádal Sammyho Slimma, aby nám s tímto případem pomohl, věděls už tehdy, že je do toho sám zapleten?“

Grice neodpovídal.

„Kdo koho chce napálit?“ zeptal se Rollison ironicky. Považoval téměř za jisté, že Grice chtěl Slimma do případu zatáhnout. Bylo-li tomu tak, pak musel mít nějaký důvod. Nebyla to tedy náhoda, že Slimma pozval, ale záměr. Pak ovšem Grice jemu, Rollisonovi, plně nevěřil. Pochopitelně se ho snažil využít, aby na Sammyho působil, což ostatně bylo pro Gricovu mazanost příznačné.

„Ano, věděl jsem, že s tím má něco společného,“ připustil zdráhavé Grice.

„Nepovídej, že jsi znal i jméno zavražděného,“ řekl Rollison skoro s obavami.

„To jsme nevěděli, až přišel a řekl nám to,“ pravil Grice, „Ale jeden náš člověk ho viděl v Hampstead Heathu oné noci, kdy bylo nalezeno Estinovo tělo. Slimma si s nikým nemůžeš splést. Když jsem si uvědomil, že asi s tím má co dělat, řekl jsem si, že by nebylo špatné ho trochu víc do celé záležitosti zatáhnout. Okamžitě přišel. Nepotřebuješ víc důkazů, že je v tom skutečně až po uši, že ne?“

„Ne.“

„A proč ho nepouštíme k té dívce,“ pokračoval Grice. „Kdybych byl jenom tušil, že jí udělá něco podobného, co skutečně provedl včera odpoledne, pak bych se postaral, aby se k ní nedostal ani na vzdálenost jednoho kilometru. Myslel jsem si, že snad poví něco důležitého tobě, když my z něho nic nemůžeme dostat. To je teď tvůj úkol. Máš zjistit, co všechno ví a čeho se tohle všechno týká. Právě teď bych to mohl nádherně spustit. Předložíme střelu, důkaz, že byl v Dálce, dále důkaz, že byl viděn v Hampstead Heathu oné noci, kdy tam bylo nalezeno mrtvé tělo. To všechno jsou proti němu velmi silné důkazy.“

Po chvíli řekl Rollison:

„Proč ho tedy nezatknete? Často zatknete člověka, proti kterému je mnohem méně důkazů.“

„Nenastal ještě ten pravý okamžik,“ odpověděl Grice. „Pochybuji, že je v tom sám. Když se bude moci volně pohybovat a stýkat se s lidmi, zavede nás k ostatním svým kumpánům.“

„K Bellovým ve Wimbledonu?“

„Ještě nevím, ale dost možná. Zřejmě věděli, co se připravuje. Odklidili se z Anglie, aby se to stalo, když budou pryč, a aby měli důkaz, že s tím nemají nic společného. Rolly, spoléhám na tvoji rozvahu odpovědného občana, který se snaží pomoci nám, nikoliv Slimmovi.“

„Chci pomoci jenom jedné věci,“ řekl Rollison mírně. „Najít pravdu.“

„To jsem chtěl slyšet.“

„Díky, Bille,“ řekl Rollison. „Máš tušení, kam zmizeli sloužící od Bellů?“

„Ani za mák,“ řekl hned Grice. „Přišli jsme však na jednu zajímavou věc.“

„Na kterou?“

„V poslední době nedostali španělská víza, takže nejeli domů.“

„Existuje spousta jiných míst, kam mohli jet,“ poznamenal Rollison. „Než skončíme, znáš motiv?“

„Myslíš Slimmův?“

„Ano.“

Rollison zaslechl nějaký pohyb u dveří z kuchyně. Natočil se, aby lépe viděl. Stáli tam Sammy a Wrightson.

Sammy měl vlasy jako strašidlo, zřejmě si je namočil a rychle utřel. Šaty měl suché. Wrightson tedy splnil svůj úkol velmi dobře. Sammy vypadal jako omámený. Byl však už skoro klidný. Wrightson ho držel za zápěstí, zřejmě proto, aby nevstoupil dovnitř dřív, než Rollison dovolí.

Rollison jim pokynul.

Grice řekl:

„Žádný, Rolly. Je to ten chybějící článek. Najdeme však motiv později, až případ dovedeme do konce. Nebo ty nám ho najdeš.“

„Tak další můj úkol,“ řekl Rollison pomalu. „Dobrá, Bille. Děkuji.“ Zavěsil. Sammy vešel do pokoje. Rollison neměl moc času na přemýšlení. Neměl čas přizpůsobit se zcela jiné situaci – to byl určitým způsobem nejhorší rys tohoto případu. Musel odtrhnout myšlenky od Grice a soustředit se na Sammyho – a přitom dávat pozor, aby mu neuklouzlo jediné neopatrné slovo.

Pohled na Sammyho téměř vzbuzoval dojetí. Slzy se mu třpytily na řasách. Ruce se mu třásly. Rollison věděl, že nejvíce ze všeho si přál to, co sám daroval Martě Estinové: spánek, hluboký spánek.

Sammy mohl docela dobře zabít doktora Estina. Nadto měl motiv, o kterém Grice nic nevěděl. Byl to však motiv, který by dovedl objasnit všechno, co se stalo? Zamiloval se do Marty Estinové? Jestliže ano, jestliže všechno, co udělal, pramenilo z tohoto citu, proč by si potom najal Maxe Cata, aby ji zabil?

To nešlo dohromady.

Sammy by teď mohl povědět víc než kdykoliv jindy.

V tomto rozechvělém, utrápeném stavu, s rozjitřenými nervy. Bylo už pozdě, Rollison byl unavený a příštího rána bude mít ještě tolik práce. Nejprve však musí vystoupit v úloze pátera zpovědníka.

17

ZPOVĚDNICE

„Co chtěl?“ zeptal se Sammy zastřeným hlasem. „Řekl ti, že mě podezřívá?“

„Není s tebou spokojen, protože jsi mu neřekl všechno, co víš,“ odpověděl Rollison. „Je to tak, Sammy?“ Pokynul Percymu, který se vznášel kolem dveří v blahé naději, že něco zaslechne. „Trochu teplého mléka, Percy.“

„Mléka, pane Er? Moje manželka vypije každý den sklenku teplého mléka. Sklenku mléka denně, je na všech plakátech. Kolik?“

„Jenom jednu – nechceš-li ovšem také jednu vypít.“

Wrightson se zdvořile otřásl odporem.

„Budu tu hned,“ slíbil.

Sammy klesl do křesla. Oči mál těžké, stále se v nich leskly slzy. Rty se mu chvěly, jako by se nedovedl ovládnout. Sepjal ruce před sebou a pevně sevřel prsty.

„Tak co ještě víš, Sammy?“ zeptal se Rollison.

„Smím – smím ti věřit, že nic neřekneš policii?“

Rollison pravil rozvážně:

„Musím jim říci, co budu považovat za nutné.“

„Ty mi moc nepomůžeš, viď?“ Nebyla to výčitka, Sammyho hlas zněl jen trochu zatrpkle.

„To přece neznamená, že souhlasím s policií, že policie musí nutně všechno vědět,“ poznamenal Rollison. „Když si budu myslet, že spravedlnosti líp posloužím, když policii některá fakta neřeknu, pak jí je skutečně neřeknu. Nežerou mi z ruky, ale ani já nežeru z ruky jim. Všechno, co mi teď řekneš, budu považovat za důvěrné, jestliže se budu domnívat, že takto nejlépe zjistím, co se ve skutečnosti stalo, abych pomohl tobě a Martě. Ale abychom si dobře rozuměli, Sammy. Jestliže jsi Estina zabil, pak tě nemohu uchránit od všech důsledků. Obhájce by to snad mohl dokázat, ale to už není moje věc. Existují-li nějaké polehčující okolnosti, je na soudci a na porotě, aby je posoudili, nikoliv na mně.“

„Ty si skutečně myslíš, že jsem ho zabil?“

„Myslím, že jsi měl k tomu příležitost, a jak jsi mi sám řekl, měl jsi i motiv.“

Sammy polkl.

„Ano, měl jsem motiv. A měl jsem i příležitost. Rolly, musím ti to teď říci, ale policie by se to neměla dovědět. Skutečně myslím, že neměla. Museli by mě zatknout, a já bych pak neměl možnost pomáhat Martě. Na ní jediné mi záleží. Je to divná věc,“ pokračoval přiškrceným hlasem, „nikdy dřív jsem se moc nestaral o ženy. Ani o manželství. Měl jsem několik menších známostí, občas jsem si trochu vyhodil z kopýtka, ale – je mi jednačtyřicet let, Rolly. Než jsem se setkal s Martou, nikdy jsem nebyl zamilovaný, nikdy ne touhle posedlou láskou. Nemohu na nic jiného myslet, doslova mě to spaluje. Ty jsi asi nikdy nepoznal, co to znamená.“

„Raději předpokládej, že jsem to také poznal,“ řekl jemně Rollison.

Sammy se zamračil.

„Rád bych věděl – och, nemluvme o tom. Řeknu ti tedy holou pravdu. Chtěl jsem, aby si mě Marta vzala, ale její otec se tomu jenom vysmíval. Měla pro něho příliš velikou cenu. Dělala všechno, co si přál, byla jeho úplnou otrokyní. Nedovedl se bez ní obejít a byl si toho dobře vědom. Byl to chytrý člověk, výtečný biolog a velký humanista téměř v každém směru, avšak k Martě se choval hanebně, jako by byla jeho majetkem.“

Sammy se odmlčel, avšak Rollison na to nic neřekl. Sammy tedy pokračoval:

„Nedávno jsem se doslechl, že přijedou do Londýna.

V našem oboru se teď hodně klevetí. Všechno změnila televize. V Portugalsku se dostala na veřejnost zpráva, že Estino plánuje další expedici. Telefonovali mi z redakce jedněch novin, zda mám v úmyslu se s ním setkat nebo zda se jeho expedice zúčastním. Říkali, že by to rádi věděli, protože jsme se při poslední expedici setkali. Řekl jsem jim pravdu, že totiž o tom vůbec nic nevím. Ale brzy jsem se dověděl, kde budou bydlit.“

„Kde?“

„V jednom domě ve Wimbledonu, s rodinou, která se rovněž měla účastnit expedice. Jmenují se Bellovi.“ Sammy zřejmě neměl ani tušení, kde Rollison strávil noc. „Setkal jsem se s nimi, jsou to příjemní lidé, pokud jsem to mohl posoudit. Mají dost hezkou dceru. Zajel jsem si do Wimbledonu. Nikomu jsem o tom nic neřekl, protože Bellovi by to sdělili Estinovi, který by chtěl zabránit mému setkání s Martou. Myslel jsem si, že když je překvapím, budu mít větší naději, že ji uvidím a že se snad nějak s Estinem dohodnu. Bellovi tam nebyli. Dům opatrovali španělští sloužící. Estino a Marta byli jejich hosty. Zdálo se mi to trochu divné, ale moc jsem o tom neuvažoval; jak si to ujednali Bellovi se svými sluhy, to se mě přece vůbec netýkalo. Vzali mě nahoru do Estinova pokoje. Přemlouval jsem ho, ale marně. Prostě mě chtěl z pokoje vyhodit. Dokonce mi zakázal, abych se setkal s Martou, která byla ve vedlejším pokoji. Nechtěl jsem ho poslechnout. Strašně jsme se pohádali. Teď už víš, jak dovedu řádit, když se rozzuřím, a já jsme zuřili“

Sammy zakoulel očima.

„Udeřils ho, Sammy?“

„Chtěl jsem mu zlomit vaz.“

„Udeřils ho?“

„Nemohl jsem,“ řekl Sammy žalostně. „Byl o dvacet let starší nežli já. Nemohl jsem ho přece zmlátit, jako jsem chtěl zmlátit tebe. Byla to jenom výměna názorů. Řekl jsem mu, co mu udělám, jestliže nezmění své rozhodnutí, hrozil mu vším možným pod sluncem od obyčejného zabití až po pověšení, vykuchání a rozčtvrcení. Ach bože, řádil jsem jako pominutý. On jenom stál a koukal na mě. Občas něco potichu prohodil. Byla to jedovatá slova, ale zcela klidná. Kdyby nebylo Marty, asi bych ho byl udeřil. Vyšla z pokoje, ve kterém byla – sloužící jí asi odemkli – a zapřísahala mě, abych odešel. Nakonec jsem skutečně odešel. To je všechno – já jsem odešel. Ale jenom si představ, jak by to vypadalo před policii. Jenom si to představ.“

„To si myslím,“ řekl Rollison tiše.

„Mysleli by si, že jsem ho zabil, že ano?“

„Snad. Měls s sebou pistoli, Sammy?“

Sammy neodpověděl, ale brada mu poklesla.

„Měls?“ naléhal Rollison. Doufal, že proti všemu očekávání bude odpověď záporná, nebo kdyby i měl u sebe zbraň, že to nebyla pistole ráže 22. „Řekni mi úplnou pravdu, Sammy. Měls u sebe pistoli?“

Sammy přivíral oči a vraštil čelo, jako by trpěl bolestí.

„Ano.“

„Jakou?“

„Automatickou pistolí – dvaadvacítku,“ zašeptal Sammy.

Rollison byl rád, že měl stále zavřené oči, takže nemohl spatřit výraz jeho tváře. „Vyndal jsem ji z kapsy a vyhrožoval jsem jí Estinovi. Snažil jsem se ho tak přimět, aby povolil. Dovedeš si představit, jak mi bylo? On přede mnou zamkl Martu! Choval se, jako by byla jeho majetkem, tělem i duší. Musel jsem ho zlomit.“

„Tím, žes ho zastřelil?“ zeptal se Rollison chladně.

„Ne,“ řekl Sammy. Konečně otevřel oči. Byl teď velice klidný, jako by se mu ulehčilo tím, že vyprávěl celý příběh. „Ne,“ řekl hlubokým hlasem. „Marta mi vzala pistoli. Postavila se proti svému otci a odešla se mnou. Strávili jsme spolu půl hodiny, než jsem odjel. Řekla mi, že ho nemůže opustit, že je zbytečné proti tomu bojovat, že její povinností je zůstat navždy s ním, i když mě velice miluje. Vyšla se mnou, Rolly. Jenom na chvíli. Pak se rychle rozloučila. Teprve na poloviční cestě k domovu jsem si uvědomil, že jsem nechal pistoli ležet na psacím stole v Estinově pokoji. Asi to byla zbraň, kterou ho vrah zastřelil. Nevíš, jestli to byla dvaadvacítka?“

Rollison mu klidně řekl, že neví. Wrightson vyslechl podstatnou část příběhu, neboť stál bez pohnutí se sklenkou mléka v ruce. Odešel teprve tehdy, když mu Rollison pokynul. Vrátil se za několik minut s ohřátým mlékem. Rollison zašel do ložnice pro veronal, který užíval ve výjimečných případech. Vrátil se a nabídl Sammymu prášky.

„Musíš strávit klidnou noc,“ řekl mu. „Neodporuj. Policie by tě nemohla ráno vyslechnout, kdybys byl grogy. Já jim to zatím neřeknu. Musíme si to napřed ještě jednou spolu probrat.“

Sammy spolykal prášky zcela pokorně. Nic nemohlo být pádnějším důkazem, že je na pokraji úplného vyčerpání. Za deset minut usnul v pokoji pro hosty.

„Ne abyste mi špatně rozuměl, pane Er,“ řekl později Wrightson. „Ale já sem si dycinky myslel, že si páni žijou jako v ráji, v přepychu a pohodlí. A myslel sem si, že pán samotnej –“ Zarazil se. „Musíte mít na to pořádnej žaludek, abyste to všechno spolk, že jo?“

„To ano, Percy.“

„Myslíte, že ho voddělal Sammy?“

„Kdo?“

„Sam – chtěl sem říct perfesor,“ opravil se Wrightson a stál téměř v pozoru.

„To právě musíme zjistit,“ řekl Rollison. Podíval se na hodinky. „Půl čtvrté, že ano? Prosím tě, Percy, přines mi čaj přesně v sedm hodin. Kolem osmé chci už být u Billa Ebbutta.“

Pokud si Rollison pamatoval, snad vůbec poprvé se Percy Wrightsonovi v tomto okamžiku nedostávalo slov.

Nicméně však příštího rána přesně v sedm hodin, když začal zvonit u Rollisonovy postele budíček, ozvalo se zaklepání. Vešel Percy, oblečený, ale neoholený. Nesl podnos. Položil jej na noční stolek a začal nalévat mléko. Rollison se s námahou posadil, zívl a vděčně přijal šálek.

„Venku je hezky,“ poznamenal Wrightson vesele. „Perfesor spí spánkem – teda, začínám přemejšlet, esli je spravedlivej nebo není. Dáte si před odchodem snídani, pane Er?“

„Zatelefonuj Billovi a zeptej se ho, jestli bych mohl posnídat s ním,“ řekl Rollison.

U Modrého psa byl za pět minut osm. Londýnský East End kypěl pracovním ruchem, trh na maso v Aldgatu se hemžil lidmi, nosiči a nákladními auty. Mezi tím se proplétaly vozíky a trakaře naplněné ovocem a zeleninou z Covent Garden. Ebbuttova manželka, příslušnice Armády spásy, malá žena, výřečná, ale štědrá a pohostinná, už řádila v kuchyni. Na plynových kamnech prskala slanina s vejci, rajská jablíčka a salám. Také samotný Bill přišel dolů. Rty měl ještě oteklé a rozbolavělé, ale žádné jiné následky Catova útoku na něm nebyly vidět. Pokud v místnosti šukala paní Lil Ebbuttová, neřekli nic ani o sklepě číslo 3, ani o vyšetřování, sotva však vytáhla paty, Ebbutt se sípavě a chraptivě rozhovořil.

„Cato se už trochu vzpamatoval, pane Er. Nic novýho, stejný povídačky jako včera. Nemůžu z něho vyrazit ani slovo navíc.“ Otřel čistou čepel nože o ubrousek a rozkrojil tlustou, do hněda opečenou klobásu. „Řek bych, že je trošku nepoddajnej.“

„Máš asi pravdu,“ usoudil Rollison.

„Pustil jsem ho do koupelny a pučil sem mu elektrickej strojek,“ pokračoval Ebbutt. „Nemůže si na nic stěžovat, fakt.“

Rollison vstoupil do sklepa číslo 3. Setkal se se strnulým pohledem čerstvě oholeného Cata, který vypadal odpočatě; strach, který stále pociťoval, se snažil zastřít předstíraným sebevědomím. Dřív než mohl Rollison promluvit, řekl sveřepě:

„Kdy mě odsud pustíte?“

„Kdykoli budete chtít. Policie vás přijme s otevřenou náruči,“ odpověděl Rollison pohotově.

„Vy mě jim přece nepředáte, když jste mě tak zřídili a protiprávně tady drželi,“ posmíval se Cato. „Na to nemáte odvahu. Pokazilo by vám to reputaci.“

Rollison se na něho pohrdavě podíval.

„Ještě jeden takový kec anebo mi ještě jednou odepřete odpověď na otázku – a pošlu pro nejbližšího policajta,“ řekl zpříma. „Při soudním procesu přesně vypovím, co jsem udělal a proč jsem to udělal.“

Cato si olízl rty, jako by si uvědomoval, že to není jenom planá pohrůžka.

„Řekl jsem vám všechno, co vím,“ zamumlal. „Ještě nejste spokojen?“

„Řekněte mi to ještě jednou. Kdo vám poručil zavraždit Martu Estinovou?“

„Matheson Bell – už jsem vám to řekl.“

„Kdo vlastně zastřelil Estina?“

„Nevím. Myslím, že Bell, ale nevím to jistě.“

„Viděl jste Bella v domě, když padl výstřel?“

„Samozřejmě že jsem ho viděl. Řekl jsem vám už všechno, co vím. On mi nařídil, abych odvezl mrtvolu do Hampsteadu. Věděl, že mám strach z těch pitomých pavouků a hadů, který tam pěstuje. Jednou jsem odmítl dělat práci, kterou mi uložil, a on mě tam zavedl a hrozil mi, že mě mezi nima zavře.“ Čelo se mu orosilo potem. Neustále se olizoval. „Udělal to Bell, kdo jiný než Bell?“

„Viděl jste tam ještě někoho jiného?“

„Viděl jsem plno lidí. Ale v té době tam už nebyl nikdo jiný, kromě sluhů. Lopezesovi se jmenovali, Miguel a Anita Lopezesovi. Bell je přivedl do stejné situace jako mě. Bell je muž, kterého hledáte.“

„Opakoval byste toto tvrzení u soudu?“

Cato zaváhal.

„Kdybych věděl, že ho odsoudí, tak jo, ale nesvědčil bych, kdyby měl být osvobozen. Šel po mně. A dostal mě. Neklamte se v Bellovi, je to ďábel. Nenechte se napálit jeho ženou a dcerou. Jsou stejně zlé jako on. Mluví a koukají ctnostně, jako by chodily do kostela každý den a v neděli dvakrát, ale jsou to mrchy. Nenaleťte jim, pane Rollisone. Buďte opatrný. Jak se doví, že po nich jdete, dostanou se vám nějak na kobylku.“

18

MARTA VZPOMÍNÁ

Rollison zastavil bentleye u chodníku před New Scotland Yardem. Pozdravili ho, jako by byl prominent z Metropolitní policie. Mohl projít bez doprovodu až do Gricovy kanceláře. Bylo půl desáté. Yard vypadal, jako ostatně vždy, zcela normálně. Žádné honičky, žádné pobíhání, žádný hluk; jako by šel chodbami semináře. Rollison zaklepal na Gricovy dveře. Grice zvolal „vstupte“ a otočil se od okna. Vypadal svěží a odpočatý. Nevypadal na to, že byl vzhůru až do ranních hodin.

„Dobré jitro, Rolly.“

„Nazdar, Bille.“

„Tak mi už konečně všechno řekneš?“

„Ještě ti nemůžu říci jméno svého informátora o Dálce. Rád bych věděl, jestli jste proklepali tu Bellovu rodinu.“

„Prozkoumali jsme je všechny,“ odpověděl Grice suše. „Neopomeneme nic, co by nás mohlo přivést na nějakou stopu. Řeknu ti jednu věc. Bellovi se vrátili z Paříže soukromým letadlem. Často to dělávají. Bell je bývalý britský pilot z války. Manželka a dcera také dovedou řídit letadlo, obě mají příslušné průkazy.“

„To něco znamená,“ řekl Rollison. „To také vysvětluje, proč nečetli až do návratu domů noviny. Ne každý jim věří, Bille. Někteří si o nich myslí, že jsou rodinou vrahů.“

„Nic by mě nepřekvapilo,“ pravil Grice okázale. „Jestli skutečně jsou, tak to zjistíme.“

„Víš něco nového o Lopezesových?“

„Nic.“ Grice se podíval na zprávu, kterou měl na stole. „Máme však potvrzeno, že těch tramvajových jízdenek bylo použito v Lisabonu tenhle týden v pondělí ráno, ‚takže víceméně přesně víme, kdy Estinovi opustili Portugalsko, zvláště když se na jednom lístku zjistily Martiny otisky prstů. Laboratoř nám potvrdila také krevní skupinu 0. A co dělá tvůj přítel Slimm?“

Rollison řekl:

„Měl ostrou hádku s Estinem tu noc, kdy ten byl zavražděn. Sammy vyhrožoval, že ho zabije. Nenáviděl ho, protože držel zkrátka svou dceru. Smím být při tom, až budeš vyslýchat Martu?“ zeptal se střízlivě Rollison. „Abych mohl porovnat, do jaké míry bude její výpověď souhlasit s tvrzením Sammyho. Kdybych postřehl nějaké rozpory, hned tě upozorním.“

„No, koneckonců si na tebe nemůžu stěžovat, bez tebe bychom se nedostali do Dálky,“ připustil Grice. „Ano, můžeš být při tom. Dnes ráno jsem mluvil s Lady Glorií a slečnou Listerovou. Marta je při plném vědomí a vypadá normální. Mluví docela přirozeně. Také trochu snídala. Její doktor, vlastně doktor Lady Glorie, Halliday, se domnívá, že to nejhorší už má za sebou. Ale nerad by, abychom ji příliš trápili výslechem.“

„Jenom kolik bude třeba, doufám,“ řekl Rollison.

Když o hodinu později přišli za Martou, byla už vzhůru, oblečená a seděla v soukromém obývacím pokoji Lady Glorie. Měla na sobě bílou plisovanou sukni a krémovou blůzu vysoko ke krku. Vlasy měla hezky upravené a bezvadnou pleť. Rollison však nejvíc uvítal klid v jejích očích. Když ji tak pozoroval, myslil na úzkost, kterou prožíval Sammy Slimm kvůli tomuto děvčeti. Dovedl si představit, jak bylo snadné kvůli ní ztratit hlavu. Její rysy nebyly samy o sobě krásné, avšak čistota její pleti a krása jejích očí vnukaly představu o její panenskosti, kterou muži zbožňují.

Policejním psychologem byl dr. Nuneaton, mladistvý, světlovlasý muž příjemného obličeje a veselého úsměvu. Rollison se zřídkakdy setkal s někým, kdo dovedl tak jemně a hezky zacházet s nemocnými. Choval se úplně přirozeně, takže přesvědčil své pacienty, že je jejich skutečným přítelem.

„Víme, slečno Estinová, že jste prožila krušnou dobu. Rovněž víme, jakou strašnou ztrátu jste utrpěla. Budeme se snažit vám všechno co nejvíc usnadnit. Pomůžete nám?“

Podívala se na něho přímo.

„Pokusím se,“ slíbila.

„Uvědomujete si, že některé otázky budou pro vás bolestné, že ano?“

„Vím to velmi dobře.“

„Mohla byste nám přesně říci, co se stalo od té doby, co jste se dostala do domu zvaného Dálka, který patří panu Bellovi?“ zeptal se Nuneaton.

Řekla jim asi toto: z Portugalska je přivezl muž jménem Cato, Angličan, se kterým se setkali na Dálném východě při jedné expedici, jíž se zúčastnila se svým otcem. Měli nějaký důvod k utajování, ale ona nevěděla jaký. Otec mluvil s Bellem telefonicky a rozhodl se odletět do Londýna okamžitě. Byla zvyklá vykonávat všechno, co nařídil, že jí ani nenapadlo se ho zeptat, proč neletí normální linkou. Ostatně i do vzdálených částí světa létávali malým letadlem, někdy si dokonce pronajímali letadlo pro sebe, takže na onom letu nebylo nic zvláštního.

„Viděli jste pana Bella nebo jeho rodinu, když jste přiletěli?“ zeptal se doktor.

Rollison čekal takřka bez dechu na odpověď. Marta ho dlouho nenechala v úzkostném očekávání.

„Ne,“ řekla prostě.

„Koho jste viděli?“

„Sloužící, Miguela a Anitu.“

„Znáte je dobře?“

„Několikrát jsme se s nimi setkali, když jsme přijeli na návštěvu k panu Bellovi a jeho rodině do Londýna!“

„Tak vy už jste v tom domě byla dřív?“

„Ano. Několikrát jsme srovnávali poznámky nebo vyměňovali ukázkové druhy. Víte, my jsme zásobovali zoologické zahrady a biologické ústavy na celém světě. Někdy jsme dostali objednávku na některý druh – na hada, opici, pavouka, ptáka, motýla nebo něco jiného, co jsme zrovna neměli. Tak jsme hledali, kdo jiný zrovna má to, co jsme potřebovali, abychom tak mohli vyhovět našim zákazníkům. Není to snad rozumné?“

„To je skutečně velice rozumné,“ ubezpečoval ji Nuneaton. „Tak vy jste viděla jenom služebnictvo?“

„Když jsme tam přijeli, jenom služebnictvo.“

„Viděla jste tam ještě někoho jiného?“

„Ano, samozřejmě profesora Slimma.“

Grice, který si dělal na druhém konci pokoje poznámky, ostře se podíval na Rollisona. Dívka mluvila s dokonalým sebeovládáním. Dalo-li se soudit podle jejích způsobů, neměla naprosto co skrývat. Byla to upřímnost zcela opravdová? Nebylo stejně tak pravděpodobné, že si tohle všechno předem pečlivě nacvičila? Neměl někdo jiný dost příležitosti, aby ji naučil, jak se má chovat, až bude vypovídat před policií?

„Proč tam byl profesor Slimm?“ zeptal se Nuneaton.

Marta se neusmála, ale její rysy trochu změkly.

„Přišel za mnou. Můj otec tomu nepřál. Bohužel došlo k hádce. Pokusila jsem se je usmířit, aby se tak zuřivě nehádali. Myslím, že se mi to podařilo. Na chvíli jsem vyšla s profesorem Slimmem, protože byl strašně zoufalý. Vrátila jsem se do domu a šla jsem přímo do svého pokoje.“

V tomto okamžiku by ji Rollison nechal volně vyprávět, avšak Nuneaton ji přerušil.

„Proč jste se nešla podívat na otce, slečno Estinová? Nemluvili jste snad spolu?“

„Nemluvili – to ne! Otec a dcera nechtějí vždy stejné věci, to je samozřejmé. Byl ve svém pokoji, sám, a kdyby chtěl se mnou mluvit, nechal by dveře otevřené nebo by mi poslal vzkaz. Věděla jsem, že se velice zlobí na profesora Slimma a že nechce se mnou o něm mluvit. Četla jsem ve svém pokoji, když – když jsem uslyšela výstřel.“ Zavřela oči. Rollisonovi připomněla Sammyho Slimma, který vypadal přesně tak, když mluvil o něčem, co neměl rád. „Zaslechla jsem dva výstřely,“ opakovala hlubokým hlasem. „Vyběhla jsem, abych se podívala, co se děje, a našla jsem otce v jeho pokoji – mrtvého.“

Rollison si všiml jejího napětí. Připomněl si, jaký otřes jí tento objev způsobil. Doufal, že Nuneaton teď už na ni nebude naléhat. Ale Nuneaton naléhal. Vzal ji za ruce, díval se jí přímo do očí a ptal se:

„Co jste udělala?“

Začala mluvit rychle, bez dechu.

„Vzpomínám si, že jsem křičela, to je všechno. Vzpomínám si, že jsem křičela! A pak jsem slyšela, že Anita také křičí. Když jsem se tady vzbudila, nemohla jsem si už na nic jiného vzpomenout. Na víc si nemohu vzpomenout. Bylo mi, jako by se na mne snášel velký černý mrak a přikryl mě. Neviděla jsem a neslyšela jsem nic, až jsem se probudila v pokoji v tomto domě. Na víc si nemohu vzpomenout.“

Chvěla se.

Nuneaton se zeptal jemně:

„Viděla jste někoho v pokoji vašeho otce?“

„Ne.“

„Víte, kdo vystřelil ty rány?“

„Ne.“

„Kolik to bylo výstřelů?“

„Prosím, já nechci.“

„Kolik to bylo výstřelů?“

„Dva,“ řekla udýchaně. „Dva.“

„Viděla jste vůbec někoho, když jste zaslechla ty výstřely?“

„Já – já vám nerozumím.“

Rollison si rozhněvaně pomyslil, že výslech je velice neobratný. Přál si, aby mohl nějak přerušit Nuneatona.

V skrytu duše si však uvědomoval, že psychiatr se snaží zjistit, zda dívka něco neskrývá ve svém podvědomí. Chtěl zjistit, zda říká o tom, co prožila, všechno, aby v ní něco nezůstalo utajeno, aby se to znovu neobjevovalo a nestalo se to přítěží pro její mysl.

„Když jste se vrátila domů, viděla jste ještě někoho jiného, než jste spatřila otce?“

„Ne, neviděla.“

„Jste si tím jista?“

„Ovšemže jsem si tím jista!“

„Víte, kdo zastřelil vašeho otce?“ ptal se Nuneaton. „Jestliže to víte, tak nám to musíte říci. Viděla jste ho?“

„Ne!“ vykřikla.

„Víte jistě, že mluvíte pravdu?“

„Ano, ano.“ Marta se obrátila k Maggii, která jí seděla po boku. V jejích očích se zračilo zoufalství i hrůza. „Prosím vás, ať už se mě neptá. Je toho tolik, já už nemohu odpovídat.“

„Musíte říci celou pravdu,“ naléhal Nuneaton. Pustil její ruku a ustoupil. Vypadal vážně a starší, než když přišel. Jeho hlas byl jasný, zněl jako zvon. „Viděla jste pistoli, kterou byl váš otec zastřelen?“

„Prosím –“

„Viděla jste ji?“

Vykřikla:

„Viděla jsem pistoli, ale myslím, že z té nebyl můj otec zastřelen. Říkám vám, že tomu nevěřím. Chtěl ho postrašit, to je vše. Chtěl, aby změnil svůj názor, pokud šlo o mne.“

„Kdo byl onen muž, o němž teď mluvíte?“

„Už jsem vám to řekla. Profesor Slimm. Byla to asi jeho pistole. Slyšela jsem, že otci vyhrožuje. Chtěl ho jenom postrašit, nechtěl ho zabít. Odešla jsem s ním, viděla jsem, jak odcházel, určitě to nebyl profesor Slimm.“

„Kde jste viděla tu pistoli?“ ptal se Nuneaton nevzrušeně.

Zavřela oči a řekla rozechvělým hlasem:

„Bylo to v pokoji mého otce. Byla to pistole profesora Slimma. Ale vím určitě, že z ní nevystřelil. Říkám vám, že to vím určitě.“

To, co následovalo, překvapilo všechny tím, jak to bylo samozřejmé. Maggie a Lady Gloria odešly do obývacího pokoje, Grice a Rollison šli halou do Maggiiny kanceláře, kam příjemná žena přinesla kávu a sušenky. Grice si pozorně prohlížel stenografické poznámky, které si udělal; asi se mu podařilo všechno doslova zachytit. Rollison s ním nemluvil. Nuneaton mluvil zcela nezávazně a bez souvislostí, dokud Grice neodložil své poznámky a neřekl:

„Jak to souhlasí s tím, co ti řekl Slimm, Rolly?“

„Takřka do nejmenších podrobností.“

„Velice lehko se mohl vrátit a Estina zabít.“

„Och ano.“ Rollison srkal kávu. „V žádném případě nemohlo jít o sebevraždu, že ne?“

„To nepřichází v úvahu,“ odpověděl Grice s takovou jistotou, že Rollison okamžitě pustil z hlavy tuto možnost. „Budu ovšem muset profesora Slimma zavolat a dát ho zatknout. Je ti to jasné, že ano? Byl bys raději, kdybych pro něj poslal, než se vrátíš?“

„Ne,“ řekl pomalu Rollison. „Ne, Bille. Řeknu mu sám, co se stalo. Řeknu mu také, že důvodem k zatčení je výpověď jeho milované Marty. To ho zasáhne velmi tvrdě. Dej mi čas, abych to s ním mohl projednat, prosím tě.“

„Tvůj byt budou hlídat policisti, aby nám nemohl upláchnout,“ upozorňoval ho Grice.

„Dobrá,“ řekl rozvážně Rollison. Čekal, že ho Grice bude zase přemlouvat, aby prozradil, jak se dověděl o Dálce. Pořád nechtěl ještě mluvit o Catovi, protože ten mu mohl poskytnout klíč k záhadě, byla-li to vůbec ještě záhada. Bylo třeba čelit jedné možnosti: že Cato pracoval v Sammyho službách, že Sammy mu zaplatil, aby jmenoval Mathesona Bella a jeho rodinu, a že přes všechna vášnivá vyznání lásky si profesor přál, aby Marta byla mrtvá, a že zaplatil Catovi, aby ji zabil, protože mohla povědět pravdu.

Jakmile si uvědomí, že nemůže zabránit policii, aby ho vyslýchala a zjistila tak pravdu, snad se rozhodne, že poví Rollisonovi, co se stalo, takže celou událost objasní on a nikoliv Marta.

Ano, Sammy Slimm mohl být docela dobře vrahem, ale proč? Jediný motiv, který Rollison znal, ani v nejmenším nesouhlasil s tím, co následovalo po Estinově smrti.

„Byl bych rád, kdybys to prošel se Slimmem co nejdřív,“ řekl Grice.

„Dobrá!“ Rollison okamžitě vstal. „Je třeba mít na paměti ještě jednu věc, Bille.“

„Kterou?“

„Jestliže Marta neviděla vlastní vraždu, pak útok na ni byl motivován docela jinak, než si zatím dovedeme představit.“

„Snad,“ řekl Grice a dodal suše, „musíš pamatovat také na další věc.“

„Na kterou?“

„Marta Estinová může také lhát ve Slimmův prospěch. Může být do něho zamilována stejně jako on do ní. Pak by šlo o vraždu, kterou spáchal on, a ona by byla spoluvinicí. Vědomí zločinu jí mohlo natolik otřást, že upadla do stavu, ve kterém jsme ji našli, když bloudila po West Endu.“

„Snad ano,“ souhlasil Rollison nezávazně.

Podal pravici Nuneatonovi a odešel z ženského penziónu, aniž se rozloučil s Maggií nebo s Lady Glorií. Přijel sem taxíkem. Musel jít pět minut pěšky, než opět našel drožku, která ho odvezla na Greshamskou terasu. Před domem, v němž bydlil, se procházeli dva pánové v civilu. Byl si zcela jist, že dva další hlídají zadní část domu. Policie byla tedy pevně rozhodnuta nedat Sammymu příležitost k útěku.

Tak teď měl jít a říci Sammymu velice špatnou zprávu: Jak rychle se dala Marta přesvědčit, aby na něho vrhla ošklivé podezření.

Ale nejhorší na tom bylo, že ani on nebyl přesvědčen, že Sammy je nevinen. Jak stoupal po schodech, uvědomoval si, že si zoufale přeje, aby byl profesor skutečně nevinen.

19

ZATČENÍ

„Nevěřím, že jim to řekla,“ řekl Sammy přidušeným hlasem. „Nevěřím, že to udělala.“

„Není ve skutečnosti sama sebou,“ snažil se ho Rollison utěšit. „Neřekla přece nic jiného, než cos mi už pověděl ty, Sammy. Nakonec bude nejlépe, když všechno vyjde najevo.“

Sammy hleděl upřeně před sebe, jeho oči nabývaly ten důvěrně známý tvrdý lesk, jako by obrážely nenávist, která se v něm rodila.

„Zanedlouho tě z toho vysekáme,“ pokračoval Rollison. „Najdu ti výtečného právníka, a…“

„Nevěřím, že to Marta řekla policii.“

„Řekla, Sammy. Byl jsem při tom.“

„Nevěřím tomu,“ opakoval Sammy zatvrzele. „Asi jsi jim to řekl ty a teď to svádíš na ni. Chceš zničit všechno, co je mezi námi krásného. Měl jsem ti už dávno zlomit vaz.“ Rollison byl ve střehu. Nic by ho nepřekvapilo. Věděl už své o síle Sammyho Slimma a o jeho bojových schopnostech, aby si dovedl představit, jak bude zápas vypadat. Pociťoval roztrpčení a podráždění, do něhož se mísily pochyby. Choval by se tak úplně nevinný člověk? Netočil se a nekroutil se Sammy proto, aby se vyhnul důsledkům zločinu, který sám spáchal?

„Řekni mi pravdu.“ Pisklavý hlas zněl ještě výš, než ho kdy Rollison slyšel. „Tys to policii řekl, žes to řekl? A pak jsi to dodatečně vložil Martě do úst. Ona by jim to nikdy neřekla. Já vím, že by jim to neřekla.“

„Kdyby byla v pořádku, pak by jim to asi neřekla.“

„Ona byla v pořádku! Tak, ty…“

Jak vyskočil vpřed, Rollison ho zasáhl přesně vedenou ranou do žaludku. Do té rány vložil svou veškerou sílu, neboť bylo třeba jednat velmi rychle. Uštědřil mu další bleskovou ránu pod bradu, když znovu zaútočil. Sammy se potácel několik kroků zpět, pak padl na zem jako špalek. Zčistajasna se objevil Percy Wrightson. Poklek1 na jedno koleno vedle Sammyho, nadzvedl mu víčka, otočil se a podíval se na Rollisona s nefalšovaným obdivem.

„Vy jste mu ji ale ubalil, pane Er. Co to do něho jenom vjelo? Rozumíte tomu mizerovi?“

„Chtěl bych mu rozumět,“ řekl Rollison. Ale ve skutečnosti měl větší strach než kdykoliv předtím. Jestliže byl Sammy vinen, pak se tomu dalo snadno porozumět. Kdyby jenom znal skutečný motiv. S těžkým srdcem přistoupil k oknu a pokynul. Okamžitě se dali do pohybu dva Gricovi muži a zamířili přes cestu. Když přišli do bytu, Sammy zrovna přicházel k sobě. Byl omámen a otřesen. Percy ho podpíral, zatímco seržant odříkával zatýkací formuli silným, nevýrazným hlasem. Sammy vypadal, že mu sotva rozumí.

„A všechno, co řeknete, může být použito proti vám,“ řekl seržant. „Pojďte, prosím, se mnou.“

Sammy neřekl nic. Díval se však na Rollisona s takovou nenávistí, že Percy Wrightson řekl zastřeným hlasem, když se za ním zavřely dveře:

„Proč vás perfesor tak nenávidí, pane Er?“

„Nevím, Percy.“

„Ale ano, nenávidí.“

„Jistě to jen tak vypadá.“

„A je tu ještě jedna věc,“ řekl Percy. „Neurazíte se, Jestliže ji řeknu?“

„Neurazím.“

„Chlapík, který vám strčil hady a pavouky do bytu, ten vás přece nijak nemiloval, že ne? Takové věci dělají lidi, když nenávidí vaši odvahu. Je spousta způsobů, jak se dá zabít člověk bez užití takových jedů. Určitě se mezi váma a perfesorem nic nestalo, než začal ten maglajs?“

„Určitě se nic nestalo,“ řekl Rollison.

Byl si tím zcela jist. Když však přišel k psacímu stolu a začal prohlížet korespondenci, která se mu nahromadila na stole v posledních dvou dnech, uvědomil si, že může existovat nějaký skrytý činitel, o kterém nic neví. Pořád se mu ještě zdálo směšné, že by ho Sammy Slimm nenáviděl natolik, aby ho obšťastnil hady a pavouky. Nicméně ta nová pochybnost povážlivě rostla. Pokud si mohl vzpomenout, bylo to poprvé, co pracoval pro člověka, ve kterého plně nevěřil.

Dokončil korespondenci a zatelefonoval do nemocnice. Stav Jollyho se soustavně zlepšoval, úředně byl „úplně v pořádku“. Normálně by ho Rollison šel navštívit. Avšak v nynější náladě by toho řekl víc, než by měl, a to by Jollyho zdravotnímu stavu neprospělo. Zřídkakdy pociťoval tak těžce nevýhodu, že si neměl prakticky s kým pohovořit o celém případu. Posadil se k psacímu stolu, pročítal výstřižky z novin, dělal si poznámky, uvažoval o všem, co věděl a co slyšel. Z úvahy vysvitlo několik nevývratných faktů:

Cato mohl lhát. Jestliže však nelhal, pak byla Bellová rodina proradná a ničemná – nicméně však nemohl uvěřit tomu, že by všichni tři byli takoví.

Jestliže Cato lhal, pak se snad pokoušel zachránit Sammyho Slimma. Tato možnost by se stala ještě pravděpodobnější, kdyby se mu podařilo nalézt spojení mezi Catem a Sammym. Kdyby se mu podařilo takové spojení nalézt, pak by to vypadalo pro Sammyho ještě ošklivěji.

Cato vystřelil na Martu z pistole, ze které byl zastřelen její otec. Jestliže však Sammy zavraždil Estina, a jestliže Cato s ním spolupracoval, pak mu velice snadno mohl dát pistoli.

Teď by asi byla příhodná doba, kdy by měl Cata předat policii, která by mohla vyšetřit případ mnohem důkladněji. Mohla by také zjistit, snadněji než on, Rollison, zda byl v kontaktu se Sammym. Protože měl průkaz k řízení letadel a znal dobře Dálný východ, mohl vozit Sammyho stejně dobře jako létal s Estinem a s Heliovými. Avšak něco bránilo Rollisonovi, aby už odevzdal Cata policii; stále ještě cítil, že by dokázal vystrašit toho člověka do té míry, aby pověděl pravdu. Měl by se aspoň jednou o to pokusit.

V okamžiku, kdy pojal toto rozhodnutí, se hned cítil lépe. Už byl u dveří, připraven sejít dolů, upozornil již Ebbutta, že k němu jede. Tu zazněl telefon.

Percy jej zvedl a zahřměl:

„Vrchní komisař, kapitáne!“

Rollison už v lepší náladě se ušklíbl sám pro sebe a šel k telefonu. Čekal, že teď, když mají Sammyho, bude Grice přátelsky naladěn. V okamžiku, kdy uslyšel Gricův hlas, věděl Rollison, že něco neklape.

„Taktak žes mě chytil, Bille.“

„Buď rád,“ řekl Grice. „Poslouchej mě. Volám z telefonní budky, protože nechci, aby v Yardu věděli, jaký jsem trouba. Dozvěděl jsem se, že Ebbutt vězní u Modrého psa jednoho člověka. Tato hláška může a nemusí být pravda, ale jestli lidé z okrsku tam přijdou a najdou toho vězně a jestliže má co dělat s Estinovou vraždou, pak se octneš v nepříjemné situaci. A to myslím doopravdy.“

Rollison řekl mírně:

„Ano, vím, že bych se octl. Děkuji ti, žes mi zazvonil, Bille.“

„Neber to na lehkou váhu.“

„Na lehkou váhu?“ opakoval Rollison. Srdce mu poskočilo. „Můj drahý chlapče – nezapomenu ti tenhle tip! Ani ti nemůžu říct, jak ti děkuju!“ Položil sluchátko, chvilku přemýšlel a pak opět vytočil Ebbuttovo číslo. Dřív než mohl promluvit, ozvalo se Ebbuttovo sípavé dunění:

„Myslel jsem, že už jste na cestě ke mně, pane Er.“

„Později,“ řekl Rollison. „Bille, policie přijde k Modrému psu a bude hledat vězně. Rychle Cata pusť. Ale drž ho dál v dohledu. Vezmi ho do tělocvičny, dej mu boxerský úbor a podrob ho tvrdému tréninku. Máš dnes ráno hodinu?“

„Deset nejlepších hochů,“ řekl Ebbutt. „Prima, pane Er. A co vy?“

„Přijdu, až policie pozná svůj hrozný omyl,“ řekl Rollison.

Měl stále ještě veselou náladu, ale věděl, že stačí málo, aby ji ztratil. Grice si myslel, že on, Rollison a Ebbutt se dostanou do prekérní situace. Mohl se ale spolehnout na Ebbutta, že provede zastírací manévr. Cato bude určitě ochotně spolupracovat, jakmile pozná, že má na vybranou: buď trénink nebo vězení. Zvláštní bylo, že Rollisonovi nenapadlo, co by měl s Catem provést, dokud nezavolal Grice. Teď ovšem věděl přesně, co je třeba dělat.

Za hodinu zatelefonoval do Yardu.

„Je něco nového, Bille?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Grice. „Dovedeš se rychle pohybovat, když musíš.“

„Mluvil už Sammy Slimm se svým právníkem?“

„Ano.“

„Máš nějaké zprávy o těch španělských sloužících?“

„Vůbec nic,“ řekl Grice. „Mám hlášení z Wimbledonu. Zdá se, že v Dálce je všechno normální. Víme teď už jistě, že paní Bellová a její dcera byly v Paříži. Také Bell byl v Paříži v pondělí několik hodin. Včera odpoledne přiletěl s nimi zpět, ale to nedokazuje, že si z Paříže neodskočil a někde nepřistál minulou noc. Nemůžeme nijak zjistit, jestli malé letadlo nepřelétlo kanál, nevysadilo pasažéra a nevrátilo se přímo do Francie. V pondělí a v úterý byla obloha zatažena.“

„Co je s tím hollywoodským televizním agentem?“

„Dva muži se ptají po všech televizních a filmových agentech v Londýně. Zatím nikdo nic neví o muži jménem Bryer. Jestliže je to lež, pak je s Bellem zle.“

„Ano,“ řekl Rollison. „Ano, to jistě. Nemáš nic proti tomu, abych tam zašel a navštívil Bellovy večer?“

„Jen si posluž,“ řekl Grice. „Ale nedělej už žádné pitomé habaďúry.“

„Jako by se stalo,“ řekl Rollison a zavěsil.

Brzy potom odjel v bentleyi. Bylo po sedmé hodině a doprava už byla klidná. Zpozoroval dva nebo tři okrskové policisty blízko Ebbuttovy tělocvičny a Modrého psa. Žádný z nich ho však neoslovil. Zastavil před tělocvičnou, kde parkovalo podivuhodné množství velmi starých vozů, několik sportovních aut, skútrů, motocyklů i obyčejných kol. Asi půl tuctu postarších tělocvičných veteránů se slunilo před tělocvičnou. Když vstoupil Rollison dovnitř, uslyšel doléhající zvuky tréninkové hodiny. Cvičitel volal: „Jednaa-dva-a-tři-a-čtyři – a-jedna-a-dva-a-tři-a-čtyři,“ a tak pořád dokola. Družstvo asi dvanácti mužů různých vah provádělo zde své pravidelné cvičení; upažit, krčit, předpažit, krčit. V jednom koutě cvičili dva muži na bradlech, v druhém koutě Willie skákal přes švihadlo s neutuchající soustředěností, jako by na dokonalosti cviku závisel jeho život. Ve dvou ringách boxovali čtyři boxeři, samé lehké váhy. V dalším koutě Ebbutt vysvětloval pravidla hry. Ve vzduchu se vznášel pach pilin, potu, plátna a masážního oleje.

Ebbutt přistoupil k provazům a naklonil se přes ně.

„Zařadil jsem ho do družstva, pane Er.“

„Až ostatní skončí, pusťte ho s nimi,“ řekl Rollison. „Ale ať ho některý z vašich hochů sleduje. Potřebuju přesně zjistit, kam půjde.“

„Myslíte, že je to v pořádku?“ ptal se Ebbutt nejistě.

„Ne,“ řekl Rollison. „Ale vím, že se to musí zkusit.“

„Dobrá,“ řekl Ebbutt. „Dávejte dobrý pozor!“

Rollison dával dobrý pozor, jak družstvo začalo skákat nahoru a dolů a kroutilo a ohýbalo kolena. Cato byl uprostřed přední řady, mezi bledým Londýňanem a ebenově černým mužem z Jamajky. Catova kůže se blyštila jako olivově zbarvený satén. Nepotil se o nic víc než ti ostatní. Zdálo se, že vykonává všechny cviky přinejmenším stejně dobře jako všichni ostatní.

Ebbutt opět přišel k Rollisonovi.

„Není špatnej, pane Er. Dybych ho tady měl, tak bych z něho něco udělal, tím si můžete bejt jistej. Máte tušení, kam by moh mít namíříno?“

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych se s ním setkal ve Wimbledonu,“ řekl Rollison. „Tam totiž právě budu.“

„Postarám se, aby vás chránili,“ přislíbil Ebbutt se znalostí věci. „Potřebujete ještě něco jinýho?“

„Připrav mi staré šaty, čepici a šálu,“ řekl Rollison. „Než půjdu, tak se převléknu.“

„Postarám se, aby někdo zajel do Wimbledonu a dal tam na vás pozor,“ řekl Ebbutt zachmuřeně. „Musíte bejt vopatrnej mezi těma hadama a podobnou havětí.“

20

NA ZÁLETECH

Rollison odjel v bentleyi; pokynul detektivu, který se na něho přátelsky usmál. Byl si zcela jist, že Yard se brzo doví o jeho odjezdu. Zajel zpět na West End, zjistil, že ho nikdo nesleduje, zaparkoval blízko garáže a šel navštívit nočního garážmistra.

„Lituji, pane. Nesmím nic půjčovat bez zálohy,“ řekl garážmistr. Pak se jeho modré oči rozšířily. „Pane Rollisone! Nepoznal jsem vás v těch šatech! Chcete opravdu nějakou starou kraksnu?“

„Ano. Mohl byste mi půjčit ten starý vauxhall tamhle v rohu?“

„To přece není žádná stará kraksna. To je můj vůz!“

Rollison odpověděl:

„Pak se aspoň na něj mohu spolehnout! Nebudete jej do rána potřebovat, že ne?“

„Přijeďte si s ním, jak se vám to bude hodit,“ řekl garážmistr. „Pojedu domů autobusem.“ Zaváhal, když mu Rollison strčil pětilibrovou bankovku, ale pak si ji vzal. „Děkuji vám vřele, pane Rollisone. Auto je vám k dispozici, kdykoliv ho budete potřebovat.“

Rollison odjel. Motor reagoval pohotově. Rollison s požitkem řídil auto, které mělo rychlostní páku starého typu. Neměl ovšem dost času na to myslet. Sotva vyjel ze středu Londýna, vyndal z kapsy čepici, nasadil si ji a ovinul si šálu kolem krku. Nikdo z kolemjdoucích, kteří ho zahlédli ve voze, by v něm nepoznal řidiče bentleye.

Jel přímo k Wimbledon Common, zastavil za stromy, odkud mohl pozorovat Dálku a ostatní muže, kteří se usídlili ve výhodném postavení. Grice sem zřejmě poslal tři policisty; Bellově rodině tedy nevěří.

Bylo půl deváté, ale stále ještě bylo světlo. Všechno vypadalo zcela normálně, i prskavý zvuk skútru, který jel po cestě. Rollison pozoroval muže, který na něm seděl, a zamračil se. Byl to Cato? Srdce mu začalo tlouci prudčeji. Jestli to byl on, pak si obarvil vlasy a nasadil si paruku. Jak muž projížděl, Rollison poznal, že to není Cato; neměl ani dost času, aby si nabarvil nebo odbarvil vlasy.

Další muž přijížděl na skútru. Tentokrát ho Rollison uviděl a poznal svým šestým smyslem.

Byl to Cato, prostovlasý, bez jakéhokoliv přestrojení. Jel na modrém skútru, na kterém seděl i onoho večera, kdy střílel na Martu. Zpomalil a zahnul na cestu vedoucí k vratům do Dálky; dnes byly otevřené. Motor zmlkl. Rollison byl téměř naproti domu. Viděl, jak jeden z Gricových mužů dává znamení dalšímu, který byl ve voze vybaveném rádiem. Dovedl si představit, že tato zpráva okamžitě putuje do Yardu. Rollison se chtěl dostat naproti k domu. Ale nemohl se hnout, aniž by ho zpozorovali. Nejlepší cesta, jak se tam dostat, vedla zahradou a přes zeď. Rollison vyšel z hradby stromů. Ale ještě dřív, než se vydal na cestu, skútr znovu zaburácel. Spatřil jednoho z Ebbuttových mužů, jak si na silnici hraje s motocyklem; okamžitě se přestal v motoru nimrat, když uviděl skútr.

Cato nejel sám. Na tandemu seděla Nora Bellová.

Ebbuttův muž jel dvojici v patách. Když projížděl kolem Rollisona, významně na něj zamrkal. Další zpráva putovala od policisty na stráži do pohotovostního vozu. Nikdo však za dvojicí nejel. Ostatně to vypadalo velice nevinně – hoch si zajel pro děvče, které na něho dychtivě čekalo. Večer byl pro schůzky jako stvořený. Rollison se loudal zpět ke svému autu. Spatřil skútristu a hned za ním Ebbuttova muže na úzké postranní cestě. Rollison se vydal okamžitě jejich směrem. Byl si jist, že ho na dálku nikdo nepozná. Pravděpodobně nejeli nikam daleko; bylo tu celkem málo míst vhodných pro výlety do přírody a jenom pár skupin stromů a hlohových a ostružinových keřů. Většina dvojic k nim směřovala. Nedaleko odtud byla kavárna Větrný mlýn, ale do ní se spíš uchylovaly rodiny nežli milenecké párky.

Rollison uviděl skútr, jak zabočuje na postranní cestu, a přidal do kroku. Ebbuttův muž už nesledoval skútr, jel přímo vpřed a asi po sto metrech se obrátil. Hustá spleť ostružinových keřů3 kryla Rollisona před mileneckou dvojicí. Zamával na Ebbuttova muže, který k němu spěchal. Setkali se. Na druhé straně křoví se chechtala nějaká dívka.

„Och, ty,“ řekla.

Pak si zhluboka vzdychla.

Rollison zašeptal: „Nech mi tady motocykl, prosím tě.“

„Dobrá, pane Er.“

„Co to je?“ šeptala dívka, kterou neviděli.

„Myslíš, že jsme tady sami?“ ptal se lenivě mladík.

Rollison se odplížil. Loudal se pomalu. Byl si vědom, že je pozorován. V noci se tu často toulávali osamělí muži a hledali opuštěnou dívku, která by byla ochotna se narychlo seznámit. Mladá dívka s krásnými kaštanovými vlasy pozorovala Rollisona. Po chvíli se k němu přiblížila. Nemluvila, jenom se před ním vykračovala a usmívala. Už dávno neviděl tak svůdnou krasavici.

Musel ji obejít nebo do ní vrazit. Šel přímo. Dál se smála a neustoupila, až se téměř srazili. Rollison se zastavil.

„Nazdar,“ řekla a pozvedla k němu obličej.

„Měl bych vás přehnout přes koleno,“ řekl Rollison. „Chcete, aby vás zastřelili?“

„Ráda riskuju,“ smála se na něho zelenýma očima.

„Vím, že tomu nevěříte, ale já to myslím vážně.“

Trošku se zamračila.

„Skoro to tak vypadá. Jaká je pravděpodobnost?“

„Padesát ku padesáti.“

„Co se stane, jestli z toho vyváznu živá?“

„Dostanete týdenní placenou dovolenou, každý večer zaplacenou večeři v restauraci v Londýně, nebo chcete-li v Paříži.“

„S vámi?“

„To neslibuju,“ řekl Rollison. Díval se přes její hlavu, neboť mu příliš nepřesahovala ramena. Cato a Nora Bellová kráčeli k ostružinovému houští. Hovořili spolu s hlavami těsně u sebe, ale nedrželi se za ruce. „Potřebuju se dostat k téhle dvojici, aniž by si všimli, že je špehuju.“

Děvče se odtáhlo. Výraz její tváře se změnil. Skoro se rozzlobila.

„Jde-li o rozvod.“

„O rozvod nejde.“ Rollison prošel kolem ní a řekl nedbale: „Dělejte, jak myslíte, zrzavá krasavice.“ Po třech krocích se k němu dívka připojila a vsunula mu svou malou ruku pod paži. Podíval se dolů na její hezký drzý obličejíček a pocítil zvláštní smutek při pomyšlení, že tak hezké a milé děvče by se vrhlo do náruče naprosto neznámému člověku. Uvědomovala si vůbec, co riskuje? Objal ji rukou kolem pasu a ona se k němu přitulila. Přiblížili se k druhé dvojici. Cato se rozhlédl, ale nevšiml si jich. Rollison šel s dívkou po úzké stezce mezi keři. Dívala se mu do obličeje, jako by ho zbožňovala.

Přišli na mýtinu, která zřejmě přijala už mnoho milenců.

„Zůstaňte tady,“ zašeptal jí Rollison do ucha. „Neodcházejte a mluvte, jako bych byl s vámi. Rozuměla jste?“

„Vy jste divný patron,“ řekla rudovláska. „Jak dlouho tam budete?“

„Asi pět minut.“ Rollison jí stiskl paži. Pokrčila kolena a půvabně usedla. Objala si nohy a smála se na něho.

„Ať vám to netrvá dlouho,“ zašeptala.

Zašklebil se a odcházel. Keře a stromy ho kryly. Cato mluvil s Norou a ani ho nenapadlo se ohlédnout. Byl si asi zcela jist, že od milenecké dvojice mu nehrozí žádné nebezpečí. Rudovlasá dívka řekla Rollisonovi do zad jasným, úsměvným hlasem:

„Och, vy jeden!“

Rollison slyšel hlas Nory Bellové. Byl přesvědčen, že proti něčemu protestuje, nemohl však rozeznat slova. Přiblížil se ještě víc. Dál už nemohl, opustil by bezpečnou ochranu keřů. Toho se nemohl odvážit. Natahoval uši.

„Vám to jde jedna radost, že jo?“ řekla rudovláska. Zdálo se mu, že ji to docela baví.

„Ale to nejde,“ řekla Nora nepřirozeným hlasem.

„Musíte,“ řekl Cato.

„Není to možné.“

„Zavolám policii,“ vyhrožoval Cato.

„Už jste dostal pět set liber.“

„Přivezl jsem vás sem, abychom mluvili rozumně – jinak si povídejte s maminkou a s tatínkem. Chci tisíc a chci je ráno. A jestli je nedostanu, tak povím policii, co najdou pod opičím pavilónem,“ řekl Cato.

Rollison se připlížil o několik centimetrů dopředu. Každé slovo a každá slabika teď byly důležité. Naslouchal a zadržoval dech. Cato trochu zvýšil hlas, snad proto, že chtěl zdůraznit své požadavky. Rollison jej sice taktak zaslechl, ale přece jen slyšel každou slabiku zřetelně.

„Vrátíte se a promluvíte si s nimi. Budu telefonovat přesně ve dvanáct. Rozumíte?“

„Říkám vám, že nemáme tolik peněz.“

„Tak prodejte zvířata,“ řekl Cato. „Mají velkou cenu.“

„Nikdo je do zítřka nekoupí.“

„Komu chcete tohle namluvit?“ ptal se Cato. „Slimm by je koupil, že ano? Spousta dalších lidí by je koupila. Ale byl jsem tady už s vámi dost dlouho. Chci mít tisíc liber do zítřka do dvanácti. O půlnoci zavolám vašeho otce a řeknu mu, kam je máte přinést.“

Cato se otočil. Dívka vykřikla:

„Prosím vás, nedělejte to.“

Rudovláska se Rollisonovi za zády smála nějakému hloupému vtipu. Cato šel kolem křoví, v němž byl ukryt Rollison. Na jednom místě by jistě Rollisona uviděl, kdyby se otočil, ale on kráčel vpřed, přímo ke skútru. Rollison měl dost času ustoupit. Skútr nastartoval a Cato odjel. Rollison se pečlivěji ukryl a čekal, až uvidí Noru Bellovou. Vypadala tak nešťastně, že k ní musel pocítit soucit. Ramena jí poklesla a její chůze ztratila svou bývalou pružnost. Stále hleděla upřeně na zem. Přiblížila se k Rollisonovi tak blízko, že ji slyšel vzdychat.

Vrátil se zpět na mýtinu. Rudovláska ležela na zádech, s rukama za hlavou, pod ni si podložila malý kopeček trávy. Ukazovala podstatnou část pěkně formovaných nohou, ale jinak byla oblečená. Nepohnula se, když se Rollison přiblížil. Usmála se a naznačila rty polibek.

„Zrzku, ty jsi trhlá,“ řekl Rollison.

Tak ji ohromil, že se posadila.

„Úplně trhlá,“ pokračoval Rollison. „Se svým obličejem, postavou a pletí by ses mohla dobře provdat a žít si spokojeně a šťastně. Čím víc takhle blázníš, tím víc snižuješ svou cenu a zahazuješ svou největší šanci. Vstaň.“

„Vy jste ale protiva!“

„Vstaň!“ opakoval Rollison. Postoupil kupředu, sehnul se, uchopil ji za ruce a zvedl ji na nohy. „Zastav se zítra u Thomase Cooka v Berkeleyské ulici a ptej se po panu Stanleym. Dá ti jízdenku do Paříže a všechno, co potřebuješ pro příjemný víkend. Užij si to hezky!“

Řekla zmateně:

„Já tomu nerozumím!“

„V tom je právě ta potíž,“ řekl Rollison. Obrátil ji a dal jí políček. Pak se otočil a odešel. Došel k motocyklu.

Stále ještě viděl Noru Bellovou. Jel za ní, minul ji, než přišla na cestu, a zaparkoval motocykl.

Nic se v okolí Dálky nezměnilo. Sundal si šálu a čepici, vhodil je do vauxhallu otevřeným oknem a šel asi sto metrů, až přišel na rohu na silnici. Uviděli ho policisté. Podivili se, odkud se vynořil, ale mohlo je napadnout, že má za rohem auto. Rychle šel dopředu. Dívku už neviděl. Zřejmě už byla doma. Zahnul na cestu, kde včera v noci ve tmě čekal, a šel přímo k hlavním dveřím.

Zazvonil. Nikdo nešel otevřít. Zvonil znovu a znovu, až konečně uslyšel kroky. Ustoupil, když se otvíraly dveře. Stál v nich Matheson Bell s rukou na klice.

„Co je?“ vyštěkl.

„Dobrý večer,“ pozdravil Rollison.

„Kdo – och,“ podíval se zblízka. „Rollison. Je mi líto, pane Rollisone, ale dnes se vám nemohu věnovat. Máme nějaké rodinné starosti. Nevypadá to, že je budeme s to rychle vyřešit. Nemám vůbec čas na povídání.“

„Musel byste mít pro mne čas, kdybych byl od policie,“ řekl Rollison.

„Ale vy nejste.“

„Jistě by mi byli na policii velice vděční, kdybych jim zatelefonoval a řekl jim, že by stálo za to se podívat pod váš pavilón opic, není-liž pravda?“

Bell byl tak ohromen, že se zapotácel.

„Smím dovnitř?“ zeptal se Rollison. Postoupil kupředu. „Nemusím vám snad ani říkat, že policie střeží dům a že ví, že jsem zde.“ Vstoupil do haly, prošel kolem Bella, který byl tak ohromen, že nebyl mocen slova. Vypadal zdrceně, jako by věděl, že v zahradě jsou pohřbeni Lopezesovi.

Byli tam skutečně?

21

PAVILÓN OPIC

Bell zavíral dveře velmi pomalu. Z knihovny vyšla jeho žena a Nora vystrčila hlavu za ní. Na jejich tvářích byly známky napětí. Rollison opět pocítil lítost. Připomněl si všechno, co viděl a slyšel od Nory, zvláště pak její skleslost, když odcházela z lesíka. Ale kdo by nebyl za takových okolností skleslý?

„Ví to,“ řekl Bell.

„Nemůže to vědět!“ zvolala Nora.

„Jak to ví?“ ptala se Charlotta Bellová.

Všichni tři se dívali na Rollisona. Říkal si, že se nemusí bát, když nedaleko je policie. Přesto však to byl podivný pocit stát zády k zavřeným dveřím a cítit, že se všichni na něj upřeně dívají: to ticho mu připomínalo atmosféru místnosti, kde byli pavouci – v té místnosti, odkud byli ukradeni dva jedovatí pavouci.

„Záleží vůbec na tom?“ zeptal se Bell. „Ví to. Proč jste to ještě neřekl policii, pane Rollisone?“

„Myslel jsem si, že bude lépe, když si o tom nejdřív pohovořím s vámi.“

Bell řekl drsně:

„Jestli si myslíte, že nás budete vydírat, pak jste na omylu. Na tom už pracuje někdo jiný. Ani jemu nemůžeme zaplatit. Nechce totiž málo peněz.“

„Myslel jsem, že bych vám pomohl – zaplatit mu těch tisíc liber, které od vás chce zítra v poledne,“ řekl Rollison.

Nora vyskočila a hlasitě vykřikla. Matka ji zarazila, dřív než se mohla na něco zeptat. Bell vypadal nedůvěřivě.

„Chci vědět, jestli Cato pracuje jenom pro sebe nebo jestli je za tím ještě někdo jiný,“ pokračoval Rollison. „Stojí za to investovat do tohoto pátrání tisíc liber.“

„Investovat,“ opakoval Bell.

Jeho žena prudce pokročila vpřed.

„Myslím, že jste nám dlužen jisté vysvětlení, pane Rollisone. Proč pro všechno na světě byste nám měl pomáhat platit vyděrači?“

„Neměli byste vy něco vysvětlit mně?“ zeptal se Rollison mírně.

„S tím souhlasím,“ řekla Charlotta Bellová. Otočila se k manželovi. „Mate, měli bychom zavolat policii a rychle to vyřídit. Dřív nebo později se to musí dovědět. Čím déle čekáme, tím nesnadněji je budeme přesvědčovat, že my jsme Lopezesovy nezabili a že jsme je nepohřbili.“ Rollison nedal najevo, že neznal pravdu, i když ji tušil.

„Čekáním riskujeme mnoho,“ Charlotta si položila ruku na čelo a pokračovala, „v první řadě jsme udělali velkou chybu, když jsme Catovi platili. Velikou chybu. Jsem přesvědčena, že stejnou chybou by bylo, kdybychom cokoliv ujednávali s panem Rollisonem.“

Nora zašeptala:

„Kéž byste mu neplatili,“ dívala se na otce téměř nepřátelsky.

„Kdybychom to teď řekli policii,“ pravil Rollison, „pak by si už Cato nepřišel pro tisíc liber. My bychom také nezjistili, zda peníze odevzdává někomu jinému nebo zda má v úmyslu s nimi uprchnout. Proto bych vás prosil, abyste oznámení odložili o čtyřiadvacet hodin. Právě tohle se ode mne očekává.“

„Proč byste se měl kvůli nám dostávat do tak obtížné situace?“

„Jistě se z ní zase dostanu,“ odpověděl Rollison. „Jestliže jste nezabili Lopezesovy, pak se koneckonců nemáte čeho obávat. Trochu potíží, malá nepříjemnost a pak můžete odjet na vaši expedici. Lidé v džungli se vůbec nebudou zajímat o to, co jste dělali nebo nedělali v Londýně. Jestliže jste je ovšem zabili…“

„Samozřejmě jsme je nezabili,“ řekla Nora ostře.

„Noro…“

„Mami, já už nemohu mlčet. Tohle je jenom jiný druh vydírání. Jak nás přesvědčí, že mu můžeme věřit víc než Catovi? My za nic Sekáčovi nevděčíme.“ Oči se jí hněvivě třpytily. „Jak ví o těch tisíci librách, když mu Cato o nich neřekl?“

Matka zadržela dech.

Bell vykřikl: „Dobrý bože!“

Rollison se zasmál.

„Usuzujete velmi správně,“ řekl. „Nevzpomínáte si náhodou na jednoho muže a na jednu rusovlásku, jak před chvílí polehávali na obecním trávníku? Cato byl k nim obrácen zády. Muž měl na hlavě plátěnou čepici a šálu, takže mi nebyl ani v nejmenším podoben. Rusovláska mi dělala zvukovou clonu – a já jsem poslouchal.“

„Proboha!“ vykřikla Nora. „Už si vzpomínám.“

„Cata už sledují. Hlavní zkouška však nastane teprve tehdy, až si zítra přijde pro peníze,“ pokračoval Rollison.

„Měli bychom jít dovnitř a posadit se,“ řekla Charlotta Bellová. „Já to už nemůžu vydržet.“ Vešla do knihovny a ostatní ji následovali. Bell šel ke skříňce, kde stála whisky, sifonová láhev a několik skleniček. Nalil tři whisky a jednu skleničku podal své paní.

„Poslužte si sodou,“ vyzval Rollisona.

„Pořád nechápu, proč nám chcete mermomocí pomáhat,“ opakovala tvrdošíjně Nora.

„Nevím o tom, že bych vám chtěl pomáhat,“ odpověděl Rollison. „Chci zjistit, zda Cato pracuje sám nebo s někým jiným. Ten jeho potencionální společník je hlavním předmětem mého zájmu. Poslouchali jste dnes večer rozhlas?“

„Ne.“

„Pak tedy nevíte, že profesor Slimm je obviněn, že zavraždil Estina,“ řekl Rollison.

„Slimm!“ vykřikl Bell a zamíchal nápoj. „Dobrý bože!“ Těmito slovy vždy vyjadřoval rozpaky. „Tak teď je v tom Slimm, Estino a my také. A Cato.“ Nervózně si uhlazoval rukama vlasy.

„Jestliže chcete pomoci Sammymu, pak jste vlastně proti mému otci,“ řekla Nora. Zdálo se, že je rozhodnuta neustoupit ani o krok. Rollisonovi připadalo, že ji žene nějaká úzkost, hlubší než všechno, o čem prozatím věděl Stejně jako u Sammyho i u ní nepokoj neustále rostl.

„Svým způsobem máte pravdu,“ řekl Rollison mírně.

„Ale řekl jsem už Sammymu, že jsem na jeho straně jenom potud, pokud mi říká pravdu. Tvrdí, že nezabil Estina. Vůbec se nezmínil o Lopezesových, protože jsme – nebo aspoň já – až do nynějška nevěděli, že jsou mrtvi.“ Rollison usrkl nápoj. „Cato tvrdí, že váš otec zabil Estina a přinutil ho odvézt mrtvolu do Hampstead Heathu. Věděli jste, že bude celou událost takhle vykládat?“

Charlotta Bellová se ztěžka posadila. Její dcera k ní přistoupila, položila jí ruku na rameno a řekla:

„To je strašné. Strašné.“ Dívala se upřeně na svého otce, nikoliv na Rollisona. Bell dopil svou skleničku a řekl:

„Nemáte žádné důkazy. Tedy, já jsem Estina nezabil, ani jsem k ničemu Cata nenutil. Ale vrátil jsem se sem. Dostal jsem naléhavý vzkaz od Lopezesových, že jsou zde Estinovi a že se mnou chtějí mluvit. Přiletěl jsem a našel jsem Estinovo tělo nahoře v pokoji. Cato byl zde. Řekl, že právě přišel a že je tam nalezl – vinil Lopezesovy, kteří zde nebyli. Ztratil jsem hlavu. Pomohl jsem Catovi mrtvolu odstranit. Půjčil jsem mu svoje auto. Zaplatil jsem mu dokonce pět set liber. Nechtěl jsem tu mít policii. Za prvé jsem nechtěl, aby se moje manželka a dcera polekaly. Za druhé jsem se obával, že by nás vyšetřování zdrželo v přípravách na naši příští expedici. A to je pro nás velice důležité.“ Přitiskl si ruce na čelo. „Nebo se to aspoň zdá. Vrátil jsem se a vzal jsem s sebou manželku a Noru. Cato se už neobjevil, až asi před hodinou, kdy přišel a řekl, že chce mluvit s Norou. Řekl, že prý ví, že já jsem zabil Lopezesovy a že jsou pohřbeni u nás pod pavilónem opic. Šel jsem se tam podívat. Je tam skutečně zkypřená půda, jako by tam někdo kopal a pak ji ušlapal.

Potom už jsem to musel říci rodině,“ pokračoval rozmrzele Bell. „Jenom nevíme, co máme dělat. Nora si šla promluvit s Catem. Slyšel jste, co jí řekl.“ Bell začal chodit po pokoji. „Moje žena má pravdu. Měl jsem to oznámit policii na samém začátku. Musím jim to oznámit aspoň teď. To ovšem povážlivě ohrozí nejvýnosnější expedici, jakou jsem kdy podnikl.“

Zřejmě byl rozhodnut, co bude dělat. Šel k telefonu.

„Dovolíte, prosím?“ řekl Rollison. Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Všichni tři viděli, že vytočil Whitehall 1212. Žádal Grice. Řekli mu, že odjel na policejní stanici do Wimbledonu. Vytočil Wimbledon, klidně čekal a po krátké chvíli mluvil s Gricem.

„Bille, získal jsem důležitou informaci o rodině Bellových, kterou bys měl znát,“ řekl Rollison, „ale byl bych raději, kdybych ti ji mohl sdělit až zítra.“

„Na tuto hru já nemohu přistoupit,“ odpověděl Grice.

„Můžete přece pozorovat dům, můžete jej úplně obklíčit, budete-li chtít,“ naléhal Rollison. „Bellovi se nepokusí odsud uprchnout. Vědí, že je můžeš kdykoliv zadržet pro spoluúčast na Estinově vraždě nebo je dát sebrat, kdyby se kdokoliv z nich pokusil odtud dostat. Nic nemůžeš ztratit. Zkusme to, Bille.“

Zdálo se, že poprvé za celou tu dobu začíná Nora Bellová vůči němu trochu roztávat; oči jí zazářily, jako když se poprvé setkali.

Grice řekl chladně:

„Dávám ti lhůtu do zítřka do dvanácti hodin.“

„Do dvou hodin, prosím, Bille.“

„Dobrá,“ svoloval Grice váhavě. „Asi víš, co děláš. Ale jestli vyjdou na krok z domu, budou zatčeni a my tam vtrhnem.“

„Dohodnuto,“ řekl Rollison. „Za tohle ti nepřestanu být nikdy vděčný.“ Položil sluchátko a otočil se k ostatním. „Doposud to máme dobré. Teď bych se rád podíval na ten opičí pavilón.“

Bell ho vedl do zadní zahrady. Teď mnohem zřetelněji vystupovaly mohutné drátěné klece, které předešlé noci viděl v naprosté tmě. Soumrak přiměl zvířata, aby se uložila ke spánku. Žádné z nich si nevšimlo Rollisona a Bella, když šli kolem po písčité stezce. Většina opic byla velmi malá, jenom několik z nich bylo větších.

V jedné kleci byly svinuty dvě krajty jako jediný kotouč tlustého lana.

„Zde tedy někdo nedávno kopal,“ řekl Bell. Zastavil se před jednou klecí, odemkl ji a vstoupil dovnitř. Opice nesnesitelně páchly, ale Bell jako by nic necítil. Rollison se občas pokusil zadržet dech. Bell zatím botou odhrabával na kousku půdy bláto a štěrk, pak vzal rýč a odkryl plochu asi dvou čtverečních metrů. Někdo půdu ušlapal a pak urovnal, takže nebylo vidět žádné otisky bot. Rýč se mnohem snáze zarýval do ohraničeného obdélníku nežli do země za jeho obvodem.

„Je to strašné pomyšlení, že by tady byli pohřbeni,“ řekl Bell. „Já si pořád říkám, že to snad není pravda.“

„Brzy to zjistíme,“ řekl Rollison.

„Jak?“

„Budeme kopat tak dlouho, až něco najdeme.“

Bell stál před ním se sevřenými rty. Rollison pozoroval jeho hezký obličej a snažil se rozpoznat, zda se mu protivilo jenom pomyšlení na ošklivý nález, nebo zda se děsil okamžiku, až se prokopou k mrtvolám, které tam on sám pohřbil. Náhle se Bell vzpřímil.

„Přinesu vidle,“ řekl.

Za čtvrt hodiny se prokopali k něčemu, co se lišilo od hlíny. Naštěstí narazili na obličeje. Když Bell ty nafouklé a bezbarvé obličeje uviděl, řekl nepřirozeným hlasem:

„Teď už víte, co se jim stalo, že ano?“

„Ne. Co se jim stalo?“

„Kousla je tarantule. O tom není pochyb. Někdo na ně pustil pavouka.“

Rollison nepromluvil, ale díval se zpět na dům, v němž svítila světla. Nemyslil však na ženy, které byly v domě; myslil na Cata, jak se zhroutil, když slyšel, že by se ve sklepě číslo 3 měl octnout ve společnosti hadů nebo pavouků. Jestliže Cato nepředstíral strach z jedovatých hadů a z jedovatého hmyzu, pak on určitě nezabil ty dva lidi, kteří tu leželi zahrabáni.

„Zase to přikryjeme a půjdem,“ řekl zachmuřeně Rollison.

Bell nepromluvil. Beze slova začal nahrnovat půdu zpět na vykopané místo.

Příští hodina uplynula jako ve snu. Charlota a Nora Bellovy připravily obložené chlebíčky a kávu. Rollison si teprve nyní uvědomil, že má hlad. Dívali se na noční zprávy v televizi a viděli fotografii Sammy Slimma. Ukázali ji jenom na několik vteřin. Hlasatel hned přešel k fotbalovému utkání v Brazílii. Jak se blížila půlnoc, byly obě ženy neklidnější. Hodiny v hale odbily dvanáct. Příští dvě minuty bylo napětí takřka nesnesitelné.

Zazvonil telefon.

Matheson Bell šel k němu velmi pomalu. Sundal sluchátko.

„Ano?“ Poslouchal, pak řekl, „ano, nějak to dám dohromady… Kde?… Jak?… Ano, jistěže může.“ Následovala delší odmlka, pak řekl zprudka: „Já to neseženu. Já to nemohu sehnat… Pokusím se.“

Praštil sluchátkem a obrátil se k Rollisonovi.

„Zítra přesně ve dvanáct bude na podzemní stanici na Piccadillském náměstí. Žádá, aby peníze byly v jednolibrových bankovkách v malém kufříku. Chce, aby mu je Nora přinesla, ale jestli ji policie nepustí…“

„To zařídíme,“ řekl Rollison s plnou důvěrou. „A teď jedu domů.“

Tu noc spal Rollison spánkem spravedlivých, jak by řekl Wrightson. Nic ho nerušilo, kromě podivného snu o dívce s krásnými kaštanovými vlasy a Martiným obličejem.

Vzbudil se po osmé hodině, nasnídal se kolem deváté, a dříve než odešel na schůzku s Gricem, telefonoval do nemocnice, potom hovořil s obhájcem Sammyho Slimma a s Billem Ebbuttem. Tentokrát ho doprovázeli až do Gricovy kanceláře, jako by velitel nařídil, že v Yardu se nesmí volně pohybovat.

„Bille,“ řekl Rollison, jakmile zavřel dveře, „doufám, že jednou budu mít možnost ti vyjádřit svou vděčnost za upozornění, které jsi mi dal včera. A teď vážně. Bellovi jsou vydíráni. Jejich dcera má odevzdat dnes v poledne na Piccadillském náměstí vyděrači tisíc liber v jednolibrových bankovkách. Necháš ji odejít z domu?“

„Kde vezme tolik peněz?“

„Já jí je obstarám.“

„Ty jsi se skutečně rozhodl jít v téhle záležitosti až do krajností, že ano?“ Chvíli přemýšlel. „Dobrá. Ale hned potom ji musím odvézt k výslechu. Jestli je to ovšem nějaký pokus, jak ji dostat z domu, pak to je můj poslední ústupek.“

„Plným právem,“ řekl Rollison. „Odsud půjdu přímo do banky. Pak pojedu opět do Wimbledonu. Budu na Piccadilly, až to děvče se tam objeví.“

„Dobrá,“ řekl Grice. „Byls dnes ráno v penziónu?“

„Ne.“

„Marta Estinová je už skoro v pořádku,“ řekl Grice. „Je velice smutná, ale mluví jasně. Přečetla a podepsala protokol, který jsme včera sepsali po výslechu. Lady Gloria si myslí, že je zamilovaná do Slimma. A naši lidé v Cannon Row, kde je Slimm ve vazbě, tvrdí, že on po ní úplně šílí.“

„Myslím, že mají úplně pravdu,“ řekl Rollison.

„Myslíš si, že Slimm přece jen zabil Estina?“

„To musíme ještě zjistit,“ řekl Rollison střízlivě.

Po čtvrt na jedenáct byl v bance. Ředitel se vůbec nedivil, že si vyzvedává tak velké množství drobných bankovek. Rollison je odvezl do Wimbledonu v krejčovské krabici od šatů.

Zdálo se, že nikdo z rodiny Bellových se dobře nevyspal. Rollison strávil deset minut s Mathesonem Bellem zcela o samotě. Pak se vydal na první část cesty spolu s Norou. Skoro vůbec nemluvila, jenom seděla a zírala přímo před sebe. Rollison si ještě živě vzpomněl na skleslost, s jakou odcházela z parku.

„Vysadím vás na stanici u Putneyského mostu,“ řekl. „Tam si nastoupíte do vlaku na Piccadilly. Budete tam právě včas. Půjdete ke Catovi a prostě mu předáte krabici. Nedělejte nic jiného. Otec peníze přepočítal, je to přesně ta částka, kterou Cato žádal.“

„Kéž bych věděla, proč vy tohle všechno děláte,“ řekla Nora.

„To je věc důvěry, Noro,“ řekl tiše Rollison.

Vzhlédla k němu.

„Důvěry?“

Rollison se díval, jak se před světly doprava zpomaluje.

„Ano,“ řekl. „Důvěra je moje stará přítelkyně. Skutečně nevěřím, že to Sammy Slimm udělal, ale kdož ví. Myslíte si, že je váš otec nějak v té záležitosti namočený? Nemáte snad právě z toho takový strach?“

Neodpověděla. Usoudil však, že se obává, že její otec skutečně ví víc, než přiznává. Začervenala se totiž.

22

A tisíc liber navíc

Potom viděl Rollison Noru, Jak pomalu kráčí kolem podloubí u stanice Piccadilly a drží krabici, jako by právě vyšla z obchodu. Rollison k ní stál obrácen zády. Pozoroval ji v zrcátku, které bylo umístěno ve výkladní skříni s kosmetickými prostředky. Vypadala velice houževnatě a zdravě – stále musel myslit na ono slovo, kdykoliv si vzpomněl na Bellovy. Nešel mu z mysli obraz, jak Nora odchází z parku s hlavou sklopenou. Celá její postava tehdy vyjadřovala zoufalství. Stejně tak zoufalá byla asi teď, avšak šla rovně a vzpřímeně.

Nač asi myslila? Podezírala svého otce? Nebo dokonce měla jistotu, že ví víc, než přiznala?

Rollison se natočil tak, aby celou scénu viděl zřetelněji. Spatřil, jak se k ní blíží mladý vousatý muž. Jeho chůze Rollisonovi napověděla, že je to Cato, ale Noru to zřejmě nenapadlo. Měl husté černé vousy a na hlavě paruku. Prošel kolem děvčete, otočil se a sledoval ji. Rollison šel velmi pomalu za nimi. Cato čekal, až se děvče přiblížilo k jednomu východu vedoucímu na Piccadillské náměstí, a oslovil je.

Dva muži, kteří si u stánku s knihami prohlíželi časopisy, se obrátili. Třetí chlapík, který se doposud bezstarostně loudal za Norou, se přiblížil až k ní. Trhla sebou a obrátila se. Tváří v tvář vousatému muži zřejmě poznala, kdo to vlastně je. Ustoupila o krok a zvedla volnou ruku, jako by chtěla odrazit ránu. Rollison se ulekl, že Cato ji chce přepadnout.

Avšak on jenom napřáhl ruku. Pomalu a váhavě mu Nora odevzdala lepenkovou krabici. Rollison zaslechl, jak řekla:

„Počkejte chvíli.“

Držel krabici v jedné ruce. Začal odtrhávat víko, zřejmě se chtěl přesvědčit, že obsahuje to, nač čeká. Otevřel je tak, aby viděl dovnitř. Zdálo se, že si nikdo této dvojice nevšímá. Z pohyblivého schodiště hlučně vystupoval dav výletníků. Nějaký Američan se hlasitě na něco ptal, obyvatel z Lancastru mu odpovídal. Cato zapomněl na všechno kolem a otvíral krabici.

Najednou vykřikl, upustil krabici a zavrávoral. Z krabice vyskočil obrovský černý chlupatý pavouk. Několik žen ze skupiny jej spatřilo a vykřiklo. Cato zpopelavěl v obličeji. Vrazil do mohutného muže, který ho uchopil za rameno. Pavouk utíkal k davu. Strhla se panika a všichni bezhlavě utíkali ke schodišti. Ženy ječely a muži křičeli, nade vším zaburácel Rollisonův hlas:

„Je úplně neškodný! Nedělejte paniku. Je úplně neškodný!“

Nějaký muž rozšlápl pavouka obrovskou botou. Jedna žena omdlela, jinému muži se udělalo špatně.

Cato se octl mezi dvěma muži ze Scotland Yardu. Třetí držel krabici s penězi.

Rollison se přidal k Noře.

Cato, stále ještě vyděšený a bledý, se zotavil natolik, že pohlédl zlostně na děvče a řekl škodolibě:

„Teď bude váš otec viset. A může za to poděkovat jenom vám.“

„Tak už je toho dost,“ řekl muž z Yardu po jeho pravici. „Sejdeme se později, pane Rollisone.“

Rollison přikývl. Vzal Noru pod paži. Ona se mu však vytrhla a dívala se na něho s neskrývaným nepřátelstvím. Její otec přispěchal z telefonní budky a paní Charlotta Bellová se vynořila z novinového kiosku. Dav se uklidnil, neboť policie ho nabádala ke klidu. Policisté také umožnili Rollisonovi a Bellovým, aby se prodrali k obchodnímu domu Swan a Edgar. Rollison zastavil taxík a za pět minut vcházeli všichni do jeho bytu. Wrightson byl oblečen do šatů, které si vypůjčil od Jollyho.

„Nech nás o samotě, Percy,“ nařídil mu Rollison.

„Vy jste věděl, že tam bude policie,“ obviňovala ho Nora, jakmile se octli ve velkém pokoji. „Vy jste nechtěl, aby Cato uprchl.“

„Já jsem si myslela, že ho budete sledovat,“ doplnila ji Charlotta.

„Věděl jsem, že to policie nebude riskovat,“ připustil Rollison. „Potřeboval jsem zjistit něco jiného, něco velice důležitého. Váš otec ví, co to je. A vy byste to měly vědět také.“

„Já to nevím.“

„Musel jste dát do krabice pavouka, abyste se přesvědčil, že Cato neuprchne?“ ptala se Charlotta.

„Ne, to nemusel,“ řekl Bell. „Chtěl prostě zjistit, zda Cato skutečně nenávidí jedovaté pavouky a zda se jich bojí. Má z nich opravdu veliký strach. Proto není pravděpodobné, že by nastražil hady a pavouka do Rollisonova bytu a že by jich použil k vraždě Lopezesových. Cato střílel, a nic víc. Kdybychom pátrali jenom po tom, kdo střílel, pak bychom měli pravého muže. Ale vy víte, Rollisone. že existuje ještě někdo jiný, nemám pravdu?“

Rollison se na něho klidně díval.

„Jsem přesvědčen, že existuje.“

Charlotta řekla zcela potichu:

„Och, Mate.“

Nora se kousala do rtů.

„Vy to obě víte,“ řekl Bell tiše, „je dost zlé, že mě podezřívá Rollison i policie, ale ještě horší je, že nade mnou visí obvinění z vraždy. Ale nejhorší ze všeho je, že moje žena a dcera věří, že bych byl s to spáchat takovou bestiálnost.“ Upřeně hleděl na svou ženu, která neuhnula očima. „To už nemohu snést.“

„Kdyby ses nebyl býval vracel z Paříže,“ řekla Nora.

„Co se dá dělat, vrátil jsem se. A ty víš, proč.“

„Ale já to nevím,“ řekl Rollison. „Možná, že by nám to pomohlo, kdybych znal pravou příčinu.“

„Mohl bych se něčeho napít?“ řekl Bell. Pozoroval Rollisona, jak mu beze slova nalévá. Obě ženy odmítly pít. Rollison si vzal jen slabou whisky. Ne že by snad po ní nějak zvlášť toužil. Nechtěl však, aby Bell pil sám.

Bell dopil sklenku. Vyňal náprsní tašku, z ní kousek tenkého papíru a rozložil jej. Položil papír na velký psací stůl. Rollison přistoupil blíže. Charlotta a její dcera dobře věděly, co to je, a neprojevovaly proto žádný zvláštní zájem.

Byla to mapa, velmi hrubě načrtnutá; když se Rollison naklonil blíže, uviděl, že to byla kopie. Obrysy byly světle šedé a papír slabě modrý.

„To je ono,“ řekl Bell. „Je to mapa starých palácových zahrad v Arodii. Už skoro celých sto let leží palác v rozvalinách. Hluboko pod jedním z palácových chrámů jsou staré korunní arodijské klenoty. Kněží, kteří je ukryli, vypustili tam celé kolonie jedovatých pavouků, aby klenoty střežili. A kvůli pavoukům se k těm klenotům nikdo téměř sto let nedostal. Na některých místech zůstala také hadí hnízda a vyskytují se tam posvátné opice zvané Simis. My všichni jsme šli za zvířaty a našli jsme poklad. Chtěli jsme jej vykopat a rozdělit mezi sebe – Estino, Sammy Slimm a já. Cato měl dostat menší podíl, protože tam s námi létal a věděl, co hledáme. Museli jsme však toho nechat, protože se v okolí bojovalo. Prokletá válka! Cato tam zůstal, aby referoval, co se na onom území děje. Nevěděl však, kde jsou klenoty ukryty. Estino, Sammy a já jsme měli tuhle mapu. Pokud vím, existovaly jenom tři. Ty klenoty mají cenu miliónů liber, Rollisone. Střecha starého chrámu se propadla do sklepa – střecha z tepaného zlata, které se na sebe po staletí ukládalo ve vrstvách. Víme, že tam je. Já jsem v té skrýši byl. Všechno jsem viděl. Přinesl jsem s sebou několik klenotů na ukázku. Když jsme museli odtamtud odjet, slíbili jsme si, že podnikneme společnou výpravu. Ale někdo z nás se rozhodl, že všechno ukořistí sám. Víc vám nemohu říci. To je vše. Pokud jde o to ostatní – řekl jsem vám pravdu. Vrátil jsem se z Paříže a našel jsem tady mrtvého Estina a Cata. Rozhodujícím činitelem bylo vědomí, že na mě v Arodii čekají klenoty v ceně několika miliónů liber, jestliže budu mlčet. Vám se to dobře říká, tobě i Noře, že to nestálo za to,“ pokračoval Bell. „V té době se mi zdálo, že pocit, že mám na své straně Cata, stojí za pět set liber. Rovněž stálo za to zbavit se Estinova těla. Kdybych měl totéž udělat znovu, udělal bych to. Znovu bych se chopil příležitosti.“

Díval se pevně na svou ženu a dceru.

„Ale někdo zabil Estina a někdo zabil Lopezesovy. Cato snad by mohl zabít Estina, ale je nad slunce jasnější, že nezabil sluhy a že mi neřádil v bytě,“ řekl Rollison tiše.

„Vím, co si myslíte,“ odpověděl Bell. „Mohl to udělat jenom Sammy Slimm nebo – já. Velice věříte Sammymu, tak byste byl raději, kdybych to byl já.“

„Jestli jste v tom ovšem nebyli oba společně,“ zabručel Rollison.

Nikdo jiný nepromluvil. Bell nespustil zrak z Rollisona, ale oči se mu zúžily, jako by měl strach. Nora se začala procházet po pokoji. Zastavila se před stěnou plnou trofejí. Upřeně se na ni dívala, jako by byla ráda, že se může dívat také na něco jiného než na svého otce.

Zvonek telefonu zazněl jako spásný zvuk, který je vytrhl z napětí. Rollison ho šel zvednout. Všichni ho pozorovali. Věděl, že uvažovali o tom, zda to volá policie. Doufal, že to bude Lady Gloria, které on sám volal z Putney, když opustil Noru na stanici.

„Tak co, Richarde,“ řekla Lady Gloria. „Ať už to dopadne jakkoliv, udělaly jsme, co jsi chtěl. Maggie bude za několik minut u tebe v bytě a přivede Martu Estinovou. Kladu ti na srdce, abys to dítě nenamáhal ani o chloupek víc, než je nezbytně nutné.“

„To ti mohu slíbit,“ řekl Rollison. „Děkují, Glory.“

„Jakmile budeš moci, hned mě informuj, co se vlastně děje,“ řekla Lady Gloria.

„Ano, budu tě informovat.“ Položil sluchátko, obrátil se k ostatním a řekl: „Přijde nás navštívit náš společný přítel. A není to policie.“ Šel ke dveřím do kuchyně a zavolal: „Percy!“

„Ano, pane.“

„Kdyby někdo zvonil u hlavních dveří, já půjdu otevřít sám. Ty zůstaň na svém místě.“

„Zajisté, pane,“ řekl Wrightson, jistě v hloubi duše zklamán.

Za chvíli se ozvalo zvonění u hlavních dveří. Rollison šel otevřít. Bellova rodina ho sledovala s napjatým zájmem. Schválně ještě zvyšoval napětí. Chtěl, aby úzkostlivé očekávání bylo vybičováno na nejvyšší míru, než se objeví Marta Estinová.

Podíval se do periskopického zrcátka, které Jolly obratně umístil. Stalo se mu už nezbytným pomocníkem v době nebezpečí. Uviděl Maggii s Martou samotné. Otevřel dveře a postavil se stranou. Marta se na něho vážně podívala. Měla na sobě tutéž bílou sukni a krémovou blůzu. Nejvíc ze všeho na ní opět překvapovala čistota její pleti.

„Jak se vám daří, pane Rolly?“ zeptala se Maggie.

„Dobře,“ řekl Rollison. „Jsem velice rád, že jste mohly přijít obě. Maggie, prosím tě, počkej tady chvilku.“ Vzal Martu pod paži a vedl ji do velkého pokoje. Prudce otevřel dveře a pustil ji první.

Následovalo zaražené ticho. Potom:

„Marto!“ vykřikla Charlotta Bellová.

„Marto,“ řekl Rollison, který rychle vklouzl dovnitř za děvčetem. „Zatkli Sammyho Slimma pro podezření z vraždy vašeho otce. Pan Bell teď stojí tváří v tvář obvinění, že zavraždil Lopezesovy, své vlastní služebníky. Vy přece víte, co se stalo, že ano? Vy přece víte, kdo zavraždil služebníky. Váš otec je zavraždil, není-liž pravda? Váš otec je zavraždil a zahrabal. Kdo mu asi pomáhal? Byl to Sammy Slimm? Byl to Matheson Bell? Nebo to byl někdo jiný? A – kdo z nich zavraždil jeho?“

23

VRAH

Maggie zůstávala u dveří, jako by se bála, že se Marta zhroutí. Nora a Charlotta Bellovy se nehýbaly. Pozorovaly děvče, jako by jejich životy závisely na její odpovědi; do určité míry to také byla pravda. Rollisonova ruka spočívala na dívčině paži, jako by se obával, že by mohla pomýšlet na útěk. Už jednou za podobných okolností utrpěla podivný psychický úraz, duševní otřes natolik zatemnil její mysl, že bloudila po této londýnské čtvrti, jako by byla slepá. Mohl by mít nynější šok na ni stejné účinky?

„Zabil váš otec Lopezesovy?“ naléhal jasným hlasem Rollison.

Marta řekla velmi pomalu, jakoby bolestně:

„Ano. Ano, zabil. Ale nechtěl je zabít. Chtěl je jenom postrašit. Věděli o klenotech ve starém paláci.“ Umlkla. Nezdálo se však, že jí hrozí nové zhroucení, vypadala docela rozumně. „Řekli nám, že vás slyšeli, pane Belle, jak jste o tom vyprávěl paní a dceři. Když jste odjeli a my jsme sem přišli, chtěli po nás tu mapu. Otec se je snažil postrašit. Domníval se, že pavouci, které proti nim použil, jsou neškodní, že jim byl odebrán váček s jedem. Avšak klece byly zřejmě vyměněny. Byli to jedovatí pavouci. Oba zemřeli. Max Cato zrovna přijel. Pan Bell už byl na cestě k nám, protože nám telefonoval a otec mu řekl, co dělají sluhové.“

Opět se zarazila a zavřela oči. Pokračovala bez zakoktání:

„Přišel za mnou Sammy. Nezajímal se příliš o klenoty, daleko víc se zajímal o mne. Jenom o mne. Já jsem ho také velice milovala. Přála jsem si, aby otec změnil svůj názor na náš sňatek. Ještě dříve než přišli Cato a pan Bell a potom co odešel Sammy, řekla jsem otci, že s tím nesouhlasím. Ale nevěděla jsem, že zatímco jsem byla venku, on zabil Lopezesovy. Proto byl v tak strašné náladě. Byl úplně bez sebe. Viděla jsem, že má umazané šaty, ale zprvu jsem nevěděla, že Lopezesovi jsou mrtví.

Měla jsem v ruce Sammyho pistoli.

Řekla jsem otci, že se zastřelím, jestliže mi nedovolí, abych si vzala Sammyho Slimma.“

Zarazila se. Zavřela oči. Ukryla tvář v rozevřených dlaních a zůstala tak, jako by se modlila nebo jako by plakala. Když opět promluvila, bylo ji sotva slyšet. A přece jí všichni rozuměli, protože její slova byla pro ně pro všechny velmi důležitá.

„Nikdy jsem ho ještě neviděla tak zuřit. Brzy jsem pochopila, proč byl tak rozzloben, ale v té době to bylo hrozné. Nakonec mi řekl, že zabil Lopezesovy. Řekl mi také, že je zahrabal a že také zabije Sammyho. Řekl mi, že mu vůbec nezáleží na tom, jestli se zastřelím. Polekal mě. Ve jménu božím před vámi prohlašuji, že mě hrozně polekal. Přistoupil ke mně, oči mu hořely jako šílenci. Měla jsem v ruce pistoli – zvedla jsem ji. Tak – tak jsem viděla, jak zemřel můj otec.“

Stála tak tiše, že se podobala kamenné soše. Ale hned šeptem pokračovala:

„Potom už si na nic nevzpomínám. Nevzpomínám. Ale toto vím jistě. Když jsem se setkala se Sammym na tom podivném místě, nařídil mi, že vám nemám ale říkat, že prý se sám o všechno postará. Tak – tak jsem to až doposud nikomu neřekla. Vůbec nikomu.“

Sammy Slimm, Matheson Bell a Max Cato se na všechno skutečně dobře pamatovali. Když ten den později vypravoval Grice Rollisonovi jejich příběhy, skládaly dohromady velmi srozumitelný obraz.

Počasí se změnilo. Před Gricovými okny se v Temži bouřlivě zvedaly šedé zpěněné vlny; ani jeden člun se neodvážil na rozbouřenou hladinu. Scotland Yard byl tichý, všude se rozhostil večerní klid: bylo půl sedmé.

„Marta nevyprávěla příběh v chronologicky správném pořadí,“ řekl Grice. „A nevěděla, že Cato viděl, jak její otec zavraždil Lopezesovy. Cato si přišel vybrat zálohu na klenoty a vyhrožoval, že prozradí jejich tajemství. Estino se pokusil zastrašit Cata. Když byl Estino mrtev a Marta se zhroutila, Cato šel dovnitř a snažil se využít situace. Zdálo se mu, že má dokonalou šanci. Všichni byli v jeho rukou. Mohl je vydírat jednoho po druhém i všechny najednou, jak se mu zlíbí. Začal s Bellem, jehož první starostí bylo, jak se zbavit mrtvoly. Bell původně nevěděl, že Lopezesovi byli zabiti – rodina se to dověděla teprve včera večer, když Cato žádal oněch tisíc liber.“

„A to s nimi otřáslo,“ poznamenal Rollison tiše.

„Je velká škoda, že to neotřáslo s vámi,“ řekl Grice suše. „Oni nevěděli, že chce získat dost peněz, aby mohl uprchnout do ciziny a na čas se držet v pozadí. Ty jsi ho u Ebbutta zle vyděsil.“

„Bille,“ řekl Rollison vážně. „Jsem přesvědčen, že Ebbutt najde padesát svědků, kteří dosvědčí, že tam Cato bydlel zcela dobrovolně. Byl bych velice nerad, kdyby sis myslel, že ho někdo k něčemu nutil.“

Grice velmi pomalu potřásal hlavou.

„Ty jsi nenapravitelný,“ řekl. „Ale snad je to dobře. Teď když známe celý Catův příběh, ten zbytek už bezvadně do sebe zapadá. Včera nám všechno řekl na cestě z Piccadilly, ten pavouk ho dokonale vyděsil. Získal sebevědomí teprve tehdy, když nám všechno vyklopil, a řekl rozhodně víc, než chtěl. Samozřejmě, chtěl zabít Martu Estinovou, protože – co kdyby ses to pokusil uhádnout?“ Grice se odmlčel. Seděl samolibě za svým psacím stolem a tvářil se tak, jako by nevěřil, že se Rollison vůbec může o jakékoliv dohady pokusit.

„Uhádnout?“ opakoval Rollison. „Nebo prostě odvodit dedukcí? Marta byla jediná, která znala pravdu o vraždě Lopezesových i Estinově. Ona jediná mohla zbavit podezření Bellovy a později i Sammyho Slimma. Mohla je osvobodit a jeho zatratit, čím rychleji by se mu podařilo se jí zbavit, tím lépe. A když to selhalo, zaměřil se na mne. Myslel si, že by mě mohl vyděsit do té míry…“

Rollison se zarazil, protože Grice, který byl ze začátku zřejmě překvapen správností jeho dedukce, se začal opovržlivě šklebit. Rollison se naklonil na stranu a zeptal se: „Co ti připadá na tom tak směšného?“

„Ty jsi směšný, Rolly. Mám radost, když se někdy nestrefíš. Cato přece chtěl zastřelit Martu Estinovou pistolí, kterou vzal ve Wimbledonu – pistolí Sammyho Slimma a Cato to věděl. Vhodil ti do auta toho štíra – k tomu se přiznal – zvířátko bylo v papírovém obalu, který se rozevřel, když dopadl na sedadlo. Přinesl si je z Dálky, kde se to štíry jenom hemží. Ale Cato nezranil Jollyho, ani ti nenechal v bytě na památku hady a pavouky. Náhodou tu mám dva papíry. Snad by ses na ně rád podíval.“

Grice mu je podal. Na horním byla zpráva laboratoře s nadpisem:

Zpráva o nalezených plazech a pavouku v bytě Richarda Rollisona:

2 anglické zmije obecné, jed odstraněn před smrtí.

1 pavouk tarantule, váček s jedem odstraněn před smrtí.

Zprávu podepsali vedoucí policejní laboratoře a Horace Wall.

„Vida, vida,“ pravil Rollison. „Tak ten, kdo mi je dal do bytu, mě vlastně nechtěl zabít.“

„Ani ten, kdo přepadl Jollyho, ho nemínil zabít.“

„Nebyl to Sammy Slimm?“ řekl nevěřícně Rollison.

„Byl to Sammy Slimm,“ potvrdil zcela neodvolatelně Grice. „Věděl, že Marta zabila svého otce – je ovšem ochoten odpřisáhnout, že to bylo v sebeobraně, a myslím, že o tom není pochyb. Odvezl ji z Wimbledonu a poslal ji do hotelu, aby na něho počkala, až uklidí ten nepořádek. Místo toho se do celé věci ještě víc zapletl. A Marta, pod vlivem šoku, se dala na svou pouť městem. Pak Slimm došel k názoru, že pravda dříve či později musí vyjít najevo. Myslil si, že ty to nějak zamaskuješ, jestliže zjistíš pravdu. Proto chtěl zaplést do toho také tebe a strčil ti hady a pavouka do bytu.“

Rollison řekl jen s námahou:

„To bych mu prominul. Mohu mu prominout, že nepřišel a nepověděl mi, jak to všechno bylo. Ale těžko mu prominu, že přepadl Jollyho a že ho porazil.“

„Nevím, zda tomu kdy uvěříš,“ řekl Grice, „ale on přísahá, že chtěl Jollyho jenom knokautovat. Zranil ho mnohem víc, než chtěl. Vzal ho tedy tam, kde byl později Jolly nalezen, a hned o tom uvědomil policii. Chtěl, aby byl Jolly co nejdříve v nemocnici, a nevěděl, kdy ty se vrátíš. Tvrdí, že poranil Jollyho nohu, když ho vyndával z vozu a že uvolnil brzdu, takže jedno kolo málem přejelo Jollymu nohy.“

„Snad mu Jolly uvěří,“ řekl pomalu Rollison. Uvědomoval si, že on sám velice pochybuje o úmyslech Sammyho Slimma. Po tomhle už nikdy nebude plně důvěřovat tomuto muži, ale snad už nikdy nebude mít příležitost, aby svou důvěru podrobil znovu zkoušce.

„Slimm tvrdí, že tě volal, jakmile ses vrátil, ale že neměl odvahu s tebou mluvit. Tak položil sluchátko, aniž řekl jediné slovo,“ pokračoval Grice. „Volal tě někdo?“

„Ano,“ řekl Rollison stále ještě velice ztěžka. Odsunul zprávu laboratoře a díval se na druhý papír. Byl to protokol, podepsaný Sammy Slimmem. Obsahoval všechno, o čem právě mluvil Grice. Zdůrazňoval, že dřív než injekcí uspal Martu, zapřísahal ji, aby nic neříkala, aby všechno nechala na něm. „Co se stane se Sammym?“ zeptal se Rollison.

„Můžeme ho obvinit z útoku na Jollyho,“ odpověděl Grice. „Ty ho nemusíš žalovat. Dostane pravděpodobně šest měsíců. Myslíš, že by neměl být potrestán?“

„Jistěže by měl,“ odpověděl Rollison zamyšleně. „A co bude s Martou?“

„Ji pravděpodobně žalovat nebudeme,“ řekl Grice. „Všechna svědectví, včetně Catovy výpovědi, naznačují, že ji otec skutečně vyděsil. Té noci se z něho stal útočník. Asi bychom jí těžko dokazovali úmysl zabít. Nakonec jednala v sebeobraně. Budeme samozřejmě žalovat Cata pro pokus o vraždu; dostane nejvyšší trest.“ Rollison si uvědomil, že Cato stráví přinejmenším deset let ve vězení. „Bellovi z toho vyjdou poměrně nejlíp, ale také ne docela s čistým štítem,“ pokračoval Grice. „Nebudeme je pravděpodobně žalovat, i když by nebylo obtížné uvést důvodné obvinění. Bell byl ochotný krýt vraždu, jen aby dostal podíl z arodijských klenotů. Ty klenoty se sto roků pokládaly oficiálně za ztracené. Mluvil jsem s arodijským vyslanectvím. Objev je nesmírně potěšil. Je to prý letos největší příspěvek do státní pokladny. Proto říkám, že ani Bellovi nevyvážnou s čistým štítem, chystali se napomáhat vývozu klenotů ze země, které patřily.“

„Hmm,“ řekl Rollison.

„Nesouhlasíš?“

„Ale úplně souhlasím,“ řekl Rollison. „Jenom uvažuji, kolik asi lidí je natolik společensky uvědomělých a disciplinovaných, že by se zachovali jinak. Bellovi se mohou hájit, že peníze, které tam bez povšimnutí ležely zahrabány sto let, by pravděpodobně zůstaly pod zemí dalších sto let, kdyby je neobjevili. Nepokládám to za výmluvu, hovořím o faktech.“

„Tvoje občanská uvědomělost je asi hodně disciplinovaná,“ řekl suše Grice.

Rollison se na něho usmál. Jeho úsměv prozrazoval, jak má Grice rád.

„Děkuji ti za to a za všechno ostatní, Bille,“ řekl vřele. „Ale pamatuj, že mám dost peněz, takže víc ani nepotřebuji, zatímco Bellovi jich potřebují hodně na své expedice. Avšak – kdyby arodijská vláda dala nálezcům určitou odměnu, bylo by to zcela v pořádku. Chodil jsem do školy s mladším princem. Promluvím s ním o tom. Zná také Sammyho.“

„Ale to bych mu nepřipomínal,“ řekl Grice.

O tři měsíce později byl Cato odsouzen k deseti letům žaláře a Sammy Slimm ke třem měsícům, poměrně mírnému trestu, protože Jolly se za něj přimlouval a protože Rollison silně podtrhl skutečnost, že se Sammy snažil Jollymu obstarat lékařské ošetření co nejrychleji. Obhájce také zdůraznil, že Sammy sledoval Cata, když šel do Hampstead Heathu – aby zjistil, co tam bude dělat.

Marta se neúčastnila přelíčení. Bellová rodina byla přítomna. Matheson Bell jako svědek, Charlotta a Nora jako diváci. Potom šli do Rollisonova bytu na skleničku. Nora vypadala mladší, veselejší a mnohem šťastnější.

„Jak se daří Martě?“ zeptal se Rollison, neboť Marta nyní u nich bydlela.

„Myslím, že do smrti nezapomene, co se stalo; přestala však už obviňovat sebe samotnou,“ řekla Charlotta. „Je šíleně zamilovaná do Sammyho. Kdyby bylo po jejím, tak si ho vzala ještě před přelíčením, ale on nechtěl. Mimochodem, stala se jedna pozoruhodná věc,“ pokračovala Charlotta. „Vypravuj, Mate.“

„Arodijská vláda nás požádala, abychom tam podnikli společnou expedici,“ řekl Bell. „Za nás za všechny zaplatí veškeré útraty po dobu dvanácti měsíců. Můj agent Bryer myslí, že to bude zaručený úspěch. Mimochodem, právě se vrátil z Hollywoodu – skutečně existuje. Někdo výborně prodal myšlenku, že bychom jim byli věnovali klenoty, kdybychom je našli.“

„Kdo to asi mohl být,“ zabrumlal Rollison.

„Ty to dobře víš,“ řekla Lady Gloria, která právě přicházela z kuchyně. Rollison ani nevěděl, že tam byla. Jolly, opět ve službě a v plném zdraví, dostal asi příkaz, aby o tom nemluvil. „Byls to ty sám. Nevidím nejmenší důvod, proč bys měl skrývat svoje zásluhy. Ráda slyším, že se Martě daří dobře, paní Bellová. Doufám, že ji brzy přivedete na čaj do ženského penziónu.“

Lady Gloria se odmlčela, jakoby šokována. Přiložila lorňon k oku a pozorovala Noru Bellovou, která Rollisona objala.

„Jeminé!“ řekla Lady Gloria.

Za týden potom Marta, Nora a Charlotta přišly na čaj k Lady Glorii a k Maggii. Uvedla je dívka s krásnými rusými vlasy a s pletí téměř tak dokonalou, jakou se chlubila Marta.

„Zdá se mi, že už jsem ji někde viděla,“ řekla Nora. „Ale nemohu si vzpomenout kde.“ Po chvíli pokračovala: „Lady Glorie, myslíte, že by Sekáč umístil na svou stěnu trofejí pavouka nebo hada? Samozřejmě vycpané. Líbilo by se mi, kdyby ho tam měl.“

„Zeptám se ho,“ řekla Lady Gloria.

„Richarde,“ řekla mu večer do telefonu, „Nora Bellová by ti ráda přinesla vycpanou tarantuli pro tvou stěnu trofejí. Doufám, že tento dar nepřijmeš. Chvěla bych se hrůzou pokaždé, kdybych měla k tobě přijít do bytu. Nemusíš odpovídat hned. Ještě něco. Ta mladá žena, které říkáš Zrzek, se docela dobře osvědčuje. Znala ji Nora Bellová již dřív?“

„Dost málo, myslím,“ řekl Rollison. „Pomáhala mi trochu v tom případě a já jsem ji poslal na dovolenou do Francie. Když se vrátila, žádala mě o místo, kde by se mohla po všech stránkách zdokonalit. Kam jinam jsem ji měl poslat nežli k tobě do penziónu?“

„Mám takový pocit, že je dost neotesaná,“ řekla Lady Gloria. „Ale já z ní už něco udělám. Neměj obavy.“

JOE ALEX

SMRT MLUVÍ MÝM JMÉNEM

Přečtěte si ukázku z detektivního románu, který vyjde jako jeden z příštích svazků této edice.

„Hledáte někoho?“ Otázal se, ale hned zmlkl, ustoupil, zasalutoval a vypjal se do služebního postoje. „Dobrý večer, pane inspektore. Promiňte, nepoznal jsem vás.“

„Dobrý večer, konstáble!“ odpověděl Parker a rozhlédl se kolem dokola.

Zadní vchod do divadla byl osvětlen silnou žárovkou, umístěnou nad okénkem vrátnice, které zakrývala žlutá záclonka. Z vrátnice vedlo několik schodů k menšímu odpočívadlu. Po levé straně byly dveře s nápisem ŠATNA PRO TECHNIKU a za nimi chodba, která směřovala doleva. Právě tam se vynořil mladý, buclatý seržant Jones.

„Dobrý večer, šéfe!“ Když zahlédl Alexe, zvedl obočí s výrazem lehkého údivu, ale hned potom se celý rozzářil. „Dobrý večer! Opět se setkáváme za tak dramatických okolností. Z toho se určitě vyklube nová kniha!“

„Jonesi! Doporučuji vám, abyste uspokojoval svou literární vášeň mimo úřední dobu,“ napomenul ho Parker. „Teď nám raději povězte, co se tu vlastně stalo.“

„Ano, šéfe! Tělo objevil noční vrátný…“ Jones se podíval na hodinky, „před dvaceti minutami, tedy pět minut po půlnoci, kdy nastupoval noční službu a obešel budovu, aby zjistil, estli je všecko v pořádku a nehrozí-li někde požár. Okamžitě zatelefonoval řediteli Davidsonovi, který to sdělil nám. Ředitel Davidson je ve své kanceláři a očekává vás, jak jste si přál. Podle toho, co jsem viděl, byl Stephen Vincy zavražděn ranou z dýky. Nebo se zabil sám, ačkoli to na to nevypadá. Leží na lehátku ve svém pokoji. Nic jiného vám prozatím nemůžu říct. Doktor, fotograf a expert na snímání otisků už dostali avízo a za chvilku tu budou. Ani ředitel Davidson, ani vrátný s nikým dosud nemluvili, takže nikdo nic neví kromě nich a nás.“

„Ví o tom ještě ten, co vrazil Stephenu Vincymu dýku do srdce,“ dodal Parker s ponurým úsměvem, „ale doufejme, že se od nás doví oplátkou spoustu jinších věcí, které mu budou určitě méně příjemné než vraždění herců v jejich šatnách. Pojďme!“

Vyšli po schodech nahoru a odbočili do chodby. Po levé straně, dosti daleko od schodiště, byly pouze jedny dveře. Kus dál běžela další, příčná chodba, na níž uviděli velkou černou tabuli s nápisem TICHO!

„Tady to je, šéfe,“ řekl Jones a ukázal na jediné dveře, jaké byly na této chodbě. Stál před nimi ramenatý muž v civilních šatech. Napřímil se, sotva uviděl inspektora.

„Šatna Vincyho?“

„Ano, šéfe.“

„Stephensi!“

Muž v civilních šatech k nim přistoupil a postavil se do pozoru.

„Jděte k řediteli Davidsonovi, který mě očekává, a řekněte mu, aby měl chvilku strpení, že musím zařídit jisté formality.“

„Ano, šéfe.“

Detektiv Stephens se obrátil a zmizel na konci chodby, kde odbočil vpravo.

„Kde je noční vrátný, který objevil zavražděného?“

„Ve vrátnici. Přikázal jsem mu, aby seděl za záclonkou a nikam nechodil. Čeká, až ho zavoláte, šéfe. Mám ho sem přivést?“

„Prozatím není třeba. Prohlédneme si místo zločinu, než se dostaví lékař a ti ostatní. Ať nás nikdo neruší, Jonesi. A až sem přijdou naši, tak mi dej vědět. Pojď, Joe.“

„Ano, šéfe,“ pravil Jones.

Parker přistoupil k pootevřeným dveřím po levé straně chodby a lehce do nich strčil nohou. Na chodbu padl snůpek úzkého, silného světla. Inspektor pustil Alexe napřed a opatrně přivřel dveře, aby nezavadil rukou o kliku a nezničil otisky prstů.

Pokoj Stephena Vincyho se přímo topil v světle. Uprostřed místnosti svítila žárovka o několika stech wattech a na stěně zářila další dvě silná světla, umístěná po obou stranách velkého zrcadla, opřeného o nízký toaletní stůl, před nímž stála jednoduchá, ale pohodlná židle s opěradlem. Téměř celou protější stěnu zabírala velká dvoukřídlová skříň. Vlevo stál stolek s dvěma židlemi a proti dveřím pohovka, potažená světlou květovanou látkou.

Stephen Vincy ležel na pohovce. Tělo bylo rovně natažené, levá ruka přitisknutá k srdci, pravá bezvládně spuštěná k podlaze. Vedle pohovky stál velký koš rudých růží, štíhlých a elegantních jako baletky.

Inspektor přistoupil k mrtvému a naklonil se nad ním. Totéž učinil i Joe Alex. Stáli vedle sebe a mlčky pozorovali mrtvého.

Prsty ruky spočívající na prsou svíraly rukojeť zlacené dýky, jako by ji chtěly vytrhnout z rány nebo jako by odpočívaly po dokonání sebevraždy. Byl to pravděpodobně poslední pohyb umírajícího, touha zbavit se cizího tělesa v těle. Zásah byl určitě velmi prudký, protože dýka byla zabodnuta do prsou až po rukojeť.

„To nevypadá na sebevraždu,“ zašeptal Parker. „Člověk si nedokáže vrazit dýku tak hluboko do těla, když leží naznak. Nejspíš byl zavražděn. Doktor řekne asi totéž, co já… Ačkoli by bylo pochopitelně lepší, kdyby to byla sebevražda.“ Odmlčel se, ale za chvíli opět tiše promluvil. „Bylo by to daleko lepší. Když si člověk bere život, bere si jenom to, co mu patří, i když je to největší hloupost. Ale brát ho jinému.“ Opět se zarazil. „Ano. Je to přece jenom vražda. Vrah se nad ním naklonil a zasadil ránu shora. Zásah byl hodně prudký, protože do něho vložil celou váhu těla. Vincy zemřel v zlomku vteřiny. A co si o tom myslíš ty?“

Alex hned neodpověděl. Byl fascinován pohledem na krásný, téměř klidný hercův obličej. Mírně prošedivělé vlasy na skráních. Husté, tmavé obočí. Velké, smyslné rty. Rovný, krásně řezaný nos. Jak nápadně kontrastovala tato tvář s maskou, s kterou vystupoval tohoto večera. Tamta byla stařecká a nehybná. Tato svědčila i po smrti o velké touze žít.

Vincy měl na sobě pořád svůj podivný kostým, který byl jakousi kombinací vojenského stejnokroje a rubašky. Šedá, volná blůza z pytloviny s tuhými nárameníky. Na nohou husarské kalhoty s červenými lampasy a bačkory. Místo, kde trčela dýka z hrudi, bylo vroubeno úzkým, tmavým, vlhkým rámečkem. Jinak nebyla nikde krev. Jenom na pravé straně prsou se rděla křiklavě červená skvrnka, která se nápadně odrážela od světle šedé tkaniny. Parker se nad ní naklonil.

„Ta je od líčidla, viď?“ zeptal se Alex nahnuv se.

„Ano,“ řekl inspektor a opět se napřímil.

„Ta nemá se zločinem nic společného,“ zamumlal Alex. „K tomu přišel už během představení, když ho Stařenka objímá a tiskne tvář k jeho hrudi. Eva Faradayová je… byla daleko menší, než on, proto ho umazala.“ Ukázal na tvář Vincyho. „Oba byli silně nalíčeni, protože režisér nasadil do hry neobyčejně silná světla. Podívej se na něho, rty i oči má zvýrazněné silnou vrstvou líčidla. Tvář pochopitelně nelíčil, protože hrál v nylonové masce.“

„Ano.“ Parker se opět naklonil. Aniž se dotkl dýky, přečetl slova, vyrytá na rukojeti. „Pamatuj, že máš přítele.“

„Cože?“ otázal se nechápavě Alex. Inspektor ho mlčky vyzval, aby se naklonil. Po celé délce rukojeti běžel nápis, který před chvíli přečetl.

„Pamatuj, že máš přítele.“ Inspektor se poškrábal po hlavě. „Doufám, že ho nemá na svědomí nějaká tajná mafie nebo sekta… Ale tohle se už nestává. Poslední takový případ byl zaznamenán roku 1899. Dvacáté století už není tak romantické. Lidé se vraždí výhradně z osobních pohnutek. Ale počkejme… Třebas je to přece jenom sebevražda?“

A protože Alex neodpovídal, ohlédl se, aby zjistil, co dělá. Joe stál u květinového koše a prohlížel si růže.

„Jsou krásné…“ zašeptal, „výborně zapadají do tohoto pokoje. ‚Zemřelý spočíval v záplavě květin.‘ Tak nějak se to v novinách vždycky píše, viď?“ Pohlédl ještě jednou na koš a potom se k němu hluboce naklonil. Po chvíli ulehl na podlahu vedle pohovky.

„Co to provádíš?“ zeptal se inspektor. „Dávej pozor, aby ses ničeho nedotkl.“

Alex mlčky potřásl hlavou a přisunul se blíž k pohovce. Zvedl hlavu, aby mohl pohlédnout zespoda do lehce přivřené ruky zemřelého, opadávající na podlahu.

„Něco v ní drží…“ zašeptal, „nějaký pomačkaný lístek papíru.“

„Opravdu?“ Parker poklekl. „Nic naplat, na tohle si budeme muset počkat. Nechci s ničím hýbat, dokud nesejmou v pokoji všechny otisky a dokud ho neprohlédne lékař…“

Ozvalo se klepání a hned potom se objevil ve dveřích ruměný Jonesův obličej.

„Všichni muži na místě, šéfe: doktor, fotograf a odborník na otisky.“

„Pošli je sem,“ přikázal Parker a vyšel na chodbu. Alex si otřel šaty a rozhlédl se po pokoji.

Cosi mu chybělo k úplnosti obrázku. Ale co? Co? Zůstal stát a rozhlížeje se kolem dokola snažil se přivolat myšlenku, která uvízla někde v hloubi hlavy a nechtěla ven. Dotkl se rukou čela. Nic. Žádný nápad. Ale mohl odpřisáhnout, že to ví, že za chvíli zvolá: už to mám!

Zamířil ke dveřím a ještě Jednou spočinul pohledem na těle Stephena Vincyho a na předmětech, které ho obklopovaly. Potom vyšel na chodbu, kde Parker vydával tlumeným hlasem instrukce skupince lidí shromážděných kolem něho.

„Uvidíme, pánové!“ pravil inspektor. „Především bych se chtěl podívat na tu kartičku, co drží nebožtík v ruce. Zavolejte mě, až s tím budete hotovi. Nechci se tam zbytečně motat, abych vám nepřekážel, protože beztak je vás víc než dost.“